Tievā zarna

Tievā zarna (latīņu: intestinum tenue) ir gremošanas orgānu sistēmas daļa starp kuņģi un resno zarnu. Tievā zarna ir tikai mugurkaulniekiem. Tā sīkāk tiek iedalīta divpadsmitpirkstu zarnā, tukšajā zarnā un līkumainajā zarnā. Pieaugušam cilvēkam tievās zarnas kopējais garums var sasniegt 6–7 metrus. Nozīmīgākās tievās zarnas funkcijas ir uzņemto barības vielu šķelšana, ogļhidrātu un tauku skaldproduktu uzsūkšana asinīs un limfā, kā arī zarnu satura pārvietošana.

Tievās zarnas sienas uzbūve

Tievā zarna, līdzīgi kā citi dobie gremošanas orgāni, sastāv no 4 slāņiem – gļotādas (tunica mucosa), zemgļotādas (tunica submucosa), muskuļslāņa (tunica muscularis) un serozā apvalka (tunica serosa) .

Gļotādas saistaudi

Tievās zarnas gļotādas saistaudus (lamina propria mucosae) veido limforetikulārie audi. To stromu veido zvaigžņveida fibroblasti, kas ražo retikulārās šķiedras. Vietām limforetikulārie audi veido limfātiskos folikulus, kas piedalās imūnatbildes veidošanā.

Gļotādas muskuļslānis

Gļotādas muskuļslānis (lamina muscularis mucosae) sastāv no iekšējā cirkulārā un ārējā gareniskā gludo miocītu slāņa.

Serozais apvalks

Serozais apvalks apņem zarnu no ārpuses, izņemot divpadsmitpirkstu zarnas vidusdaļu, kuru sedz adventīcijs (irdenie saistaudi).

Gremošana

Piedaloties pilora sfinkteram (gredzenveida muskulim kuņģa lejas daļā) barība no kuņģa nonāk divpadsmitpirkstu zarnā.
Tievajā zarnā notiek lielākā daļa ķīmiskās gremošanas. Daudzi gremošanas enzīmi, kas sāk darboties tievās zarnas vidē, tiek sekretēti no aizkuņģa dziedzera caur aizkuņģa dziedzera vadu (ductus pancreaticus). Aizkuņģa dziedzera jeb pankreātiskie enzīmi kopā ar žulti no žultspūšļa izdalās hormona holecistokinīna ietekmē. Holecistokinīns veidojas tievajās zarnās tur nonākušo barības vielu ietekmē. Cits tievās zarnas hormons, sekretīns, pastiprina aizkuņģa dziedzera darbību, lai tas izdalītu vairāk bikarbonātu divpadsmitpirkstu zarnā un neitralizētu kuņģa skābes radīto skābo vidi.
Trīs galvenie barības vielu komponenti, kas tiek sagremoti, ir olbaltumvielas, lipīdi (tauki) un ogļhidrāti.

Olbaltumvielas

Olbaltumvielas tiek sagremotas mazākos fragmentos – peptīdos un aminoskābēs, pirms tie tiek uzsūkti. Olbaltumvielu gremošana sākas jau kuņģī un turpinās tievajā zarnā. Aizkuņģa dziedzera proteolītiskie enzīmi, tādi kā tripsīns un himotripsīns, sadala olbaltumvielas mazākos peptīdos. Karboksipeptidāze atdala vienu aminoskābi. Aminopeptidāze un dipeptidāze atšķeļ aminoskābes no peptīdu brīvajiem galiem.

Lipīdi

Lipīdi tiek sašķelti līdz taukskābēm un glicerīnam. Pankreātiskā lipāze sašķeļ triglicerīdus brīvajās taukskābēs un monoglicerīdos. Pankreātiskā lipāze darbojas kopā ar žultssāļiem, kas ir žults sastāvā. Žultssāļi piesaistās triglicerīdiem un emulsificē tos, tādējādi atvieglojot lipāzes piekļūšanu triglicerīdiem.

Ogļhidrāti

Ogļhidrāti tiek šķelti vienkāršos cukuros jeb monosaharīdos (piemēram, glikozē). Aizkuņģa dziedzera amilāze noārda daļu ogļhidrātu (lielākoties cieti) oligosaharīdos. Citi ogļhidrāti var nokļūt tālāk resnajā zarnā un tikt sašķelti baktēriju ietekmē. Zarnas sieniņā ir vairāki enzīmi, kas turpina ogļhidrātu šķelšanu. Galvenie enzīmi ir dekstrināze un glikoamilāze, kas vēl sīkāk sašķeļ oligosaharīdus. Citi svarīgi enzīmi ir laktāze, maltāze un sukrāze. Laktāzes lielai daļai pieaugušo trūkst, tādēļ laktoze netiek sašķelta tievajā zarnā. Tādi ogļhidrāti kā celuloze netiek sašķelta, jo veidota no bēta-glikozes atlikumiem, kas, savienojoties savā starpā, veido citādākas saites, ko cilvēka enzīmi nespēj sašķelt. Bēta-glikozes saites spēj sašķelt zālēdāji un baktērijas resnajā zarnā.

Imūnfunkcija

Tievajā zarnā atrodamā zarnu mikroflora pozitīvi ietekmē imūnsistēmu. Peijera plātnītes kalpo, kā ieejas vārti dažādiem antigēniem un tiek nogādāti antigēnu prezentējošajām šūnām. Attiecīgi pēc tam tiek stimulēti T un B limfocīti, kā arī atmiņas šūnas,

Tievās zarnas slimības

Tievās zarnas slimības var skart dažādas zarnas struktūras un ietekmēt to darbību. Zemāk ir minētas slimības, no kurām daļa ir samērā biežas un var skart pat 10% cilvēku to dzīves laikā, bet citas ir sastopamas salīdzinoši reti.