Vācijas vēsture

Vācijas vēsture ir Centrāleiropas valsts Vācijas sabiedrības pagātne, kurā ir norisinājušies dažādi ar šo valsti saistīti notikumi. Vēstures laikā Vācija ir pārdzīvojusi sadrumstalotības periodu, kā arī vairākkārt mainījusi savas robežas. Tādēļ Vācijas vēsture ir atkarīga arī no tuvējo kaimiņvalstu vēsturēm, pirmkārt, no Austrijas, Šveices, Polijas, Čehijas, Itālijas un Francijas vēstures.
Jēdziens "Germania" ir radies Senās Romas laikā, kad romieši ziemeļos no Donavas un austrumos no Reinas dzīvojošās tautas nodēvēja par ģermāņiem. Ģermāņu cilšu uzvara 9. gadā Teitoburgas meža kaujā lielā mērā nodrošināja to, ka romieši neizdevās pakļaut viņu apdzīvotās teritorijas. Pēc Romas impērijas sabrukuma no rietumģermāņu ciltīm visspēcīgākā kļuva franku cilts, kura pakļāva citas. Kad Franku impērija tika sadalīta Kārļa Lielā mantinieku starpā, tad austrumu daļa (mūsdienās Vācijas rietumi) kļuva par Austrumfranku valsti (Regnum Francorum orientalium), un par tās valdnieku kļuva Kārļa Lielā mazdēls Ludvigs (latīņu: Ludovicus Germanicus). 919. gadā par tās pirmo karali kļuva Heinrihs I Putnuķērājs. 962. gadā Henrija dēls Otons I kļuva par Svētās Romas impērijas pirmo ķeizaru.

Šmalkaldenes savienība

Svētās Romas impērija sastāvēja no daudzām mazākām valstīm. 1531. gada 27. februārī Hesenes kūrfirsts Filips I un Saksijas kūrfirsts Johans Frederiks I, tā laika divi ietekmīgākie protestantu vadītāji, izveidoja Šmalkaldenes savienību. Tā tika dibināta kā apvienība, kuras mērķis bija kopā nodrošināties pret iespējamu ķeizara Kārļa V uzbrukumu. Savienība drīz kļuva par politisku kustību, jo atdalīšanās no katoļu baznīcas deva ievērojamas ekonomiskas priekšrocības. 1535. gada decembrī savienībā ietilpa visas vācu valstis, kas atzina Augsburgas ticības apliecību, tādējādi par savienības loceklēm kļuva Anhalta, Virtemberga un Pomerānija, kā arī impērijas pilsētas Augsburga, Hannovere, Kemptene un Frankfurte pie Mainas. Sākotnēji savienību atbalstīja Francijas karalis Fransuā I, tomēr 1544. gadā viņš noslēdza mieru ar ķeizaru un pārtrauca atbalstīt savienību. 1538. gadā Dānija kļuva par Šmalkaldenes savienības sabiedroto. 1539. gadā savienībai pievienojās Brandenburgas markgrāfs, bet 1545. gadā Reinas pfalcgrāfs Frīdrihs III. 1544. gadā Dānija un Svētā Romas impērija noslēdza Špeieres vienošanos, kura noteica, ka dāņu karalis Kristiāns III uzturēs draudzīgas attiecības ar ķeizaru. 1546. gadā Kārlis V uzsāka Šmalkaldenes karu, lai apspiestu protestantismu. 1547. gada 24. aprīlī Kārļa V un pāvesta Pāvila III apvienotais karaspēks uzvarēja Mīlbergas kaujā, kurā tika sagūstīti vairāki Šmalkaldenes savienības vadoņi, tostarp, dibinātāji Filips I un Johans Frederiks I. Trīsdesmit uzvarēto pilsētu iedzīvotājiem vajadzēja atgriezties katoļticībā, taču realitātē tas nenotika. Pēc šīs kaujas tikai divas pilsētas turpināja pretoties. Vairāku Šmalkaldenes savienības dalībvalstu firsti un reformatori bēga uz Angliju, kur viņi tieši ietekmēja angļu protestantisma attīstību. 1555. gadā noslēdza Augsburgas miera līgumu saskaņā ar kuru impērijas luteriskās kārtas ieguva vienlīdzīgas tiesības ar katoliskajām kārtām un katras zemes valdnieks varēja noteikt valdošo konfesiju savā teritorijā.

Trīsdesmitgadu karš

Reliģisko konfliktu dēļ sākās Trīsdesmitgadu karš (1618–1648), kura rezultātā visvairāk tika izpostītas vācu zemes. Iedzīvotāju skaits vācu zemēs samazinājās par 30%. Vestfālenes miera līgums (1648) pārtrauca reliģijas karu starp vācu zemēm, impērijai sadaloties protestantu un katoļu blokos. No aptuveni 1740. gada Vācijas vēsturē dominēja Hābsburgu monarhijas un Prūsijas karalistes konflikti. 1806. gadā, Napoleona karu rezultātā iestājās Svētās Romas impērijas sabrukums.

Vācu Savienība un revolūcija (1814–1871)

Vīnes kongresā, kurš tika sasaukts pēc Napoleona sakāves 1814. gadā, tika dibināta Vācu Savienība (Deutscher Bund), brīva savienība no 39 suverēnām valstīm. Domstarpības par atjaunošanas politiku daļēji noveda pie liberālu kustību izvirzīšanās, vienotības un brīvību pieprasīšanas. Tomēr tam sekoja brīvību apspiešana no austriešu valstvīra Klemensa Meterniha. 1833. gadā tika izveidota Vācu Muitas Savienība (Zollverein), kas veicināja ekonomisko vienotību Vācijas zemēs. Šī perioda laikā daudzi vācieši iespaidojās no Franču revolūcijas ideāliem, kā rezultātā nacionālisms kļuva par vērā ņemamu spēku, it īpaši jaunu intelektuāļu vidū. Pirmo reizi melnā, sarkanā un zelta krāsa, kuras vēlāk kļuva par nacionālo simbolu krāsām, tika izvēlētas, lai simbolizētu kustību.
1848. gadā Francijā norisinājās revolūcija un tika izveidota Francijas Republika. Tās iespaidā sākās revolūcija arī vācu zemēs. 1848. gada maijā Frankfurtē sanāca 585 vācu tautas pārstāvji, lai izdotu visas Vācijas satversmi un ievēlētu nacionālo valdību. Prūsijas karalim Frīdriham Vilhelmam IV tika piedāvāts ķeizara tituls ar ierobežotām pilnvarām, taču viņš noraidīja troni un piedāvāto konstitūciju. Tomēr Prūsijas un citu vācu valstu monarhi piekāpās revolucionāru liberālajām prasībām, turpmāk viņi bija saistīti ar satversmēm un likumdošanas varu dalīja ar parlamentiem.
Prūsijā samilza konflikts starp karali Vilhelmu I un arvien liberālāko parlamentu, kā rezultātā, 1862. gadā karalis par Prūsijas premjerministru iecēla Oto fon Bismarku, kurš bija karalim apsolījis parlamenta varas ierobežošanu. 1864. gadā Bismarks veiksmīgi vadīja karu pret Dāniju, pēc kura Dānija bija spiesta atdot Prūsijai Šlēsvigu un Holšteinu. Prūsijas uzvara 1866. gadā notikušajā Austrijas-Prūsijas karā ļāva viņam izveidot Ziemeļvācijas savienību (Norddeutscher Bund), kurā netika iekļauta Austrijas impērija, agrāk vadošā vācu zeme, lai pasargātu pārējās vācu firstistes no tās ietekmes.

Dalīšana un atkalapvienošana (1945–1990)

Kara rezultātā tika nogalināti gandrīz 10 miljoni vācu karavīru un civiliedzīvotāju. Aptuveni 15 miljoni vāciešu tika izraidīti no austrumu teritorijām, ko pēc kara Vācija zaudēja, un citām valstīm. Tika izpostītas vairākas lielas pilsētas. Atlikušā valsts teritorija un Berlīne tika sadalīta četrās Sabiedroto okupētajās zonās.
Rietumu sektori, kurus kontrolēja Francija, Apvienotā Karaliste un Savienotās Valstis, tika apvienoti 1949. gada 23. maijā, lai izveidotu Vācijas Federatīvo Republiku (Bundesrepublik Deutschland); 1949. gada 7. oktobrī Padomju kontrolētā zona kļuva par Vācijas Demokrātisko Republiku (Deutsche Demokratische Republik). Neoficiāli šīs valstis tika sauktas attiecīgi par Rietumvāciju un Austrumvāciju. Arī Berlīne tika sadalīta Rietumberlīnē un Austrumberlīnē. Austrumberlīne kļuva par Austrumvācijas galvaspilsētu, savukārt par Rietumvācijas galvaspilsētu tika izvēlēta Bonna. Tomēr Rietumvācija deklarēja Bonnu kā galvaspilsētu tikai uz pagaidu laiku, lai uzsvērtu savu viedokli, ka divu valstu izveidošana ir mākslīgs status quo.
Rietumvācija, kura tika izveidota kā federāla parlamentāra republika ar "sociālu tirgus ekonomiku", izveidoja ciešas attiecības ar Savienotajām Valstīm, Apvienoto Karalisti un Franciju. No 1950. gadu sākuma valstī sākās ilgstoša ekonomiskā izaugsme (Wirtschaftswunder). 1955. gadā Rietumvācija iestājās NATO, kā arī 1958. gadā bija Eiropas Ekonomikas Kopienas dibinātājvalsts.
Austrumvācija bija Austrumu bloka valsts zem PSRS politiskās un militārās kontroles, ko nodrošināja okupācijas spēki un Varšavas līgums. Lai gan tika apgalvots, ka tā ir demokrātiska valsts, politiskā vara piederēja komunistu kontrolētās Vācijas Sociālistiskās Vienotības partijas (Sozialistische Einheitspartei Deutschlands) elitei (politbirojam). Viņu varu nodrošināja slepenpolicija Stasi un dažādas partijas  apakšorganizācijas katrā no sabiedrības sfērām. Savukārt iedzīvotāji vispārēji bija apmierināti ar zemajām preču cenām, kas bija visā valstī. Valstī tika ieviesta padomju komandekonomika, bet vēlāk tā kļuva par Ekonomikas savstarpējas palīdzības padomes dalībvalsti. Lai gan Austrumvācijas propaganda tika pamatota ar labumiem, ko sniedz valsts sociālās programmas, kā arī Rietumvācijas draudi iebrukumam, daudzi tās pilsoņi skatījās rietumu virzienā tās politiskās brīvības un ekonomiskās labklājības dēļ. Berlīnes mūris, kas tika uzbūvēts 1961. gadā, lai apstādinātu austrumvāciešu bēgšanu uz Rietumvāciju, kļuva par Aukstā kara simbolu.
Saspīlējums starp Austrumu un Rietumu Vāciju samazinājās 1970. gadu sākumā pēc kanclera Villija Branta Ostpolitik, kurā de facto tika pieņemti Vācijas teritoriālie zaudējumi Otrā pasaules kara laikā.
1989. gada 2. maijā Ungārija sāka demontēt žogu uz robežas ar Austriju un 11. septembrī atvēra robežu, kas izraisīja tūkstošiem austrumvāciešu izceļošanu uz Rietumvāciju caur Ungāriju un Austriju. Šiem notikumiem bija postoša ietekme uz Austrumvāciju, kur sākās masu demonstrācijas. Novembrī Austrumvācijas iestādes negaidīti atvieglināja ierobežojumus uz robežām, kas ļāva Austrumvācijas iedzīvotājiem doties tieši uz Rietumvāciju. Robežu atvēršana paātrināja Austrumvācijas reformu procesu. 1990. gada 18. martā sarīkotajās pirmajās demokrātiskajās vēlēšanās uzvarēja "Alianse Vācijai", kura iestājās par Vācijas apvienošanos. Rezultātā gadu vēlāk, 1990. gada 12. septembrī, tika noslēgts Divi plus četri līgums, kurā tika iekļauts, ka četras okupācijas varas atsakās no savām tiesībām, un Vācija pilnībā ieguva suverinitāti. Vācijas atkalapvienošanās pilnībā tika pabeigta 1990. gada 3. oktobrī, kad Rietumvācijai tika pievienotas visas piecas Austrumvācijas federālās zemes.

Berlīnes republika un integrācija ES (1990-)

Balstoties uz Bonnas-Berlīnes paktu, 1994. gada 10. martā parlaments apstiprināja Berlīni par vienotās valsts galvaspilsētu, bet Bonna ieguva unikālu statusu - tā kļuva par federālo pilsētu (Bundesstadt), saglabājot dažas no federālajām ministrijām. Valdības pārvietošana uz Berlīni tika pabeigta 1999. gadā.
Kopš atkalapvienošanas Vācijai ir bijusi nozīmīga loma gan Eiropas Savienībā (ES), gan NATO. Vācija sūtīja gan miera uzturēšanas spēkus uz Balkāniem, kur 1999. gadā norisinājās NATO uzbrukums Dienvidslāvijai, gan arī savus bruņotos spēkus kā daļu no NATO uz Afganistānu, kur viņu uzdevums bija nodrošināt stabilitāti valstī, kad tika gāzts Taliban režīms. Šī armijas izvietošana Afganistānā bija strīdīga, jo kopš kara Vācijai tika noteikts izvietot karaspēku kāda teritorijā tikai lai aizstāvētos nevis uzbruktu. Karaspēka izvietošana citu valstu teritorijā tika uztverta kā aizsardzības nodrošināšana, kuru parlaments apstiprināja kā legalizētu dalību miera uzturēšanas kontekstā.