google/wiki40b huggingface dataset:
Siļķes

Latvijā

Siļķu ģinti Latvijā pārstāv viena suga — reņģe (Clupea harengus membras), kas ir Baltijas jūrā dzīvojoša Atlantijas siļķes pasuga. Reņģe ir saimnieciski nozīmīga Baltijas jūras zivs. Šī suga nārsto jūras piekrastes sēkļos. Izšķir rudenī un pavasarī nārstojošas reņģu populācijas. Pēc nārsta reņģes aizceļo tālu no krasta un izklīst mazākos baros. Dažreiz nelieli reņģu bariņi ieklejo piejūras upēs un ezeros.

Kopīgās īpašības

Siļķes ir vidēji lielas, sudrabainas zivis ar tumšu muguru un izvirzītu apakšžokli. Ķermenis slaids, proporcionāli garš, nedaudz no sāniem saplacināts. Vēders noapaļots, to sedz ķīļveida zvīņas. Žaunu vāki noapaļoti. Tām ir viena muguras spura, kas atrodas apmēram ķermeņa vidusdaļā. Vēdera spuras atrodas tieši apakšā muguras spurai vai novirzītas nedaudz uz aizmuguri. Tām parasti ir 9 stari. Visām spurām stari ir mīksti. Uz sāniem nav sānu līnijas. 
Siļķes parasti ir 20—25 cm. Mazākā ģintī ir reņģe, kuras ķermeņa garums ir apmēram 15—20 cm. Lielākā ir Atlantijas siļķes nominālpasuga, kas var sasniegt 45 cm.

Uzvedība

Siļķes mājo jūrās, krasta tuvumā, kur dziļums nepārsniedz 200 m. Jaunās zivtiņas līdz 2 gadu vecumam uzturas seklumā, nārsta vietās. Pēc tam tās pārvietojas uz dziļākiem ūdeņiem. Uzturas baros, raksturīga nārsta migrācija. Līdz gada vecumam barojas ar sīka izmēra zooplanktonu, pēc tam galvenā barība ir dažādi vēžveidīgie, nelielas zivtiņas un tārpi.
Posumi

Kopīgās īpašības

Posumi pārvietojas uz visām četrām ekstremitātēm, tiem ir apaļīgs ķermenis ar salīdzinoši smalku galvu, smailu purniņu un garu tvērējasti. Astes iekšpuse nav apspalvota, tādējādi uzlabojot astes satvērienu ar koka zaru. Arī nagi ir ļoti asi, piemēroti kāpšanai kokos.
Kopumā posumi ir mājas kaķa lielumā, tomēr daudzas sugas ir mazākas. Mazākais posums — Tasmānijas pundurposums (Cercartetus lepidus) — ir arī mazākais diprotodontu kārtas somainis. Tā ķermeņa garums kopā ar galvu un asti ir apmēram 70 mm, svars 6 g. Lielākās šajā apakškārtā ir abas lāču kuskusu (Ailurops) sugas. Sulavesi lāču kuskuss (Ailurops ursinus) var sasniegt 10 kg masu, un tā ķermeņa garums ir 61 cm.

Ekoloģija

Posumi ir krūmāju un lietus meža iemītnieki. Tie ir savrupi dzīvnieki, aktīvi naktīs un lielāko daļu laika pavada kokos, migu iekārtojot koka dobumā. Tie ir zālēdāji vai visēdāji. Tie barojas ar lapām, augļiem, nektāru. Visēdāji mielojas arī ar kukaiņiem, maziem zīdītājiem, putniem un rāpuļiem. Dažas sugas piemērojušās ļoti šauram barības spektram, piemēram, lielais planētājposums (Petauroides volans) barojas tikai ar eikaliptiem, bet medusposums (Tarsipes rostratus) barojas tikai ar ziedu nektāru. Sastopami arī posumi kukaiņēdāji, piemēram, kalnu pundurposums (Burramys parvus).

Vairošanās

Posumi ar savas sugas pārstāvjiem tiekas tikai pārošanās laikā. Tiem nav noteikta vairošanās sezona. Grūsnības periods ilgst apmēram 2 nedēļas, piedzimst 2—4 mazuļi, kuri pēc dzimšanas ielien mātes somā. Parasti izdzīvo tikai viens mazulis un somu atstāj pēc apmēram 6—7 mēnešiem.
Līvu gals

Līvu gals jeb Līvu zeme (vācu: Livland) bija pārsvarā līvu apdzīvotā Rīgas arhibīskapijas daļa starp Rīgas jūras līci, Salacas un Gaujas upēm, ko no arhibīskapijas "Letu gala" (Lettland) atdalīja ordenim piederošais Gaujas koridors.

Izveide

Pēc 1207. gada Līvzemes dalīšanas līguma nosacījumiem agrākie Turaidas, Sateseles un Metsepoles līvu kungi zaudēja patstāvību un kļuva par bīskapa Alberta un Zobenbrāļu ordeņa vasaļiem. Pēc līguma nosacījumiem bīskapam pienācās Turaida, proti, Kaupo daļa (pars Cauponis) un Metsepole (Methsepole), bet ordenim Sateseles pilsnovads (Dabreļa daļa) Gaujas pretējā krastā (altera pars Coiwe).

Pārvaldes centrs

Arhibīskapijas Līvu gala pārvaldes centrs 14.—16. gadsimtā bija Limbažos (Lemsal). 1385. gadā arhibīskaps piešķīra Limbažiem pilsētas tiesības pēc Rīgas tiesību parauga. Pilsēta bija Hanzas savienības locekle un Līvu gala saimnieciskais centrs. No Limbažiem pa Svētupi iekšzemes preces (medu, vasku, ādu, labību) veda līdz jūrmalai, kur pārkrāva jūras kuģos, kas tās nogādāja Lībekas, Visbijas un citu Hanzas pilsētu ostās. Limbažu pilī arhibīskaps uzturējās no februāra līdz Vasarsvētkiem. Vasarsvētkos šeit risinājās "vasaļu dienas", kur notikusi vasaļu savstarpējā tiesāšanās un apspriedes.

Likvidācija

Pēc Livonijas kara beigām 1582. gadā Pārdaugavas Livonijas hercogistes sastāvā nodibināja Limbažu stārastija, kas atradās Pērnavas vaivadijas sastāvā. Savukārt Zviedru Vidzemes laikā 1621. gadā zviedru karalis Gustavs II Ādolfs karā izpostītos Limbažus kopā ar apkārtējām zemēm uzdāvināja Rīgas pilsētai. Vidzemes lībiešu valoda panīka pēc Lielā Ziemeļu kara izraisītās mēra epidēmijas un pilnīgi beidza skanēt XIX gadsimta otrajā pusē.

Mūsdienās

Mūsdienās bijušā arhibīskapijas Līvu gala teritorijā atrodas Salacgrīvas, Alojas, Limbažu, Kocēnu, Pārgaujas, Krimuldas, Sējas, Saulkrastu un Ādažu novadi.
Kārsavas ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairogs ir sudraba krāsā. Laukuma vidū stāvus attēlotas četras zaļas āboliņa lapas, kas sadala vairogu divās vienādās daļās.
Varšavas pakts

Varšavas pakts jeb Varšavas līgums (1955—91) bija kolektīvās aizsardzības Līguma par draudzību, sadarbību un savstarpējo palīdzību neoficiālais nosaukums. Līgums ieguvis savu nosaukumu no tā parakstīšanas vietas, kas notika Varšavā (1955. gada 14. maijā). Līgumu parakstīja Austrumu bloka valstis. Šis līgums vēl spilgtāk iezīmēja divas pretējās puses Aukstajā karā.
Varšavas pakta parakstīšana bija kā Austrumu bloka atbilde uz Vācijas Federatīvās Republikas uzņemšanu NATO militārajā aliansē 1955. gada maijā, jo Varšavas pakta savienība tika izveidota mazāk kā nedēļu pēc šī notikuma. Varšavas paktu parakstīja Albānijas Tautas Republika, Bulgārijas Tautas Republika, Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika, Vācijas Demokrātiskā Republika, Ungārijas Tautas Republika, Polijas Tautas Republika, Rumānijas Tautas Republika un Padomju Savienība. Albānijas Tautas Republika pēc 1962. gada organizācijas darbā nepiedalījās un 1968. gadā pavisam izstājās no šīs organizācijas. Vācijas Demokrātiskā republika beidza savu dalību Varšavas pakta organizācijā, jo 1990. gadā notika Vācijas atkalapvienošanās.
Varšavas pakta vadošās institūcijas bija Politiski konsultatīvā komiteja, kura izskatīja jautājumus par Varšavas pakta noteikumiem, to piemērošanu utt., un Apvienotā bruņoto spēku pavēlniecība, kura nodarbojās ar to, lai dalībvalstu bruņotie spēki spētu darboties vienoti, būtu kaujasspējīgi utt. Varšavas pakta ietvaros, tomēr noteicošā loma bija PSRS, jo visas pārējās valstis, kuras parakstīja šo līgumu, bija PSRS satelītvalstis vai tās stiprā ietekmē. Līdz ar pārmaiņām PSRS un revolūcijām dažādās bijušā Austrumu bloka valstīs, 1991. gada 1. jūlijā izjuka Varšavas pakta savienība.
1999. gada 12. martā Čehija, Ungārija un Polija, kas iepriekš bija Varšavas pakta savienības dalībvalstis, tika uzņemtas NATO. Vēlāk NATO pievienojās arī Bulgārija, Rumānija, Slovākija un Albānija.
Rīgas Svētā Franciska baznīca

Būvniecība

Šīs baznīcas vietā atradās katoļu lūgšanu nams (Rīgas Sāpju Dievmātes draudzes filiāle), ap kuru tika veikti katoļticīgo rīdzinieku apbedījumi, 1888. gadā tā vietā nolēma būvēt jaunu baznīcu, iniciators bija prāvests Francisks Afanasovičs, kas izveidoja baznīcas būvniecības komiteju. Baznīcas projektu apstiprināja un izstrādāja Rīgas Politehniskā institūta arhitektūras students Floriāns fon Viganovskis, kas arī tika iekļauts būvniecības komitejā. 1889. gada 24 septembrī tika ielikts un iesvētīts Svētā Franciska baznīcas pamatakmens un uzsākās baznīcas strauja celtniecība, jo baznīcas jumts tika uzlikts jau 1890. gadā. Gadu vēlāk tika pabeigti abi torņi (60 metru augsti), uzbūvētas velves un fasāde, vēl gadu vēlāk tika ierīkota centrāla apkure.
Baznīca būvēta no sarkaniem ķieģeļiem (ārējie izmēri — garums: 43,35 m, platums: 22,5 m), arī torņi būvēti tikai no ķieģeļiem. Logu un durvju ierāmējumiem un pīlāriem, dzegām izmantoti dzelteni ķieģeļi. Torņi un jumts segti ar cinkotu skārdu. Baznīcas pamati apšūti ar rupji tēstu lauku granītu.
1892. gadā Mogiļevas palīgbīskaps Albins Simons iesvētīja baznīcu Svētā Franciska godam.
1930. gadā ap baznīcu tika uzbūvēts mūris, lai norobežotu no bijušo kapu teritorijas. 1960. gadā norisinājās baznīcas restaurācija, atjaunojot 1900. gada zīmējumus, kuru prototipi ņemti no Asīzes Franciska bazilikas Asīzē, Itālijā.

Arhitektūra

Baznīcas ēka būvēta neogotikas stilā ar franču romānikas plānojumu. Dievnamā ir trīs jomi, katrā no tiem ir trīs arkas. Centrālajā jomā ir papildus viena arka, kurā atrodas prezbitērijs, kura abās pusēs ir sakristejas, virs kurām atrodas ložas. Logu, torņu un jumta vainagojošo daļu noslēgumi veidoti ar gotiskiem elementiem- krustveida cementa ziediem, kā arī kaltiem krustiem.

Draudze

Kā pastāvīga draudze kopš 1911. gada, līdz tam Rīgas Sāpju Dievmātes draudzes filiāle. 1937. gadā tā tika atdota jezuītu pārziņā.
Pašreizējā draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rīgas arhidiecēzē. Draudzē regulāri notiek Svētā Mises latviešu un poļu valodās, to apkalpo 4 priesteri. Draudzei ir 3 kori, Svētdienas skola, bibliotēka.
Sandis Valters

Karjera

Profesionāļa karjeru sācis 1994. gadā Brocēnu komandas sastāvā, kur spēlējot S. Valters kļuva par pieckārtēju LBL čempionu, vēlāk čempiona titulu ieguvis arī ASK Rīgas, Rīgas VEF un  BK Ventspils sastāvā. Spēlējis arī ārvalstu klubos: Vācijā, Ukrainā, Itālijā.
Latvijas izlasē debitējis 1998. gada 17. februārī. Kopā ar Latvijas izlasi ir izcīnījis 14. vietu 2005. gada Eiropas čempionātā un 13. vietu 2007. gada Eiropas čempionātā. Komandā un valstvienībā spēlēja ar 10. numuru. 
Pēdējais pārstāvētais klubs bija BK Ventspils.

Privātā dzīve

Sanda brālis Kristaps arī ir bijušais basketbolists un Latvijas izlases dalībnieks, savukārt tēvs Valdis 1980. gados bija viens no Eiropas labākajiem basketbolistiem.
Sandis bija precējies ar Katrīnu Valteri, laulībā dzimusi meita. Savukārt no attiecībām ar modeli Elīzu Kaurāti ir divi bērni. Pēc karjeras beigām strādā Floridā, ASV.
Ārlavas baznīca

Ārlavas evaņģēliski luteriskā baznīca ir luterāņu baznīca Talsu novada Ārlavas pagastā, Ārlavā. Ārlavas baznīca ir lielākā lauku baznīca Talsu novadā, tajā ir kristīts Krišjānis Valdemārs.

Baznīcas celtniecība un vēsture

Senākās rakstiskās liecības par Ārlavas (vācu: Arowelle, Erwahlen, Arwalen, Arwal, Arevale, Arwallenn) baznīcu ir saglabājušās no 1383. gada. Koka baznīca tika uzcelta 17. gadsimta otrajā pusē un 1728. gadā tā kopā ar mācītājmuižu vēl bija labā stāvoklī. Savukārt 1777. gada apskates protokolā tika norādīts, ka visa baznīca un jumts atrodas sliktā stāvoklī. Apkārtējie muižu īpašnieki un patroni pieņēma lēmumu par jaunas baznīcas celtniecību. Mūra baznīcas celtniecība pabeidza 1793. gadā. Pašreizējo neogotisko izskatu baznīca ieguva pēc pārbūves (1862—1863), kad tā tika paplašināta un torņa smaile paaugstināta par 30 pēdām.
Kādreiz Ārlavas mācītāja pārziņā atradusies arī zviedru apdzīvotā Roņu sala ar trim kapelām. Ārlavas draudzei bija filiāles Valdemārpilī un Rojā, kas 20. gadsimta trīsdesmitajos gados kļuvušas pastāvīgas draudzes.
Atjaunošana un altārgleznas restaurēšana tika veikta 1936. gadā. Altārgleznu "Kristus apraudāšana" bija gleznojis J. Rētermans Drēzdenē 1871. gadā. Glezna 1908. gadā tika nosūtīta restaurācijai uz Drēzdeni. Tur to paturēja muzejs, bet vietā tika atsūtīta kopija.
Īpaša vērtība ir baznīcas interjera detaļām. Kultūrvēsturiskiem pieminekļiem pieskaitāma kancele, ērģeles (ar Kultūrkapitāla fonda atbalstu tika restaurētas 1999. gadā), ērģeļu luktas un altāris.
Goin Out

Goin Out ir latviešu rokgrupas Age Of Stones 2007. gada EP ieraksts, kas ietver sešas dziesmas.
Ielu māksla

Ielu māksla ir jebkura mākslas forma, kas attīstās un tiek eksponēta publiskajā telpā, t.i. uz ielas. Pie ielu mākslas izmantotajām tehnikām ir pieskaitāmi stensili, uzlīmes, plakāti, grafiti, videoinstalācijas un trīsdimensionāli mākslas objekti (skulptūras, instalācijas u.c.). Ielu māksla ir pieskaitāma pie t.s. subversīvās mākslas (guerilla art) žanra, kas ir cieši saistīta ar vidi, kas ir mākslas darba fons un pamats. Tie nav pārvietojami un ir apskatāmi tikai to radīšanas vietā, jo tā ir daļa no darba, tāpēc ielu mākslinieki bieži ceļo, lai izplatītu savus darbus arī citur pasaulē.
Žanrs izveidojās Francijā 20. gadsimta 60./70. gadu mijā, t.s. studentu maija notikumu laikā, kā sociālā protesta formas izpausme mākslinieciskiem līdzekļiem, un drīz pēc tam izplatījās arī Vācijā ASV u.c. Neskatoties uz to, ka tā ļoti bieži ir nelegāla mākslas forma (vai nu pēc satura, vai izvietojuma — "bojā svešu īpašumu"), tā ir populāra daļā mākslinieku, kuriem cenšas sekot arī autodidakti. Mūsdienās daudzi ielu mākslas žanri ir jau sen kļuvusi ne tikai par ielu kultūras sastāvdaļu, bet ir veiksmīgi iekļauti legālajā komerckultūrā — tiek izmantota arī kā interjera un dizaina elementi, reklāmas utt.
Cūkšņukura skunksi

Izskats

Cūkšņukura skunksi ir lielākie starp skunksiem. Visām cūkšņukuru skunksu sugām ir salīdzinoši īsāks un raupjāks matojums kā citiem skunksiem, īpaši astes matojums. Purnam ir pagarināta forma, un degungals ir bez matojuma, līdzīgs cūkas šņukuram, kas piemērots zemes rakšanai. Piedevām priekšķepām ir gari, masīvi nagi un pleciem spēcīgi, attīstīti muskuļi tāpat kā āpšiem. Cūkšņukura skunksu kažoki, kā visiem skunksiem, ir melnbalti, un katrai sugai ir atšķirīgas krāsojuma pazīmes, ar 1 vai 2 baltām svītrām uz muguras. Sejas matojums tiem ir tīri melns, bez baltām pazīmēm. Lielākie šajā ģintī ir Molīna un Amerikas cūkšņukura skunksi, bet mazākie — svītrainie cūkšņukura skunksi.

Uzvedība

Cūkšņukura skunksi parasti apmetas kādas ūdenstilpes krastā, kur aug bagātīga veģetācija. Tie rok alas ūdens tuvumā zem koku saknēm vai akmeņu krāvumiem, kā arī ieņem citu dzīvnieku pamestās alas vai dabīgās slēptuves. Cūkšņukura skunksiem ir nakts dzīves veids, un līdz ar to tos dabā novērot var daudz retāk kā svītrainos skunksus. Tāpat kā citiem skunksiem, tiem zem astes ir smakas dziedzeri, un to izdalītā smaka ir jaudīgākais skunksa ierocis.

Barība

Lai arī tas ir visēdājs, cūkšņukura skunksa galvenā barība ir kukaiņi. Tas pārmeklē un pārrok soli pa solim augsni, lai tajā atrastu dažādas vaboles, kukaiņu kūniņas un kāpurus, un tārpus, skudras un termītus. Bez kukaiņiem tie medī arī ķirzakas un putnus, izēd no ligzdām putnu olas un barojas ar saknītēm, sēklām un augļiem.
Sūtņu sazvērestība

Sižets

1918. gada vasarā Roberts Lokharts, Lielbritānijas misijas vadītājs Padomju Krievijā, plāno sazvērestību pret boļševiku varu. Tās īstenošanā viņš cenšas iesaistīt latviešu strēlniekus, mēģinot uzpirkt latviešu strēlnieku divīzijas Artilērijas diviziona komandieri Bērziņu.
Salu lapsa

Izskats

Salu lapsa ir daudz mazāka nekā pelēkā lapsa. Tā ir apmēram mājas kaķa lielumā. Tā ir otra mazakā no visām lapsām, par to ir mazāks tikai feneks. Ķermeņa garums ir 48 - 50 cm, astes garums 11 - 29 cm, augstums skaustā 12 - 15 cm, svars 1,3 - 2,8 kg. Tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Vislielākās pasugas salu lapsa dzīvo Santakatalinā, bet vismazākā pasuga dzīvo Santakrūzā. 
Salu lapsas kažoks ir pelēks uz muguras un galvas, arī aste ir pelēka, ar melnu svītru augšpusē, kājas, pakakle ir ruda, vēders un pazode balta. Lapsa reizi gadā maina kažoku, tas parasti notiek laikā starp augustu un novembri. Kucēniem pirmais kažoks ir tumšs un ļoti biezs.

Reprodukcija

Salu lapsa veido monogāmus pārus. Grūsnības periods ilgst 50 - 63 dienas. Kucēni piedzimst alā laikā strap februāri un martu, parasti piedzimst 1 - 5 kucēni. Māte mazuļus zīda ar pienu 7 - 9 nedēļas. Rudens pusē vecāki pamet jauno paaudzi alas terirorijā vienus, bet sākoties ziemai, jaunās lapsas ir piemeklējušas savu teritoriju. Dzimumbriedumu lapsas sasniedz 10 mēnešu vecumā, un mātītes jau gada vecumā pārojas. Salu lapsas dzīvo 4 - 6 gadus savvaļā, 8 gadus gūstā.

Ieradumi

Salu lapsa ir visēdāja. Tā ēd augļus, kukaiņus, putnus, olas, krabjus, ķirzakas, sīkus zīdītājus, ieskaitot dažādus grauzējus. Salu lapsa parasti medī vienatnē. Tā ir nakts dzīvnieks, un visaktīvākā ir tūlīt pēc saulrieta, lai gan tā medī arī dienas laikā.
Salu lapsas pārim ir sava teritorija, kura tiek iezīmēta ar urīnu un fekālijām. Tās komunicē savā starpā gan ar ķermeņa valodu, gan vokāli. Dominējoša lapsa izmanto rūkšanu, ausu pieglaušanu un acīs skatīšanos, lai piespiestu otru lapsu atkāpties.
Salu lapsa netiek medīta, līdz ar to, lai arī sākumā tā izrāda nelielu agresiju, to var viegli noķert, un tā ātri pierod pie cilvēka.
Rabīniskais jūdaisms

Izcelsme

Ņemot vērā, ka upurēšana Jeruzālemes templī, un citi tradicionālie rituāli, pēc 70. gada vairs nebija iespējami, laika posmā starp otro un sesto gadsimtu rabīni romiešu Palestīnas provincē un sasanīdu Babilonijā radīja Mišnu un Talmudu, kas izveidoja tādu jūdaisma formu, kas ebreju diasporā var pastāvēt arī bez Tempļa.
Rabīniskais jūdaisms uzsver mutvārdu Toras nozīmi. Paralēli rakstītajai Torai, ko Mozus saņēma no Dieva Sinajā, viņš esot saņēmis arī mutvārdu Toru, kas gadsimtiem ilgi tika nodota nākamajām paaudzēm, taču netika pierakstīta. Mutvārdu Tora ir saturējusi ikdienas uzvedības noteikumus, kā arī sīkāk izskaidrojusi rakstīto Toru. Mozus esot šīs zināšanas nodevis citiem ebreju cilšu vadoņiem. Atsauces uz šādu kārtību rodamas Otrās Mozus grāmatas 18. nodaļā  un Ceturtās Mozus grāmatas 11. nodaļā. 
Pēc tempļa nopostīšanas un represijām, kam tika pakļauti ebreji un viņu ticība, radās briesmas, ka šīs mutvārdu zinības varētu izzust, tāpēc mūsu ēras pirmajos gadsimtos tās tika pierakstītas, kodificētas un izskaidrotas. Tāpēc Talmuds ir tikpat svēts un obligāts, kā Tora.
Lielgalvas zalkšu apakšdzimta

Īpašības

Kā jau lielai dzīvnieku grupai raksturīgs, sugām ir liela dažādība ķermeņa formās, krāsās, barošanās ieradumos. Kā kopīgo īpašību visām sugām varētu minēt to, ka šiem zalkšiem salīdzinoši mutes ir lielākas un zobi aug īpaši dziļi. Lielākā daļa sugu nav indīgas, bet dažas sugas ir ļoti indīgas un cilvēkam bīstamas, piemēram, Centrālamerikas ceļu zalktis (Conophis lineatus). Šīs apakšdzimtas sugas galvenokārt vairojas, dējot olas, bet dažas sugas ir oldzīvdzemdētājas un dzemdē dzīvus mazuļus.
Baltie kakadu

Izplatība

Baltie kakadu sastopami, sākot ar Filipīnām un Vollesu, izplatības reģionam uz austrumiem turpinoties līdz Zālamana salām un uz dienvidiem līdz Austrālijai, Tasmaniju ieskaitot.

Kopīgās īpašības

Baltie kakadu ir vidēji lieli vai lieli papagaiļi ar taisnstūrveida asti. Lielākajai daļai balto kakadu apspalvojums ir balts, bet dažām sugām ir rozīgs vai gaiši dzeltens tonējums. Kā jau kakadu dzimtai raksturīgi, visām sugām ir izteiksmīgs cekuls un melns vai pelēks knābis. Abi dzimumi izskatās līdzīgi, arī jaunie putni atgādina pieaugušos.
Pauls Šulce-Naumburgs

Pauls Šulces-Naumburga darbi Latvijā

Pēc 1905. gada revolūcijas postījumiem Manteifeļa pasūtījumā pēc Paula Šulces-Naumburga projekta no 1907. līdz 1914. gadam tika veikta Kazdangas pils atjaunošana.
Rīgas aplenkums (1709—1710)

Aplenkuma norise

Tūlīt pēc uzvaras Poltavas kaujā 1709. gada jūlijā Pēteris I nekavējoties virzīja savas armijas uz labi nocietināto Rīgas pilsētu, kas tajā laikā bija galvenā Zviedrijas osta un stiprākais atbalsta punkts Baltijas jūras austrumu krastā. Pilsētas aizstāvēšanu vadīja zviedru ģenerālis Nils Štrombergs. 
Krievu karaspēks sasniedza Rīgu 1709. gada 3. novembrī un uzsāka vienlaicīgu Rīgas un Daugavgrīvas cietokšņu aplenkumu. Bolderājā un Mangaļsalā krievi uzcēla skanstis, ar to pilnībā pārtraucot Daugavgrīvas cietokšņa apgādi. Aplenkuma sākumā pirmos lielgabala šāviņus uz Vecrīgu esot izšāvis Krievijas cars Pēteris I, kas 1786. gada sienas gleznojumā vēl tagad apskatāms Rīgas Vēstures un kuģniecības muzeja Kolonnu zālē. 
Ilgais aplenkums beidzās tikai pēc tam, kad pilsētā sākās bads un mēra epidēmija, kā laikā gāja bojā ap 50% no Rīgas iedzīvotājiem. Rīgas aplenkuma laikā stipri cieta Vecrīgas apbūve, arī Doma baznīcas jumts.
Dreiliņmuižā (vācu: Dreylingshof) krievu feldmaršals Boriss Šeremetjevs 1709. - 1710. gadā iekārtoja savu kara nometni. Šeit 1710. gada 3. jūlijā tika parakstīta Rīgas kapitulācija un Vidzemes bruņniecības un Rīgas rātes un ģilžu labprātīga padošanās Krievijas caram, pretī saņemot 1561. gada Viļņas ūnijas līgumā paredzētās privilēģijas. 
1710. gada 19. augustā mēra un bada novājinātajam zviedru garnizonam tika dotas tiesības ņemt līdzi šautenes un mūzikas pavadībā, ar attītiem karogiem iziet no cietokšņa un doties uz Pērnavu. Zviedrija zaudēja savu galveno ostu Baltijas jūras austrumu krastā un vienu no stiprākajiem cietokšņiem. 
Pēc krievu karaspēka ierašanās Vidzemē un pēc tam arī Kurzemē sākās lielākā mēra epidēmija Latvijas vēsturē (Lielais mēris), kuras laikā izmira liela daļa iedzīvotāju un izzuda lībiešu valoda Vidzemē.
Kandavas rajons

Izveide

Pēc 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas Talsu apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Dundagas, Kandavas un Talsu rajonos. No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Kandavas rajons ietilpa Liepājas apgabalā.

Likvidācija

1959. gadā Kandavas rajonu likvidēja un pievienoja Tukuma rajonam.
Rata lira

Spēlēšana

Rata lirai ir taustiņi, ar kuru palīdzību maina skaņas augstumu, kā arī rokturis, kuru griežot, tiek iekustināts koka rats, kas trinas gar stīgām kā bezgalīgs lociņš.

Vēsture

Pirmā liecība par rata liras spēlēšanu ir Livonijā, kas attēlots 16. gadsimta gravīrā Sebastiāna Minstera grāmatā "Kosmogrāfija". Tā bija īpaši izplatīta zemākajā slānī — klejojošu menestrelu, aklu muzikantu un tamlīdzīgu izpriecu meistaru un diedelnieku vidū. Latvijā tā spēlēta, bet popularitāti nav guvusi.
Toms Hartmanis

Spēlētāja karjera

Savu karjeru Toms sāka Zviedrijā, kur no 2004. līdz 2007. gadam spēlēja Stocksunds IF un Almtuna IS junioru klubos. 2007-08 sezonā Hartmanis spēlēja HK Rīgas 2000 rindās. 2009.-10. gada sezonā Hartmanis spēlēja HK Dinamo Juniors Baltkrievijas Ekstralīgā, kā arī divas spēles aizvadīja Rīgas "Dinamo" sastāvā. 2010.-11. un 2011.-12. gada sezonu viņš aizvadīja Anglijā, bet 2012.-13. gada sezonā piedalījās arī 13 spēlēs Kazahstānas čempionātā. 2013. gada vasarā Hartmanis pievienojās Latvijas virslīgas klubam HK Kurbads. Turpmākajās trīs sezonās kopā ar komandu trīs reizes izcīnīja Latvijas čempionāta sudraba medaļas. 2017. un 2018. gadā kļuva par valsts čempionu, 2017. gadā tiekot atzīts arī par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju. 2019. gadā Hartmanis noslēdza spēlētāja karjeru.
Latvijas izlases rindās piedalījies četrās pārbaudes spēlēs. Junioru vecumā spēlējis divos Pasaules čempionātos junioriem, kā arī divos Pasaules čempionātos hokejā U-18 jauniešiem.
Traģikomēdija

Traģikomēdija ir dramatisks sacerējums, kurā ir traģēdijai raksturīgs konflikts, kas tiek atrisināts ar komēdijai raksturīgiem paņēmieniem. Sarunvalodā (pārnestā nozīmē) šādi var dēvēt jebkuru bēdīgu un reizē smieklīgu notikumu.
Marģers Stepermanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1898. gada 15. augustā Bauskā rakstnieka Stepermaņu Krustiņa ģimenē. Mācījās Jelgavas elementārskolā, tad Jelgavas reālskolā.
Piedalījās Latvijas brīvības cīņās (1919—1920). Studēja Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes vēstures nodaļā (1923-1927) pie profesora Roberta Vipera. 1931. gadā viņš saņēma Latvijas Universitātes stipendiju divu gadu studijām Parīzes universitātē. Pēc atgriešanās Rīgā 1933. gadā viņš aizstāvēja doktora disertāciju "Aizkraukles K. F. Šulcs un viņa sabiedriskā darbība" un 1936. gadā tika ievēlēts par Jauno laiku katedras privātdocentu, vēlāk par docentu. 1936. gadā M. Stepermani iecēla par Latvijas Vēstures institūta direktora vietnieku zinātniskajā darbā.
Pēc Otrā pasaules kara Marģers Stepermanis strādāja Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Vēstures un materiālās kultūras institūtā par direktora vietnieku zinātniskajā darbā (1946—1949), vēlākajos gados par sektora vadītāju, paralēli pildot docenta pienākumus LU Vēstures fakultātē. 1960. gadā viņš aizstāvēja vēstures zinātņu doktora disertāciju "Zemnieku nemieri Vidzemē 1750—1784", 1961. gadā tika ievēlēts par LVU Vēstures un filoloģijas fakultātes vispārējās vēstures katedras vadītāju un profesoru.
Miris 1968. gada 21. decembrī Rīgā, apbedīts Raiņa kapos.