google/wiki40b huggingface dataset:
Ūdenszalkšu apakšdzimta

Kopīgās īpašības

Ūdenszalkšu sugām ir raksturīgi spēcīgi, drukni ķermeņi, kurus sedz ķīļveida zvīņas. Galvai raksturīga trīsstūrveida forma. Lielākā daļa ūdenszalkšu sugu nav indīgas čūskas, kā arī tās ļoti reti kož. Toties, ja tās paņem rokās, ļoti bieži ūdenszalkši izdala fekālijas vai smirdīgu šķidrumu no anālā dziedzera. Tomēr dažas sugas cilvēkam ir bīstamas, piemēram, ķīļmugurzalkšu (Rhabdophis) kodiens var būt nāvējošs. Ūdenszalkši medī vai nu ūdenī, vai ūdenstilpnes krastā, dažas sugas atstāj ūdeni tikai, lai pasildītos saulītē. Tie barojas ar dažādiem ūdens dzīvniekiem, piemēram, abiniekiem un zivīm. Dažas sugas specializējušās uz īpašu diētu: gliemjiem, sliekām vai vēžveidīgajiem. Atkarībā no sugas ūdenszalkši vairojas vai nu ar olām, vai dzemdējot dzīvus mazuļus, piemēram, visas Ziemeļamerikas sugas ir oldzīvdzemdētājas un vairojas, dzemdējot mazuļus, bet lielākā daļa Vecās pasaules sugu dēj olas.
Madonas Valsts ģimnāzija

Vēsture

2003. gadā Madonas pilsētas ģimnāzija ieguva valsts ģimnāzijas statusu. 2003. gada 11. jūlijā ar Madonas pilsētas domes lēmumu Nr. 3 „Par strukturālām izmaiņām Madonas pilsētas ģimnāzijā” reorganizēta Madonas pilsētas ģimnāzija, izveidojot 2 atsevišķas mācību iestādes: Madonas Valsts ģimnāzija – 10.-12. klases ar ne mazāk kā trīs realizējamām vispārējās izglītības programmām, nododot valdījumā ēku Madonā, Kr. Valdemāra bulvārī 2a un Madonas pilsētas 1. vidusskola Madonā Kr. Valdemāra bulvārī 6. Madonas Valsts ģimnāzija pārņem arī internātu Saules ielā 34a-9.Par Madonas Valsts ģimnāzijas direktori apstiprināja Vandu Madernieci ar 2003. gada 21. jūliju.

Sasniegumi

Madonas Valsts ģimnāzija pēc 2015./2016. mācību gada centralizēto eksāmenu rezultātiem ir labākā pilsētu ģimnāziju vidū matemātikā un trešā labākā kopvērtējumā. 2016. gadā Madonas Valsts ģimnāzija ir iekļauta Zvaigžņu reitingā, ierindojoties 4. vietā.
Ieva Plaude-Rēlingere

Izglītība

Beigusi Rīgas Centra humanitāro vidusskolu (agrāk 50. vidusskola). Tālāk izglītību ieguvusi Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē, kā arī Maskavas Valsts universitāte doktorantūrā, studējot finanšu tiesības.

Darba gaitas

No 1983. līdz 1988. gadam bijusi pasniedzēja Latvijas Universitātē, finanšu un administratīvajās tieslietās. Paralēli tam no 1983. līdz 1985. gadam strādājusi par vecāko konsultanti Likumprojektu sagatavošana nodaļā Latvijas Tieslietu ministrijā.
1985. gadā kļuvusi par Latvijas pirmās neatkarīgās filmu studijas "Videocentrs" juristi un šajā amatā nostrādāja līdz 1987. gadam.
No 1987. līdz 1990. gadam strādājusi par valsts ārējās tirdzniecības apvienības "InterLatvija" firmas direktori, bet 1991. gadā izveido Latvijā labi zināmo uzņēmumu “KOLONNA Ltd”, kura darbības pamatvirzieni ir parfimērijas, kosmētikas vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība, kā arī skaistumkopšanas pakalpojumi.
No 2004. līdz 2007. gadam strādā kopa ar Zviedrijas investīcijas fondu East Capital, bet 2007. gada dibina kopuzņēmumu Baltijā ar Vācijas parfimērijas tīklu "Douglas Perfumeries". Šo kompāniju īpašniece un direktore Ieva Plaude-Rēlingere ir līdz 2010. gadam, kad uzņēmums tiek pārdots.
2010. gadā Ieva Plaude-Rēlingere kļūst par AS “Lawrence Asset Management” direktori, kas nodarbojas ar finanšu konsultācijām un ārvalstu investīciju ieguldījumiem Latvijā, kā arī nedaudz vēlāk par LTRK pārstāvi Bavārijā.
No 2017. gada, paralēli uzņēmuma vadīšanai, I.Plaude-Rēlingere iesaistās sabiedriskajā darbā, kļūstot par Latvijas Kosmētikas ražotāju asociācijas valdes priekšsēdētāju, kas sevi apvieno tādus uzņēmumus kā Madara Cosmetics, Stenders, Be2You, KInetics Nail Systems un Cosmetic Lab.

Sabiedriskās aktivitātes

1988. gadā organizē pēc 2. Pasaules kara pirmo Latvijas modernās mākslas izstādi Rietumberlīnē.
No 1991. līdz 1992. gadam ir neatkarīgā operu producente Vasaras festivālam Frankfurtē, Vācijā.
1995. gadā producē atjaunotās Latvijas Nacionālās operas (LNO) pirmizrādes iestudējumu “Uguns un nakts”, kā arī LNO uzvedumu viesizrādes „Karmena” un „Salome”.
No 1999. līdz 2008. gadam pilda Latvijas Aerobikas asociācijas prezidentes pienākumus.
2006., 2007., 2008., 2009., 2010. gads — Starptautiskā Baltijas Baleta festivāla patronese.
2010. gadā — Baltic Institute of Corporate Governance, Latvijas padomes locekle.

Apbalvojumi

2009. gadā Ieva Plaude-Rēlingere saņem ASV — Baltijas fonda apbalvojumu — Gada Baltijas uzņēmēja. Tā ir balva par ievērojamu ieguldījumu uzņēmējdarbības veicināšanā Baltijā.
Jānis Nords

Biogrāfija

J. Nords studējis finanses, vēlāk mediju zinības Konkordijas universitātē Tallinā. Ieguvis kinorežijas maģistra grādu Lielbritānijā, Nacionālajā Filmu un televīzijas skolā (2010). Filmā Vogelfrei (2007) viņš bija režisora asistents divām no četrām epizodēm.
Viņa debijas pilnmetrāžas spēlfilma "Amatieris" (2007), kas vēstīja par jauna vīrieša, narkotiku dīlera, riskanto dzīvi, ieguva balvu "Lielais Kristaps" par labāko debiju, kā arī laikraksta "Diena" gada balvu kultūrā. Galvenās lomas filmā atveido Edgars Samītis, Ksenija Sundejeva un Regīna Razuma.
Viņš studējis Lielbritānijā, Nacionālās Filmu un televīzijas skolas maģistrantūrā, kur veidojis mācību darbus - 15 minūšu garo Freedom Day (2010) un 30 minūšu garo Au Revoir Monkeys (2011).
Norda otrā pilnmetrāžas filma "Mammu, es tevi mīlu" (2013) vēsta par trīspadsmitgadīgu zēnu Raimondu (Kristofers Konovalovs), viņa attiecībām ar draugiem un māti (Vita Vārpiņa), kuras gandrīz aizved viņu līdz noziedzībai. Filma ir pasaulē vislielāko atzinību guvusī latviešu spēlfilma: tā 2013. gadā saņēma Generation K plus skates starptautiskās žūrijas balvu Berlīnes kinofestivālā un žūrijas balvu par labāko spēlfilmu Losandželosas filmu festivālā ASV.
Nords sarakstījis scenāriju arī Gata Šmita filmai "Seržanta Lapiņa atgriešanās" (2010).
2016. gada februārī uzsākta Norda spēlfilmas "Ar putām uz lūpām" uzņemšana. Galvenās lomas filmā atveido Vilis Daudziņš un Ieva Puķe. Filmas pirmizrāde notika 2017. gadā. Filma ir Latvijas, Lietuvas un Polijas kopražojums, tā balstīta uz amerikāņu scenārista Meta Goseta scenāriju. 2018. gadā filma Maskavas starptautiskajā kinofestivālā iegūst Krievijas kinokritiķu žūrijas balvu ar formulējumu "Par mākslinieciskā risinājuma atbilstību aktuālām mūsdienu problēmām."
Aleksandrs Dešapels

Biogrāfija

Viens no Francijas spēcīgākajiem šahistiem 19. gadsimta sākumā. Napoleona karu dalībnieks. Kaujā pie Flērusas (tagadējā Beļģijā) ticis ievainots un zaudējis labo roku. Pēc Vaterlo kaujas 1815. gadā atvaļinājies ģenerāļa pakāpē. No 1815. gada līdz 1821. gadam bijis Parīzes šaha kafejnīcas Café de la Régence patstāvīgs apmeklētājs. Francijā ticis uzskatīts par Andrē Danikanā Filidora slavas mantinieku. Visiem saviem pretiniekiem deva priekšā kādu figūru vai bandinieku. 1821. gadā devis priekšā Džons Kohrenam un Luijam Šarlam de Laburdonē bandinieku un gājienu. Uzvarējis Kohrenu ar 7:0, bet zaudējis Laburdonē ar tādu pašu rezultātu - 0:7. 1824. gadā pasludinājis Laburdonē par spēcīgāko šahistu un pamazām pārstājis spēlēt šahu. No 1821. gada līdz 1847. gadam ticies un ar mainīgām sekmēm spēlējis arī pret Pjēru Sentamānu. Pievērsis uzmanību arī šaha atklātņu teorijai. Franču šaha žurnālā Le Palamède analizējis atklātni, kura vēlāk nosaukta par latviešu gambītu.
2. Liepājas latviešu brīvprātīgo policijas pulks

Dienesta gaitas

3. martā pulka štābs novietojās Borkoviču miestā, pie Daugavpils—Polockas dzelzceļa, bataljoniem izkliedējoties ap 50 km garā un 20 km dziļā joslā, IV bataljonam atrodoties Daugavas kreisajā krastā, uz ziemeļiem no tā upes labajā krastā I bataljonam, tālāk uz ziemeļiem II bataljonam un kreisajā flangā III bataljonam.
16. un 17. martā 2. Liepājas policijas pulks piedalījās plašākā pretpartizānu akcijā Bolotņiku, Serebrjansku, Kovaļu, Dubiņino rajonā, cita lielāka operācija notika aprīļa sākumā Osvejas virzienā, piedaloties visiem trim latviešu policijas pulkiem, akcija noslēdzās maija sākumā.
Pēc šīs operācijas pulka bataljonus 22.-24. maijā pārvietoja uz Burtnieku, Alojas, Matīšu unDikļu apkaimē, te pulkam pievienojās prettanku lielgabalu rota kapteiņa Ģūtmaņa vadībā. 
Sarkanās armijas iebrukuma laikā 1944. gada jūlija sākumā 2. Liepājas pulks saņēma pavēli 6. jūlijā pārvietoties uz Zemgales stacijas rajonu, un stāties vācu policijas operatīvā štāba rīcībā, ierodoties gan pulku pakļāva 22. vācu kājnieku divīzijai. 10. jūlijā tika saņemta pavēle ieņemt aizsardzības pozīcijas gar Daugavpils—Viļņas dzelzceļa līniju lai piesegtu 22. divīzijas atkāpšanos. Spēcīgs ienaidnieka uzbrukums sākās 10. jūlijā ar tumsas iestāšanos un līdz ar gaismu 11. jūlija rītā visi pulka bataljoni jau bija spiesti atkāpties uz Bērenhofas—Drisvjātu ezera līniju, ko izdevās noturēt līdz vakaram. 
24. jūlijā tika pieņemts lēmums pulku no frontes atvilkt un vispārējas atkāpšanās ietvaros pulks virzījās tālāk uz rietumiem, 28. jūlija rītā sasniedzot Eglaini. 
1944. gada 19. augustā pulks ieradās Bulduros, kur pēc dažām dienām, 24. augustā, saņēma pavēli izformēties, ierindā šajā brīdī bija 50 virsnieki, 204 instruktori un 602 kareivji, no tiem lielākā daļa tika iekļauta 1. Rīgas policijas pulkā.
Mako haizivis

Etimoloģija

Nosaukums "mako" nāk no maoru valodas un nozīmē "haizivs" vai "haizivs zobs". iespējams, ka tas radies dialekta iespaidā, jo tas ir līdzīgs haizivju apzīmējumam vairākās polinēziešu valodās — makō, mangō (maoru dialektos), mago samoāņu valodā, ma'o taitiešu valodā, mano havajiešu valodā.
Ģints zinātniskais nosaukums Isurus atvasināts no grieķu valodas un latviski nozīmē "vienāda aste".

Izskats

Mako haizivis ir ļoti slaidas, plūdlīnijās veidotas skrimšļzivis ar konisku, samērā garu purna daļu. Augumā mazākas nekā tuvu radniecīgā lielā baltā haizivs. To ķermena garums ir 2,5—4,2 m, svars var sasniegt 600 kg. No abām sugām īsspuru mako haizivs ir nedaudz mazāka par garspuru mako haizivi. Nāsis mako haizivīm novietotas laterāli. Mute šaura, paraboliska. Zobi gari, plāni un smaili, šķēpa asmenim līdzīgi, ar gludām malām. 
Uz muguras divas trīsstūrveida spuras, no kurām pirmā liela un augsti izcelta. Tā atrodas aiz vai virs krūšu spuru galiem. Anālā spura atrodas nedaudz aiz otrās muguras spuras, abas apmēram vienādi lielas. Astes spuras abas daļas apmēram vienādi lielas. Mugura tumši zilpelēka, sāni un vēders balti. Uz astes stumbra katrā pusē viens laterāls ķīlis.

Kopīgās īpašības

Mako haizivis ir ļoti ātras un spēcīgas. Īsspuru mako haizivs ir ātrākā no visām haizivīm pasaulē. Tā peldot var sasniegt ātrumu 74 km/h un izlēkt no ūdens 5—6 m augstumā. Mako haizivis ārpus vairošanās sezonas reizēm izrāda homoseksuālas uzvedības iezīmes, kas nav tipiski makreļhaizivjveidīgajām zivīm. Barojas galvenokārt ar zivīm, citu sugu haizivis ieskaitot, nelielos daudzumos arī ar kalmāriem.
Traktāts

Traktāts ir rakstu darbs, kurā formāli un sistemātiski aprakstīts darba temats. Vārds radies no latīņu valodas vārda tractatus, kas, savukārt, ir darbības vārda tractō divdabis un nozīmē - aprakstīts, padarīts, izpildīts.
Samērā pazīstams traktāta piemērs ir 1921. gadā izdotais Ludviga Vitgenšteina darbs "Tractatus Logico-Philosophicus".
Samuraji

Izcelsme

Jēdziens parādās VII-VIII gs, līdz ar valsts centralizācijas procesu. Imperatora armijas kodols, ko sākotnēji komplektēja no pietiekami turīgu dzimtu pārstāvjiem (karavīram pašam sevi vajadzēja nodrošināt ar bruņojumu un zirgu), kuri mācēja jāt ar zirgu un šaut ar loku. Varas iestādes tos katru nodrošināja ar uzturu un diviem bruņotiem kalpiem. Ap X gs. daudzi no šiem karavīriem bija izveidojuši gandrīz autonomus bruņotus formējumus - samuraju klanus. No klanu vadoņiem (daimjo) imperators rekrutēja provinču gubernatorus.
Katra šāda samuraju klana iekšienē attīstījās strikti noteikta hierarhija, disciplīna un militarizēts dzīvesveids. Arī samuraju klanu savstarpējās attiecības noteica vasaļattiecību hierarhija - vājākie, mazākie klani bija lielāko, dižciltīgāko klanu (vairāku samuraju klanus - piemēram, Taira, Minamoto - saistīja asinsradniecības saites ar imperatora ģimeni) vasaļi, bet visi klani bija imperatora vasaļi. Vienīgais samuraju uzdevums bija kalpot savam klanam karā un vingrināties kaujas prasmēs miera laikā.
Provinces bija pusautonomas, centrālā vara bija vāja, pašās provincēs liela ietekme bija vietējiem samuraju klaniem un dzimtām. Līdz ar to visai regulāras un izplatītas bija samuraju klanu savstarpējās sadursmes, ienaids, cīņa par ietekmi un teritorijām.

Ietekme

1160. gadā Kijomori (1118.-1181.) no Taira klana iecēla par sangi - "imperatora padomnieku" Lielajā Valsts Padomē - pirmo reizi Japānas vēsturē samurajs izpelnījās tik augstu rangu valsts pārvaldē. 1167. gadā viņš kļuva par premjerministru, koncentrējot savās rokās visu reālo varu valstī.
Nākamās izmaiņas, kas ietekmēja samuraju statusu, bija pēc asiņaina kara starp Taira un Minamoto klaniem, kurā uzvarēja Minamoto. Klana vadonis Joritomo (1147.-1199.) ieradās 1190. gadā Kamakurā uz audienci pie imperatora Gotobas (1180.-1239.) un eksimperatora Gosirakavas (1127.-1192.), un tika iecelts par gondainagonu, t.i. galveno padomnieku un taisjo - Iekšējās pils Kreisā spārna pavēlnieku. Atšķirībā no Kijomori, viņš pilnībā atteicās no iejaukšanās imperatora galma lietās, tā nodrošinoties ar galma aristokrātijas atbalstu. 1192. gadā Joritomo tika iecelts par sei-i tai-sjogun - "armijas virspavēlnieku, barbaru pakļāvēju" (jeb vienkārši par sjogunu). Tika izveidots virspavēlnieka "ģenerālštābs", jeb reālā valdība valdībā - Kamakura Bakufu ("bakufu" - karavadoņa štābs). Šādu sistēmu vēstures literatūrā dēvē par sjogunātu, un tas saglabājās Japānā līdz pat 1868. gadam (mainoties gan sjogunu dinastijām), kad to pēc Bosin kara likvidēja imperators Meidzi. Pēc Meidzi reformas samuraju kārta tika likvidēta, tiem aizliegts nēsāt kārtu apliecinošus atribūtus (divus zobenus).
Sentinel-3B

Lidojuma gaita

Sentinel-3A tika palaists 2018. gada 25. aprīlī 17:57:51 UTC ar nesējraķeti Rokot / Briz-KM no Pļeseckas kosmodroma.
Latvijas Radio 5

Vēsture

Par Latvijas Radio 5 izveidi tika paziņots 2013. gada 14. jūlijā. Pirmā stacija, kas uzsāka darbu, bija Pieci Koncerti, kura ekskluzīvi atskaņoja ierakstus no tā gada Positivus festivāla Salacgrīvā. 2014. gada 31. martā Pieci.lv uzsāka apraidi 93,1 megaherca (MHz) FM frekvencē.
Jaunutis

Vārda cilme

Personvārds "Jaunutis" ir cēlies no vārda "jaunas" ("jauns") – "jaunulis".
Pēc cita uzskata viņa vārds ir cēlies no viņa mātes vārda "Jevna" vai "Jaunė" ("jaunā") - "Jaunās dēls".

Dzīvesgājums

Pēc kāda sena Lietuvas rokraksta tulkojuma latīņu valodā Jaunutis ir dzimis kā sava tēva Ģedimina ceturtais dēls  no viņa trešās laulības ar Polockas kņaza meitu Jevnu. Par viņa dzīves agrīno periodu nav saglabājušās nekādas ziņas.
Kad pirms savas nāves 1341. gadā Ģedimins sadalīja savus valdījumus saviem septiņiem dēliem kā dalienas kņazistes, Jaunutis kopā ar savu mātu turpināja valdīt Viļņas pilī. Kaut arī vairums vēsturnieku viņu dēvē par Lietuvas dižkunigaiti, tam nav atrasts neviens autentisks apstiprinājums, iespējams, ka reāla vara viņam bija tikai Aukštaitijas zemē.
Pēc Ģedimina atraitnes Jevnas nāves 1344. gadā viņa brāļi Aļģirds un Ķēstutis noslēdza savienību pret Jaunuti un viņu atbalstošo Narimantu un 1345. gada ziemā Ķēstutis ieņēma Viļņu.
Jaunutim kā atkāpšanās tiesa tika piešķirta Zaslavļas pils netālu no Minskas, tomēr viņš aizbēga pie sava māsasvīra un Aļģirda sāncenša Maskavijas kņaza Simeona Ivanoviča Lepnā (Симеoн Иоаннович Гордый, valdīja 1340-1353). Maskavā viņš 1345. gada novembrī tika kristīts kā Ivans.
Nesaņēmis gaidīto atbalstu no Maskavijas, Jaunutis 1347. gadā pakļāvās dižkunigaitim Aļģirdam un līdz mūža beigām valdīja kā viņa vasalis Zaslavļas kņazistē. Miris 1366. gadā, kad viņa vārds pēdējo reizi rakstīts Lietuvas kņazu līgumā ar Polijas karali.
Rozbeķu pils

Rozbeķu pils (latīņu: Castrum Rosenbeck) bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu pils 14.-16. gadsimtā senā Rozulas pilsnovada teritorijā. Mūsdienās tās vietā netālu no Rozulas ciema atrodamas Rozbeķu jeb Rozulas pilsdrupas pie Stalbes pagasta Pilskalnu mājām.
Uz pilsdrupām ved pussabrukusi laipa, no kādreiz iespaidīgās pils ir palicis tikai viens tornis, mūru un aizsargvaļņu paliekas. Ir iespējams apskatīt pilsdrupas gan no iekšienes, gan no ārienes.

Vēsture

Arhibīskapa vasaļa Rozena mūra pils uzcelta pie Limbažu - Straupes lielceļa 14. gadsimtā. Vietvārds Rosula tiek skaidrots kā līvu vārda ros-ala ("Rosu novads") latinizēta forma un norāda par seno meslu atkarību no varjagiem rusiem.
Pirmo reizi Henkem Rozenam izlēņotās Rozbeķu pils (Rosenbeck) vārds rakstītajos avotos atrodams 1372. gadā. Kādā 1385. gada dokumentā parādās nākamā pils saimnieka arhibīskapa vasaļa Voldemāra Rozena vārds. 1399. gadā arhibīskaps Jānis no Vallenrodes Rozbeķu pilnovadu ar tā pieciem pagastiem un 12 ciemiem (latīņu: pagastis et villis) izlēņoja Jānim Vildenbergam, bet Jānis IV Ambundi 1419. gadā to izlēņoja Bertramam no Ikšķiles. 1431. gada Oto Rozenam izsniegtajā lēņa grāmatā teikts, ka arhibīskaps viņam Straupes draudzē izlēņoja Rozbeķu pili un tās novadu, Kūlēnu, Uzkalna, Rupsalas ciemus, Pētera Šūmahera ("kurpnieka") apakšlēni un tā zemi, tāpat Rubenes krogu, Svētezeru, Unguru un Ēiķēnu ezerus.
Arhibīskapu un ordeņa savstarpējo cīņu laikā 1479. gadā, kad arhibīskaps Silvestrs Stodevešers noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, pili ieņēma Livonijas ordenis. 1480. gados pilī samniekoja Persevalu dzimta, kas uzturēja pils kapellu ar kapelānu. 1493. gadā arhibīskaps Miķelis Hildebrands  no Branta Lūdes nopirka pusi pilnovada ar Rupsalas un Billēnu ciemiem. No kādas lēņa pārdošanas grāmatas redzams, ka 1498. gadā vasaļa Valdemāra Ikšķiļa meitas pusi Rozbeķu pils pārdeva Patkuļu dzimtai.
1518. gadā pili savā īpašumā ieguva Georgs (Jorgs) Krīdeners, kura pēcnācējiem tā piederēja līdz 17. gadsimta otrajai pusei.Poļu-zviedru kara laikā ēku ieņēma zviedru Sēdermanlandes hercogs Kārlis, bet 1601. gada vasarā pili nodedzināja vaivads Šišinskis. Zviedru Vidzemes laikā Krīdeneri zaudēja tiesības uz Rozbeķu muižu.

Pils apraksts tās dalāmajā grāmatā (1477)

Pilij bija tornis ar ēdamzālēm un pagrabu, divas velvētas telpas pie ēdamzālēm ar virtuvi, ērberģis, kapella, gaļas žāvētava. Pils piebūvē bija neprecēto sieviešu istabas ar pagrabu zem tām. Pilsnovadā jeb muižā ietilpa lauki, pļava un birzs, dzirnavas ar dīķi, zvejošanas tiesības Rustēga (Arellen) jeb Ungura ezerā. Pie pils piederēja arī Sulānu (Sulen), Uzkalnu (Uszkalnen), Baišānu (Beysen) ciemi un Ķelpes kunga sēta ar ezeru.
Andrupenes baznīca

Vēsture

Draudzes veidošanās laikā 17. gadsimta beigās baznīca atradusies muižkungu Soltānu īpašumos, taču konkrēts tās vecums nav nosakāms. Pēc draudzes metriku grāmatas var izsecināt, ka draudze Andrupenē bijusi no 1718. gada, kas apliecina, ka 18. gadsimta sākumā bijusi kā draudze, tā arī baznīca. Dažādos laika periodos ir bijušas divas koka baznīcas, no kurām viena atradusies vecajā kapsētā, bet otra, kas nodegusi, pašreizējās baznīcas vietā.
Pašreizējā mūra baznīca ir uzcelta 1849. gadā par Ignācija Šadurska līdzekļiem, par ko liecina Vitebskas gubernatora 1854. gada kancelejas aktos atrastās piezīmes un tikusi konsekrēta 1850. gada 24. septembrī Jaunavas Marijas Skapulāru godam. Baznīcas dārzā apbedīts priesteris Boļeslavs Jurovs.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Mihails Sivickis. Draudzei ir sešas kapsētas.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētā Kazimira diena, baznīcas iesvētīšanas svētki, Svētā Pētera un Pāvila diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas Skapulāra svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas diena,Svētā Asīzes Franciska stigmatu diena, Svētā Rožukroņa svētki.

Tehniska informācija

Andrupenes baznīca ir četrstūra formasmūra celtne ar cinkota skārda jumtu. Uz jumta ir neliels tornītis ar krustu. Tā ir viennavas telpa ar flīžu grīdu, 28 metrus gara un 14 metrus plata. 1990. gadā baznīcu nobalsināja. Ap baznīcu ir metāla žogs. Baznīcas dārzā atrodas mūra nobalsināts zvanu tornis ar zvaniem.

Interjers

Baznīcas griesti ir izliekti, rotāti ar skaistiem ozolkoka kvadrātiem, Tai ir trīs mūra altāri. Lielajā jeb centrālajā altārī ir Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas glezna. Baznīcā ir lietošanas kārtībā ērģeles.
Raising the Flag on Iwo Jima

Raising the Flag on Iwo Jima (latviešu: Karoga pacelšana Ivodžimā) ir vēsturiska fotogrāfija, ko 1945. gada 23. februārī uzņēmis Džo Rozentāls. Tajā attēloti pieci ASV jūras kājnieki un viena persona no ASV Jūras kara flotes, kas paceļ ASV karogu Suribači kalnā Otrā pasaules kara Ioto (Ivodžimas) salā Ivodžimas kaujas laikā.
Fotogrāfija kļuva populāra, tā tika publicēta vairākos tūkstošos izdevumu. Vēlāk tā kļuva par vienīgo fotogrāfiju, kas iegūst Pulicera balvu kā labākā fotogrāfija publicēšanas gadā, tāpat Raising the Flag on Iwo Jima tiek uzskatīta par vienu no ASV nozīmīgākajām kara fotogrāfijām un ir, iespējams, visu laiku visvairāk pavairotā fotogrāfija.
Trīs no fotogrāfijā redzamajiem jūras kājniekiem Harlons Bloks, Frenklins Souslijs un Maikls Stranks tika nogalināti kaujā nākamo dažu dienu laikā. Trīs atlikušie ir jūras kājnieki Renē Gaņons un Aira Heiess un jūrnieks Džons Bredlijs.
Fēlikss de Veldons izmantoja šo fotogrāfiju, lai izveidotu Jūras kājnieku kara memoriāla skulptūru, kas atrodas blakus Ārlingtonas nacionālajai kapsētai.
Kalsnavas pils

Kalsnavas muižas pils (vācu: Hof Kalzenau) bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu Tīzenhauzenu nocietināta muižas pils Kalsnavā pie Kokneses - Cesvaines ceļa. Līdz mūsdienām saglabājušies atsevišķi mūra sienu fragmenti.

Vēsture

Visticamāk, ka Kalsnavas muižas pils celta 15. gadsimta vidū, jo 1455. gadā tā pirmo reizi pieminēta Jēkaba Tīzenhauzena īpašumu sarakstā. 16. gadsimtā tā dēvēta par nocietināto Kalsnavas muižu (Hof Kalzenau). 
Pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes teritorijā, Livonijas kara laikā to 1577. gadā nopostīja Krievijas caristes karaspēks. Iespējams, ka 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Kalsnavas pils krieviski nodēvēta par Кудун. 
1582. gadā poļu karalis Stefans Batorijs Kalsnavas muižu atdeva Heinriham Tīzenhauzenam, bet 1625. gadā zviedru karalis Gustavs II Ādolfs muižu piešķīra pulkvedim J. R. Streifam fon Lauenšteinam (Johann Reinhold Streif von Lauenstein). Zviedru Vidzemes laika revīzijā 1638. gadā minēts, ka muižai pieder dzirnavas un krogs. Krievijas impērijas ķeizariene Anna muižu 1737. gadā piešķīra feldmaršalam Pēterim Lasī, 1760. gada tā piederēja Kristeram Reinholdam fon Rennenkampfam. 
Pirms 1780. gada pie pilsdrupām uzcēla varenu klēti ar torni, kas attēlota zīmējumā 1830. gada Pauluči albumā.
Līdz 1920. gada zemes reformai Veckalsnavas muiža (Alt-Kalzenau) piederēja Brimmeriem, nodedzināta 1905. gada revolūcijas laikā.

Apraksts

Kalsnavas nocietinājums bija uzcelts no laukakmeņiem un aizņēma 37,5 х 20 metrus lielu laukumu. Tajā bija daudz atsevišķu telpu, no kuram lielākā aizņēma 10,65 х 12,70 metru platību.
Ambrozijs Bergmanis

Dzīvesgājums

Bergmanis dzimis 1740. gada 27. septembrī Bukultu (Neuermühlen) mācītāja Baltazara Bergmaņa un viņa sievas Annas Elizabetes, dzim. Depkinas, ģimenē. Viņa brāļi bija Baltazars (1736-1789), Gustavs (1749-1814) un Liborijs fon Bergmanis (1754-1823).
Mācījās Veimāras ģimnāzijā, studēja medicīnu Štrasburgas un Leipcigas universitātēs. Apguva dzemdniecību pie Dr. Levrē (Levret) Parīzē. 1762. gadā ieguva Dr. med. grādu Leipcigas universitātē par doktora darbu de stata sano et morboso incolarum Livoniae ("par Vidzemes iedzīvotāju veselības un slimības stāvokli").
Strādāja par privātārstu Rīgā. Kā Krievijas impērijas armijas kara ārsts piedalījās Krievu—turku karā (1768—1774), uzdienējās par divīzijas ārstu. Precējies ar Katrīnu Beātu fon Reimersenu (1778).
Miris 1784. gada 19. martā Kijevā.