google/wiki40b huggingface dataset:
Mujānu pils

Mujānu pils (vācu: Muyan, dēvēta arī par Moyan, Maian, Mojahn) bija Rīgas arhibīskapijas vasaļa pils 15.-16. gadsimtā, sagrauta 18. gadsimta sākumā, drupas tagad atrodas pie Mujāniem Kocēnu pagastā.
Blakus Mujānu pils drupām atrodas bijušā Mujānu pagasta valdes ēka, tagad viesu nams, Mujānu tautas nams, dzirnavu ezers, dzirnavu drupas, Mujānu muižas parks un muižas klēts.

Pils apraksts

Pils bija uzcelta pie tilta pār Jumāras upi senā Limbažu-Valmieras ceļa malā nelielā pakalnā pie dzirnavu ezera. Tās sienas veidoja četrstūri, ziemeļu pusē bija divi apaļi torņi, bet dienvidaustrumu pusē bija galvenā ieeja ar četrkantīgu sargtorni pie tās. Mūsdienās saglabājies vienīgi ziemeļrietumu (Baltais) tornis ar 3 m biezām sienām pie pamatnes un atliekas no ziemeļaustrumu stūrī esošā apaļā torņa. Starp torņiem ir redzami 1,2 m biezās pils ziemeļu sienas fragmenti.

Vēsture

Uz tirdzniecības ceļa pie Livonijas ordeņa robežas Rīgas arhibīskapa vasalim Johanam fon Rozenam iznomātā muiža pie Mujāniem (hofe to Moyane) pirmo reizi pieminēta jau 1390. gadā. 15. gadsimta beigās tā piederēja Ēvaldam Patkulam, bet 1494. gadā Hansam no Ikšķiles. 15. gs. beigās tās īpašnieki pakalnā pie dzirnavām uzcēla mūra nocietinājumu. Mujānu pils kā Rīgas arhibīskapijas nocietinājums pirmo reizi rakstos pieminēts 1503. gadā, kad Hanss Ikšķils dzirnavas un pili pārdeva Johanam Patkulam, kas to atkal pārdeva Hansam Rozenam. 1555. gadā Livonijas piļu sarakstā Mujānu pils nosaukta par arhibīskapa vasaļu Rozenu mantojumu.
Poļu-zviedru kara (1600-1629) laikā 1601. gada pavasarī Mujānu pili ieņēma zviedri, jūlijā to atkaroja poļi, bet 1606. gadā zviedri pili nespēja ieņemt. Zviedru Vidzemes laikā 1622. gadā Mujāni piešķirti karaļa Gustava II Ādolfa valsts kancleram Akselam Ūksenšernam, kura dzimtas valdījumā tie atradās līdz pat muižu redukcijai. 1633. gadā bija plānots pili nostiprināt, bet Lielā Ziemeļu kara laikā to sagrāva un vairs neatjaunoja.
19. gadsimtā no Mujānu pils bija palikušas tikai drupas, izņemot Balto torni vairāku stāvu augstumā. Pils pēdējais īpašnieks grāfs Morics Mengdens 19. gadsimta otrajā pusē lika Baltā torņa otrā stāva velvi noklāt ar cementbetonu.
Fasāde

Fasāde (no franču: façade — 'priekšējais, ēkas priekšpuse') ir celtnes vai tās daļas ārpuse, parasti priekšpuse vai parādes puse, ēkas ārējā siena pretskatā. Tāpat par fasādi sauc ēkas ortogonālās projekcijas rasējumu uz vertikālo plakni. Fasādes formas, proporcijas un dekoru nosaka celtnes lietojums, tās konstruktīvās īpatnības un arhitektoniskā tēla stilistiskie risinājumi.
Izšķir galveno, sānu, aizmugurējo, kā arī ielas un sētas fasādi. Pie fasādes elementiem (fasādes detaļām) attiecina nenoņemamas daļas, kā piemēram portiku, portālu, kolonādi, pilastrus, kariatīdes, durvis, logus, frontonu. Pie fasādes elementiem nevar attiecināt noņemamus elementus, kā piemēram pieliekamus tentus, plakātus u.c.
Tukuma ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairogs sudraba krāsā, uz tā attēlots zaļš kalns ar trim zaļām eglēm uz tā. Kalns simbolizē Tukuma pilskalnu, kas lielākais no trim pauguriem starp Zvirgzupīti un tās pieteku. Egles simbolizē dabas bagātību Tukuma pilsētā.

Vēsture

Pirmo reizi Tukuma ģerbonis  apstiprināja 1837. gadā. Tā autors bija Jelgavas ģimnāzijas skolotājs Epiņš. 1846. gadā ģerboņa zīmējumu apstiprināja Krievijas ķeizars Nikolajs I. Sākotnēji Tukuma ģerbonī bija redzamas 5 egles, bet vēlāk jau trīs. Latvijai iegūstot neatkarību Tukuma ģerboni 1925. gada 31. oktobrī oficiāli apstiprināja Valsts prezidents. 1995. gadā Valsts heraldikas komisija atkārtoti apstiprināja sākotnējo Tukuma ģerboni un jaunizveidoto Tukuma karogu.
Eduards Vīralts

Dzīvesgājums

Eduards Vīralts dzimis Pēterburgas guberņas Kalitino muižā kalpu ģimenē. 1909. gadā ģimene pārcēlās uz Igauniju, kur Eduarda tēvs bija nodarbināts Jervas apriņķa Varangu muižā.   
17 gadu vecumā Eduards Vīralts iestājās Tallinas (Rēveles) Mākslas - amatniecības skolā. Viens no viņa skolotājiem bija slavenais igauņu gleznotājs Nikolajs Trīks, kurš spēcīgi ietekmēja jaunā mākslinieka darbu. Tomēr, sākoties Vācijas okupācijai un revolūcijai, Vīralts mācības nepabeidza.      
1919. gadā Vīralts turpināja studijas Tartu mākslas skolā Pallas skulptūru studijā pie Antona Starkopfa. Šeit gravīras mākslas mācībā stingri vadījās pēc veco meistaru rokasgrāmatām un darbiem, tas atstāja iespaidu uz viņa vēlāko māksliniecisko tehniku.       
Piedalīšanās cīņās par Igaunijas neatkarību atkal pārtrauca Vīralta studijas. Tās viņš turpināja 1922. - 1923. gadā Drēzdenes Mākslas akadēmijā profesora Selmāra Vernera vadībā. Vīralta šī perioda darbos vērojama vācu ekspresionisma ietekme.
1923. gada rudenī Vīralts atgriezās Tartu. 1924. gadā viņš pabeidza mākslas skolas Pallas Grafisko mākslu nodaļu un nākamajā gadā vadīja savu grafikas studiju.           
1925. gadā viņš devās uz Parīzi, kur gandrīz bez pārtraukuma dzīvoja līdz 1938. gadam. Parīzē viņš izveidoja savu slaveno ofortu "Elle". 1937. gadā Starptautiskajā grafiskajā izstādē Vīnē Eduards Vīralts tika atzīts par vadošo gravieri Eiropā, apbalvojot viņu ar zelta medaļu. No 1938. gada jūlija līdz 1939. gada februārim viņš dzīvoja un strādāja Marokā, nākamajā gadā atgriežoties dzimtajā Igaunijā.     
Otrā pasaules kara laikā Vīralts dzīvoja Igaunijā. 1944. gadā viņš mēģināja atgriezties Parīzē, kuru bija iemīļojis, taču karš viņu aizveda uz Vāciju un vēlāk uz Zviedriju. 1946. gadā atkal nonāca Parīzē, kur dzīvoja pilsētas dienvidu daļā.   
Eduards Vīralts nomira no kuņģa vēža Parīzes slimnīcā 55. gadu vecumā, apglabāts Parīzes Perlašēza kapsētā 1954. gada 12. janvārī.  
Eduarda Vīralta darbi pārstāvēti dažādās kolekcijās gan Eiropā, gan Amerikā, tai skaitā vairākos Parīzes muzejos, Vīnes Albertina, Hamburgas Kunsthalle, Cabinet des Estampes (Antverpenē), Berlīnes Kupfertsichkabinett, Prints Division of The New York Public Library, Stokholmas Nacionālajā muzejā, Calografia Nationale Romā, Rietumu mākslas muzejā Maskavā un Igaunijas Mākslas muzejā Tallinā.
Viņš radījis aptuveni 450 gravīras, ofortus un litogrāfijas.
Vladimirs Maļeņkihs

Spēlētāja karjera

Maļeņkihs profesionālo karjeru uzsāka 1998. gadā, kad debitēja Krievijas Superlīgas kluba Toljati "Lada" rindās. Kluba sastāvā Maļeņkihs spēlēja līdz pat 2005. gadam, kad pievienojās Magņitogorskas "Metallurg" rindās. Magņitogorskas kluba sastāvā aizsargs kļuva par 2007. gada Krievijas čempionu hokejā. 2011. gada vasarā Maļeņkihs pievienojās Ņižņijnovgorodas "Torpedo" vienībai, taču divus gadus vēlāk atgriezās Magņitogorskas "Metallurg" rindās. 2013.—14. gada sezonā kopā ar "Metallurg" izcīnīja Gagarina kausu, finālsērijā ar 4—3 pārspējot Prāgas "Lev".
Burkards Dzenis

Dzīvesgājums

Dzimis 1879. gada 11. jūlijā Garonska muižā pie Juglas ezera Dreiliņu pagastā. Mācījās Strazdumuižas pamatskolā un Rīgas pilsētas reālskolā, 1897. gadā iestājās Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā, kur mācības beidza 1905. gadā. Ieguvis stipendiju, viņš devās uz Parīzi, kur, tāpat kā viņa laikabiedri Gustavs Šķilters un Teodors Zaļkalns, iepazinās ar Ogista Rodēna daiļrades principiem. 
Darbojās latviešu mākslinieku apvienībā Rūķis un no 1910. gada piedalījās mākslas izstādēs.
Pirmā pasaules kara beigās 1918. gadā atgriezās Latvijā, bija Valsts mākslas muzeja direktors (1920–1944),  Latvijas Mākslas akadēmijas Lietišķās tēlniecības meistardarbnīcas vadītājs (1922–1944), kultūras pasākumu organizators.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1950. gadā izceļoja uz ASV.
Miris 1966. gada 17. augusts Deitonā Ohaio štatā ASV.

Daiļrades raksturojums

Dzeņa daiļrades attīstībā nozīmīgu lomu spēlēja materiālu maiņa - viņš pārgāja no bronzas uz cietajiem materiāliem, viens no pirmajiem latviešu portrettēlniecībā sāka izmantot granītu ("A. Saulieša portrets"), kas radīja monumentalitātes iespaidu. Dzenis veidojis arī kapu pieminekļus (piemēram, Jurim Alunānam un Rūdolfam Pērlem).
Dzeņa daiļradi maz ietekmēja impresionisms, viņš vairāk nodarbojās ar raksturojuma precizitāti.
Valūta

Valūta (itāļu: valuta — ‘vērtība’) ir maiņas līdzeklis, lai veicinātu preču un pakalpojumu tirdzniecību. Visbiežāk izmantotā valūta ir nauda, bet, piemēram, mazāk attīstītās sabiedrībās vai ekonomisko krīžu laikā par valūtu var kalpot arī citas tajā brīdī vērtīgas lietas, piemēram, mājlopi, tabaka un citas lietas. Ar jēdzienu "valūta" saprot tieši maiņas līdzekli, nevis kaut ko vērtīgu pašu par sevi.
Valūta ir galvenais valsts monetārās sistēmas elements. Parasti katrai valstij ir monopols uz tās izdotu valūtu, ko kontrolē tās centrālā banka. Būtībā tā ir katras valsts pieņemtā naudas vienība — dolārs, eiro, franks, rublis, dinārs un tā tālāk —, tādēļ nereti ar šo jēdzienu saprot tieši ārvalstu naudas vienības. Ar terminu "valūta" saprot arī vekselī uzrādīto maksājumu summu.
Latvijā nacionālā valūta bija lats, kas sīkāk dalās 100 santīmos (līdz 2013. gada 31. decembrim).
Latvijā nacionālā valūta ir eiro, kas sīkāk dalās 100 centos (no 2014 gada 1. janvāra). Eiro kļuva par Latvijas nacionālo valūtu ar brīdi, kad Latvija pievienojās Eiropas vienotajai valūtas zonai.

Nauda, naudas vienība un valūta

Būtībā nauda un naudas vienība ir šaurāki jēdzieni nekā valūta. Valūta kādā konkrētā valstī noteiktos apstākļos var būt ne tikai banknotes un monētas, bet arī citas vērtīgas lietas un preces. Piemēram, Krievijā 1990. gadu sākumā naudas funkcijas daļēji pildīja degvīns, cukurs, cigaretes un citas patēriņa preces. Savukārt naudas vienības galvenais uzdevums ir izteikt preču un pakalpojumu vērtību. Lai precīzāk to paveiktu, bieži tiek ieviestas papildvienības, piemēram, latam tie ir santīmi.

Alternatīvā valūta

Alternatīvā jeb pircēja valūta ir termins, kuru attiecina uz jebkuru valūtu, kuru izmanto kā alternatīvo valūtu nacionālajai valūtai. Alternatīvo valūtu var radīti gan indivīdi, uzņēmumi un organizācijas, gan valsts un pašvaldības. Tāda valūta var rasties arī dabiska procesa rezultātā, kad pircēji kādu norēķinu veidu sāk izmantot biežāk nekā nacionālo valūtu. Kā viens no alternatīvās valūtas veidiem var būt arī bartera darījumi, lai gan būtībā tā ir preču un pakalpojumu apmaiņas sistēma.
2011. gada oktobrī Ventspils domes priekšsēdētājs Aivars Lembergs paziņoja, ka pilsētā tiek ieviesta alternatīvā valūta vents.
Pēdējā laikā arvien lielāku popularitāti gūst alternatīvo valūtu paveids kriptovalūtas, pirmā un populārākā no tām ir Bitcoin.
Stebnika

Vēsture

Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1440. gadā kā Izdebnika (ukraiņu: Іздебник) Polija karalistes sastāvā. Pilsēta attīstījās kā sāls ieguves centrs. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā. 1834. gadā pie pilsētas tika atklātas kālija sāļu iegulas.
Pēc Pirmā pasaules kara Stebnika neilgu laiku Rietumukrainas Tautas republikā, tomēr vēlāk tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. 1922. gadā sākās kālija sāļu iegulu ekspluatācija.
Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētu ieņēma PSRS karaspēks, un tā tika iekļauta Ukrainas PSR. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Stebnikā iegāja Vācijas karaspēks. Pilsēta tika iekļauta Ģenerālgubernatūras sastāvā.
Pēc kara līdz 1991. gadam — Ukrainas PSR sastāvā. 1983. gada 14. septembrī lietus pārrāva atliku glabātuves dambi, un Stebnikā notika ekoloģiska katastrofa — 5 miljoni tonnas kālija sāļu ieguves blakusproduktu iekļuva upē, piesārņojot Dņestru, piesārņojumam nokļūstot arī Melnajā jūrā.
SKS 20. ekspedīcija

Lidojuma gaita

2. jūlijā tika veikta kosmosa kuģa Sojuz TMA-14 pārvietošana no Zvezda moduļa saslēgšanās mezgla uz Pirs moduli. Kosmosa kuģī operācijas laikā atradās kosmonauti Genādijs Padalka, Maikls Berets un Koiči Vakata, jo viņi ne uz īsu brīdi nedrīkst palikt bez glābšanas kuģa. Atvienošanās notika 21:29 UTC, saslēgšanās pie Pirs — 21:55, autonomā lidojumā kugis atradās 26 minūtes. Operācija tika veikta, lai atbrīvotu vietu kravas kuģim Progress M-67, kas stacijā ieradās jūlija beigās.
2009. gada 9. oktobrī vakarā notika oficiāla maiņas nodošana. G. Padalka nodeva stacijas vadību 21. ekspedīcijas komandierim F. de Vinnem.
Valdaja

Vēsture

Valdajas ciems pirmoreiz droši rakstos parādās 1495. gadā. Līdz 1764. gadam apdzīvotā vieta piederēja 1653. gadā dibinātajam Valdajas Iverska klosterim, kas atrodas uz salas Valdaja ezerā. 1770. gadā Valdaja ieguva pilsētas tiesības. Iedzīvotāju tradicionālā nodarbošanās bija zvanu un zvaniņu izgatavošana. Otrā pasaules kara laikā pilsētai tuvu atradās frontes līnija, tomēr vācu karspēks to neieņēma.
Dmitrijs Orlovs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Orlovs uzsāka jau 2007. gadā, kad aizvadīja savas pirmās spēles Krievijas Superlīgas kluba Novokuzņeckas "Metallurg" rindās. 2009. gada NHL draftā Orlovu ar kopējo 55. numuru izvēlējās Vašingtonas "Capitals", taču Dmitrijs palika Eiropā. Vien 2009.—10. sezonā Orlovs kļuva par regulāru spēlētāju "Metallurg" sastāvā.
Visbeidzot, 2011. gada vasarā Orlovs pārcēlās uz Ziemeļameriku, pievienojoties "Capitals" rindām. Komandas sastāvā Orlovam izdevās nostiprināties jau 2011.—12. gada sezonā. 2018. gadā kopā ar "Capitals" izcīnīja Stenlija kausu.
Krievijas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu. Spēlējis arī 2008. un 2009. gada Pasaules U18 čempionātos, abos turnīros izcīnot sudraba medaļas, kā arī 2010. un 2011. gada Pasaules čempionātos junioriem, 2011. gadā izcīnot zelta medaļu un tiekot iekļauts turnīra simboliskajā izlasē.
Lietuvas poļu vēlēšanu akcija

Lietuvas poļu vēlēšanu akcija (lietuviešu: Lietuvos lenkų rinkimų akcija, poļu: Akcja Wyborcza Polaków na Litwie) — etniska politiska partija Lietuvā. Apvieno daļu Lietuvas poļu iedzīvotāju. Tradicionāli spēcīga Lietuvas poļu apdzīvotajos apgabalos — Viļņas apkārtnē. 2008. gada Seima vēlēšanās neieguva nevienu mandātu daudzmandātu (proporcionālās) vēlēšanās, jo nepārvarēja 5% vēlēšanu barjeru, tomēr ieguva trīs deputātu mandātus vienmandātu (mažoritārajās) vēlēšanās.
Aļona Kartašova

Biogrāfija

Aļona Kartašova piedzima 1982. gadā Angarskā. Ar sportu viņa nodarbojās kopš agras bērnības, sevišķu vērību pievēršot brīvajai cīņai.  Trenējās Angarskas cīņas skolā "Pobeda". Viņas pirmie treneri bija V. Zaicevs un N. Perevalovs.
1998. gadā Kartašova iekļuva nacionālajā izlasē un pārcēlās uz dzīvi Maskavā, līdz ar to radās iespēja piedalīties augstākā līmeņa sacensībās. Viņa sekmīgi cīnījās 2002. gada Pasaules čempionātā Halkidā un kļuva par čempioni svara kategorijā līdz 63 kg. Pēc tam ar panākumiem startēja arī vairākos Eiropas čempionātos — 2004., 2006. un 2008. gadā kļuva par čempioni, bet 2007. gadā bija otrā.
2008. gadā Aļona Kartašova sekmīgi piedalījās atlases sacensībās un iekļuva Krievijas olimpiskajā izlasē. Olimpiskajās spēlēs Pekinā viņa finālcīņā zaudēja spēcīgajai japāņu cīkstonei Kaori Ičo un ieguva  sudraba medaļu. Pēc olimpiādes viņa piedalījās vēl divos Eiropas čempionātos un abos izcīnīja medaļas: 2009. gadā Viļņā sudraba, 2010. gadā Baku bronzas. Dalība 2010. gada pasaules čempionātā ir neveiksmīga, viņa zaudēja jau pirmo cīņu un palika 14. vietā. 2011. gadā Kartašova piedalījās Pasaules kausa sacensībās un ieņēma 6. vietu. Sportisti vajāja traumas, viņa pārtrauca piedalīties sacensībās un kļuva par Krievijas izlases treneri, kas atbildīga par darbu ar reģioniem.
Benijs Hills

Benija Hilla šovs

Sākot ar 1969. gadu, Benija Hilla šovu (The Benny Hill Show) varēja vērot Temzas televīzijā, kur tas palika līdz pat tā nobeigumam 1989. gadā. Tam bija ļoti daudz vienas stundas īpašo šovu. Cilvēkiem ārpus Lielbritānijas šis šovs patika, jo īpaši amerikāņiem, kur šo šovu varēja skatīt jau no septiņdesmitajiem gadiem, un viņi bija pārsteigti par to, ka Lielbritānijā šis šovs netika novērtēts, un savā ziņā tas tāds ir joprojām. Vēlāk Bens Eltons viņu kritizēja par seksismu, tāpat kā citi komiķi astoņdesmitajos gados, un tādēļ Temzas Televīzija bija spiesta pārtraukt šovu 1989. gadā. Citējot viņa biogrāfijas sarakstītāju, Marku Levizonu, "Lielbritānijā, Benijs Hills joprojām ir tabu... Esmu redzējis cilvēkus viebjoties, dzirdot viņa vārdu."
Kolobi

Nosaukums

Zinātniskais nosaukums Colobus cēlies no grieķu vārda κολοβός (kolobós),— "apcirstais", norādot uz to, ka šiem dzīvniekiem nav īkšķu.
Vairākās 20. gadsimta 70. un 80. gados latviski izdotās grāmatās kolobi dēvēti par "kolobusiem", "kolobuspērtiķiem" vai "guerezām" (Noras Slokas "Zooģeogrāfija", Džeralda Darela "Bafutas pēddziņi", "Noķeriet man kolobusu", "Noenkurotais šķirsts").
2014. gadā izdotajā "Dzīvnieki. Ilustrēta unikāla enciklopēdija par visas pasaules dzīvniekiem" — "kolobusu", "mantijas guerecu".
Latviešu valodas LZA Termonoloģijas komisija 2009. gada 9. jūnijā pieņēma latviešu valodas nosaukumus "kolobs" un "gvereca".

Izskats

Ķermeņa garums 43 — 70 cm, astes 55 — 90 cm, tēviņi lielāki par mātītēm. Raksturīgākā pazīme spīdīgi melnais kažoks un baltās, garās krēpes. Atkarībā no sugas, aste balta vai melna ar baltu, pūkainu pušķi. Seju ieskauj balti mati.
Gverecai baltās krēpes jeb mantija stiepjas gar muguru visā tās garumā, lāču kolobam — virs pakaļkājām, karaliskajam kolobam, Angolas kolobam tās nokarājas no pleciem.

Izplatība

No Senegālas Āfrikas rietumos līdz Etiopijai un Austrumāfrikai, no Angolas cauri Kongo līdz pat Tanzānijai un Malavi.

Dzīvesveids

Kolobi dzīvo kokos biezos džungļos, uz zemes nokāpj reti un dzīves lielāko daļu pavada koku lapotnēs. Dzīvo baros. Dzīvnieku skaits barā atkarīgs no sugas, piemēram, gverecu barā ir ne vairāk kā pieci pieauguši dzīvnieki. Katru baru vada vecākais tēviņš. Atsevišķām kolobu grupām ir sava teritorija, ko tās aizsargā ar skaļiem brīdinošiem saucieniem. Bara locekļi lielāko daļu laika pavada savā teritorijā, skraida un rāpjas kokos, ar pirkstiem pieķeroties zariem. Barību atrod kokos, kur parasti arī guļ.

Barība

Pārtiek no lapām. Ēd arī augļus, ziedus un koku mizu. Ēšanas laikā kolobi sēž zaros, pievelk sev klāt zariņus un ar muti norauj lapas.
Civilkodekss

Civilkodekss ir vienots normatīvs akts, kas ietver plaša civiltiesisko attiecību spektra regulējumu.

Civilkodeksu tipi

Pandektu sistēma: ievads, ģimenes, mantojuma, lietu un saistību tiesību daļas.
Institūciju sistēma: personu, lietu, prasījumu tiesības.
Diablo

Stāsts

Diablo stāsts ir par karu starp Debesīm un Elli. Diablo ir viens no trim galvenajiem ļaunumiem, viens no viss spēcīgākajiem dēmoniem. Pirms spēles notikumiem, slepens magu ordenis pazīstams kā Horadrim katru no glavenajiem ļaunumiem ieslodzīja Dvēseļakmenī; Diablo sarkanais akmens tika aprakts alās zem Tristramas, un ar laiku tika aizmirsts. Ieslodzījums bija domāts uz mūžu, bet Dvēselakmeņa spēks pavājinājās ar katru gadsimtu, ar laiku ļaujot Diablo no dvēseļakmens lietot ierobežotu spēku. Viņš telepātiski pārņēma Arhibīskapu Lazarusu.
Johans VI Ambundi

Dzīvesgājums

Dzimis 1384. gadā. 1391. gadā studēja tieslietas Prāgas Kārļa universitātē un ieguva ļoti labu izglītību. 1412. gadā darbojās Nirnbergā, piedalījās daudzās diplomātiskās misijās. 1416. gadā ievēlēts par Kūras (Chur) bīskapu Šveicē.
1418. gadā pēc Vācijas impērijas ķeizara Zigismunda ieteikuma pāvests viņu apstiprināja par Rīgas arhibīskapu un caur Lībeku viņš devās jūras ceļojumā uz savu jauno rezidences vietu. 1418. gada 13.oktobrī piedalījās Vācu ordeņa sarunās ar Polijas karali Jagaili. 1419. gadā arhibīskaps Ambundi panāca Livonijas konfederācijas landtāgu regulāru sasaukšanu Valkā. 1423. gadā viņš panāca, ka tika atcelta pāvesta Bonifācija IX bulla par Rīgas baznīcas inkorporāciju Livonijas ordenī. Ordeņa brāļi sūdzējušies, ka jaunais virsbīskaps esot skops vīrs ar cietu raksturu. Miris 1424. gada 16. jūnijā.

Dokumenti

Rusova hronika:
"Zīverts Landers no Španheimas, 32. Vācu ordeņa mestris, valdīja pēc Ditriķa Tirka un veda pastāvīgus kaŗus ar leišiem. Viņa laikā bija arī lieli strīdi starp Rēveles pilsētu un mūķieņu klosteri, šo strīdu mestris izbeidza 1422.gadā. Rīgas virsbiskapiju tajā laikā pārvaldīja agrākais Kurzemes biskaps Jānis Habunds, 10. virsbiskaps pēc skaita".
Daina Kārkliņa

Dzīvesgājums

Kārkliņa piedzima 1950. gada 12. jūlijā Rīgā. 1973. gadā Kārkliņa absolvēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Pārtikas rūpniecības tehnoloģijas fakultāti un fakultātes Pārtikas produktu katedrā sāka strādāt par tehniķi, no 1978. līdz 1983. gadam katedrā bija lektore, bet no 1986. līdz 1993. gadam — fakultātes vicedekāne. 1993. gadā viņa Latvijas Lauksaimniecības universitātes Pārtikas tehnoloģijas fakultātē pabeidza doktora studijas pārtikas zinātnē, iegūstot inženierzinātņu doktores grādu. 1993. gadā Kārkliņa kļuva par Pārtikas tehnoloģijas fakultātes dekāni kas bija līdz 2006. gadam. 1997. gadā Kārkliņa kā locekle uzņemta Latvijas Zinātnes padomes Pārtikas zinātnes ekspertu komitejā, bet 1998. gadā ievēlēta par Pārtikas tehnoloģijas katedras asociēto profesori. 2006. gadā Kārkliņa kļuva arī par Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.
Horeišio Karo

Biogrāfija

Piedzimis Anglijā, bet lielāko dzīves daļu pavadījis Berlīnē. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā aktīvi piedalījies dažādos šaha turnīros. 1892. gadā zaudējis maču Šimonam Vinaveram ar 2½:3½ (+2, =1, —3). Vairākkārt uzvarējis nelielos turnīros Berlīnē — 1888., 1891., 1894., 1898. un 1903. gados, tomēr lielākos turnīros viņam bijuši pieticīgāki sasniegumi. 1890. gada Berlīnes turnīrā 14. gājienos sagrāvis nākamo Pasaules čempionu šahā Emanuelu Laskeru, kuram tas bijis visātrākais zaudējums oficiālajos turnīros.
Iegājis vēsturē kā šaha atklātnes autors — 1. e4 c6. 1886. gadā kopā ar austriešu šahistu Markusu Kanu publicējis savas analīzes Vācijas žurnālā Bruederschaft, un atklātne vēlāk nosaukta abu šahistu vārdā — Karo—Kana aizsardzība. Mūsdienās tā ir viena no populārākajām un biežāk izmantojamām atklātnēm.
Viktors Janukovičs

Dzīvesgājums

Dzimis 1950. gadā Doņeckas apgabalā strādnieku ģimenē. 1967. un 1970. gadā viņu tiesāja par zādzību un piedalīšanos kautiņos. Mācījās kalnrūpniecības tehnikumā, kuru beidza 1973. gadā. Līdz 1980. gadam studēja Doņeckas Politehniskajā institūtā, pēc tam strādāja autotransporta struktūrās.
Pēc Ukrainas neatkarības atgūšanas no 1999. līdz 2002. gadam Janukovičs bija Doņeckas apgabala valsts administrācijas vadītājs. No 2002. gada 22. novembra līdz 2004. gada 7. decembrim bija premjerministrs un piedalījās 2004. gada Ukrainas prezidenta vēlēšanās. Janukoviču sākotnēji ievēlēja par Ukrainas prezidentu, tomēr pēc protestiem par vēlēšanu viltošanu (Oranžā revolūcija) rezultāti tika anulēti. Vēlēšanas tika rīkotas vēlreiz, un šoreiz uzvarēja Viktors Juščenko. No 2006. gada 4. augusta līdz 2007. gada 23. novembrim viņš otro reizi bija Ukrainas premjerministrs. Kā Ukrainas Reģionu partijas līderis darbojās arī opozīcijā un 2010. gada prezidenta vēlēšanās tika ievēlēts par Ukrainas prezidentu, vēlēšanu otrajā kārtā apsteidzot Jūliju Timošenko.
2013. gada novembrī Viktors Janukovičs publiski paziņoja, ka viņš nevēlas parakstīt sagatavoto asociācijas un tirdzniecības līgumu ar Eiropas Savienības valstīm, kas izraisīja plašas pret valdību vērstas demonstrācijas (Eiromaidanu) Ukrainas galvaspilsētas Kijevas Neatkarības laukumā (ukraiņu: Майдан Незалежності). Tās izplatījās visā Ukrainas valstī un izraisīja valdības krīzi.
2014. gada 22. februārī Ukrainas parlaments nobalsoja par Viktora Janukoviča atlaišanu no prezidenta amata. Viņš nelegāli šķērsoja Ukrainas robežu un patvērās Krievijā. 28. februārī viņš uzstājās preses konferencē Rostovā pie Donas, paziņojot, ka "turpinās cīņu par Ukrainas nākotni".