Rīgas arhibīskapija

Rīgas arhidiecēze

Bez tam Rīgas arhibīskaps bija arī Livonijas ordeņa Vidzemes, Latgales un Zemgales valdījumu garīgais galva, jo ordenim sava bīskapa nebija, līdzīgā veidā viņš bija arī Rīgas pilsētas bīskaps. Šīs teritorijas kopā veidoja Rīgas arhibīskapa garīgo pārvaldes novadu jeb Rīgas arhidiecēzi.

Rīgas metropolija

Rīgas arhibīskaps bija arī Rīgas metropolijas (metropolis - "mātes pilsēta") garīgais galva, kurā ietilpa arī trīs Livonijas (Kurzemes, Sāmsalas-Vīkas, Tērbatas) un četras Prūsijas (Kulmas, Pamedes, Vārmes, Sembas) bīskapijas, bez tam faktiski tai pakļāvās arī Tallinas bīskapija, kas formāli bija atkarīga no dāņu Lundas arhibīskapijas.

Vasaļu kārta

Arhibīskapijas pilīs pastāvīgo karavīru skaits bija neliels, sākumā tie bija galvenokārt krusta karotāji, tāpēc kara gadījumos tika sasaukts vasaļu karaspēks un zemnieku zemessardze. Pirmie Livonijas bīskapa lēņi tika piešķirti jau 1201. gadā Konrādam no Meiendorpas Ikšķilē un bruņiniekam Danielam Lielvārdē, vēlāk arī Dolē, Straupē u.c. Par Livonijas bīskapa vasaļiem kļuva arī Turaidas, Kokneses, Jersikas un Tālavas valdnieki. Tā rezultātā arhibīskapijas teritorijā izveidojās spēcīga vasaļu kārta. Kā atalgojumu par dienestu bīskapi un arhibīskapi piešķīra lēni - valdījumu pār dažāda lieluma teritoriju. Līdz ar to radās plaši lēņu novadi, kuros saimniekoja vasaļi, bieži vien nerēķinoties ar zemes kungu interesēm. Pakāpeniski vasaļi ieguva noteicošo lomu arhibīskapijas pārvaldē un politikā. 14. gadsimta otrajā pusē vasaļi sāka pulcēties savās sanāksmēs — mantāgos, kuros piedalījās arī domkungi un Rīgas rātskungi. No 1432. gada sāka darboties arī arhibīskapijas padome, kurā ietilpa arhibīskaps, 6 domkungi un 6 vasaļi. Arhibīskapijas padome 15.-16. gadsimtā kļuva par galveno bīskapijas iekšpolitikas un ārpolitikas veidotāju, turklāt balsošanā izšķirošais vārds piederēja vasaļiem. Lai gan zemnieku stāvoklis šeit bija labāks nekā dāņu Ziemeļigaunijas novados, jau 1494. gadā tika noslēgts līgums par izbēgušo zemnieku izdošanu. Rīgas arhibīskaps Jaspers Linde (1509—1524) bija pirmais, kuru amatā neiecēla pāvests, bet ievēlēja domkapituls.

Karš par virskundzību ar Livonijas ordeni

Livonijas ordeni pēc 1237. gada Viterbijas apvienošanās, neapmierināja zobenbrāļu atstātais mantojums lēņtiesiskā un baznīcas atkarība no Rīgas arhibīskapa. Vācu ordenim laicīgās dzīves jautājumos pakļāvās arī Prūsijas četri bīskapi, neraugoties uz to, ka viņu garīgais kungs bija Rīgas arhibīskaps. Livonijas ordeņa brāļi, Prūsijas ordeņbrāļu iedvesmoti, uzsāka cīņu par visas Livonijas zemes pakļaušanu savai varai. Pirmās sadursmes vērojamas jau 13. gadsimta vidū, kad brāļi atņēma bīskapam novadus Burtnieku ezera kreisajā krastā. Kamēr vēl ritēja cīņa ar vietējām pagāniskajām tautām un katoļu pozīcijas Austrumbaltijā vēl nebija pietiekami drošas, Livonijas valdnieki savas pretrunas risināja galvenokārt ar diplomātiskām metodēm, tomēr atsevišķi konflikti sasniedza bīstamu robežu. Piemēram, 1269. gadā ordeņbrāļi uzdrošinājās arestēt arhibīskapu Albertu II Zauerbēru. Neliels konflikts 1297. gada pavasarī starp Rīgas pilsētu un Livonijas ordeni pārauga Livonijas pilsoņu karā. Rīgas pusē nostājās Rīgas arhibīskaps, Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapi.

Pēc zaudējuma ordenim

Rīgas arhibīskapi pēc ordeņa uzvaras 1330. gadā neatteicās no garīgās virskundzības pār ordeņbrāļiem, tomēr paši lielākoties uzturējās pāvesta galmā Dienvidfrancijas pilsētā Aviņonā. Cīņa abu pušu starpā nenorima un ar mainīgiem panākumiem turpinājās visu 14. gadsimtu. Arhibīskapiem izdevās arvien biežāk iegūt pāvestu simpātijas un uzkūdīt pāvestus ordenim. Rezultātā Livonijas ordenim nācās daļēji atteikties no pilnīgas uzvaras lauriem. Pāvests Jānis XXII 1332. gadā pieprasīja ordenim, lai tiktu atdoti arhibīskapijas domkapitulam atņemtie īpašumi pilis un lauki. Trīs gadus vēlāk ordenis šo prasību bija spiests izpildīt. 1351. gadā pēc pāvesta Klementa VI lūguma Zviedrijas karalis Magnuss IV ņēma Rīgas arhibīskapiju savā aizsardzībā. 1353. gadā pāvests Inocents VI pat mēģināja pārņemt Rīgu savā pārvaldē, bet, kad ordenis tam nepiekrita, ordeņbrāļus izslēdza no baznīcas un izsludināja interdiktu pār ordeņa īpašumiem. 1360. gadā pāvests atzina arhibīskapa laicīgo un garīgo virsvaru pār Rīgu, bet ordenim saglabāja visus ienākumu avotus Rīgā un tās patrimonālajā apgabalā. Savukārt rīdzinieki, redzot, ka diplomātiskajās cīņās arhibīskaps gūst virsroku un ar pāvesta un ķeizara atbalstu nostiprina savu varu, bija ar mieru atzīt ordeņa uzvaru pār pilsētu. 
Diplomātiskās sadursmes reizēm pārauga arī militāros konfliktos. Piemēram, 1373. gadā sākās t.s. “Apģērbu kari”. Arhibīskaps Zīgfrīds fon Blombergs bija nolēmis saviem garīdzniekiem pēc Augustīniešu ordeņa parauga ieviest melnus apmetņus, lai viņi atšķirtos no ordeņa brāļiem. Līdz tam gan vieni, gan otri nēsāja baltas drēbes, un vienīgā atšķirības zīme bija ordeņa melnais krusts. Ordeņbrāļi arhibīskapa rīcību uzskatīja par apvainojošu un uzsāka kara darbību, kas beidzās ar ordeņa uzvaru. Arhibīskaps un Rīgas pilsēta pretspēku ordeņa agresivitātei joprojām turpināja meklēt Lietuvā, tāpēc ordeņbrāļi visiem spēkiem centās traucēt viņu sakarus ar lietuviešu zemēm. Vienlaikus Livonijas iekšpolitikā arvien lielāku nozīmi ieguva Hanzas pilsētu Rīgas, Tērbatas un Tallinas savienība. Minēto pilsētu pārstāvji sāka pulcēties savās sanāksmēs (Städtetage), lai koordinētu politisko un ekonomisko darbību.
14. gadsimta beigās Livonijas ordenis tomēr guva nozīmīgu diplomātisku uzvaru. 1393. gadā ordeņbrāļu uzpirktais pāvests Bonifācijs IX no Rīgas arhibīskapa amata atcēla Johanu IV, bet viņa vietā iecēla Vācu ordeņa virsmestra Konrāda fon Vallenrodes brālēnu Johanu V. Viņš, būdams arhibīskaps, iestājās ordenī. 1397. gadā pāvests izdeva t.s. inkorporācijas bullu, kurā tika noteikts, ka turpmāk par arhibīskapiem drīkst kļūt tikai ordeņa brāļi. Līdz ar to Rīgas arhibīskapijas politiskā patstāvība uz laiku bija likvidēta. Ordenis tuvojās savam mērķim — vienotas Livonijas ordeņa valsts izveidei.
Tomēr ordeņa uzvara nebija ilgstoša, jo ordeņbrāļu ceļā stāvēja Tērbatas bīskaps, kurš nevēlējās atzīt jauno arhibīskapu, kā arī Ziemeļigaunijas ordeņa vasaļi, kas pēc Jungingena žēlastības bija ievērojami nostiprinājuši savu politisko ietekmi. Atklāti naidīgi pret ordeņa varas pieaugumu izturējās Kalmāras ūnija. Pēc Lietuvas dižkunigaitijas kristīšanas 1386. gadā samazinājās arī Eiropas katoļu valstu finansiālais un militārais atbalsts ordenim. Livonijas ordeņbrāļu stāvokli jūtami ietekmēja Lietuvas un Polijas armiju uzvara 1410. gada Tannenbergas kaujā pār Vācu ordeni Prūsijā.

Konsolidācijas mēģinājumi

1418. gadā Rīgas arhibīskaps, teoloģijas profesors Johans VI Ambundi atsāka cīņu pret ordeni. Viņa pusē nostājās Rīgas domkapituls, Rīgas pilsēta, Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapi. Ap 1420. gadu Johans VI Ambundi sasauca pirmo Livonijas landtāgu - Livonijas kārtu un valdnieku pilnsapulci. Ar tās palīdzību arhibīskaps gribēja ierobežot ordeni un konsolidēt Livonijas valstiņas un kārtas kopīgai ārpolitikai, iekšpolitikai un ekonomikai. Kā iepriekš norādīts, līdz šim Livonijas valstīm un kārtām bija savas atsevišķas sapulces: ordenim kapituls, pilsētām pilsētu sapulces, vasaļiem mantāgi.
1452. gadā Rīgas arhibīskaps, kādreizējais Vācu ordeņa loceklis un virsmestra kapelāns Silvestrs Stodevešers un Livonijas ordeņa mestrs Johans fon Mengede, baidoties, ka Rīga varētu pievienoties Prūsijas savienībai, noslēdza Salaspils līgumu. Tajā tika noteikta Rīgas divkārša atkarība no ordeņa un arhibīskapa. Tomēr abi Rīgas seniori nebija apmierināti ar līguma noteikumiem un katrs atsevišķi tiecās pēc vienvaldības pār pilsētu. Arhibīskaps Stodevešers palīdzību cīņā pret ordeni meklēja Zviedrijā. Izcēlās karš, kura rezultātā ordeņbrāļi arhibīskapu saņēma gūstā, bet viņa sabiedrotos zviedrus 1479. gadā pie Salacas pils sakāva. Ordeņa mestrs Bernds fon der Borhs panāca, ka Svētās Romas impērijas ķeizars Frīdrihs III Hābsburgs 1481. gadā Rīgas arhibīskapiju izlēņoja ordenim. Tajā pašā gadā arhibīskaps un domkungi atkal iestājās Vācu ordenī un sāka valkāt ordeņbrāļu apmetņus, taču karu pret ordeni uzsāka Rīgas pilsēta un 1484. gadā pie Bukultu pils pieveica ordeņa armiju. Rīdzinieki nopostīja arī Rīgas ordeņa pili. Tikai jaunajam arhibīskapam Mihaelam Hildebrandam 1486. gadā izdevās panākt miera noslēgšanu. 1492. gadā arhibīskaps un ordenis atjaunoja Salaspils līguma darbību.

Politiskā krīze un pakļaušanās Polijai-Lietuvai

16. gadsimta pirmajā pusē Livonijas bīskapu valstis piedzīvoja dziļu politisku krīzi, jo reformācijas rezultātā Livonijas garīgi-laicīgo valdnieku ietekme strauji mazinājās. Īpaši sāpīgi luterānisma mācības izplatība skāra arhibīsbīskapa valsti, kurā šajā laikā bija izveidojusies spēcīga muižniecība. Bīskapu vasaļi, kas zemi praktiski bija jau ieguvuši privātīpašumā, pilnīgi ignorēja bīskapus. Bīskapiju straujāku novājināšanos izmantoja ordenis un 1526.gadā atjaunoja varu pār arhibīskapiju. Arhibīskaps Brandenburgas Vilhelms 16. gadsimta 50. gados gan centās atbrīvoties no ordeņa virskundzības, bet tas noveda pie t.s. koadjutoru 1. kara. Vilhelms par savu koadjutoru 1554. gadā bija aicinājis Raceburgas bīskapu, Mēklenburgas hercoga brāli un Polijas karaļa radinieku Kristoforu. Līdz ar to arhibīskapija politiski tuvinājās Polijai un Lietuvai. Šāds notikumu pavērsiens uztrauca ordeni un pārējos Livonijas bīskapus, jo Livonijas konfederācijai sāka draudēt Prūsijas hercogistes liktenis, proti, nonākšana Lietuvas-Polijas virskundzībā un zemju sekularizācija. Tāpēc Livonijas ordeņa mestra koadjutors Firstenbergs 1556. gadā noslēdza ar Sāmsalas-Vīkas, Tērbatas un Kurzemes bīskapiem pret Rīgas arhibīskapu un viņa koadjutoru vērstu savienību. Daugavpils komturs Gothards Ketlers tika sūtīts uz Vāciju vervēt landsknehtus gaidāmajam karam. Kara darbība sākās 1557. gadā, un ordenis tajā guva pārliecinošu uzvaru, saņemot gūstā Vilhelmu un Kristoforu. Taču arhibīskapa pusē Livonijas notikumos iesaistījās Polijas karalis Sigismunds jeb Žigimonts II Augusts. Karali atbalstīja arī ordeņa zemju laicīgā bruņniecība. Tajā pašā gadā Livonijas ordenis bija spiests Lietuvas pilsētā Pasvalē parakstīt līgumu ar Lietuvu un Poliju. Līgums paredzēja Vilhelma un Kristofora atjaunošanu amatos. Pasvales līgums kļuva par vienu no iemesliem Krievijas caristes agresijai Livonijā, kuras rezultātā gāja bojā gan ordeņa valsts, gan bīskapijas. Livonijas kara laikā 1559. gadā Tirzas kaujā krievu karaspēks sakāva Rīgas arhibīskapijas vasaļu apvienotos spēkus. 
Arhibīskapa un Livonijas ordeņa sacensība par vadošo lomu Livonijā, kā arī biežie savstarpējie kari, novājināja baznīcvalstu spēkus, līdz ar ko jau Livonijas kara pirmajā posmā (1558—1561) šo valstu konfederācija saira, bet arhibīskapijas teritoriju 1562. gadā iekļāva Pārdaugavas Livonijas hercogistē.

Atjaunošana

Pēc tam, kad beidzās Livonijas karš un tika nodibināta Livonijas Pārdaugavas hercogiste, Polijas karalis Stefans Batorijs 1582. gada 4. decembrī izdeva konstitūciju un īpašu aktu par katoliskas Livonijas bīskapijas atjaunošanu ar Cēsīm kā bīskapa sēdekli un pretreformācijas centru.
Pēc poļu - zviedru kara ap 1643. gadu Livonijas bīskapiju atjaunoja, bet vienīgi Inflantijas vaivadijas robežās. Pēc pirmās Polijas dalīšanas Krievijas ķeizariene Katrīna II 1773. gadā izdeva rīkojumu par Baltkrievijas diecēzes dibināšanu, kurā ietilpināja arī Inflantijas un Piltenes bīskapiju. 1782. gadā Baltkrievijas arhibīskapiju pārdēvēja par Mogiļevas arhibīskapiju.
Zviedru Vidzemes un Vidzemes guberņas teritorijā evaņģēliski luteriskās baznīcas augstākie vadītāji bija Vidzemes ģenerālsuperintendenti, bet Kurzemes un Zemgales hercogistes, vēlāk Kurzemes guberņas teritorijā Kurzemes ģenerālsuperintendenti.
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gadā tika atjaunota Rīgas bīskapija Vidzemes, Latgales un Igaunijas teritorijā, par kuras pirmo bīskapu iecelts V. E. Eduards O'Rourke. 
1920. gadā Latvijas Pagaidu valdība likvidēja luterāņu Kurzemes konsistoriju, nostādot Vidzemes konsistoriju visas Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas priekšgalā. 1921. gadā Maskavas patriarhs Tihons pasludināja patstāvīgas Latvijas Pareizticīgās baznīcas izveidošanu, saglabājot kanonisko saikni ar Maskavas patriarhātu. Par Rīgas un Latvijas arhibīskapu iecēla Jāni Pommeru. Nākamais Rīgas arhibīskaps Augustīns Pētersons panāca neatkarīgas (autokefālas) Latvijas pareizticīgās baznīcas izveidi Konstantinopoles patriarhāta jurisdikcijā un kļuva par metropolītu. 
1923. gadā katoļu Rīgas bīskapija tika paaugstināta par arhibīskapiju, Rīgas bīskaps Antonijs Springovičs tika paaugstinats par arhibīskapu.
1932. gadā arī Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas draudzes izšķīrās par vienotu vadību un par pirmo LELB arhibīskapu tika ievēlēts Teodors Grīnbergs.
1937. gadā Rīgas arhibīskapija tika paaugstināta par metropoliju.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Romas pāvests Jānis Pāvils II atjaunoja Rīgas katoļu arhidiecēzes hierarhisko vadību un 1991. gadā par Rīgas arhibīskapu - metropolītu kļuva Jānis Pujats.