google/wiki40b huggingface dataset:
Bezmugurkaulnieki

Vēsture

Zinātniekiem nav īstas skaidrības par to, kad parādījās pirmie bezmugurkaulnieki. Senākās fosilijas ir vairāk kā 600 miljonus gadus vecas. Tomēr tie nevarētu būt bezmugurkaulnieku pirmsākumi, jo galvenās bezmugurkaulnieku grupas šajā laikā bija jau izveidojušās. Ar laiku dažas grupas kļuva daudzveidīgākas nekā citas. Piemēram, posmkāju tips mūsdienās ir visdaudzveidīgākais tips, un tajā ir vismaz miljons sugu. Vairums no tiem ir kukaiņi.

Dzīvnieks vai augs

Daži bezmugurkaulnieki vairāk atgādina augus nevis dzīvniekus. Hidroīdus, piemēram, viegli var sajaukt ar aļģēm. Tie aug zem ūdens un to ”stumbri” beidzas ar ziediem. Šie ziedi patiesībā ir mazi dzīvnieki, ko sauc par polipiem. Tie savstarpēji ir savienoti kopā un veido koloniju. Katram polipam ir taustekļu vaigs, kas viļņojas ūdenī, lai satvertu barību — mikroskopiskus dzīvniekus.

Ķermeņa simetrija

Gandrīz visiem bezmugurkaulniekiem, izņemot sūkļus, ir simetriski ķermeņi. Ir divi galvenie simetrijas veidi: starainā un divpusējā simetrija. Staraini simetriskiem dzīvniekiem ir apaļš ķermenis, kuru var caur tā centru sadalīt daudzās vienādā daļās. Visi staraiņi (Radiata) dzīvo ūdenī, un nevienam nav smadzeņu. Divpusēji simetriskiem dzīvniekiem var atšķirt priekšgalu un pakaļgalu. Tos pa viduslīniju var sadalīt tikai divās vienādās daļās.
Divpusējās simetrijas bezmugurkaulniekiem priekšgals atšķiras no pakaļgala. Tādai kārtībai ir daudz priekšrocības. Maņu orgāni ir izvietoti priekšgalā blakus mutei, lai būtu vieglāk sameklēt barību. Ķermeņa daļas ir specializējušās kustību veikšanai tikai vienā virzienā, tāpēc tās ir ātrākas un daudz efektīvākas. Šāds ķermeņa dalījums ir visveiksmīgākais evolūcijas sasniegums miljoniem gadu ilgā attīstības gaitā. Tas ir raksturīgs lielākajai daļai dzīvnieku, arī cilvēkiem.

Bezmugurkaulnieku izmērs

Bezmugurkaulnieki uz zemeslodes ir sastopami praktiski visur, bet lielākā daļa no grupām dzīvo jūrās, kur arī attīstījās pirmie bezmugurkaulnieki. Daļa bezmugurkaulnieku ir mikroskopiski un pārvietojas kopā ar ūdens straumi, bet daudzi ir labi peldētāji. Daži jūras bezmugurkaulnieki sasniedz fantastisku lielumu. Milzu kalmārs var izaugt vairāk nekā 18 metrus garš.

Jaunie atklājumi

Biologiem jaunu sugu atklāšana ir nozīmīgs notikums, bet jaunas dzīvnieku grupas atklāšana ir par iemeslu vispārējām satraukumam. Nesen, 1994. gadā biologi atklāja pilnīgi jaunu bezmugurkaulnieku tipu — tādu pašu tipu kā, piemēram, posmkāji vai gliemji. Vienīgais pašreiz zināmais jaunā tipa pārstāvis ir Symbion pandora — neliela radība, kas dzīvo ap Norvēģijas omāra muti un barojas ar tā barības atliekām.
Vēršantilopju apakšdzimta

Izskats un īpašības

Visas vēršantilopju apakšdzimtas sugas ir liela auguma pārnadži, kuriem ir raksturīgs nomadu dzīves veids. Tās ir izteikti zālēdāji, kas dzīvo milzīgos, blīvos baros un kas kādreiz tūkstošiem klīda pa savannu. Mūsdienās pārāk intensīvo medību un lauksaimniecības attīstības dēļ dzīvnieku populācijas ir samazinājušās. Vienīgās sugas, kurām pagaidām nedraud izmiršana, ir antilopes gnu un antilopes topi.
Vēršantilopju apakšdzimtas sugām raksturīgs neliels dzimumu dimorfisms, kas izpaužas faktā, ka tēviņi ir par kādiem 10—20% lielāki nekā mātītes. Visām sugām ir samērā dīvainas ķermeņa proporcijas. Dzīvniekiem ir garas, tievas kājas, piemērotas ātrai skriešanai. Ķermeņa priekšējā daļa ir liela un masīva, ar lielu galvu, mugura virzienā uz krustiem liecas slīpi uz leju, īpaši tas ir izteikts vēršantilopēm. Uz priekškāju pēdām ir smarždziedzeri. Garā purna daļa kompensē īso kaklu, dzīvniekam plūcot zāli. Abiem dzimumiem ir ragi, lai gan tēviņiem tie ir garāki un masīvāki.
Mazuļi piedzimst gaišā smilšu krāsā un ļoti drīz pēc dzimšanas spēj cieši sekot savai mātei. Piemēram, antilopēm gnu nav mazuļa slēpšanas fāze pēc tā piedzimšanas. Jau dienas vecumā mazulis spēj sekot baram, neatpaliekot ātrumā.
Mēmā dziesma

"Mēmā dziesma", pazīstama arī kā "Tava balss", ir  Raimonda Paula dziesma ar Jāņa Petera vārdiem.
Dziesma sacerēta 1976. gada Sopotas Starptautiskajam dziesmu konkursam, kur to izpildīja Nora Bumbiere un Viktors Lapčenoks, dziesma uzvarēja arī tā paša gada Mikrofona aptaujā. 2005. gadā, svinot raidījuma „Mikrofons” 40. jubileju, “Mēmo dziesmu” noteica par „Visu laiku labāko Mikrofona aptaujas dziesmu”.
2018. gadā "Mēmā dziesma" ieguva 10. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
HTTP referer

HTTP referer (no angļu: referrer "cilvēks, kas aizsūta citu") ir HTTP protokola prasījuma galvenes lauks, kuru klienta programma sūta serverim, un tas ļauj noteikt resursa adresi (parasti URL, vispārējā gadījumā URI), no kuras ir iegūta pieprasījuma adrese. Ja kādā tīmekļa lappusē ir atvērta hipersaite, tad, pārbaudot šīs jaunās lapas pieprasījuma referer vērtību, var uzzināt, no kuras lapas tā ir atvērta. Ja lapas adrese tiek nodota no avota, kuram pašam nav sava URI (piemēram, ievadīta no tastatūras, referer netiks nosūtīts.
Referer vērtību tīmekļa serveri bieži iežurnalē, lai analizētu lietotāju apmeklētību: no kurām lapām tie ir ienākuši noteiktā adresē. Tā kā šī informācija var pārkāpt privātumu, dažas pārlūkprogrammas ļauj lietotājam atslēgt referer datu sūtīšanu. Daži proxy serveri un ugunsmūri arī var filtrēt referer informāciju, lai novērstu ne publisku tīmekļa lapu adrešu uzzināšanu. Tas savukārt var radīt problēmas, jo daži serveri var bloķēt daļu savu lapu pārlūkprogrammām, kas nesūta pareizu referer informāciju, lai novērstu neatļautu attēlu izmantošanu citās lappuses.
1968. gada Eiropas čempionāts futbolā

1968. gada Eiropas čempionāts futbolā notika Itālijā no 5. līdz 10. jūnijam. Tas bija pēc skaita 3. Eiropas čempionāts futbolā, ko rīkoja UEFA. Par Eiropas čempioniem kļuva laukuma saimnieki Itālijas izlase, kas fināla pārspēlē ar 2-0 uzvarēja dienvidslāvus. Šis bija pirmais finālturnīrs, kas vairs nesaucās Eiropas Nāciju Kauss, bet gan Eiropas čempionāts.
Salīdzinot ar iepriekšējo 1964. gada turnīru, bija mainījusies kvalifikācijas turnīra izspēles kārtība - tagad finālturnīra dalībnieces tika noteiktas grupu turnīros. Finālturnīram kvalificējās kvalifikācijas grupu uzvarētāji Anglija, Dienvidslāvija, Itālija un PSRS.
Pirmajā pusfinālā, kurā tikās Itālijas un PSRS komandas, spēles pagarinājums beidzās 0-0, tādēļ, lai noskaidrotu uzvarētāju, tika mesta monēta, kas izšķīra Itālijas iekļūšanu finālā. Otrajā pusfinālā dienvidslāvi, pateicoties Dragana Džajiča 86. minūtē gūtajiem vārtiem, uzvarēja Angliju. Spēlē par trešo vietu angļi ar 2-0 pieveica PSRS izlasi.
Finālspēlē sacentās Itālijas un Dienvidslāvijas izlases. Finālspēlē pat pēc pagarinājuma nevarēja noteikt uzvarētāju, jo mačs bija beidzies neizšķirti 1-1, tādēļ tika spēlēta fināla pārspēle. Tajā pārāki izrādījās Itāļi, kas pirmo reizi kļuva par Eiropas čempioniem.
Veļķu pagasts

Vēsture

Veļķi pirmo reizi rakstītos avotos pieminēti kā Velken. Nosaukums cēlies no Veļķu pilskalna (mūsdienās Grišku kalns) vārda. Netālu no Veļķu pilskalna 14. gadsimta 70. gados uzbūvēja Piebalgas pili. 
Pagasts dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1935. gadā Veļķu pagasta platība bija 32,46 km² un tajā bija 710 iedzīvotāji.
1945. gada 8. oktobrī pagastā izveidoja Veļķu ciema padomi. Ciema padomi likvidēja 1947. gada 18. novembrī atjaunoja, tad atkal likvidēja 1949. gada 31. decembrī, pagastu iekļaujot Gaujienas rajonā. Mūsdienās bijušā Veļķu pagasta teritorija iekļauta Vecpiebalgas novada Vecpiebalgas pagastā un Madonas novada Liezēres pagastā.
Vasaras laiks

Pāreja uz vasaras laiku, saīsinājumā DST (angļu: Daylight saving time), ir pulksteņu pārregulēšana, lai vakaros dienasgaisma būtu ilgāk, bet rītos — mazāk, tādējādi taupot elektroenerģiju. Parasti pāreja uz vasaras laiku notiek, pavasarī pagriežot pulksteņus par stundu uz priekšu, bet rudenī — par stundu atpakaļ.
Latvijas Ministru Kabineta noteikumos minēts, ka "pāreja uz vasaras laiku notiek šādā kārtībā: marta pēdējā svētdienā plkst. 3.00 atbilstoši otrās joslas laikam pulksteņa rādītājus pagriež par vienu stundu uz priekšu un attiecīgi oktobra pēdējā svētdienā plkst. 4.00 — par vienu stundu atpakaļ". Šie Ministru kabineta noteikumi pieņemti, ieviešot Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 19. janvāra direktīvu 2000/84/EK.

Vēsture

Pirmo reizi uz vasaras laiku 1908. gadā pārgāja Apvienotajā Karalistē. Latvijā pāreja uz vasaras laiku sākās 1981. gadā. 
Mūsdienās pāreju uz vasaras laiku realizē 76 valstis, bet ne visās tas notiek vienlaicīgi. 10 no šīm valstīm pāreja dažādos valsts reģionos notiek atšķirīgi, un 128 valstīs nenotiek vispār.

Pārejas uz vasaras laiku atcelšana ES valstīs

2018. gadā Eiropas Komisija ierosināja pēc 2021. gada 28. marta pārtraukt ikgadējās pārejas uz vasaras vai ziemas laiku, ļaujot ES dalībvalstīm izvēlēties, vai pastāvīgi piemērot vasaras vai ziemas laiku. Dalībvalstis, kuras vēlēsies par standarta laiku pieņemt ziemas laika režīmu, pēdējo pulksteņu griešanu veiks 2021. gada 31. oktobrī. Katrai dalībvalstij savs lēmums jāpaziņo līdz 2019. gada aprīlim.
Sveti Jura

Vēsture

Sveti Jura rakstos pirmoreiz minēta 1209. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas Sveti Jura līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Sentģerģa (Szentgyörgy). Attīstījās kā vīna ražošanas centrs. 1299. gadā ieguva pilsētas tiesības. No 1647. gada - karaļa brīvpilsēta. 1663. gadā pilsētu nopostīja turki. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Līdz Otrā pasaules kara beigām ievērojama daļa no pilsētas iedzīvotājiem bija Donavas švābi, kuri pēc kara tika padzīti no Čehoslovākijas. No 1960. līdz 1990. gadam pilsētas nosaukums bija Jura pie Bratislavas (Jur pri Bratislave). No 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas pilsēta.

Cilvēki

Absolūtais vairākums (97,5 %) pilsētas iedzīvotāju ir slovāki. Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (72,5 %), nereliģiozi (15,9 %).
Sveti Juras pilsētā dzimis ungāru turkologs un coļotājs Ārmins Vāmbēri (Vámbéry Ármin, 1832 – 1913).
2016. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Pārspēles par vietu Virslīgā

Pārspēlēs par vietu 2017. gada Virslīgā tikās 7. vietas ieguvēji FS METTA/LU un 2016. gada 1. līgas 2. vietas ieguvēji AFA Olaine/SK Super Nova.

Otrā spēle

METTA/LU uzvarēja divu spēļu summā ar  2:1 un saglabāja vietu Virslīgā.
Jānis Stradiņš

Dzīvesgājums

Dzimis ķirurga Paula Stradiņa ģimenē. Izglītību ieguva Rīgas 5. vidusskolā un Latvijas Valsts Universitātes Ķīmijas fakultātē, ko absolvēja 1956. gadā.
Pēc studijām uzsācis darboties Latvijas Zinātņu akadēmijas Organiskās sintēzes institūtā, 1961. gadā izveidoja Fizikāli organiskās ķīmijas laboratoriju, ko vadīja līdz 2006. gadam. No 1972. līdz 1976. gadam bija docētājs Latvijas Universitātē, 1974. gadā kļuva par profesoru. 
1988. gada 23. martā Latvijas Rakstnieku savienība izveidoja staļinisma ļaundarību apzināšanas komisiju profesora Jāņa Stradiņa vadībā.
Atmodas kustības dalībnieks, 1989. gadā bijis iekļauts izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
Kopš 1990. gada darbojās kā pētnieks Latvijas Universitātes Latvijas vēstures institūtā, kopš 1992. gadā — arī Latvijas Medicīnas akadēmijas Medicīnas vēstures institūtā. 
Laikā no 1996. līdz 1998. gadam J. Stradiņš bija Latvijas Zinātņu akadēmijas viceprezidents, no 1998. līdz 2004. gadam — prezidents. 2004. gadā kļuva par Zinātņu akadēmijas Senāta priekšsēdētāju. Kopš 1987. gada ir Latvijas Zinātņu vēstures asociācijas prezidents, kopš 1990. gada Stradiņš vada Baltijas valstu Zinātņu vēstures un filozofijas asociāciju, kopš 2006. gada — valsts pētījumu programmu "Letonika". No 1990. līdz 2007. gadam bija Latvijas Zinātnes padomes valdes loceklis.

Apbalvojumi un pagodinājumi

1989. gadā saņēmis Latvijas Universitātes, 1999. gadā — Latvijas Lauksaimniecības universitātes un 2007. gadā — Rīgas Stradiņa universitātes goda doktora nosaukumu. 
Viņš ir saņēmis dažādus Latvijas apbalvojumus, tai skaitā 1983. gadā viņš saņēma Paula Stradiņa balvu, 1988. gadā — Paula Valdena prēmiju, 1990. gadā — Solomona Hillera medaļu. 1993. gadā saņēma Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu par "izciliem darbiem organiskajā ķīmijā un Latvijas zinātnes vēsturē", 1994. gadā saņēma Teodora Grothusa prēmiju un Gustava Vanaga balvu. 
1995. gadā apbalvots ar II šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, 2008. gadā - ar I šķiras Atzinības krustu.
Tāpat ir saņēmis dažādus citu valstu apbalvojumus, tai skaitā 2001. gadā saņēmis Francijas Goda leģiona ordeni, 2004. gadā — Igaunijas Māras zemes krustu.
Purva sviestbeka

Augšanas apstākļi

Priežu mikorizas sēne. Aug sūnu purvos, pārmitros priežu mežos, retāk piejūras smilšu kāpās, reizēm lielās grupās, no augusta līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas, bet mazvērtīga un retuma dēļ saudzējama.

Līdzīgās sugas

Mazāka un plānāka nekā parastā sviestbeka un graudainā sviestbeka, parasti aug purvainākās vietās kā tās, ir ar bālāku cepurīti un platākām atverēm.
Puzes pilskalns

Puzes pilskalns atrodas Ventspils novada Puzes pagastā ļoti mežainā apgabalā, grūti pieejamā vietā. Pilskalns ierīkots uz zemes raga, kas iestiepjas mitrā pļavā.
Pilskalns ir 11 metru augsts ar nelielu plakumu. Rietumu pusē vēl samanāms ap 1 metru augsts zemes valnis gar kura ziemeļu malu vēl saglabājusies senā uzejas vieta. Pilskalna lēzenākā dienvidu puse mākslīgi stāvināta. Pilskalns pēc saviem izmēriem un atrašanās vietas būtu uzskatāms par nelielu, vāji vai neilgu laiku apdzīvotu nocietinājumu.
Pēc nedaudzajiem atradumiem (galvenokārt bezripas keramikas lauskas) pilskalnu datē ar vēlo dzelzs laikmetu. Plašāki, arheoloģiski pētījumi objektā nav veikti.
Agasi ezers

Agasi ezers (angļu: Lake Agassiz) bija pēcleduslaikmeta ledāju kušanas ezers tagadējā Kanādas teritorijā. Pastāvējis apmēram pirms 10—12 tūkstošiem gadu un eksistējis ap 1000 gadu. Nosaukts 1923. gadā par godu šveiciešu dabaszinātniekam Žanam Luī Agasi.
Ezera lielākās izplatības periodā tā platība bijusi ap 440 000 km² un pēc izmēriem bijis lielāks par visiem mūsdienu saldūdens ezeriem. Tā garums ziemeļu—dienvidu virzienā bijis ap 1100 km, austrumu—rietumu — ap 400 km, lielākais dziļums — ap 200 m. Dažādos laikos ezeram bijusi notece uz dienvidiem pa mūsdienu Minesotas upi uz Misisipi, uz austrumiem caur mūsdienu Nipigona ezeru uz Augšezeru un uz ziemeļrietumiem pa Makenzi upi uz Ziemeļu Ledus okeānu. Beigu stadijā ezers noplūdis pa tagadējo Nelsonas upi uz Hudzona līci. Ezera iedobēs mūsdienās pastāv vairāki lieli ezeri: Vinipegs, Vinipegosiss, Vudsu ezers, Manitobas ezers.
Mahāvīra

Mahāvīra (sanskritā: महावीरः, mahāvīraḥ), zināms arī kā Vardhamāna vai Džina Mahāvīra, ir džainisma un džainisma filozofijas pamatlicējs. Viņš sludināja 6. un 5. gadsimtā p.m.ē. un ir budas Sidhārtas Gautamas laikabiedrs. Mahāvīra praktizēja stingru dzīvesveidu un aicināja to darīt arī viņa sekotājiem. Viņš stingri ievēroja ahimsu. Mahāvīra esot sevi nomērdējis badā. Mūsdienās Mahāvīra ir ļoti nozīmīgs džainisma mitoloģiskais varonis.
Turcijas valsts iekārta

Turcijas valsts iekārta ir sekulāra, parlamentāra, demokrātiskas pārstāvniecības republika, kuras valdības vadītājs ir ministru prezidents.
Turcijas valsts iekārtas pamatā ir varu dalīšanas princips. Izpildvara piered valdībai, likumdevēja vara pieder daļēji valdībai un Turcijas Lielajai Nacionālai Asamblejai. Tiesu vara ir neatkarīga no izpildvaras un likumdevēja varas. Pašreizējā Turcijas konstitūcija tika pieņemta 1982. gada 7. novembrī pēc valstī notikušā militārā apvērsuma un tajā ir nostiprināts sekulārisma princips.

Valsts vadošās amatpersonas

Valsts galva ir valsts prezidents (turku: Cumhurbaşkan). Valsts prezidentu ievēl Lielā Nacionālā Asambleja uz septiņiem gadiem. Valsts prezidents var nebūt asamblejas deputāts. Pašreizējais valsts prezidents Abdullahs Gīls tika ievēlēts 2007. gada 28. augustā.
Izpildvara pieder ministru prezidentam (turku: Başbakan) un Ministru kabinetam (turku: Bakanlar Kurulu). Ministri var nebūt asamblejas deputāti. Ministru prezidentu ievēl ministri slēgtā balstojumā un pašreizējais ministru prezidents ir Redžeps Tajjips Erdoans, kura pārstāvētā islāmiski konservatīvā Taisnības un attīstības partija 2002. gada vēlēšanās ieguva vairākumu balsu skaitu asamblejā.
Asamblejas (parlamenta) priekšsēdētājs ir Bīlents Arinčs, kurš pārstāv augstāk minēto partiju. Konstitucionālās tiesas priekšsēdētājs ir Hašims Kiličs. Bruņoto spēku komandieris ir Ilkers Bašbū.

Armijas ietekme

Neskatoties uz to, ka Turcijas dibinātājs Mustafa Kemals Ataturks uzskatīja, ka bruņotajiem spēkiem jābūt šķirtiem no valsts, militārās aprindas par savu pienākumu uzskata valsts ideoloģijas - kemalisma aizstāvēšanu. Turcijas valsts pārvaldē un politikā joprojām bruņotajiem spēkiem ir ievērojama ietekme, it īpaši jautājumos par valsts drošību. Ietekme pēdējā laikā ir pakāpeniski mazinājusies, pateicoties Valsts drošības paromes darbībai.
Bruņotie spēki vairākas reizes ir tieši iejaukušies valsts pārvaldē. 20. gs. beigās armija ir pat pārņēmusi valsts pārvaldi savās rokās. Militārie apvērsumi tika sarīkoti 1960., 1971. un 1980. gadā. Pēdējā tiešā iejaukšanās valsts pārvaldē bija 1997. gadā, kad bruņotie spēki panāca islāmiski noskaņotā ministru prezidenta Nedžmetina Erbakana atstādināšanu.
2007. gada 27. aprīlī, pirms novembrī paredzētajām valsts prezidenta vēlēšanām bruņoto spēku vadība izteica pārmetumus valdošajai Taisnības un attīstības partijai un izplatīja sava viedokļa skaidrojumu. Paziņojumā bruņotie spēki uzsvēra, ka vienmēr iesaistīsies jautājumos, kas skar sekulārismu. Paziņojuma beigās tika izteikti slēpti draudi par to, ka bruņotie spēki ir gatavi jebkurā mirklī iejaukties valsts pārvaldes lietās: "Turcijas Bruņotie spēki apņemas izpildīt likumos noteiktos pienākumus, lai aizstāvētu negrozāmos Turcijas Republikas pamatprincipus. Mūsu uzticība šādam pienākumam ir nelokāma."
Tālo Austrumu Republika

Tālo Austrumu Republika (TAR) (krievu: Дальневосто́чная Респу́блика, ДВР) bija 1920. - 1922. gadā starp Krievijas PFSR un Japānas impēriju pastāvoša bufervalsts Tālajos Austrumos un Austrumsibīrijā ar galvaspilsētu Čitā. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1922. gada 15. novembrī pievienota Krievijas PFSR kā Tālo Austrumu apgabals, mūsdienās tās teritoriju aizņem Aizbaikāla novads, Amūras apgabals, Ebreju autonomais apgabals, Habarovskas novads un Piejūras novads.

Izveide

Izveidota 1920. gada 6. aprīlī Ulanudē (tolaik Verhņeudinskā) notikušajā Piebaikāla Darbaļaužu Satversmes Sapulcē (Учредительный съезд трудящихся Прибайкалья), 14. maijā to atzina Padomju Krievijas valdība. Pēc pamiera noslēgšanas ar Sarkano armiju 1920. gada 15. jūlijā Japāna atzina Tālo Austrumu Republiku. Pēc kazaku atamana Grigorija Semjonova karaspēka padzīšanas 1920. gada 22. oktobrī galvaspilsētu pārcēla uz Čitu.
Pēc japāņu karaspēka izvešanas no Habarovskas TAR pievienojās arī Amūras novada teritorija. 1921. gada 12. februārī sāka darbu TAR Satversmes sapulce, kas 27. aprīlī pieņēma TAR konstitūciju.

Likvidācija

1921. gada 26. maijā Vladivostokā ar japāņu okupācijas karapēka atbalstu tika pasludināta jauna bufervalsts - Pieamūras zemstes novads (Приамурский земский край). 1922. gada 24. jūnijā Japāna paziņoja par sava karaspēka izvešanu līdz oktobra beigām. Vladivostokā varu pārņēma ģenerālis Mihails Diterihss (Михаил Дитерихс). 1922. gada 25. oktobrī Sarkanā armija ieņēma Vladivostoku. Tūkstošiem bēgļu devās uz Harbinu Ķīnā. Tikai 1925. gadā Japāna atdeva PSRS Sahalīnas ziemeļu daļu.
2010. gada Meksikas līča naftas izplūdums

Meksikas līča naftas izplūdums bija naftas izplūdums ASV ekonomiskajos ūdeņos Meksikas līcī 2010. gada trīs mēnešos. Tā bija lielākā naftas noplūde jūrā naftas ieguves vēsturē.
Naftas izplūdums no dziļūdens urbuma radās pēc sprādziena uz BP īrētās naftas platformas Deepwater Horizon 2010. gada 20. aprīlī. Eksplozijā gāja bojā 11 cilvēki, 17 ievainoti. 15. jūlijā izdevās apturēt noplūdi. Pa šo laiku jūrā bija izplūduši aptuveni 4,9 miljonu barelu (780 000 m³) naftas. Tiek lēsts, ka dienā izplūda vidēji 53 000 barelu (8400 m³) uz to laiku, kad urbums tika noslēgts. Speciālisti uzskata, ka sākumā izplūde bijusi aptuveni 62 000 barelu (9900 m³) dienā, bet pamazām tā samazinājusies līdz ar ogļūdeņražu rezervuāra iztukšošanos. 19. septembrī urbuma hermetizēšanas darbi bija pilnībā pabeigti, un federālā valdība atzina, ka urbums ir "efektīvi noslēgts".
Komunara

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1843. gadā. Attīstījusies ap papīrfabriku. Līdz 1918. gadam apdzīvotās vietas nosaukums bija Ciemats pie Rodžersa un Peifera fabrikas (посёлок при фабрике Роджерса и Пейффера).

Ekonomika

Pilsēta ir ievērojams papīra rūpniecības centrs - šeit atrodas 5 šāda rakstura ražotnes.
Žagaņa

Vēsture

1274. gadā kļuva par Žagaņas hercogistes centru. Iesākumā hercogiste piederēja Pjastu dinastijas pārstāvjiem, līdz 15. gadsimta sākumā Žagaņas hercogiste tika pārdota Saksijas hercogam. 1549. gadā Saksijas kūrfirsts Žagaņu atdeva Bohēmijas karalim Ferdinandam I. Savukārt Ferdinands II 1627. gadā pilsētu piešķīra savam ģenerālim Albrehtam Vallenšteinam. Vēlāk pilsēta piederēja Lobkovicu dzimtai līdz 1742. gadā pēc Pirmā Silēzijas kara, pilsēta iekļāvās Prūsijas karalistes sastāvā.
1786. gadā hercogisti iegādājās pēdējais Kurzemes hercogs Pēteris Bīrons. No 1843. gada līdz mūža galam pilī dzīvoja Pētera Bīrona meita Doroteja Bīrona, savulaik ietekmīgā Francijas politiķa Taleirāna mīļākā.
Otrā pasaules kara laikā pilsētas pievārtē atradās liela karagūstekņu nometne — Stalag Luft III. Notikumiem nometnē kara laikā veltīta pazīstamā 1963. gada ASV filma "Lielā bēgšana" (The Great Escape, režisors Džons Stērdžess). Kara laikā Žagaņā dienēja daļa no latviešu aviatoriem no Luftwaffen-Legion Lettland. Pēc kara Žagaņā dislocējās Padomju armijas 20. tanku divīzija. Žagaņa kopā ar visu Silēziju tika piešķirta Polijai.
Vācu botāniķa Ādolfa Englera (Adolf Engler, 1844 – 1930) un poļu futbolista Lukaša Gargulas (Łukasz Garguła, 1981) dzimtā pilsēta.
Symbian (uzņēmums)

Vēsture

Symbian Ltd. 1998. gada 24. jūnijā dibināja viedtālruņu izstrādātāji: Zviedrijas uzņēmums Ericsson (kopš 2001. gada Sony Ericsson), Somijas Nokia, ASV Motorola un Apvienotās Karalistes Psion.  Šajā uzņēmumā Psion ieguva 31 % kapitāldaļu, iekļaujot savu Software nodaļu, kuras izstrādātā operētājsistēma EPOC kļuva par Symbian OS pamatu.
1999. gada 25. maijā kopuzņēmumam pievienojās Japānas elektronikas ražotājs Matsushita Communication Industrial (tagad zināms kā Panasonic).
2002. gada 23. aprīlī Vācijas uzņēmums Siemens iegādājās 5 % Symbian kapitāldaļu.
2003. gada 17. februārī Dienvidkorejas uzņēmums Samsung Electronics iegādājās 5 % Symbian kapitāldaļu.
2003. gada septembrī Motorola savas Symbian daļas pārdeva Nokia un Psion. 
2004. gada februārī Psion par 137 miljoniem EUR savas Symbian daļas pārdeva Nokia. Nokia ar 63,3 % kļuva par Symbian lielāko kapitāldaļu turētāju.
2008. gada 24. jūnijā Nokia paziņoja, ka iegādājies visas Symbian Ltd. kapitāldaļas par 264 miljoniem eiro. Tajā pašā dienā dibināta organizācija Symbian Foundation, lai turpmāk Symbian attīstītu kā atvērtā koda platformu.Nokia uzņēmuma pirkšanu pabeidza 2008. gada 2. decembrī.
2009. gadā Nokia uzņēmumam Accenture pārdeva Symbian apkalpošanas nodaļu.
2011. gada 11. februārī Nokia ar Microsoft noslēdza vienošanās par to, ka tās operētājsistēma Windows Phone kļūs par Nokia viedtālruņu primāro sistēmu.Symbian OS tika atstāts mazjaudīgām ierīcēm. Symbian operētājsistēmas attīstīšana kā ārpakalpojums nodots Accenture.