google/wiki40b huggingface dataset:
Sweet Home

Kadzuo

Komandas vadonis. Viņam ir šķiltavas - ļoti nepieciešams priekšmets ar ko var sadedzināt virves un uzbrukt ienaidniekiem. Viņš ir visizturīgākais.

Taguči

Viņš ir filmētājs. Viņš var fotografēt zīmes uz sienām. Taguči ir komandas otrs izturīgākais un ar vislabāko aizsardzību.

Akiko

Viņa ir medmāsa un var saārstēt komandas biedrus ar pirmās palīdzības komplektu Viņa ir neizturīgākā no komandas.

Asuka

Viņa ir sieviete ar putekļu sūcēju, ar ko viņa var aizvākt saplīsušu stiklu. Asuka ir otra spēcīgākā komandas sieviete.

Emi

Viņai spēlē nav profesijas, bet viņai ir atslēga ar ko atslēgt durvis. Emī ir komandas stiprākā un gudrākā sieviete.

Lēdija Mamija

Viņa ir spēles galvenā ļaundare. Mamija ir palikusi traka dēļ sava bērna nāves un tagad grib nogalināt citus bērnus, lai nākamajā dzīvē viņas bērnam būtu ar ko spēlēties. Spēlē viņai ir divas formas.

Ičirou

Viņš ir Mamijas vīrs un slavens gleznotājs. Ičirou mājā ir atstājis dažādus pavedienus.

Jamamura

Viņš ir noslēpumains vecs vīrs, kurš spēles beigās palīdz komandai. Spēlē tiek doti mājieni ka Jammura ir tas pats kas Ičirou.
Jevgeņijs Zamjatins

Biogrāfija

Zamjatins piedzima Ļebedjaņā, Krievijā, 1884. gada 20. janvārī. Viņa tēvs bija krievu pareizticīgo mācītājs un skolotājs, māte — mūziķe. No 1892.-1896. gadam viņš mācījās Ļebedjaņas Proģimnāzijā, no 1896.-1902. gadam ģimnāzijā Voroņežā (to pabeidza ar zelta medaļu). Zamjatins studēja kuģubūvi Sanktpēterburgas Politehniskajā institūtā (1902-1908). Studiju laikā viņš iestājās boļševiku partijā, 1906. un 1911. gadā tika izsūtīts par politiskajām aktivitātēm (1913. gadā viņu amnestēja — tika izsludināta vispārēja amnestija par godu Romanovu dinastijas 300. dzimšanas dienai). Zamjatins tika arī tiesāts par antimilitāra stāsta uzrakstīšanu (tajā tika atainota dzeršana, rasisms u.tml. armijā). 
No 1908.-1911. gadam Zamjatins darbojās kā kuģu inženieris, no 1911. gada lasīja lekcijas Sanktpēterburgas Politehniskajā institūtā. No 1916.-1917. gadam viņš pārraudzīja ledlaužu būvniecību Lielbritānijā. Zamjatins atbalstīja Oktobra revolūciju, taču iestājās pret cenzūru. Viņš apgalvoja: "Patiesu literatūru spēj radīt nevis čakli un uzticami ierēdņi, bet gan vien ārprātīgie, vientuļnieki, sapņotāji, dumpinieki un skeptiķi." Zamjatins sludināja ķecerības filozofiju un noliedza vienas "pēdējās" revolūcijas iespējamību. 
No 1921. gada Zamjatins darbojās literārajā grupā "Serapiona brāļi". Grupas biedri uzsvēra tās apolitiskumu, taču viņiem visiem — Mihailam Zoščenko, Konstantīnam Fedinam, Viktoram Šklovskim, Vsevolodam Ivanovam, Nikolajam Ņikitinam, Nikolajam Tihonovam — bija problēmas ar cenzūru. 1919. un 1922. gadā Zamjatins tika arestēts. 1921. gadā viņš žurnālā Dom Iskusstv publicēja rakstu ar nosaukumu "Man ir bail"; tajā viņš apsūdzēja valdību domas brīvības apspiešanā. 1922. gadā viņš kļuva par izdevuma "Sovremennij Zapad", savukārt 1924. gadā — par "Russkij Sovremennjik" redaktoru. Zamjatins tika uzskatīts par "strādnieku šķiras ienaidnieku", un viņam nācās atteikties no Rakstnieku savienības vadītāja vietas. Viņa darbi tika aizliegti un izņemti no bibliotēkām, un viņam tika liegta iespēja publicēties. 
1931. gadā Zamjatins pameta PSRS (atļauju emigrēt viņš saņēma pēc vēstules Staļinam) un nākamajā gadā apmetās Parīzē, kur 1937. gada 10. martā nomira no sirdslēkmes.

Literārā darbība

Savu pirmo stāstu ("Viens") Zamjatins publicēja 1908.gadā. Pēc ceļojuma uz Angliju viņš uzrakstīja dovus satīriskus darbus par angļu vidusšķiras dzīvi — "Salinieki" un "Cilvēku zvejnieki". 1920. gados viņš pievērsās satīrai un teātrim. Zamjatina vēlīnos darbus raksturo izteikta strukturāla vienotība. 
Zamjatina vienīgais pabeigtais romāns ir futūristiskā antiutopija "Mēs" (Orvels šo darbu min kā vienu no "1984" iedvesmas avotiem); 1924. gadā tas tika publicēts vairākos ārzemju izdevumos. Līdzīgus uzskatus viņš pauda arī stāstos un esejās, tādējādi izpelnoties padomju varas nosodījumu. "Mēs" tika nodēvēts par "kaitīgu pamfletu", un PSRS tas netika publicēts līdz pat 1988. gadam. Trockis Zamjatinu nodēvēja par "iekšējo imigrantu". Zamjatins bija viens no nozīmīgākajiem krievu modernistiem, taču līdz pat glasnostj periodam viņu vairāk pazina rietumos (PSRS līdz 1988. gadam viņš praktiski netika pieminēts).
Alfonss Gēce

Biogrāfija

1871. gadā kopā ar ģimeni bijis spiests atstāt dzimtās vietas, kad Vācijas impērija pēc Francijas—Prūsijas kara anektēja Elzasu-Lotringu.
1890. gados kļuvis par vienu no vadošajiem Parīzes šahistiem. 1890. gadā uzvarējis Parīzes šaha turnīrā, apsteidzot Žanu Taubenhausu un Stanislavu Sitenfeldu. 1892. gada Parīzes šaha turnīrā atkārtojis šo panākumu, apsteidzot Davidu Janovski. 1896. gada Parīzes šaha turnīrā bijis otrais aiz Davida Janovska. 1914. gadā Lionā kļuvis par neoficiālā Francijas šaha čempionāta uzvarētāju.
Bijis pazīstams arī kā šaha literāts. Pirmā pasaules kara laikā publicējis rakstus "Šahs presē" (franču: Les échecs et la presse, 1917), "Šaha un civilizācijas paralēlais progress" (angļu: The Parallel Progress of Chess and Civilization, grāmatā L’Eco degli Scacchi, 1918). Sarakstījis grāmatas "Šaha klase" (franču: Les échecs et la presse, 1917) un "Kino šaha spēlē" (franču: Cinema du Jeu des échecs, 1922).
Brāļu kapi pie piemiņas zīmes — lielgabala

Brāļu kapi pie piemiņas zīmes - lielgabala atrodas Jēkabpilī, Krustpils pilsētas parka malā pie Rīgas ielas.
Šajā vietā 1944. gada augustā ir ticis veikts apbedījums - apbedīts Otrajā Pasaules karā kritušais 22. krievu armijas artilērijas pavēlnieks ģenerālmajors S.Kuprijanovs un 130. latviešu strēlnieku korpusa pulkveži G.Šarikalovs un S.Gazejevs. Vēlākos gados kā piemiņas zīme tika uzstādīts lielgabals, kas ir viens no pilsētas kultūrvēsturiskiem objektiem.
1. maijs

1. maijs ir gada 121. diena pēc Gregora kalendāra (122. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 244 dienas.
Karpālā kanāla sindroms

Klīniskā aina

Parasti tas izpaužas kā īkšķa, rādītāja un vidējā pirksta notirpums, sāpes un dedzināšanas sajūtas, kuras vairāk izteiktas naktī. Lai kaut daļēji atbrīvotos no nepatīkamajām sajūtām, pacienti parasti cenšas plaukstu masēt vai papurināt.

Etioloģija

Karpālā kanāla sindroms ir sekas paaugstinātam spiedienam kanālā plaukstas pamatnē, caur kuru iet visas saliecējcīpslas un vidus nervs (Nervus Medianus). Šis sindroms biežāk nekā citkārt populācijā ir sastopams cukura diabēta slimniekiem, artrīta slimniekiem, kā arī pacientiem ar pazeminātu vairogdziedzera funkciju. Izolēta karpālā kanāla sindroma gadījumā bieži pie vainas ir nepareiza darba vides ergonomika, gan cilvēkam strādājot pie datora, gan intensīvi fiziski strādājot (ja ikdienā manuālais darbs nav saistīts ar šādu slodzi).

Ārstēšana

Parasti ārstēšana ir konservatīva ar nakts šinām, pretiekaisuma līdzekļiem un triamcionolona injekcijām karpālajā tunelī. Reizēm palīdz B vitamīnu komplekss, bet tam konkrētu zinātnisku pierādījumu nav. Ja konservatīvā ārstēšana nelīdz, tad jāizdara operācija: karpālās saites šķelšana. Šī saite tilta veidā šķērso visas saliecējcīsplas un vidusnervu. Pāršķeļot šo saiti, tiek samazināts spiediens karpālajā kanālā un līdz ar to tiek samazināts spiediens uz vidusnervu. Karpālā kanāla sindroms samērā reti novērojams pats par sevi, bet ir biežāk kombinācijā ar proksimāliem (tuvāk ķermenim esošiem) nervu nospiedumiem (piemēram, pronatora sindroms un Thoracic Outlet sindroms) vai nervu saknīšu nospiedumiem kakla skriemeļu līmenī. Šādas operācijas veic plaukstas ķirurgi, mikroķirurgi (plastiskie ķirurgi), ortopēdi un reizēm neiroķirurgi.
Pandānu dzimta

Izplatība

Galvenokārt tropu un subtropu joslā Āfrikā, Madagskarā, Maurīcijā, dienvidaustrumu Āzijā, Austrālijā un Okeānijā.

Izskats

Vairāk vai mazāk dakšveidā zaroti koki ar daudziem stumbriem, kāpjoši krūmi un liānas. Gandrīz visām sugām veidojas gaisa saknes, no kurām daļa, sasniedzot zemi, kļūst par spēcīgām balstsaknēm. Lapas stīvas, šauri lineāras vai šauri lancetiskas, vairākās rindās pamīšus uz stumbra vai spirāliskos pušķos. Ziedi viendzimuma, sīki.

Veģetācija

Veido dažāda lieluma audzes lietus mežu pamežā, mitrās ieplakās un dažādās palienēs gan pastāvīgi pārmitrās, gan paisuma laikā periodiski applūstošās vietās. Daudzas sugas sastopamas sāļūdens vidē un bieži sastopami okeānu un jūru krastos.

Izmantošana

Vispazīstamākā dzimtas ģints ir pandāni (Pandanus). Daudzās zemēs tos lieto pārtikā, kā piemēram, jumtiņu pandānu (P. tectorius) un ēdamo pandānu vai izmanto par izejmateriālu dažādu saimniecībā nepieciešamu lietu — grozu, šķīvju, u. tml. — pīšanai. Ar augļu sulu ārstē arī apdegumus.
Sarežģīto audzēšanas apstākļu, liānveida vai lielā auguma dēļ pandāni ir maz kultivēti augi. Dažreiz audzē Veiča pandānu.
Volfšmita muižiņa

Volfšmita muižiņa (vācu: Wolfschmidtshof) ir klasicisma stila koka muižiņas ēkas Latvijas Universitātes Botāniskā dārza teritorijā Kandavas ielā 2, Zasulauka apkaimē, Pārdaugavā.

Vēsture

Uzskata, ka trīs mūsdienās saglabājušās muižiņu ēkas pieder senajam Zasu muižas (Sassenhof) centra apbūves kompleksam. Par Zasu muižas centru nereti uzskatītā teritorija uz Daugavgrīvas un Buļļu ielas stūra ir daļa no Zasu muižas īpašumiem, kur 18. gadsimtā latviešu uzņēmējs Jānis Šteinhauers uzcēla mazāku muižiņu. Tagadējās muižas ēkas ir celtas kā bagāto rīdzinieku vasaras mītne klasicisma stilā uz Zasu muižas zemes pirms 1824. gada. 
19. gs. beigās tā piederēja alkoholisko dzērienu ražotājam Albertam Volfšmitam (1816—1895), kas cita starpā kopš 1847. gada ražoja "Rīgas Melno zāļu Kuncena balzamu" un ķimeli (Wolfschmidt Kümmel). Vēlāk muižiņa piederēja viņa znotam Kristiānam Strickim (1842—1920).
20. gadsimta sākumā muižiņas ēkās darbojās E. fon Rotastes (Rothast) privātā nervu dziednīca, bet pēc Pirmā pasaules kara K. Erdmaņa dārzniecība.
1926. gadā muižiņu kopā ar 10 ha lielu zemes gabalu no Volfšmita mantiniekiem par Ls 181 000 nopirka Latvijas valdība un tās teritorijā sāka iekārtot Latvijas Universitātes Botānisko dārzu, izmantojot arī agrāko muižas īpašnieku Volfšmita un Stricka (von Stricky) celtās oranžērijas un veidoto parku un augļu dārzus. Otrā pasaules kara laikā muižiņas dārza teritorijā izvietoja armijas daļas, bet ēkas un siltumnīcas pielāgoja kazarmu vajadzībām. Pēc kara beigām muižiņas ēkas ietilpa Latvijas Valsts Universitātes Botāniskā dārza teritorijā.
Mūsdienās muižiņas ēkās atrodas gan lekciju telpas, gan laboratorijas, gan noliktavas, kurās tiek glabāti izziņas materiāli un dažādi darba instrumenti.

Apraksts

Ēku kopums ir Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, tas sastāv no 4 celtnēm – dzīvojamās mājas, oranžērijas, kalpu mājas un vešerienes namiņa. Ēku būvvēsture aptver periodu no 18. gadsimta vidus līdz 19. gadsimta vidum – laikā, kad veidojās Rīgas atpūtas muižiņu kultūra. 1930. gadā arhitekts Pauls Kundziņš ir projektējis sarga mājas pārbūves un piebūves projektu, 1939. gadā arhitekts A. Freibergs ir projektējis botāniskā dārza žogu.
Anna Dorofejeva

Biogrāfija

Šahu sākusi spēlēt pamatskolas trešajā klasē. Daudzkārtējā Kirovas un Kirovas apgabala sieviešu šaha čempionātu uzvarētāja, kā arī Krievijas jauniešu šaha čempionātu laureāte. 1997. gadā Tallinā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā. 1998. gadā Elistā pārstāvējusi Krievijas otro izlasi 33. šaha olimpiādē.  Divkārtējā Maskavas pilsētas sieviešu šaha čempionātu uzvarētāja (2002, 2004). Par panākumiem turnīros FIDE 1998. gadā Dorofejevai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Kopš 2007. gada šaha turnīros piedalās reti.
1996. gadā iestājusies Krievijas Valsts fiziskās kultūras, sporta, jaunatnes un tūrisma universitātē (krievu: Российский государственный университет физической культуры, спорта, молодёжи и туризма), kuru beigusi 2002. gadā. Kopš 2002. gada strādā kā trenere, kura nodarbojas ar jauno šahistu apmācību. Vairāku bērnu šaha mācību grāmatu autore.
Pols Koens

Dzīvesstāsts

Dzimis Longbīčā, ebreju ģimenē. Uzaudzis Bruklinā. 1954. gadā ieguvis maģistra grādu, bet 1958. gadā — doktora grādu Čikāgas Universitātē. Strādājis Stenfordas Universitātē.
Veseksu dinastija

Veseksu dinastija (angļu: House of Wessex) bija Veseksas karalistes anglosakšu karaļu dzimta, kas izveidoja Anglijas karalisti un valdīja tajā ar pārtraukumiem no 886. gada līdz 1066. gadam.
Dinastijas aizsācējs bija Veseksas karalis Alfrēds Lielais (senangļu: Ælfrēd) (849-899), kuram 886. gadā izdevās apvienot anglosakšu karalistes vienā valstī. 
Tā kā pēdējais Veseksas dinastijas karalis Eduards Grēksūdzētājs (Edward the Confessor) 1066. gada 4. janvārī mira, neatstājot mantinieku, toties testamentā kā savu pēcnācēju bija norādījis brālēnu Normandijas hercogu Viljamu II Bastardu, tas nekavējoties ar karaspēku ieradās Anglijā. Normāņi kaujā pie Heistingsas sakāva un nonāvēja ievēlēto anglosakšu karali Haroldu Godvinsonu. 26. decembrī hercogs Viljams tika kronēts par Anglijas karali Viljamu I, aizsākot Normandiešu dinastiju.
Ronis (zemūdene)

Vēsture

1923. gada 14. jūlijā Kara ministrija iesniedza Ministru kabinetam izskatīšanai likumprojektu par kara flotes būvprogrammu. Saskaņā ar iesniegto programmu ārzemēs būtu jāuzbūvē četras zemūdenes. Bet finansiālo līdzekļu trūkuma dēļ šo programmu nācās saīsināt, četru gadu laikā nolēma iepirkt divas zemūdenes. Pēc debatēm Saeimā, galu galā 1924. gada aprīlī pieņēma lēmumu, ka līdz 1928. gadam uzbūvēs divas zemūdenes, divus mīnu kuģus aizžogotājus un pašu spēkiem saražos 500 jūras mīnas. 
1924. gada 25. oktobrī Kara ministrija parakstīja līgumu ar Francijas kuģubūvētavām «Augustin Normand» Havrā un «Société anonyme des Ateliers et Chantiers de la Loire» Nantē par divu zemūdeņu un divu mīnu traleru aizžogotāju būvi. No valsts budžeta par zemūdenēm samaksāja 6 433 800 latus. 1926. gada 1. jūlijā Nantes dokos ūdenī ielaida zemūdeni «Ronis». Svinīgajā ceremonijā piedalījās Latvijas armijas komandieris ģenerālis P. Radziņš un eskadras komandieris A. Keizerlings. Vēl pēc trim mēnešiem ūdenī nolaida arī otru Latvijas kara flotes zemūdeni — «Spīdola». No Francijas ceļā uz Latviju zemūdenes pavadīja eskadras flagmaņkugis «Virsaitis». 1927. gadā zemūdenes ieradās Rīgā. 
1925. gadā kuģubūvētavā "Ateliers & Chantiers de la Loire" Nantē (Francija) uzsākta zemūdenes būvniecība, kurai piešķīra nosaukumu "Ronis". 1926. gada 1. jūlijā zemūdene nolaista uz ūdens. 1927. gadā ieskaitīta Latvijas Kara flotē, pieraksta osta ir Liepāja, bet no 1939. gada Rīga. 1940. gada 25. jūlijā ieskaitīta PSRS Kara flotes 18. zemūdeņu brigādes sastāvā ar nosaukumu "Ronis". 1941. gada 22. jūnijā atradās remontā Tosmares rūpnīcā Liepājā. Akumulatoru trūkuma dēļ nevarēja piedalīties militārās operācijās. 1941. gada 24. jūnija naktī no 24. uz 25. jūniju kopā ar zemūdeni "Spīdola" un vēl 4 padomju zemūdenēm tika nogremdēta Vācijas kara flotes bloķētās Liepājas ostas akvatorijā. 1942. gadā sadragāto korpusu izceļ un nodod pārkausēšanā.
Ave Sol (koris)

Ave Sol ir 1969. gadā dibināts profesionāls kamerkoris. Viens no pirmajiem koriem, kas sāka popularizēt latviešu kora mākslu koncertceļojumos un festivālos visā pasaulē.
Kamerkoris Ave Sol muzicējis kopā ar Ļeņingradas filharmonijas simfonisko orķestri, Lietuvas Valsts filharmonijas orķestri, Toijamas Akadēmisko orķestri, Brēmenes orķestri Kammer Sinfonie, Frankfurtes Radio simfonisko orķestri, Londonas Karaliskās Mūzikas akadēmijas orķestri,Izraēlas Camerata Jerusalem, Lietuvas kamerorķestri, Maskavas kamermūziķiem, kā arī Olborgas simfonisko orķestri u.c.
Bandas jūra

Robežas

Bandas jūru ielenc Lielās Zunda salas rietumos, Mazās Zunda salas dienvidos un Moluku salas ziemeļos un austrumos. Ziemeļos Bandas jūra pāriet Moluku jūrā, austrumos — Arafuru jūrā, dienvidos — Timoras jūrā un Savu jūrā, dienvidrietumos — Floresas jūrā un rietumos — Javas jūrā.
Bandas jūru ielenc lielākas salas (Sulavesi, Buru, Floresa) un tūkstošiem mazu, klinšainu saliņu, koraļļu rifi. Klinšainās saliņas un sēkļi padara kuģu iekļūšanu Bandas jūrā sarežģītu un riskantu, toties jūras vidējā daļa ir gandrīz brīva no salām - centrālajā daļā atrodas tikai dažas salu grupas, tai skaitā Bandas salas (agrākās Garšvielu salas).
Rostoka

Vēsture

Pilsētu dibinājuši Pielabas slāvi jeb vendi 11. gadsimtā. 1161. gadā apmetni nodedzināja Dānijas karalis Valdemārs I Lielais. Pēc tam šajā vietā apmetās vācu ieceļotāji nodibinot Vecpilsētu (Altstadt), Viduspilsētu (Mittelstadt) un Jauno Pilsētu (Neustadt). Rostoka 1218. gadā ieguva pilsētas tiesības un attīstījās Hanzas savienības sastāvā. 1419. gadā tika nodibināta viena no vecākajām Eiropas universitātēm - Rostokas Universitāte. 1573. gadā Rostoka atzina Mēklenburgas hercoga varu pār pilsētu. Trīsdesmitgadu karā Rostoku okupē dāņu, zviedru un imperatora karaspēks (1618–48). Pamazām pilsēta pagrimst, un tas attīstība atjaunojas līdz ar rūpniecības attīstību 19. gadsimta otrajā pusē, kad Rostoka kļūst par ievērojamu ostu, kuģu- un aviācijas būves centru. 1939. gada 27. augustā pie Rostokas notika pasaulē pirmais veiksmīgais reaktīvās lidmašīnas starts. Tā kā pilsētā un tās apkārtnē atradās aviācijas kompāniju Arado un Henkel rūpnīcas, tā tika smagi bombardēta Otrā pasaules kara laikā. Pēc Otrā pasaules kara Rostoka attīstījās kā lielākā VDR ostas pilsēta. 1992. gadā no 22. līdz 24. augustam pilsētas Lihtenhāgenes rajonā notika pret vjetnamiešiem un čigāniem vērsti grautiņi.

Uzņēmējdarbība un kultūra

Rostokā atrodas kompāniju AIDA Cruises (kruīzu kompānija), Hugo Stinnes Schiffahrt (kuģniecība), Neptun Werft (kuģubūve) un Scandlines (prāmju satiksme) galvenās mītnes. Kompānijas Nordex (vēja turbīnu ražošana) rūpnīca. Pilsētā tradicionāli notiek ikgadējās Hanzas regates sacensības. Modernās mākslas muzejs Kunsthalle Rostock, Stasi muzejs, zooloģiskais dārzs.
56. kilometrs

Vēsture

Pietura atklāta aptuveni 20. gadsimta 60. gados. Pasažieru vilcieni šeit neapstājas kopš 1997. gada, bet no vilcienu sarakstiem pieturas punkts izzuda 1998. gadā.
Jānis Straubergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1886. gada 24. novembrī Džūkstes pagasta "Lielstraģos". Viņa jaunākais brālis bija folklorists Kārlis Straubergs (1890-1962). Mācījās Džūkstes Lancenieku skolā pie Lerha-Puškaiša, tad Džūkstes "Ērģelniekos" pie skolotāja T.Veidemaņa. No 1901. gada mācījās Valmieras skolotāju seminārā un 1905. gada revolūcijas laikā kā semināristu priekšstāvis aktīvi piedalījās 1. Latviešu skolotāju kongresā, par ko vēlāk tika izslēgts no semināra.
Tikai 1907. gadā Pēterburgā ieguva apriņķa skolotāja tiesības, kā eksterns beidza Jelgavas klasisko ģimnāziju (1908). Studēja teorētisko mehāniku Maskavas universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1909-1912) un specializējās aerodinamikā. Strādāja par matemātikas skolotāju Jekaterinogradas ģimnāzijā Volgas vāciešu apgabalā (1912-1917), sāka publicēties latviešu žurnālā "Māja un Skola" (1913). Pēc Februāra revolūcijas pārcēlās uz Maskavu, kur bija skolotājs Stroganova mākslas skolā un Dailes skolā (1917-1918).
1918. gadā Straubergs atgriezās Latvijā un strādāja Valmieras ģimnāzijā (1918-1919), tad Rīgas 3. pilsētas ģimnāzijā (1919-1935).  Līdztekus studēja filozofiju Getingenes universitātē (1921–1923), bija Tautas augstskolas lektors un direktors. Publicēja rakstus par matemātiku, ar autora atļauju tulkoja latviski tolaik jauno Einšteina Relativitātes teoriju (1926).
Izzinot matemātikas vēsturi, Straubergs 1928. gadā saka strādāt Rīgas pilsētas arhīvos, kuru izpēte kļuva par mūža darbu. Viņš galvenokārt pievērsās latviešu skolu vēsturei un kultūrvēsturei. 1937. gadā tika izdots viņa fundamentālais darbs par Rīgas vēsturi.
1938. gadā Jānis Straubergs kļuva par Rīgas pilsētas bibliotekāru.
Pēc Otrā pasaules kara strādāja Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Vēstures institūtā (1947–1950). Miris 1952. gada 29. aprīlī Rīgā.
Aknīstes novada ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Spāņu vairogs (klasiskā, taisnstūra vairoga forma ar pusapļa pēdas daļu). Purpura laukā zelta brieža galva, sudraba galvā trīs savienoti zaļi gredzeni.
Trīs gredzeni simbolizē novada pagastus — Aknīsti, Asari un Gārseni. Gredzenu motīvs izmantots no Gārsenes barona fon Budberga dzimtas ģerboņa.
Purpursarkanā, zaļā un sudraba krāsas raksturo piederību Sēlijas novadam.
Telefonu numerācijas plāns

Telefonu numerācijas plāns ir noteikumu kopums, kas tālruņu lietotājiem ļauj veikt un saņemt zvanus. Pēc numerācijas plāna veido telefonu numurus. Numerācijas plāns norāda izmantoto numuru formātu un struktūru. Tas parasti sastāv no decimālcipariem, kas apvienoti grupās, lai standarta E.164 ietvaros varētu identificēt valstis, nacionālos adresātus un abonentus. Numerācijas plānā nav ietverti prefiksi, sufiksi un papildinformācija, kas nepieciešama izsaukuma pabeigšanai. Nacionālais numerācijas plāns ir standarta E.164 numerācijas plāna īstenošana nacionālā mērogā.
Armēnijas vēsture

Armēnijas vēsture ir Āzijas un Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Armēnijas teritorijā.

Senā Armēnija

No 9. līdz 6. gadsimtam mūsdienu Armēnijas un kurdu apdzīvotajā Turcijas, Irānas un Irākas teritorijā pastāvēja Urartijas jeb Urartu lielvalsts ar galvaspilsētu Tušpu (tagadējā Vana).
5. gadsimtā p.m.ē. armēņu valsts bija atkarīga no Asīrijas un Babilonas lielvalstīm, vēlāk tā bija satrapija Ahemenīdu Persijas impērijā, līdz to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs. 
4.-3. gs. p.m.ē. mijā Armēnija atguva suverenitāti ar Ervanduni dinastiju tronī. 3. gs. p.m.ē. beigās to iekaroja Seleikīdu impērijas valdnieks Antiohs III Lielais, taču kad seleikīdi 190. g.p.m.ē. pie Magnezijas cieta sakāvi karā ar Romas impēriju, Armēnijas stratēgs Artašess 189. gadā p.m.ē. tika kronēts par Armēnijas valdnieku. Viņa valsti dēvēja par Lielarmēniju (Մեծ Հայք), lai atšķirtu to no t.s. Mazās Armēnijas rietumos no Eifratas, kur valdīja Antioha radinieks Mitridats.
Lielāko varenību Lielarmēnija sasniedza valdnieka Tigrana II laikā (95. - 56. gadā p.m.ē.), kad tās robežas pletās no Kaspijas jūras līdz Vidusjūrai.
1. gs. m.ē. Lielarmēnija kļuva par Romas impērijas vasaļvalsti, bet 114. gadā par Romas impērijas Armēnijas provinci, taču jau pēc pārdesmit gadiem  ar Partas impērijas atbalstu tā atguva suverenitāti.
301. gadā valdnieks Trdats III (Տրդատ Գ Մեծ, 286-330) par valsts oficiālo reliģiju pasludināja kristietību — Armēnija ir pirmā valsts pasaulē, kura ieviesusi kristietību kā valsts reliģiju. 387. gadā Lielarmēniju iekaroja un sadalīja savā starpā Bizantijas impērija un Persijas Sasanīdu valsts.

Pēc neatkarības atgūšanas

Armēnija atguva suverenitāti pēc Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā. Kad 1991. gada 2. septembrī Kalnu Karabaha pasludināja neatkarību no Azerbaidžānas, sākās Karabahas karš (1991-1994). Trešdaļu uguns pārtraukšanas līnijas, pēc pamiera, kurš tika noslēgts 1994. gada 12. maijā, kontrolē Armēnijas Republikas vienības.
Kopš 2009. gada Armēnija piedalās gan Austrumu partnerības sadarbības programmā ar Eiropas Savienības valstīm, gan arī kopš 2015. gada Eirāzijas ekonomiskās savienības programmā ar NVS valstīm.