Vangaži

Vēsture

Vangažu muiža (vācu: Wangasch) pirmoreiz rakstos minēta Zviedru Vidzemes laikā 17. gs. Vidzemes guberņas laikā tās iedzīvotāji piederēja Allažu-Vangažu (Allasch-Wangasch) baznīcas draudzei. Sākotnēji Vangažu evaņģēliski-luterisko baznīca bijusi neliela guļbūves ēka bez torņa. Jaunā mūra baznīca celta 1780.-1789. gadā, taču Pirmā pasaules kara laikā tā nopostīta.
Līdz 1816. gadam Vangažu muižā darbojās kaparāmurs (vara manufaktūra). Varu veda no Pēterburgas un izgatavoja svečturus, katlus, plīts riņķus. Pēc tam līdz 1914. gadam Vangažos bija papīrfabrika. Izmantojot tvaika mašīnas, manufaktūra ražoja papi un papīru. Aizsprosti Straujupītes krastos ir saglabājušies vēl šodien. Pēc dzelzceļa līnijas Rīga—Pleskava atklāšanas 1889. gadā apmēram 3 km attālumā no Vangažu muižas ierīkoja Stoķu pieturu (tagad Vangažu stacija). 1920. un 1930. gados papīrmanufaktūras vietā darbojās filca darbnīca. Dzelzceļa stacijas tuvumā atradās stikla manufaktūra.
1935. gadā pēc arhitekta Paula Kundziņa meta atjaunoja Vangažu baznīcu, kas palika neskarta Otrā pasaules kara laikā, tā izpostīta pēckara gados. Tikai 1990. gados baznīcā atgriezās Latvijas PSR laikā izgaiņātā draudze un veica atjaunošanas darbus, restaurēja altāri.
Pēc Otrā pasaules kara 1955. gadā pie Vangažiem atklāja bagātīgas grants un smilts atradnes. 1957. gadā Vangažu karjerā ieradās pirmie strādnieki, sāka celt dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu "Garkalne". Pie tās izveidojās ciemats, kuru nosauca par Oktobra ciematu. Rūpnīcas un ēku celtniecībā bija nodarbināti arī ieslodzītie.
1959. gadā atklāja rūpnīcu un kultūras namu. Sāka darboties Oktobra septiņgadīgā skola, atvēra 4. celtniecības skolu, bērnudārzu-silīti, feldšeru punktu.
1961. gadā uzbūvēja 4. celtniecības skolas jauno mācību korpusu, Oktobra ciemu pārdēvēja par Vangažiem un nodibināja Vangažu darbaļaužu deputātu padomi.
1962. gadā atklāja Vangažu astoņgadīgo skolu.
1963. gadā 4. celtniecības skolu pārdēvēja par 25. Vangažu pilsētas profesionāli tehnisko skolu.
1964. gadā rūpnīcā uzsāka keramzīta betona izlaidi. Anna Ludiņa sāka veidot "Mākslinieku dārzu". 1967. gadā rūpnīcu pārdēvēja par 1. dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu, tajā uzsāka gāzbetona izgatavošanu.
1972. gadā nodibināja Vangažu vidusskolu. 1976. gadā atklāja Pleskavas-Vidzemes šosejas divvirzienu kustību. 1985. gadā izveidoja ražošanas apvienību "Vangaži".
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gadā Vangaži ieguva pilsētas statusu. 1994. gadā Vangažu tautas deputātu padomi pārdēvēja par Vangažu pilsētas domi. 1998. gadā nodibināja Vangažu mākslu skolu. 2002. gadā darbu uzsāka Vangažu koģenerācijas stacija.

Ģeogrāfija

Pilsēta izveidojusies vietā, kur Piejūras zemienes Rīgavas līdzenums pāriet Viduslatvijas zemienes Ropažu līdzenumā, kas ir zems, smilšains, vietumis plakans, citur viļņots. Vidējais augstums virs jūras līmeņa ir 10-15 m, dažviet senkāpās — virs 20 m. Kvartāra nogulas zemes virspusē ir smilts, grants, mālaina smilts.

Klimats

Mēreni silto un mitro klimatu nosaka pilsētas atrašanās Piejūras zemienes klimatiskajā rajonā. Gadā vidēji ir 21 skaidra, 166 mākoņainas un 178 apmākušās dienas. Gada vidējā temperatūra ir +5,6 °C, jūlijā vidējā temperatūra ir +17 °C, janvāra vidējā temperatūra ir -5 °C. Zemākā fiksētā temperatūra -36 °C. Periods, kad gaisa temperatūra noslīd zem +8 °C (apkures sezona), ilgst vidēji 210-215 dienas gadā.

Daba

Vangažu apkārtne pieskaitāma Piejūras zemienes ģeobotāniskajam rajonam. To klāj lieli mežu masīvi, kas plašā joslā stiepjas no Inčukalna līdz Rīgai. Uz kāpu pauguriem aug sausie priežu sili un virsāji ar ķērpju un sūnu zemsegu. Vangažu meži piederīgi Rīgas zaļajai zonai. Tie sargā pilsētas gaisu no piesārņojuma, Gaujas krastus no erozijas, mazo upīšu un strautu ūdensteces.

Ūdeņi

Vangaži atrodas 2,5 km no Gaujas, cauri pilsētai plūst tās pieteka Straujupīte. Uz rietumiem no pilsētas atrodas karjerezers, kas tiek izmantots atpūtai.