google/wiki40b huggingface dataset:
Īstenais slepenpadomnieks

Īstenais slepenpadomnieks (krievu: действительный тайный советник) bija Krievijas impērijas II kategorijas civildienesta pakāpe no 1724. līdz 1917. gadam, kas atbilda ģenerālanšefa (генерал-аншеф) pakāpei armijā.
Īstenajiem slepenpadomniekiem bija pārmantojama piederība muižnieku kārtai un uzruna "Jūsu augstā ekselence" (Ваше Высокопревосходительство). 
Ierēdņi ar īsteno slepenpadomnieka titulu parasti ieņēma augstākos Krievijas impērijas valsts amatus Pēterburgā, bija Valsts padomes locekļi.
Rudzi

Raksturojums

Rudzi ir viengadīgi vai daudzgadīgi lakstaugi. Stiebri — pelēcīgi zaļgani, slejas no 20 cm līdz 2 m augstumam. Ziedi veido saliktu vārpu. Vārpiņas blīvi izvietotas 2 rindās. Katrā vārpiņā ir 2 divdzimumu ziedi. Katru ziedu ietver 2 īlenveidīgas zieda plēksnes ar dzelonīšiem un smailu galu, kas veido vārpas akotu. Rudzi ir svešapputes augi, ko apputeksnē vējš. Rudziem ir izveidotas daudzas šķirnes.

Rudzu raža

Pēc Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas datiem 2017. gadā visvairāk rudzi tika novākti Eiropā (81,6% no pasaules ražas). Lielākās valstis pēc novāktās ražas apmēriem ir Vācija, Polija un Krievija. Šajās trijās valstīs 2017. gadā novāca 58% no pasaules kopējās rudzu ražas.

Graudu izmantošana

No rudzu graudiem iegūst rudzu miltus. Savukārt no rudzu miltiem cep rudzu maizi, Latvijā izplatīta ir rupjmaize. Izplatīts ir arī tāds cepums kā pumperniķelis. No rudzu graudiem gatavo arī rudzu viskiju. Rudzu graudi tiek izmantoti arī lopbarībā.

Salmu izmantošana

Rudzu salmus var izmantot kā lopbarību, pakaišus, celtniecībā, dažādu priekšmetu gatavošanā.
Vācbaltieši

Vācbaltieši, vācbalti (vācu: Deutsch-Balten), arī baltvācieši, baltvāci (Baltendeutsche), paši sevi līdz 20. gadsimta sākumam dēvēja par baltiešiem (die Balten), ir Latvijas un Igaunijas teritorijā ieceļojušo vāciešu, zviedru, skotu, poļu, franču, itāļu, portugāļu u.c. Eiropas tautu pārstāvju, kā arī pārvācoto līvu, latviešu un igauņu pēcteči, kas kā vācu kultūras telpai piederīga autonoma etniska grupa sāka veidoties jau pirms Baltijas iekļaušanas Krievijas impērijā, un 20. gadsimta pirmajā pusē veidoja monolītu savdabīgā vācu dialektā runājošu etnokultūrgrupu ar savu kultūru, atšķirīgu valodas dialektu un mentalitāti.

Vēsture

Vācieši sāka ieceļot Latvijas teritorijā sākot ar 12. gadsimta beigām, izveidojot savas valstis Livonijas konfederācijas ietvaros. Asimilēja daļu no līviem, latviešiem un igauņiem, kas  vairāku paaudžu laikā pārņēma vācisko dzīvesveidu un valodu, — un līdz Pirmajam pasaules karam bija valdošais slānis Baltijas iekšpolitikā, ekonomikā un kultūrā (veidoja visu pilsētas kultūrvidi). Daudzi vācbaltieši 18.—19. gadsimtā pārcēlās uz Krievijas impērijas galvaspilsētu Pēterburgu, kur ieņēma augstus amatus impērijas pārvaldes aparātā. 1871. gadā 74% Krievijas impērijas armijas virsnieku bija vācbaltieši.
Pirmā pasaules kara un Brīvības cīņu laikā Latviju un Igauniju atstāja ap 40 000 vācbaltiešu, no kuriem dzimtenē atgriezās tikai apmēram 10 000. Vācbaltiešu skaits turpināja samazināties arī 20-30. gados. Ja 1914. gadā Latvijā un Igaunijā dzīvoja 162 tūkstoši, tad 1938. gadā — tikai 85 tūkstoši vācbaltiešu. Tomēr arī starpkaru periodā līdz pat 1939. gadam vācbaltiešiem bija liela loma Latvijas ekonomikā: 1935. gadā no 922 lielajiem rūpniecības uzņēmumiem 15,7% piederēja vāciešiem, tie ražoja 36,7% kopprodukcijas.
Labākā īsfilma (Lielais Kristaps)

Labākā īsfilma jeb labākā īsmetrāžas spēlfilma ir balva, kas tiek piešķirta Latvijas Nacionālajā filmu festivālā "Lielais Kristaps". Balva tiek pasniegta kopš 2000. gada, kad to saņēma māksliniece Agnese Bule par filmu "Latvietis pūš pīlītes".
Lielā iela (Jelgava)

Vēsture

Lielās ielas nosaukums (vācu: Grosse Straße) atrodams jau 17. gadsimta Jelgavas kartēs.
Pēc Ulmaņa apvērsuma tā bija pārdēvēta par Vadoņa ielu, pievienojot Pils ielu (vācu: Schloßstraße), kas pirms turpinājās no Tirgus laukuma līdz Jelgavas pilij.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 2. augustā to pārdēvēja par Staļina ielu, 1941. gada 14. jūlijā par Hermaņa Gēringa ielu (Hermann-Göring-Straße).
Pēckara gados atjaunoja Lielās ielas nosaukumu, bet 1960. gada 6. aprīlī pārdēvēja par Ļeņina prospektu, atdalot Vecpilsētas ielu.
Latvijas neatkarības atjaunošanas periodā 1990. gada 26. aprīlī tā atguva Lielās ielas nosaukumu.
Polijas dalīšanas

Priekšvēsture

Pēc Lielā Ziemeļu kara (1700-1721) Polijas-Lietuvas valsts (Rzeczpospolita Obojga Narodów) zaudēja savu lielvalsts statusu un pakāpeniski nokļuva arvien lielākā atkarībā no Krievijas impērijas. Lai gan Polijas-Lietuvas valdnieks Augusts II Stiprais atteicās piedalīties Nīštates miera sarunās, tomēr Krievijas imperators Pēteris I arī bez viņa piekrišanas pievienoja saviem valdījumiem bijušo Zviedru Vidzemes teritoriju, kas pēc iepriekš noslēgtajiem līgumiem pienācās Polijai-Lietuvai. Pēc Augusta II nāves notika Polijas mantojuma karš (1733-1735), kurā Francijas atbalstītais karalis Staņislavs Leščiņskis zaudēja Polijas karaļa troni un to ieguva Austrijas Kārļa VI un Krievijas Annas I atbalstītais Augusts III Saksis. 1763. gadā Krievijas karaspēks padzina viņa dēlu Kurzemes hercogu Kārli no Jelgavas un Kurzemes un Zemgales hercogiste nokļuva Krievijas impērijas politiskā atkarībā, kaut arī formāli turpināja būt Polijas-Lietuvas vasaļvalsts.  
Prūsijas karalis Frīdrihs II Lielais pēc uzvaras Austrijas mantojuma karā centās paplašināt savus valdījumus un pievienot Polijas karaļa pakļautībā esošo Varmijas arhibīskapiju (Archidioecesis Varmiensis), kas līdz 1566. gadam bija padota Rīgas arhibīskapijai. Lai samierinātu Austriju un Prūsiju, Francijas diplomāti piedāvāja Prūsijai atteikties no iekarotās Silēzijas, pretī iegūstot Varmiju un Kurzemi, bet Frīdrihs II no tā atteicās un arvien vairāk nosliecās uz militāru savienību ar Krieviju, kas tika noslēgta 1764. gadā ar mērķi vājināt Austrijas un Saksijas kūrfirstistes ietekmi Polijā-Lietuvā.     
1764. gadā Polijas-Lietuvas Sejms ar Krievijas atbalstu par karali ievēlēja Čartorisku dzimtas izvirzīto karaļa kandidātu Staņislavu Poņatovski, kas atļāva Krievijas armijas ievešanu savas valsts teritorijā pilsoņu karā pret Baras konfederācijas atbalstītājiem (1768–72). Faktiski pēc 1768. gada Polijas-Lietuvas kopvalsts kļuva par Krievijas impērijas protektorātu, pret ko iebilda Austrija. Krievu-turku kara (1768–1774) laikā Krievijas karaspēks ieņēma Moldāvijas un Valahijas kņazistes, pret ko krasi iebilda Austrija.

Nākamās dalīšanas

Vīnes kongresa laikā 1815. gadā nolemto Polijas sadalīšanu 19. un 20. gadsimta poļu trimdinieki reizēm dēvēja par "Polijas ceturto dalīšanu". Jebkurā gadījumā Polijas-Lietuvas kopvalsts 18. gadsimta sadalīšana atstāja bīstamu precedentu nākamajām Vācijas un Krievijas politiķu paaudzēm, kas šādā veidā atkārtoti ķērās pie Centrālaustrumeiropas zemju dalīšanas. 
Pirmā Pasaules kara laikā ar Brestļitovskas miera līgumu 1918. gada 3. martā Padomju Krievijas atteicās no 18. gadsimtā Polijas-Lietuvas dalīšanās iegūtajām teritorijām. Tomēr īsi pirms Otrā Pasaules kara ar Neuzbrukšanas līgumu starp Vāciju un PSRS 1939. gada 23. augustā Maskavā PSRS panāca ne tikai Vācijas atteikšanos no teritoriālajām pretenzijām uz Polijas austrumu apgabaliem, bet arī uz Latvijas, Igaunijas un Somijas teritorijām, bet 28. septembrī arī uz Lietuvas teritoriju.
Boriss Šeremetjevs

Dzīvesgājums

Dzimis 1652. gada 25. aprīlī Maskavas bajāra Pjotra Šeremetjeva ģimenē. 1665. gadā 13 gadu vecumā kļuva par cara Alekseja galminieku. Reģentes Sofijas valdīšanas laikā piedalījās diplomātiskās sarunās par militāras savienības veidošanu pret Osmaņu impēriju ar Polijas-Lietuvas valdnieku Janu Sobeski un Svētās Romas impērijas ķeizaru Leopoldu I. 1695. gadā viņš piedalījās cara Pētera I karagājienā uz Azovu. 1697.—1699. gados B. Šeremetjevs diplomātiskās misijas sastāvā viesojās Austrijā, Venēcijā un Maltā.
Lielā Ziemeļu kara laikā Boriss Šeremetjevs kļuva par caram Pēterim I uzticamu karavadoni, kaut arī viņa komandētās karaspēka vienības 1700. gadā cieta sakāves kaujās pie Narvas un Alūksnes. Pirmās uzvaras pār zviedriem viņš izcīnīja 1701. gada kaujā pie Erestferas (1701) un kaujā pie Omuļiem (1702). Tikai tad pēc 10 dienu aplenkuma krievi ieņēma Alūksnes pili, Šeremetjeva gūstā nokļuva arī Bībeles tulkotājs prāvests Ernsts Gliks un viņa audžumeita Marta Skavronska. Ziņojumā caram Pēterim I viņš rakstījis, ka "Vidzemē no Rīgas līdz Rēvelei vairs nav ko postīt, ka tur pat gaiļus vairs nedzird dziedam". 1705. gadā viņš cieta sakāvi Mūrmuižas kaujā pret zviedriem. Astoņus mēnešus ilgā Rīgas aplenkuma (1709—1710) laikā Šeremetjevs savu galveno mītni iekārtoja Dreiliņu muižā. Pēc Rīgas padošanās 1710. gada 14. jūlijā ģenerālfeldmaršals Boriss Šeremetjevs pieņēma rīdzinieku uzticības zvērestu, sēžot zviedru karalim Kārlim XII gatavotajā krēslā. Kā atlīdzību 1711. gadā cars Pēteris viņam piešķīra dzimtas īpašumā abas Piebalgas muižas.
Miris 1719. gada 17. februārī Maskavā, apbedīts Sanktpēterburgā Ņevas Aleksandra Lavrā.
Kārlis Miesnieks

Biogrāfija

Kārlis Miesnieks dzimis Jaunpiebalgas pagasta Vecviņķos zemnieku ģimenē 1887. gada 31. janvārī. 
Piedalījies 1905.g. revolūcijas notikumos. Strādājis par zīmēšanas skolotāju daudzās skolās — Nītaures pagastskolā, Jaunpiebalgas Mārtiņa pagastskolā (1907 — 1910). 
Glezniecību apguvis Jūlija Madernieka studijā (1910), Pēterburgas Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā (1911) un mācījies Štiglica Centrālās tehniskās zīmēšanas skolā, kur beidzis teātra dekorāciju klasi (1915). 
Latvijā atgriezās 1918.gadā. Strādājis par zīmēšanas skolotāju Jaunpiebalgas draudzes skolā (1918-1919) un Mazsalacas vidusskolā, Rīgas Olava komercskolā (1920). 
Bijis Latvijas Kultūras veicināšanas biedrības mākslas studijas vadītājs (1920 — 1924). Kopā ar mākslinieku Ludolfu Libertu vadījis savu mākslas studiju (1924 - 1929), bijis Latvijas Mākslas akadēmijas zīmēšanas pedagogs (1922 — 1953) un profesors no 1947. gada. Darbojies Neatkarīgo mākslinieku vienībā (1920 — 1924), un mākslinieku biedrībā "Sadarbs" (1924 — 1940).  Latvijas PSR Mākslinieku savienības biedrs no 1944. gada. 1955. gadā saņēma Latvijas PSR Tautas mākslinieka goda nosaukumu. 
Miris 1977. gada 25. oktobrī Rīgā.

Glezniecība

Gleznojis klusās dabas, ainavas, sadzīves ainas un portretus. Ievērojamu vietu mākslinieka radošajā dzīvē ieņēmuši arī zīmējumi,darbojies karikatūrā. Portretos dominē psigoloģiskais aspekts, ainavas žanra darbos jūtama cilvēka darba klātbūtne, svarīga lauku dzīves tēlošana. Daiļrades sākumposmā gleznoti un zīmēti tuvinieku portreti un pašportreti, ka arī virkne ainavu. Cilvēku figūras tēlotas plastiskās pozās, asos raksturos. Pēc ceļojuma uz Parīzi radītie darbi izceļas ar lielāku krāsu intensitāti. 1920. gadu otrajā pusē pievērsies dabas studijām, gleznojot žanriskas ainavas un lauku dzīves norises dabā. Vēlākos gados daiļradē dominē ainava un portrets, bet sadzīviskā žanra darbi parādās reti. Šo gadu radītajos portretos efektīgus žestus un pozas nomaina svinīgāks ārējais veidojums, palielinoties apkārtējās vides un aksesuāru nozīmei.

Izstādes

Izstādēs piedalās kopš 1920. gada. Personalizstādes Rīgā (1959, 1967, 1971, 1977), Madonā (1959), Cēsīs (1959), Ventspilī (1960), Liepājā (1960), Jēkabpilī (1960), Pļaviņu HES (1960), Kandavā (1961), Tukumā (1961, 1976), Bauskā (1961), Jaunpiebalgā (1968; kopā ar Jāni Strazdiņu un Kārli Baltgaili). Piemiņas izstāde tika sarīkota Rīgā (1987).
Mikado

Mikado (japāņu: 帝 vai 御門 — ‘diženi vārti’) ir senākais imperatora tituls Japānā, mūsdienās nomainīts ar tenno.
Kērlings

Kērlings ir ziemas sporta veids, kas, iespējams, radies Nīderlandē jau 16. gadsimtā, jo Pītera Brēgela 1565. gada gleznotajā "Ziemas ainavā ar putnu slazdu" redzami zemnieki, kas uz aizsaluša kanāla spēlē kaut ko līdzīgu kērlingam. Tomēr par modernā kērlinga pamatlicējiem tiek uzskatīti skoti.
Kērlinga spēlēšana starptautiskos mērogos ir notikusi jau 19. gadsimtā Eiropā un Ziemeļamerikā, tomēr nav pieejami oficiāli avoti par jebkādām notikušām sacensībām līdz pirmajām ziemas olimpiskajām spēlēm 1924. gadā Šamonī, kad Lielbritānija uzvarēja Zviedriju un Franciju triju valstu izpildītā šī sporta veida demonstrācijā. Arī 1932. gadā šis sporta veids tika iekļauts demonstrējamo sporta veidu sarakstā. Kopš 1998. gada ziemas olimpiskajām spēlēm kērlings ir iekļauts ziemas olimpisko spēļu programmā.
Mūsdienās kērlingu visvairāk spēlē Kanādā (aptuveni 1,2 miljoni spēlētāju, konkurē ar hokeju), Skotijā (20 tūkstoši), ASV (15 tūkstoši) un Šveicē (13 tūkstoši spēlētāju). Pasaules kērlinga federācija apvieno 46 federācijas, Latvija tajā iestājās 2001. gadā, kad kērlingu Latvijā aizsāka Jānis un Iveta Ozollapas.
Kērlingā izmantotie akmeņi ir diezgan smagi, to masa sasniedz 20 kilogramus. Lai atvieglotu akmeņu ievadīšanu, spēlē tiek izmantoti speciāli apavi – "slīdzolītes". Visi olimpiskajās spēlēs izmantotie kērlinga akmeņi "nāk" no vienas un tās pašas neapdzīvotas salas netālu no Skotijas sauszemes.

Laukums

Spēles laukuma izmēri ir 4,28 metri reiz 42,57 metri, tajā sacenšas divas komandas.

Komandas

Vienības sastāvā ir četri pamatsastāva spēlētāji un vismaz viens rezervists. Katram ir savs uzdevums. Komandas spēli vada līderis (Skip), un viņa nosacīto žestu rīkojumi tiek izpildīti bez ierunām.

Mērķis

Spēles mērķis – iespēlēt savas komandas akmeņus pēc iespējas tuvāk "mājas" centram.

Spēles gaita

Cik vienas komandas akmeņi izvietoti tuvāk centram par otras komandas akmeņiem – tik punktus šī komanda var ierakstīt savā aktīvā. Spēle sastāv no 8 vai 10 gājieniem (End). Katrā gājienā jebkurš komandas spēlētājs noteiktā secībā raida mērķī divus akmeņus.  Savukārt akmens ceļa garuma un tā kustības trajektorijas koriģēšanai divi no laukuma spēlētājiem intensīvi strādā ar birstēm. Veiksmīgākie "birstētāji" pagarina akmens slīdējumu pat par 6 metriem un sev vēlamajā virzienā izmaina rotējošā akmens trajektoriju.
Parasti 8 gājienu spēle ilgst 2 stundas.
Alfreds Dreifuss

Biogrāfija

Dzimis turīgā Elzasas ebreju ģimenē. Pēc 1870. gada Francijas—Prūsijas kara Elzasa iekļāvās Vācijā, un Dreifusu ģimene pārcēlās uz Parīzi. 1880. gadā Dreifuss absolvēja Politehnisko skolu (École Polytechnique) apakšleitnanta pakāpē, vēlāk pamazām virzījās pa militārās karjeras kāpnēm.
1894. gadā franču armijas pretizlūkošanas dienests atklāja, ka Vācijas iestādēm tiek nodota militāra rakstura informācija. 1894. gada 15. oktobrī Dreifuss tika arestēts un apsūdzēts valsts nodevībā. 1895. gada 5. janvārī kara tribunāls atzina Dreifusu par vainīgu un uz mūžu izsūtīja ieslodzījumā uz Sātana salu (Île du Diable) Franču Gviānā.
1896. gada augustā jaunais franču militārās izlūkošanas dienesta vadītājs Žoržs Pikārs, iepazinies ar materiāliem, ziņoja priekšniecībai, ka Dreifuss varētu nebūt vainīgs, bet iespējamais vainīgais ir cits štāba priekšnieks - Ferdinands Esterhāzi. 1896. gada novembrī Pikārs tika nosūtīts dienēt uz Tunisiju. Pēc tam, kad ziņas par Dreifusu un Pikāru nokļuva presē, izcēlās karsta polemika un sabiedrība sadalījās divās naidīgās nometnēs. Diskusija skāra antisemītismu, katolismu un republikānismu Francijā. Esterhāzi tika tiesāts kara tribunālā un attaisnots, tomēr vēlāk viņš aizbēga no valsts. Dreifusa atkārtotajā prāvā viņa ieslodzījuma laiks tika samazināts uz 10 gadiem. Pēc Francijas redzamu intelektuāļu (tādu kā Emils Zolā, Anatols Franss, Anrī Puankarē, Žoržs Klemanso) kampaņas, Francijas prezidents Emils Lubē Dreifusu apžēloja. Slavena ir avīzē publicētā 1898. gada 13. janvāra Zolā atklātā vēstule "Es apsūdzu" (J'accuse).
1906. gadā militāra komisija Dreifusu reabilitēja. 1907. gadā viņš atvaļinājās no dienesta. 1908. gadā, kad Dreifuss piedalījās Zolā pelnu apbedīšanā Panteonā, kāds žurnālists ar revolveri Dreifusu ievainoja rokā. Pirmā pasaules kara laikā Dreifuss dienēja artilērijā, tika apbalvots Goda leģiona ordeni. Miris 1935. gadā.
Maurīcijas dombeja

Apraksts

Neliels koks. Augstums līdz 10 m, stumbra caurmērs 20—30 cm. Miza raupja un pelēka. Lapas ovālas, lapu kātiņš 3,5 līdz 6 cm, sārts. Divmāju augs. Vīrišķo ziedu diametrs 1 cm, ziedlapas baltas. Sievišķie ziedi nav zināmi.
Šaušana

Šaušanas sports ir sporta veids, kurā tā dalībnieki sacenšas šaušanas precizitātē ar šaujamieročiem vai pneimatiskajiem ieročiem. Sporta veids kopš 1896. gada ir iekļauts Olimpisko spēļu programmā. Izšķir stenda šaušanu (šaušana lidojošos mērķos ar gludstobra vai medību ieročiem) un ložu šaušanu (šaušana dažāda lieluma mērķos ar šauteni vai pistoli). Arī medību šaušana ir viens no šaušanas sporta veidiem, īstu baložu šaušana vienu reizi ir bijusi iekļauta Olimpisko spēļu programmā (1900. gada Parīzes Olimpiskajās spēlēs). Sacensības Olimpiskajās spēlēs notiek ar mazkalibra (5,6 mm), lielkalibra (7,62—9,65 mm), pneimatisko (4,5 mm) šautenēm vai pistolēm. Šo sporta veidu starptautiski pārvalda Starptautiskā šaušanas sporta federācija (International Shooting Sport Federation, ISSF).
Pastāv arī loka šaušana un arbaleta šaušana, kas ir atsevišķi sporta veidi, pirmais no tiem arī ir iekļauts Olimpisko spēļu programmā.
Kārlis Orfs

Dzīvesgājums

Dzimis 1895. gadā Minhenē. Jau piecu gadu vecumā sāka apgūt klavierspēli, pirmie viņa darbi tika publicēti 1911. gadā. 
Līdz 1914. gadam mācījās Minhenes Mūzikas akadēmijā, bet pēc tam Pirmajā pasaules karā tika iesaukts vācu armijā. 
1920. gados Orfs sāka adaptēt agrāku ēru darbus mūsdienīgai iestudēšanai. 1924. gadā viņš un Doroteja Gintere nodibināja Ginteres vingrošanas, mūzikas un dejas skolu Minhenē, kur Orfs no 1925. gada līdz mūža beigām bija nodaļas vadītājs un strādāja ar mūzikas iesācējiem. Tur arī viņš izstrādāja savas muzikālās izglītības teorijas. 
1937. gadā pēc Carmina Burana pirmizrādes Frankfurtē kļuva populārs nacistiskajā Vācijā. Viņa darbi, kas tika izdoti pēc Otrā pasaules kara, pārsvarā tika balstīti uz antīkiem tekstiem, bet reti tika iestudēti Vācijā.
Orfs nomira 1982. gadā 86 gadu vecumā Minhenē vēža dēļ. Viņš tika apbedīts baroka laika Benediktīniešu ordeņa baznīcā Minhenes dienvidos. Uz kapakmens ir uzrakstīts viņa vārds, dzimšanas un miršanas datums, kā arī rindas Summus Finis, kas ir ņemti no viņa darba De temporum fine comoedia beigām.
Orfs bija precējies četras reizes, viņa vienīgais bērns bija meita Godela (1921-2013) no pirmās laulības.
Inesis Feldmanis

Biogrāfija

Inesis Feldmanis ir dzimis 1949. gada 1. augustā Cēsīs. No 1967. līdz 1979.gadam studējis Latvijas Valsts universitātes Vēstures un Filozofijas fakultātē. Paralēli studijām no 1972. līdz 1977. gadam strādājis par vēstures skolotāju Rīgas 14. (maiņu) vidusskolā. Pēc tam sācis strādāt LVU, sākumā par Jauno un jaunāko laiku vēstures katedras asistentu vēlāk par vecāko pasniedzēju.
No 1980.gada studējis aspirantūrā Maskavas universitātē kur 1984. gadā ieguvis vēstures zinātņu kandidāta grādu. 1986. gadā atsācis strādāt LVU par docentu. 1992. gadā piešķirts doktora grāds un 1994. gadā atzīts par habilitētu vēstures doktoru. 1995. gadā ievēlēts par LU profesoru un kļuvis par Rietumeiropas un Amerikas Jauno un jaunāko laiku vēstures katedras vadītāju. No 1992. līdz 2001. gadam bijis Vēstures un Filozofijas fakultātes prodekāns. 2001. gadā stažējies Herdera institūtā Marburgā, Vācijā.

Zinātniskā darbībā

Ineša Feldmaņa galvenā interešu sfēra ir Latvijas un Rietumeiropas vēsture starpkaru periodā. Pētījis arī vācbaltiešu minoritātes darbību Latvijā šajā laika posmā. Bijis autors (vai līdzautors) 12 monogrāfiskiem izdevumiem, 8 mācību līdzekļu skolām autors, vairāk nekā 300 zinātnisku un populārzinātnisku rakstu autors.
Latvijas vēsturnieku komisijas loceklis no 1998. gada. Latvijas Vēsturnieku komisijas finansētā projekta "Nacistiskās Vācijas okupācijas politika Latvijā (1941-1945) vadītājs (1998—2009). Valsts pētījumu programmas Letonika finansēto projektu "Latvija Otrajā pasaules karā (1939—1945)" un "Latvijas ārpolitika un diplomātija 20. gadsimtā" vadītājs. Latvijas Universitātes profesoru padomes priekšsēdētājs un promācijas padomes loceklis.
Dions Fanefs

Spēlētāja karjera

2003. gada NHL draftā viņu izraudzījās Kalgari "Flames" ar kopējo 9. kārtas numuru. NHL viņš debitēja 2005. gadā pēc četriem WHL līgas klubā Red Deer Rebels aizvadītajiem gadiem. WHL karjeras laikā viņš divas reizes tika atzīts par gada labāko aizsardzības spēlētāju. Debijas sezonā NHL (2005.—2006.) viņš bija "Flames" rezultatīvākais aizsargs starp līgas debitantiem un tika nominēts Kaldera balvai. D. Fanefs ir divas reizes piedalījies NHL Visu zvaigžņu spēlē: 2007. un 2008. gadā. Uz Toronto "Maple Leafs" viņš pārgāja 2009.—2010. gada sezonas laikā. Jau sākot ar 2010.—11. gada sezonu Fanefs pildīja "Maple Leafs" kapteiņa funkcijas.
2015.—16. gada sezonas vidū tika aizmainīts uz Otavas "Senators", taču divas sezonas vēlāk "Senators" aizsargu aizmainīja uz Losandželosas "Kings".
Kanādas izlases sastāvā viņš ir spēlējis 2004. gada Pasaules junioru čempionātā (sudraba medaļa), 2005. gada Pasaules junioru čempionātā (zelta medaļa) un 2007. gada Pasaules čempionātā (zelta medaļa).
Mareks Zubs

Karjera

Futbolista karjeru sācis 1980. gadā Zamoscas "Hetman" komandas sastāvā. Trīs gadus vēlāk pārgājis uz Varšavas AZS-AWF klubu, bet vēl pēc gada pievienojies Dembicas "Igloopol", kura sastāvā nospēlējis septiņas sezonas. Vēl turpinot spēlētāja karjeru, 1989. gadā sācis strādāt arī par kluba jauniešu komandas treneri. 1990. gadā palīdzējis komandai iekļūt Ekstraklasa, Polijas čempionāta augstākajā līgā. Vēlāk neilgu laiku spēlējis Beļģijas klubā Lorrain Arlon. Pēc atgriešanās Polijā pārstāvējis klubus KS Piaseczno un Varšavas Polonia, paralēli strādājot arī par treneri. Spēlētāja karjeru noslēdza 2000. gadā. 
Strādājis gan par trenera asistentu, gan galveno treneri dažādu līgu Polijas klubos. 2012. gada jūlijā pievienojās Polijas izlases treneru korpusam kā viens no asistentiem. Taču jau tā paša gada augustā kļuva par Lietuvas futbola kluba Viļņas "Žalgiris" galveno treneri, atstājot darbu Polijas izlasē. Ar Viļņas klubu divas reizes izcīnījis valsts čempionu titulu. 
2014. gadā atzīts par Lietuvas līgas gada labāko treneri. 
2015. gadā no marta līdz maijam bijis Ekstraklasa kluba Belhatovas GKS galvenais treneris. 2016. gadā strādājis ar Ķīnas 2. līgas (trešās pēc ranga) klubu Shenyang Urban FC. 2017. gada februārī iecelts par Latvijas Virslīgas kluba FK Spartaks Jūrmala galveno treneri. Tā paša gada jūlijā Zubs klubu atstāja, kļūstot par Baltkrievijas kluba Saļihorskas "Šahtjor" galveno treneri.
13 Februārī 2019. g. viņš kļuva par galveno treneri Lietuvas vicečempioniem FK Žalgiris.
Johans Brēfers

Dzīvesgājums

Dzimis 1616. gada 11. martā Aislēbenē ierēdņa Johana Brēfera un viņa sievas Magadalēnas ģimenē. Mācījās Aislēbenas ģimnāzijā, pēc pilsētas nopostīšanas Trīsdesmitgadu kara laikā 1634. gadā viņš devās pie radiniekiem uz Lībeku un tālāk uz Rīgu pie virsmācītāja Hermaņa Samsona, ar kura palīdzību viņš pabeidza mācības Rīgas akadēmiskajā ģimnāzijā. Ar Rīgas rātes stipendiju viņš studēja Mārburgas universitātē (1639-1640), tad Helmštates un Braunšveigas universitātēs. Pēc atgriešanās Rīgā strādāja par Rīgas akadēmiskās ģimnāzijas retorikas un poēzijas profesoru (1643), vēlāk par ģimnāzijas inspektoru (1655) un Doma baznīcas diakonu (1656).
Pēc 1656. gada Rīgas aplenkuma un pilsētas izpostīšanas kļuva par Rīgas Sv. Pētera baznīcas virsmācītāju (1658), vēlāk par ģimnāzijas teoloģijas profesoru (1677). 1690. gadā viņu iecēla par Vidzemes luteriskās baznīcas Rīgas superintendentu.
Miris 1700. gada 12. maijā Rīgā. Viņa dēls bija tiesnesis Hermanis fon Brēverns (Hermann von Brevern).
Firstenvalde/Šprē

Vēsture

Apdzīvotā vieta pirmoreiz rakstos minēta 1272. gadā. Attīstījusies kā tirdzniecības pilsēta pie Šprē upes. 1373. gadā no Lēbusas pilsētas uz Firstenvaldi tika pārcelts Lēbusas bīskapijas centrs un Firstenvalde attīstījās arī kā reģiona reliģiskais centrs. Bīskapija tika sekularizēta reformācijas gaitā 1555. gadā. 1842. gadā caur pilsētu tika ierīkots Berlīnes - Frankfurtes pie Oderas dzelzceļš. Pēc Otrā pasaules kara Firstenvalde iekļāvās VDR sastāvā un Firstenvaldes pievārtē kādu laiku darbojās NKVD nometne. VDR laikos pie pilsētas atradās armijas bunkurs Bunker Fuchsbau, kurā no 1965. līdz 1990. gadam atradās VDR gaisa spēku komandcentrs.