google/wiki40b huggingface dataset:
Ariels (pavadonis)

Atklāšana un nosaukums

Arielu reizē ar Umbrielu atklāja 1851. gada 24. oktobrī angļu astronoms Viljams Lasels. Nosaukt pavadoni par Arielu piedāvāja Džons Heršels pēc Lasela lūguma, izdomāt atklāto Urāna pavadoņu vārdus. Ariels ir tēls Aleksandra Poupa poēmā „The Rape of the Lock”.

Orbīta un fizikālie parametri

Ariels ir otrs mazākais no pieciem lielajiem Urāna pavadoņiem. Tas apriņķo Urānu vidēji 190 900 km attālumā no planētas. Ariela orbitālais un rotācijas periodi ir vienādi ar 2,5204 dienām,  tāpēc pavadonis pret Urānu vienmēr ir vērsts ar vienu pusi, līdzīgi kā Mēness pret Zemi. Ariela orbīta atrodas pilnībā Urāna magnetosfērā, tāpēc pavadoņa puslodē, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu, nepārtraukti triecas lādētās daļiņas no magnetosfēras plazmas, tādējādi šo puslodi padarot nedaudz tumšāku. Līdzīgi ir arī pārējiem lielajiem Urāna pavadoņiem, izņemot Oberonu. 
Tā kā Urāns ap Sauli riņķo „sagāzies” uz sāniem (tā rotācijas ass slīpums ir 97.77°) un pavadoņi Urānu apriņķo apmēram tā ekvatora plaknē, uz pavadoņiem notiek īpatnēja gadalaiku maiņa. Tā katrs no Ariela poliem 42 gadus ir, vai nu pilnībā apgaismots, vai atrodas pilnīgā tumsā.
Ariela blīvums liecina par to, ka pavadoņa sastāvā apmēram vienādās daļās ir ūdens ledus un blīvāks materiāls, visticamāk karbonāti un ogļūdeņražus saturošs materiāls. Infrasarkanā spektroskopija apliecina, ka uz Ariela virsmas atrodas ūdens ledus un ogļskābā gāze (CO₂), pie kam ūdens vairāk ir priekšējā puslodē, bet CO₂ vairāk ir puslodē, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu. 
Ņemot vērā Ariela izmērus, ledus un karbonātu attiecību, kā arī iespējamu sāls un/vai amonjaka klātbūtni (tie pazemina ūdens sasalšanas temperatūru), pastāv iespēja, ka Arielu veido ciets kodols, kuru klāj ledus mantija. Ledus mantijas stāvoklis nav īsti skaidrs, tomēr okeāna pastāvēšana zem tās ir maz ticama.

Virsma

Pavadoņa virsmu klāj daudzas milzīgas tektoniskās plaisas, plašs kanjonu un ieleju tīkls. Uz Ariela redzami daudz triecienkrāteru, bet tie visi ir mazāki par 50 km diametrā. Ir arī plaši apgabali ar relatīvi nelielu krāteru skaitu, tas liecina par ģeoloģisko aktivitāti pagātnē. Pavadoņa virsma ir pelēcīga, tomēr ap jaunākajiem krāteriem izmestais materiāls ir zilgans. Ariela puslode, kura ir vērsta pretēji kustības virzienam pa orbītu ir par 2 % sarkanāka kā otra puslode.

Izpēte

Līdz šim Arielu tuvumā pētījusi tikai starpplanētu zonde „Voyager 2”, kura pētīja Urāna sistēmu 1986. gada janvārī. Arielam zonde palidoja garām 127 000 km attālumā, nofotografējot 40 % tā virsmas, tomēr tikai apmēram 35 % virsmas tika nofotografēts ar pietiekamu izšķirtspēju, lai veiktu ģeogrāfisko kartēšanu un krāteru uzskaiti. Voyager 2 nofotografēja tikai pavadoņa dienviddaļu, jo otra puse tobrīd bija ēnā.
Briņģu muiža

Briņģu muiža (vācu: Brinkenhof; arī Susteles vai Pāvītes muiža) ir bijušais muižas centrs Vecpiebalgas novada Inešu pagastā Briņģos, Briņģu ezera krastā. Muiža pirmoreiz rakstos pieminēta 16. gadsimtā. Nosaukums, iespējams, cēlies no tās kādreizējā īpašnieka Brinkena vārda. Līdz 1932. gadam pastāvēja Briņģu pagasts, bet muižā bija šī pagasta centrs. Patlaban saglabājušās vairākas Briņģu muižas celtnes: dzīvojamā māja, kūts un klēts, kā arī parks. Briņģu muižas dzīvojamā māja celta 1861. gadā.
Viktors Konrads

Biogrāfija

Viktors Konrads piedzima 1876. gadā Vīnes priekšpilsētā. Viņa tēvs bija rūpnieks, kā arī amatieris gleznotājs-ainavists.
Konrads iestājās Vīnes Universitātē, kur sākumā studēja bioloģiju, bet vēlāk arī fiziku. Konrads strādāja pie atmosfēras elektrības problēmām, ieguva doktora grādu 1900. gadā. 1904. gadā Austrijā tika nodibināts seismoloģiskais dienests, un Konrads tika nozīmēts par tā vadītāju.
1910. gadā Konrads tika apstiprināts par profesoru kosmiskās fizikas katedrā Čerņivcas Universitātē. No 1916. līdz 1918. gadam bija Belgradas Observatorijas direktors. Pēc 1. pasaules kara un Austroungārijas sabrukuma Konradu atstādināja no amata, viņš bija spiests atstāt Čerņivcas Universitāti, kā arī zaudēja īpašumu. 1919. gadā Konrads atgriezās Vīnē un atsāka darbu Centrālajā meteoroloģijas institūtā, vēlāk kļuva par profesoru. Analizējot Austrijā notikušās zemestrīces 1923. un 1927. gadā, Konrads izdarīja atklājumu par kontinentālās Zemes garozas struktūrām, kas tika nosaukta par Konrada robežu.
1934. gadā pēc Austrijas pilsoņu kara notikumiem Konrads piedzīvoja diskrimināciju kā Austrijas Sociālistiskās partijas biedrs. Viņu atlaida no amata. 1936. gadā viņš pensionējās, bet 1938. gadā emigrēja uz ASV. Tur viņa karjera atkal atjaunojās. Konrads strādāja Ņujorkas Universitātē (1940—1942), pēc tam Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā, Čikāgas Universitātē, bet no 1944. gada Hārvarda Universitātē, no kuras pensionējās 1951. gadā.

Konrada observatorija

1962. gadā Keimbridžā Konrads nomira. Viņa atraitne Ida novēlēja lielāko daļu no ģimenes līdzekļiem Austrijas Centrālajam meteoroloģijas un ģeodinamikas institūtam ar nosacījumu, ka līdzekļi tiks izlietoti zinātniska institūta izveidošanai, kas sauksies Viktora Konrada vārdā. Rezultātā tika nodibināta Konrada seismoloģijas observatorija, kas atrodas Gutenšteinā, 50 kilometru attālumā no Vīnes.
Grothusi

Grothusi (vācu: von Grotthuß) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas ieceļojusi Latvijā 15. gadsimtā un vēlāk izplatījusies arī Lietuvā, Polijā, Zviedrijā un Krievijā.

Uzvārda cilme

Leģenda vēsta, ka dzimtas uzvārds cēlies no kāda Teoderika no "lielās mājas" (latīņu: Theodericus de magna domo) pie Nordkirhenes Vestfālenē, kas pieminēts 1269. gadā un Konrāda no "Lielās mājas" (latīņu: Conradus de magna domo), kas pieminēts 1277. gadā. 
Uzvārda rakstība vairāku gadsimtu laikā mainījusies: vācu: Grothus, Grotenhus, Grothaus, Grotthuss, poļu: Grotuz, krievu: Гротгус, Гротус.

Vēsture

Zināms, ka 1492. gadā Vācu ordeņa bruņinieks Oto Grothuss (Otto Groithueß, miris 1527.) ieradās Viruzemē, vēlāk ieguva zemes īpašumus toreizējās Bauskas fogtejas teritorijā Zemgalē (pie Bērsteles un Svitenes). 1505. gadā Livonijas mestra Valtera fon Pletenberga brālis Johans pārdeva viņam savu Rundāles zemes īpašumu. 
Viņa dēls Oto Grothuss (miris 1576.) līdz Livonijas kara sākumam bija Livonijas ordeņa sūtnis Maskavā (1554), pēc tam Kurzemes un Zemgales hercoga padomnieks. Precējies ar Elizabeti Ungernu, viņu trīs dēli (Diedrich, Christoph, Otto) bija trīs dzimtas atzaru ciltstēvi.  
Grothusu dzimta bija imatrikulēta Kurzemes (1620) un Vidzemes bruņniecībā. Pirmā dzimtmuižas kungu māja atradusies Īslīces upītes krastā Rundālē. 1681. gadā Grothusi šo īpašumu pārdeva un 1735. gadā to iegādājās Ernests Johans Bīrons, kas netālu no tās uzcēla Rundāles pili. 1690. gadā Eistafijs Grothuss (Евстафий Гротгус) bija Žemaitijas kastelāns.
Vēlāk dzimtas atzari uzņemti Krievijas muižniecības sarakstos Minskas un Tveras guberņās. 1862. gada 28. februārī ar Krievijas impērijas Senāta lēmumu Kurzemes Grothusu atzaram piešķīra mantojamu baronu titulu (барон фон Гротус (Гротгус)).
Daudzi Grothusi ieņēma Kurzemes muižniecības piekšstāvju posteņus, piemēram, barons Ludvigs Grothuss no 1863. gada bija Kurzemes landmaršals, barons Oskars Grothuss 1873. gadā bija Ventspils apriņķa, bet Nikolajs Grothuss Grobiņas apriņķa maršals (Kreismarschall).

Grothusu muižas

Abaushof (1705), Abgulden (1820–1848), Arishof (1755–1769), Alt Autz (1765), Berghoff und Appussen (1820–1827), Groß Bercken (no 1714), Berken (1825), Bersteln, Birshoff (1628), Brunowischek, Buckschenhöfchen (līdz 1681), Dannenthal, Diensdorf, Doben (1819–1831), Durben (1789–1808), Eckengrafen (1590–1640), Grenzhof, Hasenpoth, Kapsehden (1618), Krothen, Krottusch (1505), Kunden (līdz 1690), Langenfeldt (1765), Lambertshof (1859), Leegen (1887–1920), Leparnhof (1723), Lepen (1736), Libbingen (1605–1700), Nabben (1712–1774), Neuhof (līdz 1822), Pusseneeken (1854–1938), Ruhental (1505–1681), Schnepeln, Schwitten (1505–1788), Schlockenbeck (1727–1818), Sattiken, Schwirkaln (1576), Seemuppen (1760), Seppen, Sessau (1760), Spirgen (1799), Sturhof (1765), Wainoden (1801–1920), Suschenhof, Wilkajen (1765), Zeemalden (1576) und Zerrauxt (1734)
Bar Kohbas sacelšanās

Sacelšanās iemesli

Pēc romiešu-jūdu kara beigām, romieši veltīja daudz pūļu dumpīgās provinces nomierināšanai. Līdzšinējā prokuratora vietā, provinci pārvaldīja pretors un tajā tika dislocēts vesels leģions — X Fretensis.
130. gadā imperators Adriāns apmeklēja Jeruzālemes drupas. Viņš apsolīja pilsētu atjaunot, taču ebreji jutās pievilti, kad cerētās ebreju galvaspilsētas vietā, romieši sāka celt klasiskā stila metropoli un svētā Jeruzālemes tempļa vietā uzcelt templi romiešu dievam Jupiteram.
Provincē tika izvietots papildus leģions, VI Ferrta un 131. gadā pēc svinīgas ceremonijas tika uzsākti jaunās pilsētas — Aelijas Kapitolinas — celtniecības darbi.
Saspīlējums vēl vairāk palielinājās pēc tam, kad 132. gadā Adrians ebrejiem aizliedza veikt reliģisko apgraizīšanās rituālu.

Sacelšanās panākumi

Bar Kohbas spēkiem izdevās atgriezt Jeruzālemi no galvenajiem romiešu spēkiem un ieņemt to. Tika izveidota ebreju valsts, kas pastāvēja nedaudz vairāk par diviem gadiem. Bar Kohba pieņēma titulu Nasi Israel (Izraēlas princis).
Bar Kohbas atbalstītājs, rabīns Akiva vadīja Sanhedrinu, un, visticamāk, rituālā upurēšana Tempļa kalnā tika atjaunota.

Romiešu reakcija

Sacelšanās pārsteidza romiešus. Adrians sacelšanās apspiešanu 133. gadā uzticēja ģenerālim Sekstam Jūlijam Severam, kurš tobrīd pārvaldīja Britāniju - provinci impērijas otrā malā. Divpadsimt leģionus liels karaspēks tika organizēts no visas impērijas teritorijas un tā kopskaits pārsniedza to armiju, kas bija Vespasiāna un Tita rīcībā romiešu-jūdu kara laikā.
135. gada vasarā romiešiem izdevās gūt uzvaru. Bar Kohba zaudēja Jeruzālemi un patvērās Betaras cietoksnī, kur pēdējie dumpinieku spēki tika aplenkti un iznīcināti. Pēc romiešu vēsturnieka Kassija Dio datiem, tika nogalināti 580 000 ebreju, iznīcinātas 50 pilsētas un 985 ciemati. Taču arī romiešu zaudējumi bija ievērojami. Vēsturnieki uzskata, ka ebreju dumpiniekiem izdevās iznīcināt visu XXII leģionu. Kassijs Dio raksta, ka lielo romiešu zaudējumu dēļ, savā uzvaras ziņojumā Romas Senātam imperators Adrians neizmantoja tradicionālo frāzi "Es un armija esam pie veselības".
Uzskatot, ka jūdaisms ir nebeidzamo dumpju iemesls, Adrians mēģināja to iznīcināt. Tika aizliegta Toras studēšana, ebreju lunārā kalendāra izmantošana. Ievērojami rabīni, tai skaitā rabīns Akiva, tika sodīti ar nāvi. Svētais Toras rullis tika sadzedzināts Tempļa kalnā. Bijušā Jeruzālemes tempļa vietā tika uzstādītas Adriāna un Jupitera statujas un atsākta romiešu pilsētas Aelijas Kapitolinas celtniecība.
Pat Jūdejas vārds tika izdzēsts no kartes - provinces nosaukums tika nomainīts uz Sīriju Pelestīnu (Syria Palaestina), kopš tā laika romieši terminu "Palestīna" izmantoja, lai apzīmētu vēsturiskās Jūdejas, Galilejas un Samārijas provinces.
Aish.com raksts par Bar Kohbas sacelšanos
Malkolms Sabens

Spēlētāja karjera

Ontārio hokeja līgas kluba Belevillas "Bulls" sastāvā Sabens debitēja 2009.—10. gada sezonā, nākamajās sezonās uzņemoties jau kluba pamatvārtsarga lomu. 2013.—14. gada sezonu aizvadīja AHL, savukārt nākamajās trīs sezonas divas reizes laukumā devās arī NHL kluba Bostonas "Bruins" rindās. 2017. gada oktobrī tiesībus uz Sabenu kā neaizsargāto spēlētāju pārņēma Vegasas "Golden Knights", kuras rindās Sabens kļuva par komandas otro vārtsargu aiz Marka Andrē Flerī. Kopā ar "Golden Knights" sasniedza Stenlija kausa finālsēriju, tajā gan ar 1—4 piekāpjoties Vašingtonas "Capitals".
Kanādas hokeja izlases rindās spēlējis 2013. gada Pasaules čempionātos junioriem.
Hokusai

Biogrāfija

Hokusai dzimšanas datums ir neskaidrs. Bieži ir atrodama informācija, ka viņš ir dzimis Horeki ēras 10. gada 9. mēneša 23. dienā, kas pēc Gregora kalendāra sanāk 1760. gada 31. oktobris. Viņš dzīvoja amatnieka ģimenē. Hokusai tēvs sjoguniem izgatavoja spoguļus, bet māte visticamāk bija konkubīne. Gleznošanu sāka apgūt jau sešu gadu vecumā, kad palīdzēja tēvam apgleznot spoguļus.
12 gadu vecumā sāka strādāt grāmatu veikalā. 14 gadu vecumā viņš sāka gravēt, bet 18 gadu vecumā sāka mācīties pie ukijo-e mākslinieka Kacukavas Šunšo. 1793. gadā, kad nomira Šunšo, Hokusai sāka apgūt arī citus mākslas stilus.
Hokusai privātā dzīve bija ļoti dramatiska. Viņa pirmā sieva nomira 1793. gadā. Viņa Hokusai bija dāvājusi vienu dēlu un divas meitas. Mazliet vēlāk nomira arī dēls. 1797. gadā apprecējās otrreiz, bet arī šī sieva agri nomira. Otra sieva deva vēl vienu dēlu un vēl vienu meitu. Jaunākā no meitām arī kļuva par mākslinieci.
Sākot ar 1800. gadu Hokusai ar saviem darbiem kļuva slavens. 1839. gadā ugunsgrēks nopostīja Hokusai darbnīcu un daudzus viņa darbus.
Mazais jūrasgrundulis

Izplatība

Mazais jūrasgrundulis sastopams Atlantijas okeāna austrumu piekrastēs no Spānijas līdz Trumsei Norvēģijā, Baltijas jūru ieskaitot. Sastopams arī Vidusjūrā un atsevišķās vietās Melnajā jūrā.

Baltijas jūrā un Latvijā

Baltijas jūrā mazais jūrasgrundulis sastopams visā piekrastē. Latvijas piekrastē tā ir viena no masveidīgākajām zivju sugām.

Izskats

Mazais jūrasgrundulis ir maza, ieapaļas formas zivs ar garu astes stumbru. Ķermeņa garums var sasniegt 11 cm, Baltijas jūrā 7 cm. Parasti mazā jūrasgrunduļa garums ir 4—6 cm. Acis lielas, vairāk dorsolaterālas, izvirzītas uz āru. Lūpas biezas. Uz muguras divas spuras, kas atrodas relatīvi atstatu viena no otras. Pirmajai spurai 6—8 samērtā mīksti stari, otrajai 10—12 mīksti stari. Anālajai spurai viens ass stars, 9—12 mīksti stari. Ķermenis, arī krūtis un pakausis klāts ar sīkām ktenoīdām zvīņām. Sānu līnijā ir 58—72 zvīņas. Vēdera spuras saaugušas kopā, veidojot piltuvveida piesūcekni. Tā priekšējās membrānas aizmugurējā mala ir bārkšaina. 
Ķermenis gaišs, no pelēka līdz smilšbrūnam ar nedaudz tumšāku tīklveida zīmējumu un rūsganiem plankumiem. Tēviņam uz ķermeņa sāniem četras vertikālas tumšas joslas. Abiem dzimumiem uz pirmās muguras spuras tumšs plankums un apakšžoklis pigmentēts ar divām tumšām joslām. Nārsta laikā tēviņš kļūst tumšāks un spuras košākas.

Īpašības

Mazais jūrasgrundulis ir  jūras piekrastes smilšainu un dūņainu vietu iemītnieks. Parasti sastopams līdz 20 m dziļumā. Uzturas kopumā dziļākās vietās nekā ļoti līdzīgais jūrasgrundulis. Ziemā var atrasties arī 60—70 m dziļumā. Iztur ūdens temperatūras svārstības 8—24 °C amplitūdā. Aktīvs diennakts gaišajā laikā.

Barība

Mazais jūrasgrundulis barojas ar bentiskajiem un pelaģiskajiem vēžveidīgajiem (piemēram, sānpeldvēžiem) un tārpiem.

Vairošanās

Dzimumgatavību mazais jūrasgrundulis sasniedz 7 mēnešu līdz viena gada vecumā. Nārsto no maija līdz augustam, kad ūdens temperatūra ir apmēram 10 °C, līdz 3 m dziļumā (ātrāk nekā jūrasgrundulis). Pirms nārsta tēviņš kļūst teritoriāls un izvēlas vietu nārstošanai. Ja nepieciešams, spēj pagriezt tukšu gliemežvāku pozīcijā, lai tas būtu kā apgāzta bļodiņa. Ja tuvumā nav piemērota gliemežvāka, mazais jūrasgrundulis izmanto arī pudeles korķīti, izliektu stikla lausku vai kādu citu piemērotu priekšmetu. Pēc tam aicina uz izvēlēto vietu mātītes. Ikri bentiski, tiek nērsti zem gliemeņu (piemēram, lielo smilšgliemeņu, sirsniņgliemeņu, cietgliemeņu) čaulām. Ikru daudzums atkarīgs no čaulas lieluma.  Auglība 2800—3000 ikru. Mātīte ikrus nērš vairākās porcijās. Tēviņš ikrus apsargā, līdz izšķiļas kāpuri, apmēram 10 dienas. Kāpuri pelaģiski, pēc izšķilšanās 3 mm gari. Jaunie jūrasgrunduļi kļūst bentiski, kad sasniedz 17—18 mm garumu. Mazais jūrasgrundulis dzīvo 1—2 gadus.
Makmerdo — Dienvidpola lielceļš

Makmerdo — Dienvidpola lielceļš, oficiāli saukts par Dienvidpola traversu (angļu: South Pole Traverse), ir ap 1450 km gara kāpurķēžu traktortehnikai paredzēta sablietēta sniega trase Antarktīdā no Makmerdo polārstacijas Rosa salā līdz Amundsenskotas-Sautpolas polārstacijai Dienvidpolā.
Trases izbūve sākta 2002./2003. gadu polārajā vasarā. To finansēja ASV Nacionālais Zinātnes fonds (National Science Foundation), lai izveidotu izmaksu ziņā lētāku kravu piegādes veidu Dienvidpola stacijai. Līdz šim visas kravas tika piegādātas ar lidmašīnu palīdzību un tas radīja arī ierobežojumus kravu izmēriem un svaram. Izveidotā trase ietaupa ap 40 lielkravas lidmašīnu reisus ik gadu, kā arī ļauj piegādāt lielgabarīta zinātniskās iekārtas, ekonomējot uz montēšanas darbiem Antarktīdā.
Trase tika izbūvēta četru gadu laikā, pirmā karavāna ar 110 tonnām kravas Dienvidpolā nonāca 2006. gada 7. februārī, ceļu veicot 40 dienās.
Trase sākas no Makmerdo polārstacijas Rosa salā Rosa jūras piekrastē. Šķērso Makmerdo un Rosa šelfa ledājus, pa Levereta glečeru šķērso Transantarktīdas kalnu grēdu un tālāk pa Polāro plato turpinās līdz Dienvidpolam. Trase tika izbūvēta, izlīdzinot un sablīvējot sniega segu un ar sniegu aizpildot plaisas ledū. Ceļu visā garumā iezīmē karodziņi.
Lielākajā daļā trases (plato un uz Rosa šelfa ledāja) pamatne ir relatīvi stabila. Inženiertehniski sarežģītākie posmi bija 6,5 km garš posms starp Makmerdo un Rosa šelfa ledājiem (tie pārvietojas ar dažādu ātrumu) un vietā, kur trase no šelfa ledāja paceļas uz Levereta glečera, 80 km garā posmā paceļoties vairāk kā 2000 metru augstumā. Šajos posmos katras sezonas sākumā ir nepieciešams veikt atkārtotu plaisu aizbēršanu un sniega blietēšanu.
Mazās kaislības

Sižets

Filmas galvenā tēma - mīlestība un nodevība. 
Notikumus mēs ieraugām caur četru galveno varoņu dzīves prizmu. Trīs paaudžu sievietes: pusaudze Inga, viņas māte Anna, mātes draudzene Marta un padzīvojusi kaimiņiene komunālajā dzīvoklī tante Lavīze sasietas ar līdzīgu likteņa pavedienu, kuru pārraut nav pa spēkam nevienai no viņām.
Viļņas līgums (1559)

Viļņas līgums noslēgts 1559. gada 31. augustā Lietuvas lielkņazistes galvaspilsētā starp Livonijas ordeņa pārstāvi Gothardu Ketleru un Polijas-Lietuvas valdnieku Sigismundu II. Atbilstoši līguma noteikumiem, Ketlers Ordeņa zemes nodeva Sigismunda II aizsardzībā. 
Viļņas līgums nostiprināja attiecības, kas sāka veidoties 1557. gadā pēc Pasvales līguma noslēgšanas. Ketlera cerības uz aktīvu Polijas-Lietuvas karaspēka iesaisti Livonijas karā nepiepildījās. Pēc vairākām sakāvēm un Ordeņa militārā sabrukuma, Ketlers 1561. gadā noslēdza Viļņas ūniju, kas izveidoja Livonijas un Lietuvas reāluniju, Ordeņa zemēm nonākot pilnīgā Sigismunda II pakļautībā.
1. Saeimas vēlēšanas

1. Saeimas vēlēšanas Latvijā notika 1922. gada 7. un 8. oktobrī.
Klīveru iela

Vēsture

Klīveru iela Rīgas pilsētas ielu sarakstos pirmoreiz atrodama ap 1880. gadu (pēc citiem avotiem ap 1883. gadu) ar savu tagadējo nosaukumu Klīveru iela. kas tā arī palicis nemainīgs līdz mūsdienām.

Ielas raksturojums

Klīveru iela sākas T veida krustojumā ar Valguma ielu iepretīm tās 22. namam. Visā garumā virzās taisni, ziemeļaustrumu virzienā. Apbūvēta ir tikai ielas nepāra numuru puse, pāra numuru pusē - zaļā zona ar kokiem un redzams Staraja Rusas ielas 12. nama pagalms. Iela beidzas T veida krustojumā ar Staraja Rusas ielu iepretīm tās 7. namam, aiz kura atrodas viesnīcas Radisson Blu Daugava komplekss.

Infrastruktūra

Klīveru ielā šobrīd apbūvēti zemesgabali divās adresēs — 1 un 3, pamatā mazstāvu dzīvojamo ēku apbūve (vidēji divu līdz četru stāvu augstumā). Pasta indekss ielas adresēm piešķirts LV—1048.

Sabiedriskais transports

Tā kā Klīveru iela atrodas nosacītās Klīversalas apkaimes ziemeļu daļas (starp Trijādības ielu un Uzvaras bulvāri) vidū, ielā sabiedriskā transporta satiksme netiek nodrošināta. Tuvākie sabiedriskā transporta maršruti kursē pa Uzvaras bulvāri un atrodas aptuveni 250 līdz 400 metru gājiena attālumā no Klīveru ielas (atkarībā no transporta veida un pieturvietas izvietojuma). Ar sabiedrisko transportu ir iespējams nokļūt ne tikai pilsētas centrā, bet arī virknē labā krasta un Pārdaugavas apkaimju.
Kesko Senukai

Vēsture

1992. gadā dibināts uzņēmums UAB Senukai, sākot tirgot izejvielas. 1993. gadā Kauņā atvērts pirmais veikals.
1994. gadā sākta darbība vairumtirdzniecībā, transportā un lauksaimniecībā.
1995. gada 1. martā dibināts uzņēmums UAB Senukų prekybos centras.
1996. gadā Kauņā atvērta mazumtirdzniecības pilsētiņa.
1997. gadā atvērts vairumtirdzniecības termināls un Lietuvā sākta veidot mazumtirdzniecības veikalu ķēde.
2001. gadā Kauņā atvērts tirdzniecības centrs.
2002. gadā Viļņā atvērts Baltijā lielākais būvmateriālu un mājsaimniecības lietu tirdzniecības centrs.
2003. gadā Somijas Rautakesko Oy (Kesko meitas uzņēmums) no Augustina Rakauska ģimenes ieguva 50 % un 1 balsi uzņēmumā UAB Senuku Prekybos Centras.
2004. gadā Viļņā atvērts Lietuvā pirmais jaunas koncepcijas tirdzniecības parks Banginis.
2005. gadā Kauņā atvērts tirdzniecības un atpūtas centrs Mega.
2007. gadā Senukai grupa ieguva vairākumu Lietuvas UAB Romos Holdingas, kam piederēja Baltkrievijas celtniecības materiālu tirgotājs OMA.
2008. gadā Kauņas rajonā atvērts Baltijas valstīs viens no modernākajiem loģistikas centriem Senukų logistikos centras.
2009. gadā sāka darbu interneta veikals www.e-senukai.lt (tagad www.senukai.lt).
Lai optimizētu Baltijas un Baltkrievijas operācijas, 2015. gada 3. novembrī panākta vienošanās par K-rauta (Rautakesko) pilnībā piederošās veikalu ķēdes Latvijā un Igaunijā nodošanu UAB Senuku Prekybos centras. Darījumu 2016. gada 3. martā atļāva Latvijas Konkurences padome. Bijušie K-rauta veikali Latvijā tika pamazām pārveidoti par K Senukai. Pirmais jaunās koncepcijas iepirkšanās centrs K Senukai 2016. gada 2. decembrī tika atvērts Rīgā, Lucavsalā.
2016. gada 17. jūnijā UAB Senuku Prekybos Centras tika pārdēvēts par UAB Kesko Senukai Lithuania.
2016. gada 9. novembrī Latvijas AS Rautakesko pārdēvēts par AS Kesko Senukai Latvia.
2018. gada 22. jūnijā paziņots, ka UAB Kesko Senukai Lithuania iegādāsies Baltijas interneta veikalu 1A grupu (SIA Mobilukss). Darījums pabeigts 2018. gada 12. oktobrī.
Dzelzceļa līnija Rīga—Pleskava

Dzelzceļa līnija Rīga—Pleskava ir 1886.—1889. gadā uzbūvēts dzelzceļš, kas savienoja Rīgas staciju ar dzelzceļa līniju Pēterburga—Varšava Pleskavā. Tai bija atzars Valka-Tērbata. Mūsdienās sadalīta dzelzceļa posmos Rīga-Lugaži-valsts robeža, Valga—Pečori un Pečori—Pleskava.

Vēsture

Valstij piederošā dzelzceļa līnija Rīga-Pleskava (286 verstis) tika atklāta 1889. gada 22. jūlijā.  
1893. gadā to apvienoja ar Baltijas dzelzceļu (Балтийская железная дорога), bet 1907. gadā ar Pēterburgas—Varšavas dzelzceļu vienotā Ziemeļrietumu dzelzceļa tīklā.
Pirmā pasaules kara laikā dzelzceļa līniju izmantoja karaspēka apgādei. 1918. gadā vācu armija līnijas Rīgas-Ieriķu posmu pielāgoja normālplatumam. Latvijas brīvības cīņu laikā pa to pārvietojās Sarkanās armijas vienības, vēlāk Igaunijas armijas bruņuvilcieni.
1919. gadā kontroli pār līniju pārņēma Dzelzceļu virsvalde, atjaunoja sliežu ceļu 1524 mm platumā. Otrā pasaules kara gados šo dzelzceļu Vācijas armija izmantoja kā galveno Ļeņingradas frontes apgādes artēriju. 
Līdz 1998. gadam pa šo dzelzceļu kursēja pasažieru vilciens Rīga-Pēterburga, līdz 2001. gadam pasažieru vilciens Valga-Veski.
Mūsdienās Latvijas teritorijā pa šo dzelzceļa līniju kursē pasažieru vilciens Rīga-Valga,, Igaunijas teritorijā 96 km garo dzelzceļa līniju Valga-Pečori (Valga–Petseri) izmanto vienīgi kravu transportam, bet Krievijas teritorijā 46 km garumā darbojas dzelzceļš Pleskava-Pečori (Псков — Печоры-Псковские).
Antons Velkme

Biogrāfija

Dzimis 1887. gada 9. jūlijā Preiļu pagasta Saltupē lauksaimnieka ģimenē. Apmeklējis pagasta vietējo skolu, pēc tam pašmācības ceļā apguvis vidusskolas vielu un nokārtojis eksāmenus. 1915. gadā brīvprātīgi iestājies 5. armijas ceļu izbūves 53. nodaļā, kur dienējis līdz Pirmā pasaules kara beigām. 1917. gadā ievēlēts Daugavpils apriņķa valdē, kur darbojies līdz vācu okupācijas beigām.
Darbojies politikā, pārstāvot Latgales Kristīgo zemnieku savienību. Bijis Tautas padomes loceklis. 1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē. 1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā. Parlamentā strādājis līdz 1925. gadam. No 1925. gada decembra līdz 1926. gada maijam bijis iekšlietu ministra biedrs ar balsošanas tiesībām valdībā. Tāpat ir bijis zemkopības ministra biedrs.
Darbojies žurnālistikā, no 1921. līdz 1926. gadam bija laikraksta "Latgolas Vōrds" redaktors. 1926. gada jūnijā ievēlēts Latvijas Bankas padomē. Bijis Latvijas Bankas Rēzeknes nodaļas pārvaldnieks.
1941. gadā deportēts uz Sibīriju. Miris izsūtījumā Vjatlagā 1942. gada 19. aprīlī.