google/wiki40b huggingface dataset:
Tīmekļa vietne

Tīmekļa vietne jeb tīmekļvietne (Website) ir tīmekļa lappušu kopums, ko veido caur HTTP protokolu internetā pieejami HTML/XHTML dokumenti. Visas publiski pieejamās tīmekļa vietnes veido vispasaules tīmekli. Tīmekļa vietnes lapas ir pieejamas no kopēja saknes URL (mājas lapas) un parasti atrodas vienā fiziskā serverī. Lapu vietrāži organizē tās hierarhiski, savukārt hipersaites starp tām kontrolē to, kā lietotājs redz kopējo struktūru un kā notiek pārvietošanās starp dažādām vietnes daļām.

Veidotāja un uzturētāja skatījumā

Tīmekļa vietne jeb vietne parasti ir vienas personas, uzņēmuma vai iestādes darba rezultāts, kas veltīts noteiktai tematikai vai mērķim. Vietnes veidotāja un/vai uzturētāja amata nosaukums ir vietņvedis.
Vietņu izstrādi veic gan atsevišķi profesionāļi, gan uzņēmumi. Izstrādes grupā var būt vajadzīgi gan dizaineri, gan programmētāji. Tīmekļa vietnes ir rakstītas vai arī tiek dinamiski ģenerētas HTML (hiperteksta iezīmēšanas valodā) un ir pieejamas, izmantojot tīmekļa pārlūkprogrammu. Tīmekļa vietnēs var tikt izmantotas tādas tehnoloģijas kā Active Server Pages (ASP) un Java Server Pages (JSP). Tīmekļa vietnei ir nepieciešama arī HTTP servera programmatūra, piemēram, Apache, kas ir Internetā visizplatītākā tīmekļa servera programmatūra. Ļoti bieži tīmekļa vietnes arī sastāv no satura, kas tiek glabāts datu bāzēs.
Pārlūkprogrammām ir pieejami arī spraudņi, kas ļauj tām attēlot aktīvo saturu, piemēram, Flash, Shockwave, kā arī Java valodā rakstītas sīklietotnes. Zināmu interaktīvo saturu var veidot arī ar JavaScript valodas palīdzību, ko atbalsta lielākā daļa pārlūkprogrammu.
Tīmekļa vietnes mūsdienās lielākoties tiek aprīkotas ar satura pārvaldības sistēmu (angļu: content management system — CMS), kas ļauj lietotājiem bez īpašām programmēšanas valodu zināšanām veikt vērā ņemamus pārveidojumus un papildinājumus vietnes izskatā un struktūrā.

Lietotāja skatījumā

Tīmekļa vietnes ļauj interneta lietotājiem saņemt vizuālu, tekstuālu un multimediālu informāciju vispasaules tīmeklī. Lielāka apjoma un plašākai auditorijai domātas vietnes mēdz dēvēt par portāliem un vortāliem.
Daļa tīmekļa vietņu prasa abonēšanu par samaksu vai reģistrēšanos bez tās. Kā piemēru var minēt daudzas interneta pornogrāfijas un ziņu vietnes.
Anti Tulenheimo

Akadēmiskā karjera

1898. gadā sāka studēt Helsinku universitātē. 1907. gadā viņš ieguva jurista kandidāta kvalifikāciju, 1910. gadā kļuva par juristu, 1911. gadā Tulenheimo ieguva jurista akadēmisko licenci un tieslietu doktora grādu. No 1911. līdz 1918. gadam viņš bija Helsinku universitātes krimināltiesību asociētais profesors. No 1919. līdz 1931. gadam viņš bija krimināltiesību profesors. No 1926. līdz 1930. gadam Tulenheimo bija Helsinku universitātes rektors, bet 1928. gadā un no 1944. līdz 1952. gadam kanclers. No 1950. līdz 1952. gadam viņš bija arī Helsinku ekonomikas skolas kanclers.

Jurista prakse

1907. gadā Anti Tulenheimo sāka strādāt par nedēļas avīzes Raataja redaktoru. 1911. gadā viņš sāka jurista praksi. No 1912. līdz 1915. gadam Tulenheimo bija Tiesu Konventa loceklis. 1915. gada viņš kļuva par dzīvības apdrošināšanas sabiedrības Henkivakuutusyhtiö Suomi izpilddirektoru. No 1919. līdz 1920. gadam bija Henkivakuutusyhtiö Suomi padomes loceklis.

Politiskā darbība

No 1914. gada 2. februāra līdz 1917. gada 3. aprīlim Anti Tulenheimo bija Eduskuntas deputāts, pārstāvot Somu partiju. 1917. gada 26. martā sociāldemokrāta Oskari Tokoi vadībā izveidots jauns Senāts (valdība), kurā Tulenheimo piešķirts Tieslietu nodaļas vadītāja postenis. Pēc tam, kad Senātu bija pametuši visi sociāldemokrāti, no atlikušajiem Senāta locekļiem 1917. gada 8. septembrī izveidots Seteles senāts, kurā Anti Tulenheimo bija Tieslietu nodaļas vadītājs un ekonomikas padomes loceklis. Šis Senāts darbojās līdz 1917. gada 27. novembrim. Kad 1918. gadā Jauno somu partijas monarhijas piekritēji apvienojās ar veco somu partiju, izveidojot Nacionālās koalīcijas partiju, Tulenheimo turpināja darbību tajā. 1918. gada 27. novembrī izveidots Ingmana ministru kabinets, kurā Tulenheimo bija iekšlietu ministrs. Šis ministru kabinets darbojās līdz 1919. gada 17. aprīlim. 1918. un 1919. gadā Tulenheimo bija Hemes lēnes gubernators. No 1921. līdz 1924. gadam viņš Nacionālās koalīcijas partijas priekšsēdētājs No 1922. līdz 1924. gadam un no 1930. līdz 1933. gadam Tulenheimo bija parlamenta deputāts
1925. gada 31. martā Anti Tulenheimo kļuva par premjerministru. Viņa ministru kabinets darbojās līdz 1925. gada 31. decembrim.
No 1926. līdz 1930. gadam Tulenheimo bija Helsinku padomes priekšsēdētājs. 1931. gadā, kad izveidoja Helsinku mēra posteni, viņš ieņēma šo amatu un pildīja līdz 1944. gadam.

Cits

Anti Tulenheimo 1909. gada apprecēja aktrisi Lilli Horsmani (Hegdāli).
1918. gada rudenī Tulenheimo Vācijā devās vizītē pie ievēlētā Somijas karaļa Frīdriha Karla fon Hessena (pēc Vācijas sagrāves karā Somijas karalis netika kronēts).
Helsinkos Anti Tulenheimo vārdā nosaukta iela.
Araripes manakins

Izskats

Ķermeņa garums kopīgi ar relatīvi garajām astes spalvām līdz 15,5 cm. 
Līdzīgi lielākajai manakinu daļai, sugai skaidri izteikts dzimumdimorfisms. Tēviņiem spilgts apspalvojums — spārni un aste melni, cekuls un muguras vidusdaļa karmīnsarkani, bet pārējā ķermeņa daļa — balta. Knābi ieskauj spilgti sarkans spalvu kušķis. Mātītes pamatā olīvkrāsā, gaišāku vēderu un mazāku spalvas kušķi ap knābi. Pateicoties krāšņajam apspalvojumam, manakanu dzimta latviski tiek tulkota arī kā greznumputniņi.

Izplatība un populācija

Sugu atklāja un zinātniski aprakstīja 1998. gadā. Tās areāls atrodas Araripes čapadas ziemeļaustrumu nogāzēs Searas dienvidos un aizņem 28 km², ligzdošanas areāla platība — 10 km². Pamatā apdzīvo mitro tropu mežu valganākās platības, kur ir gan liels skaits vīteņaugu, gan klajumi. Bieži izvēlas vietas netālu no ūdenstecēm, un tāpēc ir labs apkārtējās vides kvalitātes rādītājs. 2012. gada janvārī uz Araripes plato atklāja jaunu Araripes manakina atrašanās vietu, kas vedina domāt, ka populācijas skaits un izplatība ir nedaudz lielāki par iepriekš lēsto.
2011. gadā populāciju veidoja 779 īpatņi, taču šis novērtējums nav drošs. 2014. gadā pēc detalizētas uzskaites bija konstatēti 279 pieauguši putni.

Dzīvesveids

Ļoti maz ir zināms par šīs ārkārtīgi retās sugas dzīvesveidu. Nozīmīgu uztura daļu veido Cordia ģints (skarblapju dzimta) augļi.
Pāri pastāvīgi. Visbiežāk ligzdo uz lokdzīsleņu, rubiju un piparu dzimtas kokiem un krūmiem. Perējumā divas olas, kuras perē tikai mātīte, kamēr tēviņš apsargā teritoriju ar dziesmu.

Apdraudējums

Sugas pastāvēšanu visnopietnāk apdraud lauksaimniecības izplešanās, lopkopības attīstība un ūdensteču novirzīšana parku un peldbaseinu vajadzībām. Putnu dabisko vidi izposta arī ugunsgrēki. Tā, 2004/2005. gada ugunsgrēks izpostīja lielu meža platību, kurā bija zināmas septiņas ligzdas. Ūdensteču un strautu plūsma, kas apgādā Araripes manakina apdzīvotos mitros mežus, pēdējo simts gadu laikā ir samazinājusies par trim ceturtdaļām. Tas pastiprina mežu samazināšanos Araripes čapadas nogāzēs un plato, kā arī rada ilgtermiņa apdraudējumu atlikušajam sugas areālam.

Aizsardzība

Lai aizsargātu sugu, 2014. gadā tika nodibināti divi rezervāti. Virdžīnijā izvietotās nevalstiskās organizācijas Amerikas putnu aizsardzība vietējā filiāle Aquasis izveidoja Araripes oāzes rezervātu, kas aizņem aptuveni 56 ha. Kaimiņu zemes īpašnieki tam ir ierādījuši papildus 11 ha pilnībā aizsargātu teritoriju. Jaunizveidotā teritorija apvienota ar 93 ha lielo parku, ko apsargā un pārvalda štata valdība. Mežu atjaunošanas darbos Araripes čapadā līdz 2014. gada decembrim bija iestādīti vairāk nekā 4500 vietējo augu stādiņi, 2015. gadā Araripes oāzes rezervātā — 5000 vietējo 15 koku sugu stādiņi.
Desna

Ģeogrāfija

Desnas izteka atrodas Smoļenskas augstienē, Krievijā, uz austrumiem no Smoļenskas pilsētas, mežā pie Jeļņas pilsētiņas. Pēc tam Desna plūst uz dienvidiem caur purvainu ieleju Brjanskas virzienā, kur upes labais krasts kļūst augstāks.
Pēc saplūšanas ar Seimas upi pie Krievijas—Ukrainas robežas upe kļūst plašāka. Labais krasts atkal pazeminās pie Čerņihivas un arī pie vienas no pietekām, Osteras, kur Desna turpina savu tecējumu caur zemu, dubļainu ieleju līdz sasniedz savu ieteku Dņeprā pie Kijevas.
Dečīna

Vēsture

Vēstures avotos Dečīna kā Tečene (vācu: Tetschen) pirmoreiz minēta 1256. gadā, bet jau 9. gadsimtā upes kreisajā krastā Pšemislu dinastijas Bohēmijas hercogs uzbūvēja pili, ko pēc kārtējiem plūdiem 1059. gadā pārcēla uz upes labo krastu. Karalis Otokārs II pēc vācu ieceļotāju uzaicināšanas 13. gadsimtā padarīja Tečeni par apkārtnes administratīvo centru. Pilsēta bija pārsvarā vāciska līdz 1945. gadam, kad visi Sudetijas vācieši tika padzīti no Čehijas. No 1942. līdz 1945. gadam pilsētas nosaukums bija Tečene-Bodenbaha (Tetschen–Bodenbach). Dečīna bija viena no tām Čehijas ziemeļu pilsētām, kas stipri cieta 2002. gada augusta plūdos, kad ūdens līmenis pacēlās par 12 metriem.
Dzeja

Dzejas žanri

Pastāv vairāki dzejas žanri, bet ne vienmēr dzejoļus var izdalīt pie konkrētā žanra. Daži dzejoļi var būt arī attiecināmi uz vairākiem žanriem.
Stāstījuma dzeja izpaužas kā stāsts. Par piemēru var minēt Viļa Plūdoņa dzejoli "Eža kažociņš". Pie stāstījuma dzejas pieder arī episkā dzeja, kas izceļas ar ļoti garu atstāstījumu par varoņiem un dieviem, piemēram, sengrieķu dzejnieka Homēra darbi "Iliāda" un "Odiseja".
Cits žanrs ir dramatiskā dzeja, kas izpaužas, piemēram, Viljama Šekspīra darbos.
Savukārt liriskā dzeja ir dzejas žanrs, kas nāk prātā vairumam cilvēku, kad viņi domā par to, kas ir dzeja. Liriskajai dzejai ir raksturīgas atskaņas un ritms. Bieži liriskā dzeja ir par pamatu dziesmu vārdiem.
Ir arī citi žanri, kuros var grupēt dzeju, piemēram, prozaiskajā dzejā un satīriskajā dzejā.

Dzejas elementi

Dzejas elementi ir prosodija (nozare, kas pēta dzejoļos esošos uzsvarus, pantmērus un intonācijas), atskaņas, aliterācija, asonanse, forma un izteiksmes veids.

Dzejas vēsture

Dzejai ir ļoti sena vēsture, lai gan par to joprojām tiek diskutēts. Dzejas pirmās izpausmes tiek saistītas ar Seno Grieķiju, ar laiku, kad dzīvoja Aristotelis. Šajā laikā dzeja tika izpausta galvenokārt runājot, kā arī parādījās tādi literatūras žanri, kā retorika, drāma, dziesma un komēdija. Tikai vēlāk dzejā parādījās tāda iezīme kā atskaņas, kā arī to sāka mācīties no galvas. Sākot ar 20. gadsimta vidu dzeja kļuva par fundamentāli radošu mākslas veidu, kurā tiek izmantota valoda.
Dienvidsudānas administratīvais iedalījums

Dienvidsudānas administratīvo iedalījumu veido 10 vilāji, kuri sīkāk iedalās 86 apgabalos.
3. Latgales kājnieku divīzija

Latgales kājnieku divīzija bija viena no 4 Latvijas armiju veidojošajām divīzijām,  ko veidoja 3 kājnieku pulki un 1 artilērijas pulks.
Latgales divīzija piedalījās Latvijas brīvības cīņās. Bermontiādes laikā Latgales divīzija veica izšķirošo uzbrukumu pāri Daugavas grīvai. Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācijas laikā Latgales divīzijas štābs atradās  Gulbenē ar pulkvedi Berķi priekšgalā, viņa padotībā pārgāja arī Latgales partizānu pulks. 
Pēc kara Latgales divīzija bija dislocēta Alūksnē, Cēsīs, Rēzeknē un Valmierā.
1944. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Komandas

Salīdzinot ar 1943. gada sezonu, Virslīgas komandu sastāvā notika būtiskas pārmaiņas. Reģionu meistarvienību turnīra rezultātā vēl 1943. gada rudenī vietu Virslīgā atguva Daugavieši, pārspējot Cēsu SB futbolistus. Pēdējo divu vietu īpašniecēm - FK LDzB un Jelgavas SB bija jāpiedalās kvalifikācijas turnīrā. Jelgavas komanda no dalības atteicās, bet LDzB jau pirmajā atlases kārtā zaudēja FK Auseklis. Kvalifikācijas turnīrā uzvarēja un vietu Virslīgā izcīnīja Ausekļa komanda. Visubeidzot, ar vadības lēmumu vietu virslīgā ieguva vācu karavīru vienība Lure.

Turnīra gaita

Virslīgas turnīrs sākās maija sākumā, ātri izkristalizējoties līderu grupai: ASK, RFK un Olimpijai. RFK savstarpējā spēlē uzvarēja divu iepriekšējo gadu čempioni ASK ar 3:1, kamēr pret Olimpiju Klubam nācās samierināties ar zaudējumu 0:3 (tiesa, faktiski tika nospēlētas tikai 45 minūtes, pēc kurām pie šāda rezultāta lietus dēļ spēle tika pārtraukta). Kara dēļ neizdevās pabeigt pat pirmo turnīra riņķi. Sešās aizvadītajās spēlēs ar 10 vārtu guvumiem atzīmējās ASK uzbrucējs Reinholds Riekstiņš.
Pasaules Velokurjeru čempionāts

Pasaules Velokurjeru čempionāts (angliski The Cycle Messenger World Championships jeb CMWC) ir ikgadējas pilsētas riteņbraukšanas sacensības, kurās velokurjeri un citi riteņbraucēji sacenšas dažādos uzdevumos, kuri lielākoties imitē velokurjera ikdienas pienākumus. Ideja par šādām sacensībām radās diviem Berlīnes velokurjeriem 1992. gadā, un jau 1993. gadā tur norisinājās pirmais Pasaules Velokurjeru čempionāts.
Sacensību formāts katru gadu var nedaudz mainīties atkarībā no organizatoru iecerēm un iespējām. Pamatsacensības (angliski main race) imitē velokurjeru ikdienas darbu noslēgtā teritorijā, kur parasti 3—4 stundu laikā jāveic dažādu preču piegāde vai saņemšana. Pieturu skaits var pārsniegt 100. Par uzvarētāju kļūst ātrākais kurjers, kurš veicis visas piegādes. Uzvarētājs tiek noteikts atsevišķi vīriešu un sieviešu kategorijā.
Paralēli notiek mazāk nozīmīgas sacensības, kā alley cat, kravas velosipēdu, skidošanas, sprinta, balansēšanas (track stand) u.c. disciplīnas. Dažas no disciplīnām paredzētas tikai fiksēta pārnesuma velosipēdiem jeb fiksīšiem.
2018. gada 22.—26. augustā Rīgā notika 26. Pasaules velokurjeru čempionāts.
Sniega motocikls

Sniega motocikls ir individuāls motorizēts transportlīdzeklis braukšanai pa sniegu un ledu. Aprīkots ar divtaktu vai četrtaktu iekšdedzes dzinēju ar piedziņu uz aizmugurē esošo kāpurķēdi. Motocikla vadīšana notiek ar priekšā uzstādītām sliecēm. Tiek ražoti vienvietīgi un divvietīgi sniega motocikli. Sniega motociklus bieži izmanto piekabju un kamanu vilkšanai. Izmanto transportam apvidos, kur novērojama bieža pastāvīga sniega sega un vāji attīstīts ceļu tīkls. Pēdējā laikā populāras ir dažādas sporta aktivitātes ar sniega motocikliem — kross, akrobātika, skijorings.
Silenes baznīca

Vēsture

Silenes pirmais dievnams ir bijis koka ēka, veltīta Svētā Jāņa Kristītāja godam, ko cēluši 19. gadsimtā. Tā bija 14 metrus gara un 6 metrus plata kapela, kas 1911. gada Telšu diecēzes kalendārā minēta kā Elernes baznīcas filiāle, kurā dzīvojis priesteris Pēteris Putrovskis. Kapela nodegusi, vēlāk uz tās akmens pamatiem tika uzcelta ēka, kas atrodas aptuveni 50 metrus no pašreizējās baznīcas.
Pašreizējo koka baznīcu uzcēla priestera Miķeļa Skorupska vadībā par viņa līdzekļiem 1913. gadā Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas atcerei. Priesteris bijis Elernes dievnama vikārs, kurš iegādājies Silenē zemi, kuru devis Lapinskis. Pēc nāves Lapinskis tika apbedīts draudzes kapsētā un uz pieminekļa tika uzrakstīts, ka viņš bijis baznīcas labdaris.

Eksterjers

Baznīca ir koka krustveida celtne, tā ir lielākā koka katoļu baznīca Jelgavas diecēzē, 24 metrus gara, 14 metrus plata un 12 metrus augsta ēka ar vienu torni un vairākiem maziem tornīšiem. Cinkota skārda jumts. No ārpuses apšūta dēļiem un krāsota. Ieejas durvis no gala, sāniem un sakristejas. Daudz liela izmēra logu. Dievnamu ieskauj dārzs, ko noslēdz metāla žogs metāla stabiņos ar mūra vārtiem fasādē. Dārzā atrodas ķieģeļu plebānija.

Interjers

Tā ir trīs jomu telpa ar koka grīdu un griestiem, kas ir lēzeni segti. Vidējā jomā tie ir augsti pacelti, bet sānu jomos tie ir zemāki. Sienas satur četras saišķu sijas ar īpatnējiem kokgriezumiem. Griesti balstās uz četriem koka pīlāriem, kas tāpat kā sienas ir apšūtas dēļiem. Virs ieejas ir kora telpas, kas balstās uz koka pīlāriem, tajās ir harmonijs. Virs kora telpām abās pusēs ir divas telpas procesijas dalībniekiem, bet zem kora telpām abās pusēs ir nišas, kuras tiek izmantotas Ziemassvētku Betlēmei un Lielās nedēļas dievkalpojumiem. Presbitērija abās pusēs ir sakristejas. Presbitēriju no lūgšanu zāles agrāk atdalījis koka dievgalds. Dievnamā ir trīs altāri. Galvenais jeb centrālais ir ozolkoka altāris, tas atrodas centrā pie presbitērija gala sienas. Tajā ir mākslinieka Bitkova glezna "Kristus krustā sists". Labās puses altārī ir mākslinieka Pāvila Glaudāna Jēzus Sirds glezna, bet kreisās puses altārī Bitkova Svētā Jāzepa glezna.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Vjačeslavs Rosļaks. Draudze sāka veidoties 19. gadsimtā. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Skrudalienas pagastā un tā apkārtnē. Dievkalpojumi notiek katru dienu. Tie tiek noturēti poļu un latviešu valodās. Draudzei ir divas kapsētas.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki ir Svētā Jāzepa - amatnieka diena un Svētā Jāņa Kristītāja diena.
Ranka

Vēsture

Vēstures avotos Ranka pirmoreiz minēta 1528. gadā, kad Rīgas virsbīskaps izlēņoja Rankas muižu (Ramkau) savam padomniekam fon Rozenam. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās muižas centru. 1933. gadā Rankai piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.

Kartona fabrika

1897. gadā Rautenfelds uzsāka papes ražošanu nopirkot vecas dzirnavas un tās pārbūvējot. 1930. gadā fabrika nokļūst J.Mīlmaņa īpašumā. 1957. gadā tā turpina darboties ar nosaukumu Rankas kartona fabrika līdz 2002. gadam.

Rankas stacija

Rankas stacija ierīkota līdz ar dzelzceļa līnijas Ieriķi—Gulbene—Sita būvi, līnija atklāta 1916. gadā. Agrākais stacijas nosaukums kādā 1916. gada vilcienu sarakstā ir Pavāriņi (Pawarini), bet 1918. gada sarakstā tā dēvēta par Ramkavu (Ramkau). Kopš 1919. gada stacijas oficiālais nosaukums bija Ramka, ko 1930. gada pārdēvēja par Ranku. Dzelzceļa satiksme Ieriķu—Gulbenes iecirknī slēgta 1999. gadā.

Rankas mājturības skola

Bijušajā Rankas muižas kungu mājā pēc agrārās reformas 1923. gadā izveidoja Valsts Rankas divgadīgo mājturības skolu Latvijas Mazsaimniecību veicināšanas biedrības un Rankas lauksaimniecības biedrības pakļautībā. Otrā pasaules kara laikā skolā ierīkoja vācu armijas lazareti. 
Mācības atsākās 1944. gada rudenī. Sākotnēji tā bija lauksaimniecības skola, tad meža skola. 1962. gadā to pārdēveja par 29. arodskolu, 1963. gadā par 29. pilsētas profesionāli tehniskā skolu, 1975. gadā par 13. lauku profesionāli tehnisko vidusskolu. Divos ugunsgrēkos 1986. un 1990. gadā skolas ēka tika pilnīgi nopostīta, tagad saglabajušās tikai drupas.
Kalnciema kvartāls

Pirmsākumi

18. un 19. gadsimta mijā celtās Rietumeiropas vēlīnā klasicisma koka ēkas ir unikāla Rīgas zīme — tām līdzīgu nav nekur citur pasaulē. Kalnciema kvartāls ir daļa no Pārdaugavas koka apbūves plašās teritorijas — Āgenskalna ciema, kura pirmsākumi rodami jau 17. gadsimtā.
2001. gadā Kalnciema kvartāla restaurēšanju uzsāka tā pašreizējie īpašnieki — brāļi Mārtiņš un Kārlis Dambergi, atjaunojot laika gaitā degradējušos koka namus un sakārtojot teritoriju sabiedriskiem pasākumiem.

Mūsdienas

Šobrīd ikviens var aplūkot 5 atjaunotās koka ēkas, kas ieskauj mazo ābeļdārzu pagalmā. Drīzumā kompleksu papildinās vēl viena koka ēka, kurā norit atjaunošanas darbi. Kalnciema kvartāla pagalmā atrodas kafejnīca un vīnu veikals, restorāns, mākslas galerija un dizaina salons, birojos saimnieko arhitekti, mediju speciālisti un citi radošo nozaru pārstāvji.

Tirgus

Kalnciema kvartālā katru sestdienu no plkst. 10.00—16.00 norisinās tematiskie tirdziņi, kuros iespējams iegādāties vietējo zemnieku un amatnieku izstrādājumus un pārtikas produktus (svaigi ceptu maizi, pienu, biezpienu, gaļu, zivis, dārzeņus un dažādus konditorejas izstrādājumus). Katram tirdziņam ir sava tematika un noskaņa, kas tiek pielāgota latviešu tradīcijām un svētkiem. Tirdziņos uzstājas latviešu mākslinieki un folkloras kopas. Kamēr vecāki iepērkas, bērniem tiek organizētas tematiskas darbnīcas, kurās bērni var zīmēt, līmēt, veidot vai nodarboties ar kādu citu radošu nodarbi.

Koncerti

Jau kopš 2010. gada, katru sezonu no maija līdz septembrim, ceturtdienu vakaros koka namu pagalmā norisinās bezmaksas brīvdabas koncerti, kuros uzstājas dažādas grupas un mūziķi.

Mākslas galerija

Kalnciema kvartāla galerijā apskatāmas Latvijas un ārvalstu laikmetīgās mākslas autoru gleznas, grafikas, fotogrāfijas un skulptūras, kā arī tematiskas un vēsturiskas izstādes. Reizi gadā notiek mākslas tirdziņš "Mākslas medības", kurās tiek piedāvāti mākslas akadēmijas studentu darbi.
Pasaules čempiones šahā

Pasaules čempiones šahā – FIDE labākās Pasaules šahistes nosaukuma izcīņas uzvarētājas.

Sacensību vēsture

Pasaules čempionāts sievietēm pirmo reizi tika aizvadīts 1927. gadā, kad tajā uzvarēja Vera Menčika. Turnīri parasti tika organizēti vienlaicīgi ar Pasaules šaha olimpiādēm. Veras Menčikas pārsvars pār savām konkurentēm pirms Otrā Pasaules kara bija neapstrīdams, un viņa samērā viegli spēja nosargāt savu titulu. Pasaules čempionātos 1937. un 1939. gadā piedalījās arī Latvijas šahiste Milda Lauberte, kas savā pirmajā čempionātā izcīnīja bronzas medaļu, bet otrajā - ierindojās 6. vietā.
Pēc tam, kad Vera Menčika gāja bojā Otrā Pasaules kara laikā, čempiones vieta ilgu laiku palika vakanta. Tikai 1949./50. gadā Maskavā tika sarīkots turnīrs spēcīgākajām šahistēm, kurā uzvarēja Ludmila Rudenko, liekot pamatus padomju šaha skolas dominancei. Pasaules čempionāti sievietēm notika pēc līdzīgas sistēmas kā vīriešu šaha čempionāti - tie sastāvēja no starpzonu turnīriem, pretendentu turnīriem vai mačiem, un mača par Pasaules čempiona titulu, kurā tikās esošā Pasaules čempione ar pretendenti uz šo nosaukumu.
1962. gadā par Pasaules čempioni kļuva toreizējās PSRS republikas Gruzijas šahiste Nona Gaprindašvili. Tas bija sākums Gruzijas fenomenam sieviešu šahā, kad gandrīz 30 gadus Gruzijas šahistes bija vienas no galvenajām pretendentēm uz čempiones titulu. 1978. gadā Gaprindašvili čempiones tronī nomainīja Maija Čiburdanidze, tiesības spēlēt mačus par čempiones nosaukumu izcīnīja Nana Aleksandrija un Nana Joseliani. Jāatzīmē, ka šajā laikā divi mači par Pasaules šaha čempiones nosaukumu - 1965. un 1972. gadā - notika Rīgā.
Tomēr 1991. gadā Ķīnas šahiste Sje Dzjuņa pārtrauca Gruzijas un iesāka Ķīnas ēru sieviešu šahā. Lai gan 1996. gadā Žuža Polgāra uzvarēja Sje Dzjuņu, pēc trim gadiem ķīniešu šahiste atguva savu titulu. Arī vēlāk ķīniešu šahistes - Džu Čeņa, Sjui Juihua, Hou Jifaņa - regulāri uzvarēja Pasaules sieviešu šaha čempionātos.
2000. gadā, tāpat kā vīriešiem, FIDE sieviešu čempionātu izspēlē ieviesa izslēgšanas sistēmu. Tā radīja papildus intrigu, jo rezultāti kļuva neprognozējami, kļūda vienā partijā liedza turpināt cīņu par titulu. Tomēr tas, ka čempiones pēc katra izslēgšanas turnīra mainījās, un nebūt ne pati spēcīgākā šahiste vienmēr kļuva par turnīra uzvarētāju, bija izslēgšanas sistēmas mīnuss.
2010. gadā FIDE uzlaboja esošo izspēles sistēmu. No 2011. gada gadu pēc izslēgšanas sistēmas turnīra tiek izspēlēts mačs par Pasaules čempiones nosaukumu, kurā iepriekšējā gada izslēgšanas turnīra uzvarētāja, Pasaules čempione šahā tiekas ar pretendenti, kura ir izcīnījusi šādas tiesības FIDE «Grand Prix» turnīru sērijā.
Arklu revīzija

Arklu revīzija bija arklu skaita pārbaude muižās un zemnieku saimniecībās 16.—19. gadsimtā ar nolūku precizēt ievācamo nodokļu apmēru. Valsts vara centās panākt arklu skaita un līdz ar to valsts nodokļu palielināšanu, bet muižnieki pūlējās dažādiem līdzekļiem noslēpt faktisko arklu skaitu.

Vēsture

Pirmoreiz arklu revīzija Latvijas teritorijā notika Pārdaugavas hercogistē 1582.—1599. gadā, bet Poļu—zviedru kara sākšanās neļāva izmantot revīzijas rezultātus.
Pēc kara Zviedru Vidzemē arklu revīziju atkārtoja 1601. gadā un pēc tam vēl vairākkārt. Nozīmīgākās arklu revīzijas bija 1638. (materiālus publicējis Edgars Dunsdorfs) un 1688. gadā sakarā ar muižu redukciju un kadastru.
Kurzemes un Zemgales hercogistē, kur centrālā vara bija vāja, arklu revīzijas notika tikai divreiz (1717—1719 un 1747—1748), un no tām hercogs neieguva nekādus ienākumus.
Vairākas arklu revīzijas veica arī Krievijas impērijas valdība (pēdējā no tām notika 1809—1823). Līdztekus tam notika arī tautas skaitīšanas jeb t.s. "dvēseļu skaitīšanas", no kuram pirmā notika Rīgas guberņas teritorijā 1782. gadā.