google/wiki40b huggingface dataset:
Jānis Puriņš (1893—1982)

Biogrāfija

Jānis Puriņš dzimis 1893. gada 5.aprīlī Cēsīs. 1914. gadā absolvējis Cēsu Ausēja reālskolu. Uzsācis studijas Rīgas Politehniskā institūta ķīmijas fakultātē. Sākoties pirmajam pasaules karam institūtu evakuē uz Maskavu, kur Puriņš atsāk studijas.
1916. gada decembrī Maskavā iestājies Alekseja karaskolā, ieguvis praporščika pakāpi. Dienējis 165. rezerves pulkā, pēc tam 43. Ohotskas kājnieku pulka rindās Dienvidrietumu (Galīcijas) frontē, ievainots, apbalvots ar Annas ordeņa IV šķiru. Atvaļināts 1918. gada janvārī un atgriezies Latvijā.
1919. gadā brīvprātīgi iestājas Latvijas armijā un Cēsu kauju laikā iecelts par Cēsu pilsētas komandanta adjutantu. Vēlāk pārgājis uz 6. Rīgas pulku, piedalījies kaujās pret Bermontiešiem un lieliniekiem. Jelgavas atbrīvošanas operācijas laikā 18. novembrī ievainots kaujā pie Iecavas upes, bet paliek ierindā. Pie Skodas (Lietuvā) iecelts par pulka operatīvo adjutantu. 1920. gada martā paaugstināts par virsleitnantu. Pēc brīvības cīņu noslēguma palicis dienestā, 1925. gadā paaugstināts par kapteini.
Paralēli atsācis studijas Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē, kuru absolvē 1935. gadā. Pēc studiju beigšanas ārsts smagās artilērijas pulkā. No 1937. gada armijas štāba vecākais ārsts. 1938. gadā ar Valsts prezidenta pavēli paaugstināts par pulkvežleitnantu. 1939. gadā iecelts par armijas štāba kara sanitārās inspekcijas medicīnas daļas priekšnieku. Tajā pašā gadā arī sācis strādāt par lektoru LU Medicīnas fakultātē.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā tiek atstāts Latvijas armijā par ārstu. Pēc boļševiku padzīšanas 1941. gadā uzsāk ārsta privātpraksi. 1943. gadā iestājās Latviešu leģionā, bija leģiona sanitārinspekcijas sanitārās daļas priekšnieks. Kopā ar leģiona štābu nonāk Dancigā un vēlāk Lībekā. 1945. gada 2. maijā angļi okupē Lībeku un līdz ar to beidzas Jāņa Puriņa karavīra gaitas. Pēc Vācijas kapitulācijas strādājis par ārstu Vācijā, bēgļu nometnēs.
1951. gadā izceļo uz ASV, kur turpina strādāt savā profesijā. Darbojies latviešu virsnieku apvienībā un no 1979. gada bija Lāčplēša kara ordeņa kavalieru biedrības priekšnieks.
1960. gadā Ņujorkā uzņemts par jaunākās latviešu studentu korporācijas Fraternitas Vanenica goda filistru.
Miris 1982. gada 4. maijā Bruksvillā, Ņujorkas štatā.
Lilitas Bērziņas balva

Lilitas Bērziņas balva tiek piešķirta aktrisei par izcilu, spilgtu aktierdarbu teātrī iepriekšējo sezonu laikā. Balva nosaukta latviešu aktrises Lilitas Bērziņas vārdā.
Balvas kandidātes izvirza Latvijas profesionālie teātri, bet laureātes nosaka Latvijas Teātru darbinieku savienība. Balvu pirmo reizi pasniedza 1987. gadā. Tā tika pasniegta 1989. un 1993. gadā, kam sekoja pārtraukums. No 2003. gada balva tiek pasniegta katru gadu. To pasniedz Starptautiskajā Teātra dienā 27. martā.
Andrejs Kiriļenko (politiķis)

Dzīve

Dzimis galdnieka ģimenē. 1920. gadā pabedzis skolu, 1925. gadā pabeidzis Aleksejevkas arodskolu. Līdz 1930. gadam strādā par elektroatslēdznieku un Donbasa šahtās. Komjaunatnes darbā no 1930. gada. 1936. gadā pabeidzis Ribinskas aviotehnoloģisko institūtu. 1936.-38. gados strādā par inženieri. No 1938. gada partijas darbā Zaporožjes apgabala partijas struktūrās. 1942.-43. gadā Dienvidu frontes 18. armijas kara padomes biedrs, vēlāk Valsts aizsardzības komitejas pārstāvis Maskavas aviācijas fabrikā. 1944.-47. gados Zaporožjes partijas otrais sekretārs. Pirmais sekretārs šajā laikā ir Leonīds Brežņevs, šeit sākas viņu pazīšanās. 1947.-50. gadā Nikolajevskas, 1950.-55. Dņepropetrovskas apgabala, 1955.-62. gadam Sverdlovskas apgabala partijas pirmais sekretārs. Bija Hruščova un Brežņeva protežē, jo nāca no Ukrainas austrumiem. No 1962. gada ieņem vadošus amatus Krievijas PFSR rūpniecības nozarē. 1962. gada Novočerkaskas nemieru laikā ierodas pilsētā un atbalsta lēmumu par bruņotā spēka pielietošanu pret demonstrantiem.
Pēc Brežņeva nākšanas pie varas Kiriļenko tiek paaugstināts amatos un ir viņa galvenais pārstāvis Centrālkomitejā. Sākotnēji ir Brežņeva protežē, bet vēlāk kļūst aizvien pastāvīgāks. Partijas hierarhijā ieņēma trešo vai ceturto vietu. Sapulcēs un mītiņos bieži aizstāja Brežņevu un Suslovu. 70to gadu vidū tiek uzskatīts par ticamāko Brežņeva varas mantinieku.
Kā pārāk bīstamu varas pretendentu viņu ap 1976. gadu sāk atstumt no reālās varas. Vienlaikus Brežņevs palielina cita protežē, Konstantīna Čerņenko varu. Šajos gados arī sāk pasliktināties Kiriļenko veselība. 1982. gada 22. novembrī, kā vecuma marasmā iekritušu, viņu atbrīvo no amatiem.
Laikapstākļi

Laikapstākļu tipi

1. tips. Labvēlīgs. Komfortabls laikapstākļu tips, bezvējš, mērena gaisa temperatūra, ne pārāk liels gaisa mitrums.
2. tips. Labvēlīgs. No 1. tipa atšķiras ar nelielām novirzēm sliktajā pusē.
3. tips. Nelabvēlīgs. Pirms ciklona parādīšanās, straujas spiediena izmaiņas, vēja paātrināšanās.
4. tips. Īpaši nelabvēlīgs. Straujš ciklons. Stiprs putenis, vējš, straujas spiediena izmaiņas.

Atmosfēras slāņi

Atmosfēra sadalās piecos dažādos slāņos pēc augstuma.

Troposfēra

Atmosfēras apakšējais slānis pie poliem līdz 8 km augstumam, bet ekvatora tuvumā — līdz 16 km. Tas ir Zemei tuvākais un blīvākais atmosfēras slānis. Tajā atrodas 80% no visas atmosfēras gaisa masas. Šajā gaisa slānī veidojas laikapstākļi un pastāv dzīvība. Gaisa temperatūra troposfērā pazeminās par 0,65 °C katros 100 metros.

Stratosfēra

Stratosfēra plešas 16-50 km augstumā. Šādā augstumā pārvietojas militārās lidmašīnas. Gaisa temperatūra stratosfēras apakšējajā daļā ir gandrīz nemainīga (-56 °C), bet tā pieaug līdz -2 °C, tuvojoties gaisa slāņa augšējai robežai — stratopauzei. Stratosfērā 20-25 km augstumā atrodas ozona slānis.

Mezosfēra

Mezosfēra plešas 50-85 km augstumā. To var sasniegt tikai augstākie meteoroloģiskie baloni. Gaisa temperatūra atkal pazeminās, mezopauzē (uz slāņa augšējās robežas) sasniedzot -92 °C. Mezosfērā var redzēt meteoru gāzu atstātās pēdas.

Termosfēra

Termosfēra stiepjas no 85 km līdz aptuveni 500 km augstumam. Šajā ārējā atmosfēras slānī gaisa blīvums ir miljards reižu mazāks nekā jūras līmenī. Slānī atrodas arī jonosfēra, kura atstaro no Zemes radītos radioviļņus. Termosfērā veidojas polārblāzma. Arī meteorus var sākt saskatīt tiem sasniedzot termosfēru.
Hercoga Jēkaba laukums

Hercoga Jēkaba laukums ir Jelgavas galvenais laukums starp Lielo, Uzvaras un Krišjāņa Barona ielu.

Vēsture

Kā Tirgus laukums (vācu: Markt) atrodams jau senākajās Jelgavas kartēs. Tirgus laukumu norobežoja Akcīzes iela (Akzisestraße), Sudmalu iela (Mühlenstraße), Rātūža (vēlāk Domes) iela (Rathausstraße) un Kolonādu (Kolonnu) iela (Kolonadenstraße, Kolonnenstraße), kas visas mūsdienās izzudušas.
Pēc Ulmaņa apvērsuma starp 1935. gadu un 1937. gadu to pārdēvēja par Hercoga Jēkaba laukumu.
Pēc senās apbūves nopostīšanas 1944. gadā laukumu paplašināja un nosauca par Centrālo laukumu, no 1974. līdz 1990. gadam laukuma vidū atradās Ļeņina piemineklis (tēlnieks O. Kalējs, arhitekts E. Bāliņš). 
2001. gadā tas atguva Hercoga Jēkaba laukuma nosaukumu.
Mūsdienu Hercoga Jēkaba laukums pilnībā nesakrīt ar seno Tirgus laukumu, kas atradies tuvāk Driksas upei.
Pie tagadējā Uzvaras (agrāk Ezera) un Krišjāņa Barona (agrāk Rakstvežu) ielas krustojuma atradās Kurzemes viesnīcas (arī Cēra viesnīcas) ēka, vēlākais Latviešu Savstarpējās Apdrošināšanas biedrības nams. 
Pa labi no krustojuma atradās Pilsētas krājkase un Policijas pārvaldes ēka. Vecā Tirgus laukuma labajā malā atradās Jelgavas rātsnams, virs kura pamatiem mūsdienās slejas piecstāvu dzīvojamu namo apbūve.
18. februāris

18. februāris ir gada 49. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 316 (317 garajā gadā) dienas.
Telema

Telema ir reliģija, balstīta uz tādā pašā vārdā esošas aksiomas, ko izmanto kā galveno principu dažas reliģiskas organizācijas. Šī aksioma ir Do what thou wilt shall be the whole of the Law. Love is the law, love under will. — tā tiek dažādi interpretēta, bet pamatā cilvēka griba tiek uzskatīta par augstāko spēku.
Telemu 20. gadsimta pašā sākumā attīstīja angļu rakstnieks un okultists Alisters Kraulijs. Viņš sevi uzskatīja par jaunā laikmeta Æon of Horus pravieti pēc garīgas pieredzes, ko guva ar sievu Ēģiptē 1904. gadā. Pēc viņa teiktā bezķermeniska būtne, kas sauca sevi par Eivasu (Aiwass), sazinājās ar viņu un diktēja tekstu "Likuma grāmatai" (Liber AL vel Legis), kas norādīja uz galvenajiem telemas principiem. Telēmas sekotājus sauc par telemītiem.
Vilkacis

Vilkacis jeb vilkatis ir mitoloģisks cilvēks ar spēju pārvērsties par vilku vai kādu no vilkveidīgiem radījumiem, ar paša gribu, cita vilkača koduma dēļ vai lāsta iespaidā. Viduslaiku hroniķis Gervase Tilburijs sasaistīja pārvēršanos par vilkaci ar pilnmēnesi; lai gan ir pierādījumi, ka tāds pieņēmums pastāvēja jau sengrieķa Petroniusa rakstos.
Vilkači ir populārs mūsdienu fantastiku grāmatu un filmu tēls.

Vilkači baltu zemēs

Olafa Magnusa darbā Historia de Gentibus Septentrionalibus citā starpā pieminēts, ka Prūsijā, Livonijā un Lietuvā mitinās daudz vilkaču. Pie kādas nopostītas pils uz Lietuvas, Žemaitijas un Kurzemes robežām (intra Lithuaniam, Samogethiam, ac Curoniam est paries quidam...) atrodas vilkaču galvenā pulcēšanās vieta, kur noteiktā dienā pulcējoties tūkstošiem vilkaču — starp tiem arī muižnieki. Pilnmēness naktī viņi lec pāri kādai sienai, bet tie, kas to nespēj, tiek izsmieti. Pēc pāris dienām viņi atkal pārvēršas par normāliem cilvēkiem.
Taņa Belamariča

Biogrāfija

No 1970. gadu sākuma līdz 1990. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Horvātijas šahistēm. 1967. gadā FIDE viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Piedalījusies 1971. gada starpzonu turnīrā Ohridā, kurā dalījusi 11.-12. vietu ar Ružicu Jovanoviču (uzvarējusi Nana Aleksandrija). 
Pēc Horvātijas neatkarības pasludināšanas divas reizes pārstāvējusi Horvātiju sieviešu šaha olimpiādēs (1992, 1994). 1992. gadā Debrecenā Horvātijas izlases sastāvā piedalījusies 1. Eiropas komandu šaha čempionātā sievietēm.
Kolombo

Vēsture

Par konkrētu šīs pilsētas dibināšanas gadu nekādu ziņu nav, jo daudzu gadsimtu laikā tās izdevīgā atrašanās vieta ir bijusi tirgotāju iekārots mērķis. Mūsu ēras 5. gadsimtā pie Kelani upes ietekas Indijas okeānā izveidojusies osta. Arī pilsētas nosaukuma vēsturiskā izcelsme nav skaidra: 5. gadsimtā tirgotāji ostu dēvējuši par Kotte, vēlākajos gadsimtos paŗādās nosaukums: Kolon Thota; slavenais arābu ceļotājs Ibn Batuta, apmeklēdams šo pilsētu, to saucis par Kalanpu, bet par Kolombo pilsētu nodēvējuši portugāļu jūras braucēji 1505. gadā. Par Kolombo nonākšanu dažādu lielvalstu kolonijas statusā vēsta angļu, holandiešu, portugālu celtas ēkas, budistu, hinduistu tempļi un mošejas.
Sākotnēji Kolombo bijusi kā senās Šrilankas karalistes Kotes galvaspilsēta, bet Kolombo atpazīstamība un reizē arī koloniālisms aizsākas 16. gadsimtā, kad karalis Parakramabahu VIII sniedz palīdzību vētrā cietušajiem portugāļu jūrniekiem un apdāvina viņus ar Šrilankā raksturīgajiem suvenīriem - kanēli, ziloņkaula izstrādājumiem, dārgakmeņiem. Pēc laika portugāļi panāk vienošanos par nocietinātas ostas izbūvi Kolombo un arī atļauju izmantot kanēļkoka audzes piekrastē. Vēlāk Kolombo apvidū izveidojas veselas trīs karalistes, jo Kotes karalistē pastiprinājās mantinieku savstarpējā cīņa par varu, nesaskaņas savā labā izmantoja kolonizatori un kopš 1580. gada vara nonāca portugāļu rokās. Salas Austrumu daļā, izmantojot situāciju, bija ieradušies holandiešu tirgotāji, kas piedāvāja palīdzību portugāļu padzīšanā no salas. Nākamo gadsimtu laikā holandieši pamazām ieņem portugāļu vietu gan tirdzniecībā, gan salas kolonizācijā un, padzenot portugāļus, aizsāk viņu celto nocietinājumu, ēku pārbūvi un paplašināšanu. 1798. gadā vara nonāk angļu pārziņā un 1802. gadā Kolombo tiek pasludināta par Ceilonas galvaspilsētu, aizsākas nākamā pilsētas pārbūve.

Raksturojums

Mūsdienās Kolombo administratīvais iedalījums ir vienkāršs - tajā izmantoti kārtas numuri 1 - 15, Mūsdienās Kolombo raksturīgs aktīvs celtniecības darbs, ārvalstu banku piešķirtie kredīti nekustamo īpašumu jomā, jauni investīciju projekti, jauna ostas paplašināšanās, ķīniešu viesstrādnieki, mazo ēku nojaukšanas process un to vietā uzceltie finanšu centra un Ceilonas Bankas augstceltņu torņi. Vēsturiskais mantojums saglabājies 1826. gadā būvētajā Lielās mošejas ēkā, kura vairākkārtīgi pārbūvēta. Britu kolonizācijas laikā uzcelta Džamulalfaras mošeja. Pilsētas teritorijā atrodas vairāki hinduistu tempļi - Sri Shiva Subramania Swami, par eiropiešu kolonizatoriem liecina holandiešu celtā Vulvendāles baznīca ar holandiešu laika iekšējo interjeru. Kolombo apskatāma Sv. Antonija katoļu baznīca. Pilsēta ir nozīmīga arī ar tējas un kafijas ražotnēm, dārgakmeņu atradnēm, kanēļa, gumijas, kokosriekstu un citu tropu augļu koku mežiem.

Iedzīvotāji

Pēc statistikas datiem 68,93% Kolombo iedzīvotāju ir budisti, 8,85% islama atbalstītāji, apmēram 13,05% ir hinduistu, apmēram 8,83% kristīgās reliģijas atbalstītāju, 0,65% neatbalsta nekādas reliģijas.
Sieviete

Sieviete ir cilvēka sievišķais dzimums. Termins ‘sieviete’ parasti tiek attiecināts uz pieaugušu cilvēku, bet ar terminu ‘meitene’ apzīmē sievišķā dzimuma bērnu vai jaunieti. Socioloģijā un psiholoģijā šis termins tiek attiecināts arī uz personas dzimtes indentitāti. Sieviete pēc dzimumpiederības tiek atšķirta no vīrieša.

Sievietes bioloģija un dzimums

Bioloģiski sievieti raksturo sieviešu reproduktīvie dzimumorgāni, kuru loma ir bērna ieņemšana, iznēsāšana un barošana. Sievietes hromosomas ir XX atšķirībā no vīrieša XY.
Kaut arī sieviešu dzimstība ir zemāka nekā vīriešu (attiecība 2016. gadā bija aptuveni 100:103), pateicoties ilgākam sieviešu vidējam dzīves ilgumam šī attiecība izlīdzinās, un starp vecāka gada gājuma cilvēkiem sievietes ir vairāk nekā vīriešu. Kopējā pasaules sieviešu un vīriešu attiecība ir 100:101,5. Starp 65 gadu un vecākiem cilvēkiem šī attiecība ir vairs tikai 100:80,5.

Sievietes loma sabiedrībā

Sabiedrībā bieži tiek nošķirtas dzimumu lomas un tiesības. Lielākajā daļā sabiedrisko iekārtu sievietēm vēsturiski ir tikusi atvēlēta otršķirīga loma un sieviešu tiesības ir bieži vairāk ierobežotas nekā vīriešu tiesības. Sievietes loma ģimenē bieži vien ir mātes statuss, viņu uzdevums ir bērnu zīdīšana, to aprūpe, izglītošana un aizsargāšana.

Sieviešu sports

Mūsdienas sievietes gan amatieru, gan profesionālā līmenī sporto teju vai visos sporta veidos. Sieviešu līdzdalība un popularitāte dažādos sporta veidos strauji pieauga 20. gadsimtā, it īpaši gadsimta pēdējos 25 gados, atspoguļojot pārmaiņas mūsdienu sabiedrībā. Lai gan līdzdalības un snieguma līmenis dažādās valstīs un sporta veidos joprojām ir ļoti atšķirīgs, mūsdienās sieviešu sporta veidi ir plaši atzīti visā pasaulē. Atsevišķos gadījumos sieviešu dalība konkrētā sporta veidā ir populārāka nekā vīriešu, piemēram, daiļslidošanā. Daudzos sporta veidos sievietēm ir atšķirīgi sacensību noteikumi nekā tā paša sporta veida vīriešiem.
Vladislavs Raginis

Dzīvesgājums

Dzimis 1908. gada 3. jūlijā (pēc jaunā stila) Bornes pagasta Jaunbornes muižas Zariņu (poļu: Zariny) mājās Kazimira Ragiņa un viņa sievas Genovefas, dzimušas Sokolovskas, ģimenē, 10. jūlijā (27. jūnijā pēc VS) kristīts Jaunbornes katoļu baznīcā. Padomju—poļu kara laikā Polijas armija 1919. gada beigās ieņēma Ilūkstes apriņķa austrumu daļu, kas tika iekļauta tolaik Polijai piederošajā Braslavas apriņķī. Pēc poļu karaspēka atkāpšanās 1920. gada vasarā šo teritoriju ieņēma Latvijas armija.
Vladislavs Raginis kopā ar vecākiem pārcēlās uz Viļņas apgabalu, pabeidza Viļņas ģimāziju un 1927. gadā iestājās kara skolā. 1930. gadā pēc skolas beigšanas viņš leitnanta pakāpē sāka karadienestu Grodņas 76. kājnieku pulkā. Neigi pirms Otrā pasaules kara sākuma 1939. gada augustā viņu nosūtīja uz Osovecas cietoksni netālu no Austrumprūsijas robežas. 
Polijas kampaņas sākumā 1939. gada 2. septembrī kapteini Ragini apstiprināja par Viznas aizsardzības joslas komandieri ar uzdevumu neļaut uzbrūkošajām Vērmahta šķērsot Narevas un Bebras (Biebrza) upes un iebrukt Polijas vidienē. No 7. līdz 10. septembrim kapteiņa Ragiņa vadītā vienība apmēram 720 vīru sastāvā spēja aizkavēt Vērmahta 10. tanku divīzijas un ģenerāļa Guderiana komandētā XIX. tanku korpusa uzbrukumu ar apmēram 350 tankiem un 42 000 karavīriem. Kad poļu karavīriem beidzās munīcija, Raginis 10. septembrī deva pavēli pēdējiem izdzīvojušajiem karavīriem padoties, bet pats izdarīja pašnāvību.
2019. gada septembrī Polijas Senāta spīkera Staņislava Karčevska vizītes laikā pamatskolas ēkas Marijas ielā 1e Daugavpilī atklāja pieminekli Vladislavam Raginim.
Sahalīna

Vēsture

1855. gadā noslēgtajā Šimodas līgumā Sahalīnas sala bija Japānas un Krievijas impērijas kopējas pārvaldes teritorija jeb kondomīnija. Tomēr 1875. gada Pēterburgas līgumā Krievijas impērija atteicās no Kuriļu salām, pretī iegūstot Sahalīnu pilnīgi savā īpašumā. Pēc zaudētā Krievijas-Japānas kara 1905. gada Krievijas impērija Portsmutas līgumā atteicās no Sahalīnas dienvidu daļas, kur tika nodibināta japāņu Karafuto prefektūra. Otrā pasaules kara beigās PSRS 1945. gadā iesaistījās Sabiedroto valstu karā pret Japānu ar nosacījumu, ka tā iegūs visu Sahalīnu un Kuriļu salas.
Pēc kara beigām Japāna Sanfrancisko līgumā (1951) atteicās no Sahalīnas un Kuriļu salu ziemeļu daļas, ko tā bija ieguvusi 1905. gada 5. septembrī parakstītā Portsmutas līguma rezultātā. Tomēr PSRS valdība atteicās atdot Japānai Kuriļu salu dienvidu daļu.

Klimats

Sahalīnas klimats ir vēss, mērenais musonu klimats (janvāra vidējā temperatūra no -6 °C dienvidos līdz -24 °C ziemeļos, augustā atbilstoši no +19 līdz +10 °C. Ziema ir ilga un sniegaina, vasara ir īsa un vēsa. Gada vidējā temperatūra salas ziemeļos ir -1,5 °C, dienvidos +2,2 °C. Saules radiācijas daudzums ir no 410 kJ gadā ziemeļos līdz 450 kJ gadā dienvidos. Maksimālā gaisa temperatūra vasarā šeit sasniedz +32 °C, minimālā ziemā -30,5 °C. Gada nokrišņu daudzums ir 800 mm.
International Docking Adapter

International Docking Adapter (IDA) ir kosmosa kuģu saslēgšanās sistēmas adapters. Tas veidots kā pāreja starp APAS-95 sistēmu un NASA Docking System (NDS) / International Docking System Standard (IDSS). Trīs IDA ir uzstādīti Starptautiskajā kosmosa stacijā.
2010. gadā tika formulēts saslēgšanās sistēmas standarts International Docking System Standard. ASV pēc šī standarta izstrādāja sistēmu NASA Docking System, ko izmantotu kosmosa kuģi CST-100 Starliner un Dragon 2. Starptautiskajā kosmosa stacijā izmantotie saslēgšanās mezgli pie Pressurized Mating Adapter (kalpoja kā kosmoplānu Space Shuttle saslēgšanās mezgli) neatbilda šim standartam, tāpēc bija nepieciešami adapteri.

Uzbūve

IDA ir gredzena formas struktūra 110 cm augstumā un 240 cm ārējā diametrā ar masu 526 kg. Tam vienā galā ir APAS-95 sistēmas saslēgšanās mezgls, bet otrā galā — NASA Docking System mezgls. IDA paredzēts pievienot stacijā esošajiem Pressurized Mating Adapter (PMA-2 un PMA-3), kuriem ir APAS-95 sistēma.
Adapteri SKS tika nogādāti kravas kuģu Dragon nehermētiskajā kravas nodalījumā.

IDA-1

IDA-1 tika palaists 2015. gada 28. jūnijā ar kravas kuģi Dragon SpaceX CRS-7. Nesējraķete cieta avāriju, un IDA-1 tika zaudēts.

IDA-2

IDA-2 kosmosā tika palaists 2016. gada 18. jūlijā ar kravas kuģi Dragon SpaceX CRS-9. Kravas kuģis SKS sasniedza 20. jūlijā. 17. augustā aptuveni 23:15 UTC ar manipulatora Canadarm2 galā esošo Dextre satvēra nehermētiskā kravas sekcijā atrodošos IDA-2. 18. augustā 01:20 UTC tas tika atvienots no Dragon un 06:45 adapters bija pārvietots 1 metra attālumā no PMA-2, kas agrāk kalpoja kā kosmoplānu Space Shuttle saslēgšanās mezgls.
19. augustā 10:16 UTC IDA-2 tika pārvietots, līdz saskārās ar PMA-2. Savienošanas darbus veica SKS 48. ekspedīcijas dalībnieki Džefrijs Viljamss un Ketlīna Rubinsa iziešanas kosmosā laikā, kas sākās 19. augustā 12:04. Viņi adapterim pievienoja kabeļus un to pie PMA-2 pievienoja necieši. 13:16 UTC Dextre atlaida IDA-2, un 14:40 IDA-2 bija saslēgts cieši. Tad kosmonauti noņēma pārklāju un pabeidza kabeļu savienošanu.

IDA-3

IDA-3 tika izgatavots, lai aizstātu zaudēto IDA-1. To stacijā sākotnēji bija plānots nogādāt 2018. gadā ar kravas kuģi SpaceX CRS-14. Vēlāk tā palaišana tika pārcelta uz 2019. gadu.
IDA-3 kosmosā tika palaists 2019. gada 25. jūlijā ar kravas kuģi Dragon SpaceX CRS-18. Kravas kuģis SKS sasniedza 27. jūlijā.
Tas 21. augustā tika pievienots pie Harmony moduļa piestiprinātā adaptera PMA-3, kur sākotnēji bija paredzēts izvietot IDA-1.
ISBN

Starptautiskais grāmatas standartnumurs (angļu: International Standard Book Number, ISBN) ir unikāls grāmatu starptautisks identifikatornumurs. ISBN ir veidots, vadoties pēc 9 ciparu grāmatas standartnumuru sistēmas (SBN), kuru izveidoja Gordons Fosters 1960. gados. ISBN sistēmu lieto vairāk nekā 150 valstīs. Šis kods tiek piešķirts publiski pieejamiem monogrāfiskiem izdevumiem. 13 ciparu garais kods sastāv no pieciem elementiem (kas katrs ir jāatdala viens no otra): prefikss, reģistrācijas grupa, reģistrants, publikācija, kontrolcipars.
Dod, Dieviņi

"Dod, Dieviņi" ir Raimonda Tigula sacerēts skaņdarbs ar Noras Ikstenas vārdiem.
Tā pirmatskaņojums notika 2008. gada 11. starptautiskā Garīgās mūzikas festivāla koncertā Sv. Pētera baznīcā, to atskaņoja orķestris „Sinfonieta Rīga”, dūdu un bungu grupa „Auļi”, dziedātāji Biruta Ozoliņa, Julgī Stalte, Sergejs Jēgers un koris „Latvija” ar diriģentu Māri Sirmo.
Četrdaļīgā skaņdarba stāsta pamatā ir līvu, kuršu, prūšu un latgaļu teksti, rādot latviešu tautas veidošanos cauri laikiem, tā sākotnējais nosaukums bijis „Pagānu derība”.    
2013. gadā to iekļāva XXV Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku noslēguma koncerta „Līgo” programmā.
2018. gadā "Dod, Dieviņi" ieguva 78. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
4×100 metru stafete

4×100 metru stafete ir īsākā stafešu skriešanas distance vieglatlētikas sacensībās stadionā.
4×100 m stafete ir iekļauta Olimpisko spēļu vieglatlētikas sacensību programmā. Vīrieši Olimpiskajās spēlēs sacenšas kopš 1912. gada, sievietes — kopš 1928. gada.
Pasaules rekords 4×100 m stafetē vīriešiem ir 36,84 s un pieder Jamaikas izlasei, uzstādīts 2012. gada 11. augustā. Pasaules rekords 4×100 m stafetē sievietēm ir 40,82 s un pieder ASV izlasei, uzstādīts 2012. gada 10. augustā. Abi pasaules rekordi ir uzstādīti 2012. gada Olimpiskajās spēlēs Londonā.
Latvijas rekords 4×100 m stafetē vīriešiem ir 39,31 s un to 1983. gada 18. jūnijā uzstādīja Genādijs Murašovs, Ronalds Razmuss, Juris Tone un Āris Āboliņš. Latvijas rekords 4×100 m stafetē sievietēm ir 44,41 s un to 1983. gada 20. jūnijā uzstādīja Irina Grigorjeva, Vineta Ikauniece, Lilija Ždanovska un Ludmila Olijare.
Andzeļmuižas baznīca

Vēsture

Pirmā baznīca Andzeļmuižā tika uzbūvēta 1697. gadā un konsekrēja bīskaps N. Poplavskis. Vēlāk draudzes vajadzībām tika izmantota muižas kapela, kas atradās muižas parkā pie Ežezera, ko uzbūvēja 1782. gadā un veltīja to Svētā Jāņa Kristītāja godam. Koka katoļu baznīcu uzbūvēja 1845. gadā par muižnieka Vesenhofa un draudzes līdzekļiem, tā kalpoja līz 1960. gadu sākumam, kad to nojauca, jo tā atradās avārijas stāvoklī un draudze beidza pastāvēt.
Atmodas gados Andzeļu draudze tika atjaunota, lielā mērā pateicoties dekānam Jānim Stepiņam. Tika pārveidota viena no draudzes atgūtajām ēkām, kas padomju gados bija kultūras nams, par baznīcu, ko konsekrēja toreizējais Rīgas arhibīskaps, vēlākos gados kardināls Jānis Pujats, veltot to Jāņa Kristītāja godam.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Pašlaik draudzi apkalpo prāvests Ivars Vigulis. Līdz 1929. gadam tai bija savs prāvests, vēlākos gados to apkalpoja prāvests no Bukmuižas, ko dara arī tagad. Draudzei ir četras kapsētas — Andzeļu kapsēta, Bresingovas kapsēta, Frolu kapsēta, Kraulu kapsēta.