google/wiki40b huggingface dataset:
Roberts Piklers

Biogrāfija

Muzikālo izglītību ieguvis dzimtajā Budapeštā, kur beidzis Ferenca Lista mūzikas akadēmiju. 1920. gados kā vijolnieks uzstājies vairākās Centrālās Eiropas valstīs. 1934. gadā kļuvis par Batāvijas simfoniskā orķestra diriģentu Nīderlandes Indijā (tagad Indonēzija), kuru vadījis astoņus gadus, kā arī uzstājies kā vijolnieks. Otrā pasaules kara laikā Japānas okupācijas laikā internēts, apcietinājumā pavadījis trīs gadus.
Pēc atbrīvošanas 1945. gadā pārcēlies uz Austrāliju, kur apmeties Sidnejā. Kļuvis par klasiskās mūzikas kameransambļa Musica Viva Chamber Music Players vadītāju, ar kuru daudz uzstājies Austrālijā un Jaunzēlandē. 1952. gadā kļuvis arī par Sidnejas simfoniskā orķestra vijolnieku un sadarbojies ar šo orķestri nākamos 14 gadus. 1962. gadā viesizrādēs apmeklējis ASV, Angliju, Franciju, Nīderlandi, Itāliju, Šveici, Ungāriju un Austriju. 1966. gadā kļuvis par stīgu kvarteta Sydney String vadītāju, kā arī nodibinājis Sidnejas konservatorijas kamerorķestri, kurā bijis diriģents. Šajā pašā laikā kļuvis par pasniedzēju Jaundienvidvelsas mūzikas konservatorijā, kur darbojies līdz 1978. gadam.
Par nopelniem Austrālijas mūzikā 1972. gadā apbalvots ar prēmiju Britannica Award, bet 1974. gadā kļuvis Britu impērijas ordeņa virsnieku.

Šahists

1920. gadu beigās un 1930. gadu sākumā aizrāvies arī ar šahu. 1926. gada neoficiālās šaha olimpiādes laikā piedalījies šaha uzdevumu risināšanas turnīrā, kurā ierindojies 3. vietā (uzvarējis Hermanis Matisons). 1927. gadā piedalījies Kečkemētas (Ungārija) starptautiskajā šaha turnīrā, kurā dalījis 5.-7. vietu ar Henriju Grobu (Šveice) un Frici Apšenieku (Latvija). 1931. gadā piedalījies Ungārijas šaha čempionātā, kurā ieņēmis 7. vietu (uzvarējis Lajošs Šteiners). 1932. gadā piedalījies Budapeštas starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējis Estevans Kanals). Vēlākajos gados mūziķa karjera nav ļāvusi daudz piedalīties šaha turnīros.
Tonna

Tonna ir standarta masas mērvienība un tā ir vienāda ar 1000 kilogramiem. Tonnu apzīmē ar burtu t. Tāpēc varam rakstīt 1 t = 1000 kg.

Viena tonna ir apmēram vienāda ar viena kubikmetra ūdens masu 4° C temperatūrā un pie normāla atmosfēras spiediena.

Sakarības

1 tonna = 1000 kg = 1 000 000 g = 10 c
Rietumu Capital Centre

Būvniecība

Rietumu Capital Centre ēkas būvniecība tika uzsākta 2005. gada nogalē, savukārt 2008. gadā banka pilnībā pārcēlās uz jaunajām telpām. Celtniecībā tika izmantotas mūsdienīgas tehnoloģijas, kas nodrošināja saudzīgu attieksmi pret apkārtējo vidi un minimālu trokšņu līmeni celtniecības procesā. Piemēram, jaunās ēkas pāļi tika ieskrūvēti zemē, nevis iedzīti, bet bankas pirmais birojs, kas atradās tieši blakus būvlaukumam, apkalpoja klientus līdz pat 2007. gada decembrim.
Mežaparks (Rīga)

Vēsture

Mežaparks bija pirmais 20. gadsimta sākuma populārās dārzpilsētas paraugs Latvijā. Atzīmējot Rīgas 700 gadu jubileju 1901. gadā, toreizējo Ķeizarmežu (vācu: Kaiserwald) nolēma izveidot par sabiedrisku pilsētas parku un daļu no tā apbūvēt ar vasarnīcām. Villu kolonijas celtniecība, kuras iniciators bija toreiz galvenais Rīgas pilsētas inženieris Ādolfs Agte, sākās 1902. gadā. Galvenos būvdarbus veica 20. gadsimta sākumā nodibinātā Rīgas namu būves sabiedrība.
Pēc Georga Kūfalta projekta izveidoja Gdaņskas, Lībekas, Hamburgas, Ščecinas, Stokholmas, Visbijas u.c. ielas (pirmās ielas nosauktas Hanzas savienības pilsētu vārdos), kas gleznaini iekļāvās paugurainā priežu meža ainavā. Līdz 1908. gadam uzcēla tikai 18 villu, tad apbūvi nolēma paplašināt, apgūstot 40 ha lielu teritoriju tagadējā Meža prospekta rajonā. Plānojuma projektu 1910. gadā pasūtīja Berlīnes arhitektam H. Janzenam. Līdz Pirmajam pasaules karam Mežaparkā bija uzceltas 108 villas. 49 ēkas projektējis arhitekts G. Tīzenhauzens (piem. vairākas 1911. gadā celtās dvīņu mājas Stokholmas ielā). 10 ēku autors bija arhitekts E. Kupfers. Šā posma villas veidotas racionālā jūgendstila formās, bieži izmantotas pildrežģa konstrukcijas. Apbūve Meža un Siguldas prospektu rajonos izveidojās pamatā 1928.—1932. gadā. 20. gadsimta 20.—30. gados Mežaparkā uzcēla vairāk nekā 250 savrupmāju. Vairākums ir vienģimenes ēkas, kā arī divstāvu nami, kur katrā stāvā atrodas pa dzīvoklim. Lielākā daļa ēku ir raksturīgi funkcionālisma paraugi, atsevišķas ēkas būvētas modernizēta neoklasicisma formās. 23 ēkas projektējis O. Tīlmanis. Vairāki desmiti individuālo dzīvojamo ēku uzcelts 50.—60. gados (pamatā Bernātu un Ezermalas ielas rajonā). 1980. gadu sākumā uzbūvētas arī vairākas tipveida 12 stāvu torņēkas.
Otrā pasaules kara laikā no 1943. gada vidus līdz 1944. gada rudenim pie dzelzceļa līnijas Rīga—Rūjiena atradās Mežaparka koncentrācijas nometne.
1954. — 1955. gadā pēc arhitekta V. Šņitņikova plāna tika uzbūvēta Mežaparka Lielā estrāde.
Melnais lauvpērtiķis

Izskats

Ķermeņa garums 20 — 33,5 cm, astes garums 31,5 – 40 cm. Apmatojums garš, zīdains un melns, izņemot pakaļkājas augšstilbu, sēžamvietu un astes pamatni, kas ir rudā krāsā. Kailo, tumši pelēko vai melno ģīmīti ieskauj kuplas "lauvas" krēpes.
Pēdas garas un tievas, ar ļoti gariem pirkstiem. Uz priekšējām un pakaļējām kājām asi, līki nadziņi.

Dzīvesveids

Melnā lauvpērtiķa dabiskā vide ir tropu lietus meži. Dzīvo koku lapotnēs aptuveni 3 līdz 12 metru augstumā. Suga spēj pielāgoties vides izmaiņām un, ja ir pietiekami barības resursi un koku dobumi gulēšanai, sastopama arī purvainos mežos vai cilvēku darbības rezultātā degradētos, lielākoties ar krūmveidīgiem kokiem apaugušos mežos.
Dzīvo pastāvīgās ģimenēs, kas parasti sastāv no 4 līdz 8 īpatņiem — vairoties spējīga pāra un divus vai trīs gadus vecām atvasēm. Kad tēviņu kārtas pēcnācējs sasniedz dzimumbriedumu, tas dodas partneres meklējumos. Dažkārt vairākas ģimenes apvienojas lielākās saimēs. Tomēr, būdami savstarpēji ļoti draudzīgi, melnajiem lauvpērtiķiem no svešas grupas bara locekļi parasti uzbrūk ļoti agresīvi.

Barība

Melnais lauvpērtiķis ir visēdājs un lieto uzturā gan augu, gan dzīvnieku izcelsmes barību. Ēdienkartē ietilpst dažādi augļi, lapas, ziedi, nektārs, koku sveķi, arī vardes, gliemji, ķirzakas, zirnekļi un kukaiņi.

Vairošanās

Vairošanās periods ilgst no septembra līdz martam. Jaundzimušo skaits no 1 — 4, parasti 2. Pirmās divas nedēļas par mazuļiem galvenokārt rūpējas mātīte, bet pēc tam rūpes par tiem uzņemas tēviņš. Viņš tos nēsā un mātītei iedod barošanās reizēs ik pēc divām trim stundām. Apmēram pēc trim nedēļām mazuļi sāk iepazīt apkārtni, bet pie vismazākajām briesmām atgriežas pie vecākiem.

Aizsardzība

Melnais lauvpērtiķis ir visapdraudētākā ģints suga. Vairāk nekā 90% Atlantijas okeāna piekrates mežu ir izcirsti, lai iegūtu kokogles, atbrīvotu vietu plantācijām, ganībām un rūpniecībai. Nereti nelikumīgi tiek izcirstas pat fragmentāri saglabājušās un aizsargājamās teritorijās, kur vēl mitinās melnie lauvpērtiķi.
Sugas skaits savvaļā samazinās, un kopš 20. gadsimta 70. gadiem ir uzsākta melnā lauvtamarīna pavairošanas programma nebrīvē. Pirmo eksperimentālo Darela savvaļas dzīvnieku aizsardzības trestā dzimušā tēviņa un divu mātīšu reintrodukciju dabā veica 1999. gada jūlijā.
Dzeguzes

Izskats un īpašības

Dzegužu ģints sugām ir raksturīgi slaidi ķermeņi, garas astes, īsas, spēcīgas kājas un gari, slaidi spārni. Mazākās ģintī ir mazā dzeguze (Cuculus poliocephalus) un Madagaskaras mazā dzeguze (Cuculus rochii), abas sugas ir apmēram 25 cm garas. Lielākās ģintī ir dzeguze un Sulavesi dzeguze (Cuculus crassirostris), kuru ķermeņa garums ir apmēram 32—36 cm. Lielākā daļa sugu ir pelēkas vai brūnganpelēkas ar gaišāk pelēku pavēderi, uz kuras ir tumšākas šķērsjoslas. Dažas sugas savstarpēji ir tik līdzīgas, ka tās dabā ir grūti vienu no otras atšķirt. Tās ārēji atgādina vanagus gan ar savu apspalvojumu un ķermeņa formām, gan lidojuma raksturu.

Uzvedība

Lielākā daļa dzegužu mājo mežos, bet daļa sugu dod priekšroku atklātai ainavai. Dažas dzegužu sugas ir migrējošas. Visas sugas ir vokālas, ar skaļu balsi. Tās barojas ar lieliem kukaiņiem un to kāpuriem, spalvainos tauriņu kāpurus ieskaitot, kurus citi putni nemedī. Dažas sugas daļēji barojas arī ar augļiem un ogām. 
Visas dzegužu ģints sugas ir ligzdošanas parazīti — tie olas dēj dažādu sugu dziedātājputnu ligzdās. Pamatā katrai dzegužu sugai atbilst noteikta dziedātājputna suga. Dzeguzes olas krāsa ir tāda pati kā atbilstošo audžuvecāku olu krāsa. Vispazīstamākā dzegužu ģints suga ir parastā dzeguze. Dzeguze parasti no audžuvecāku ligzdas izmet vienu no tur esošajām olām un iedēj vienu savu olu. Dzeguzēns parasti izšķiļas ātrāk par audžuvecāku putnēniem, tas aug ātrāk, ļoti bieži dzeguzēns pārējās olas izmet no ligzdas.
Sanktpēterburga

Vēsture

Krievijas cars Pēteris I, kas Lielā Ziemeļu kara rezultātā ieguva Krievijai pieeju pie Baltijas jūras, 1703. gadā pavēlēja pārdēvēt Nīenas pilsētu zviedriem atņemtajās Ingrijas teritorijās Svētā Pētera vārdā. Jau 1712. gadā Sanktpēterburga kļuva par Krievijas caristes galvaspilsētu. Pēteris I ataicināja Eiropas arhitektus un inženierus, kas piedalījās jaunās galvaspilsētas celtniecībā.
1825. gadā Senāta laukumā notika Dekabristu sacelšanās.
1881. gadā Sanktpēterburgā atentātā tika nogalināts Krievijas imperators Aleksandrs II.
1905. gada revolūcijas notikumi sākās Sanktpēterburgā, kad 9. janvārī tika apšauta strādnieku demonstrācija (Asiņainā svētdiena).
Sākoties Pirmajam pasaules karam, lai izvairītos no vecā vāciskā nosaukuma, pilsētu pārdēvēja par Petrogradu.
Kad, sākoties 1917. gada Februāra revolūcijai, imperators Nikolajs II Pleskavā atsacījās no troņa, Ziemas pils Petrogradā kļuva par Krievijas Pagaidu valdības rezidenci, kuru 1917. gada 25. oktobrī gāza Ļeņinam lojālie spēki, kas bija Krievijas pilsoņu kara sākums.
1918. gada 5. martā, pamatojoties uz to, ka balto spēki ir tuvu Sanktpēterburgai, Padomju Krievijas galvaspilsētu pārcēla uz Maskavu.
1924. gada 24. janvārī par godu Ļeņinam pilsētu pārdēvēja par Ļeņingradu.
1934. gada 1. decembrī Ļeņingradā notika boļševiku darbinieka Kirova slepkavība, kas bija signāls Staļina terora sākšanai.
2. pasaules kara laikā pilsēta no 1941. gada 8. septembra līdz 1944. gada 18. janvārim bija blokādē. Pilsētā valdīja bads; pēc dažādām aplēsēm no bada mira 0,5 līdz 1,5 miljoniem pilsētas iedzīvotāju.
1991. gadā Ļeņingradas iedzīvotāji referendumā nolēma, ka pilsētai jāatgūst vēsturiskais nosaukums.

Sports

Sanktpēterburgā norisinājās 2000. gada Pasaules čempionāts hokejā, kura vajadzībām tika uzbūvēta Sanktpēterburgas Ledus pils. Tagad tajā savas mājas spēles aizvada Kontinentālās hokeja līgas klubs Sanktpēterburgas SKA. "Юбилейный" sporta pils noticis 2016. gada Pasaules čempionāts hokejā spēles.
Sanktpēterburgas stadions noticis 2017. gada FIFA Konfederāciju kauss un 2018. gada FIFA Pasaules kausa spēles. Stadionā savas mājas spēles aizvada Krievijas futbola Premjerlīgas Sanktpēterburgas "Zenit".
Lēdurgas pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Jugla, Sudurga, Tarupe.
Ezeri: Aģes ezers, Aijažu ezers, Auniškalna ezers, Grabatiņš, Kakta dzelves, Ķīkaulis, Linezers, Lodes ezers, Melnezers, Nīserdzelves, Salas ezers.

Vēsture

1935. gadā Rīgas apriņķa Lēdurgas pagasta platība bija 146,9 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Lēdurgas un Kaktiņu ciema padomes, kuras 1954. gadā apvienoja Lēdurgas ciemā. 1990. gadā Limbažu rajona Lēdurgas ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā Lēdurgas pagastu kopā ar Rīgas rajona Krimuldas pagastu apvienoja Krimuldas novadā.
Minskas automobiļu rūpnīca

Vēsture

1942. gadā vāciešu okupētajā Minskā Daimler-Benz izveidoja rūpnīcu Gross-K-Werk automašīnu un tanku remontam. Tajā nodarbināja vairāk nekā 500 cilvēku un kļuva par vienu no lielākajām rūpnīcām okupētajā Austrumeiropā.
Pēc Sarkanās Armijas ienākšanas, 1944. gada 9. augustā PSRS Aizsardzības valsts komiteja izdeva pavēli par automontāžas rūpnīcas izveidi Minskā. Tā tika izveidota uz bijušās Gross-K-Werk bāzes. Līdz kara beigām šeit tika montētas kravas mašīnas GMC un Studebaker, kuras pēc lendlīza vienošanās piegādāja no ASV. Tika būvēti jauni rūpnīcas korpusi.
1947. gadā rūpnīca pēc Jaroslavļas automobiļu rūpnīcā izstrādātās dokumentācijas izlaida pirmos pašizgāzējus MAZ-205 (JAZ-205). Vēlāk Minskas rūpnīcai tika nodota visu JAZ-200 sērijas divu asu modeļu ražošana. 1948. gadā pabeigta rūpnīcas pirmā, bet 1950. gadā — otrā kārta. 1951. gadā izlaisti 25 tūkstoši mašīnu gadā.
1965. gadā sākta pašu izstrādātas kravas mašīnu sērijas MAZ-500 sērijveida izlaišana. 1970. gadā izlaists modernizētais modelis MAZ-500A.
1974. gada uz Minskas automobiļu rūpnīcas, Baranoviču, Osipoviču un Kaļiņingradas autoagregātu rūpnīcu un Minskas resoru rūpnīcas bāzes izveidota ražošanas apvienība AvtoMAZ. 1975. gadā uz AvtoMAZ, Baltkrievijas un Mogiļevas autorūpnīcu bāzes izveidota ražošanas apvienība BelavtoMAZ. 1976. gadā sākta MAZ-5335 saimes mašīnu ražošana. 1981. gadā sākta automašīnu saimes MAZ-6422 izlaišana. 1987. gadā izveidota BelavtoMAZ ārējās tirdzniecības firma.
1991. gadā rekonstruēts galvenais konveijers. 1992. gadā sākta autobusu ražošana. 1997. gadā sākta MAZ-5440 saimes ražošana. 1997. gadā ar Vācijas MAN izveidots kopuzņēmums MAZ-MAN kravas automašīnu ražošanai. 1999. gadā sākta trolejbusu ražošana.
2004. gadā sākta MAZ markas automašīnu salikšana Irānā. 2007. gadā sākta MAZ markas automašīnu salikšana Azerbaidžānā. 2009. gadā valsts uzņēmums pārveidots par atvērtu akciju sabiedrību
Kinšasa

Vēsture

1881. gadā Henrijs Mortons Stenlijs tagadējās Kinšasas vietā nodibināja tirdzniecības apmetni, ko nosauca par Leopoldvilu (Léopoldville) par godu Beļģijas karalim Leopoldam II. 1926. gadā Leopoldvila kļuva par Beļģu Kongo galvaspilsētu (pirms tam — Boma).
Kad 1965. gadā valstī pie varas nāca Mobutu Sese Seko, tas nākamajā gadā pilsētu pārdēvēja par Kinšasu pēc ciemata Kinchassa, kas kādreiz atradies tagadējās pilsētas vietā. Pilsēta strauji auga, jo tajā ieplūda iedzīvotāji no visas valsts.
1974. gadā Kinšasā notika vēsturiska boksa cīņa starp Muhamedu Ali un Džordžu Formenu.
Čerņihiva

Vēsture

Rakstiskajos avotos Čerņihiva pirmo reizi minēta 907. gadā. 1024. gadā Čerņihiva kļuva par kņaza Mstislava Vladimiroviča galvaspilsētu, tādējādi ieliekot pamatus severiešu Čerņigovas kņazistei.
1239. gadā pilsētu iekaroja un nopostīja Mongoļu impērijas karaspēks.
1501. gadā pilsēta nonāca Maskavas Lielkņazistes sastāvā, bet 1618. gadā — Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. 1623. gadā pilsētai piešķīra Magdeburgas tiesības, tā kļuva par Čerņigovas vojevodistes centru.
Pēc Andrusovas pamiera noslēgšanas Čerņigovu pievienoja Krievijas caristei, 1782. gadā pilsēta kļuva par Krievijas Impērijas Čerņigovas vietniecības, no 1797. gada — Mazkrievijas guberņas, bet no 1808. gada — Čerņigovas guberņas centru.

Cilvēki

Čerņihiva ir revolucionāra Vladimira Antonova-Ovsejenko (Владимир Александрович Антонов-Овсеенко, 1883—1938), revolucionāres Anželikas Balabanovas (Angelica Balabanoff, 1878—1965), biatlonistes Oksanas Hvostenko (Оксана Хвостенко, 1977), politiķa Oleha Ļaško (Олег Валерійович Ляшко, 1972), ģenerāļa Nikolaja Ļiņeviča (Николай Петрович Линевич, 1839—1908), biatlonista Serhija Semenova (Сергій Олександрович Семенов, 1988) un krievu rakstnieka Anatolija Ribakova (Анатолий Наумович Рыбаков, 1911—1998) dzimtā pilsēta.
Čerņihivā bērnībā dzīvoja angļu rakstnieks Džozefs Konrads (Joseph Conrad, 1857—1924).
Entoprokti

Morfoloģija

Sīki 1 līdz 5 mm lieli dzīvnieki. Ķermenis sastāv no bļodiņas, kurā ir izvietoti visi dzīvnieka orgāni, un elastīga kātiņa, ar kuru organisms piestiprinās pie substrāta. Koloniālajām formām tas stiprinās pie ložņājoša kolonijas stobra - stolona. Bļodiņu pa perimetru iekļauj taustekļu vainags. Entoproktu raksturīgākā īpašība, ar kuru tie atšķiras no sūneņiem ir tā, ka to mutes un anālo atveri gredzenveidīgi uz ieapaļa izauguma (lofofora) iekļauj 6-36 taustekļi. Ar gļotainām skropstiņām klātie taustekļi pievada mutei ūdens plūsmu ar barības daļiņām. Ķermeņa dobuma nav; pseidocels aizpildīts ar galertveida šūnu masu. Ķermenis nav segmentēts. Asinsrites un elpošanas sistēmu nav. Gāzu apmaiņa notiek caur ķermeņa virsmu. Gremošanas trakts ir pakavveidīgs. Izvadorgānu funkcijas veic protonefrīdiji. Nervu sistēma sastāv no ganglija, kas izvietots pie zarnas izliekuma, un no ta atejošiem nerviem.

Vairošanās

Lielākā entoproktu daļa ir hermafrodīti, tomēr atšķirībā no citiem hermafrodītu dzīvniekiem, tie secīgi no viena dzimuma pāriet otrā. Vairošanās parasti notiek dzimumceļā. Tēviņi izlaiž ūdenī spermu, bet mātītēm padziļinājumā starp taustekļiem ir perējamā kamera, kur olas apaugļojas un attīstās līdz trohoforai līdzīga kāpura stadijai. Attīstība notiek ar metamorfozi. Bez dzimumvairošanās entoproktiem var būt arī bezdzimuma vairošanās pumpurojoties. Šāda vairošanās ir raksturīga koloniālajiem entoproktiem, kuru kolonija izveidojas no viena īpatņa pumpurošanās rezultātā.

Dzīvesveids

Lielākā entoproktu daļa dzīvo jūrā kā vienpatņi, vai arī kolonijās, ar kātiņu piestiprinoties pie cieta substrāta - gliemežvākiem, aļģēm, tārpiem u.c. Urnatella ģints pārstāvji dzīvo saldūdeņos. Urnatella gracilis ir diezgan izplatīti Eiropā un Ziemeļamerikā. Loxasomella ģints pārstāvji dzīvo jūras posmtārpu caurulītēs, un ir kustīgi arī pieaugušā stadijā. Entoprokti pārtiek no detrīta un mikroskopiskām aļģēm. Savukārt, paši kalpo par barību sīkiem vēzīšiem un moluskiem. Dzīvo parasti piekrastes zonā, kas ir bagāta ar aļģēm, taču atsevišķas grupas nolaižas līdz 300 m dziļumam.
Ej, saulīte, drīz pie Dieva

Ej, saulīte, drīz pie Dieva ir latviešu tautasdziesma Jurjānu Andreja apdarē, kas izdota dziesmu krājumā "Daiņa" (1877).
Šī klaušu laiku dziesma ir vienkāršs harmonizējums jauktajam korim, tomēr skaistā meldija kļuva par vienu no mīļākajām latvju gara mantām, un vēlāk tā pievērsa sev arī citu komponistu uzmanību, parādoties pat instrumentālajā un simfoniskajā mūzikā. Lai gan 1880. gadā atskaņotais Jurjāna darbs bija vēl pavisam necils strofveida harmonizējums, ar to viņš sevi bija piesaistījis latviešu dziesmu svētku kustībai.

Vēsture

1875. gadā Andrejs Jurjāns iestājās Pēterburgas konservatorijā, kur mācījās ērģeļspēli, kompozīciju un mežraga spēli. Studiju gados radās viņa pirmās dziesmas, kas publicētas krājumā "Daiņa" (1877).
Dziesmu "Ej, saulīte, drīz pie Dieva" kopkoris dziedāja Otrajos Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas svētkos 1880. gadā. 
1985. gadā Laura Jēkabsone veica dziesmas "Ej, saulīte, drīz pie Dieva" aranžējumu.
Protēze

Protēze ir mākslīgi veidota detaļa, kas aizstāj kādu no zaudētām ķermeņa daļām. Protēzes parasti tiek savienotas ar muskuļiem, skeletu un nerviem. Ar šo problēmu risināšanu nodarbojas tāda zinātnes nozare kā biomehānika. Protēze ir vajadzīga tad, kad nelaimes vai traumas gadījumā zaudēta kāda no ķermeņa daļām. Dažreiz arī iedzimtu kaišu dēļ ir vajadzīga protēze.

Locekļu protēzes

Locekļu protēzes ir vienas no vissarežģītākajām protēzēm, jo tām ir ne tikai jāaizstāj zaudētā ķermeņa daļa, bet arī jākalpo kādai konkrētai funkcijai. Mūsdienās arvien populārāk kļūst protēžu veidošana, izmantojot jaunākās tehnoloģijas, piemēram, protēzē tiek ievietots dators, kas nodrošina protēzes kustēšanos.

Ceļa protēze

Ceļa protēzes ir viena no locekļa protēzes veidiem, kuras uzdevums ir nodrošināt kājas kustēšanos tiem cilvēkiem, kuriem tā ir amputēta virs ceļgala.
2005. gadā amerikāņu pētnieki no Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta izstrādāja mākslīgo celi, kurā iebūvēts dators, kas pārvietošanās laikā visu laiku regulē pretestības spēkus, ļaujot cilvēkiem daudz vieglāk un drošāk pārvietoties ar ceļa protēzi. Datora uzdevums ir pasargāt protēzi no nekontrolētas šūpošanās un vienlaikus ļaut to viegli kustināt. Atšķirībā no citām modernām ceļgala protēzēm, amerikāņu zinātnieku izstrādātā inteliģentā kāja nav speciāli jāprogrammē, bet tā spēj pati pielāgoties tādam iešanas stilam, kāds raksturīgs pacientam. Ar iebūvētu sensoru palīdzību celis 1000 reižu sekundē apkopo informāciju par kājas pozīciju un tās kustināšanas spēku. Protēze visu laiku jūt, kad jāsniedz lielāks atbalsts un kad var pieļaut brīvākas kustības.

Rokas protēze

Amerikānis Īstons Lačipelle (Easton LaChappelle) izgudrojis veidu, kā jebkurš mājas apstākļos ar 3D printera palīdzību var radīt lētu rokas protēzi par aptuveni 350 USD. Tas ir nekomerciāls projekts.
International Cometary Explorer

Otrā misija: International Cometary Explorer

Pēc sākotnējās misijas pabeigšanas, 1982. gada 10. jūnijā ISEE-3 darbības tika pagarināta, pārdēvējot to par International Cometary Explorer. ICE primārais zinātniskais uzdevums bija Saules vēja un komētas atmosfēras izpēte. 1. septembrī tika atstāta halo orbīta un 15 mēnešu laikā veikta virkne Mēness pārlidojumu, ciešākais no kuriem bija 1983. gada 22. decembrī 119,4 km attēlumā no Mēness virsmas. 1984. gada sākumā zonde tika ievadīta heliocentriskā orbītā.
1985. gada 11. septembrī ICE pietuvojās Džakobini—Cinnera komētai, izlidojot cauri tās plazmas astei.
1986. gada martā ICE kopā ar vairāku valstu zondēm (Halleja armāda) veica Halleja komētas izpēti. Tā izlidoja cauri astei (minimālais attālums līdz komētas kodolam bija 28 miljoni km).
1991. gadā NASA pagarināja ICE lidojumu kā heliosfēras misiju, lai veiktu Saules koronālās masas izmešanas pētījumus, salīdzinot datus ar mērījumiem no Zemes un 1990. gadā palaisto zonti Ulysses.
1997. gada 5. maijā ICE misija tika izbeigta, atstājot darbojamies tikai nesējsignālu.
1999. gadā NASA veica īsu seansu ar ICE, lai pārbaudītu nesējsignāla kvalitāti. 2008. gadā NASA, sadarbībā ar privāru uzņēmumu KinetX pārbaudīja ICE stāvokli un secināja, ka visas ierīces, izņemot vienu ir darboties spējīgas, arī degvielas krājumi ir pietiekami zondes darbības turpināšanai.

ISEE-3 Reboot Project

2014. gadā, kad ICE atradās tuvāk Zemei, inženieru, programmētāju un zinātnieku grupa nolēma aktivizēt kosmisko aparātu. Maijā tika savākti 125 000 USD projekta īstenošanai.
29. maijā komanda, izmantojot Aresibo antenu, nodibināja sakarus ar ICE un pārslēdza to inženierrežīmā, lai tā pārraidītu telemetrijas datus.
Krabja miglājs

Krabja miglājs (M1, NGC 1952) ir gāzveida miglājs, kurš atrodas Vērša zvaigznājā. Pēc būtības Krabja miglājs ir supernovas pārpalikums. Tas atrodas aptuveni 6500 gaismas gadu attālumā no Zemes. Krabja miglāja diametrs ir aptuveni 6 gaismas gadi un tas izplešas ar ātrumu 1000 km/s. Pašlaik miglāja centrā atrodas neitronu zvaigzne — pulsārs, kas izstaro elektromagnētiskos viļņus īsu impulsu veidā (ar periodu 33 milisekundes) diapazonā no radioviļņiem līdz gamma stariem. Krabja miglājs izstaro arī tā saucamo sinhrotrono starojumu, kas rodas, relatīvistiskiem elektroniem bremzējoties pulsāra magnētiskajā laukā.