Akcija T4

Teorētiskais pamatojums

Lai arī pirmo reizi par tiesībām nomirt tika minēts jau 1895. gadā, par nozīmīgāko darbu šajā sakarā uzskatāma 1920. gadā Leipcigā (Vācijā) izdotā psihiatra Alfrēda Hohes (Alfred Hoche) un jurista Karla Bindinga (Karl Binding) grāmata "Brīvlaišana nevērtīgās dzīvības iznīcināšanai" (vācu: "Die Freigabe der Vernichtung lebensunwerten Lebens" — lebensunwert tulkojumā nozīmē "tāds, kura eksistencei nav jēgas"). Tajā autori ieteica nesodītu nonāvēšanu vairākām slimnieku grupām (invalīdiem, garīgi slimajiem, slimniekiem komas stāvoklī), kuras radiniekiem un sabiedrībai kopumā "veido šausmīgu,smagu nastu", kuru dzīvības turpināšana ilgākā laikā ir zaudējusi jēgu "gan viņiem pašiem , gan sabiedrībai kopumā". Šo ļaužu nāve pēc autoru domām "viņiem pašiem ir atraisīšanās tāpat sabiedrībai, īpaši valstij atbrīvošanās no nastas" Šo brīvlaišanu autori uzskatīja par "tiesiskas līdzjūtības pienākumu" "pārskats par šo balasta eksistenču virkni un īsas pārdomas parāda,ka attiecība uz vairumu no tiem netiek apspriests jautājums par apzinātu atgrūšanu, t. i. novākšanu. Arī trūkuma apstākļos, kādus mēs sagaidām, mēs turpināsim ārstēt miesīgus defektus un hroniskas slimības ciktāl slimnieki nav garīgi miruši, mēs nebeigsim ārstēt miesīgi un garīgi slimos, kamēr pastāvēs kaut niecīgākā cerība uz veselības stāvokļa uzlabošanos, bet varbūt kādu dienu mēs nonāksim pie izpratnes, ka pilnīgi mirušo novākšana nav noziegums, amorāla darbība, nekāda emocionāla vardarbība, bet ir atļauts, vajadzīgs akts."

Norise

1929. gadā par vājo cilvēku nogādāšanu pie malas izteicās Ādolfs Hitlers. 1934. gadā stājās spēkā "Likums par iedzimto slimību novēršanu nākamajās paaudzēs," kas paredzēja noteiktu cilvēku grupu piespiedu sterilizāciju nolūkā radīt "kungu rasi". Grozot minēto likumu 1935. gadā tika legalizēti ķirurģiskie aborti. 1939. gada maijā sākās jaundzimušo un mazo bērnu eitanāzija. Tās laikā sāka pielietot anketas, ko vēlāk lietoja arī pieaugušo nonāvēšanā. Bērnu eitanāzijai raksturīga metode bija nomērdēšana badā. Kā izteicās kāds bērnu eitanāzijas "lietpratējs", šī metode ir "daudz dabīgāka". 1939. gada augustā, rīkojot provokācijas uz Vācijas un Polijas robežas (Gleivicas incidents), tika lietoti notiesātu vācu noziedznieku līķi. Šo ļaužu apzīmēšanai, dažas dienas pirms provokācijām, Reinhards Heidrihs (Reinhardt Heydrich) bija lietojis vārdu "konservi". Provokāciju dienā R. Heidriha norīkoti ārsti šiem vīriem bija veikuši letālas injekcijas.
1939. gada septembra beigās Ādolfs Hitlers ar atpakaļejošu datumu - 1939. gada 1. septembri parakstīja "slepeno pavēli" ("eitanāzijas pilnvarojumu") ar kuru reihsleiteram F. Bouleram un savam personīgajam ārstam, dr. Karlam Brantam uzdeva paplašināt ārstu pilnvaras, reģistrējot tos īpaši, lai , pēc cilvēciskiem apsvērumiem, neārstējami slimajiem tiktu garantēta nonāvēšana aiz žēlsirdības. 1939. gada oktobra beigās, Nacionālsociālistiskās ārstu apvienības priekšsēdētājs (Valsts Ārstu vadonis (Reichsaerztefuehrer)) Leonardo Konti (Leonardo Conti) pildot Vācijas Iekšlietu Ministrijas valsts sekretāra pienākumus veselības aizsardzības jautājumos, visām psihiatriskajām slimnīcām izsūtīja anketas, uz kurām pamatojoties, notika nonāvēšanai paredzēto pacientu atlase. Īpaši tika uzsvērts, ka anketas jāaizpilda par jūdiem, čigāniem, nēģeriem un personām, kurām nav Vācijas pilsonības. Šādu cilvēku eitanāziju nacisti sauca par "īpašo ārstēšanu" (vācu: Sonderbehandlung). Lai pacientu iekļautu nonāvējamo sarakstā, bija vajadzīgs triju, savstarpēji nesaistītu "lietpratēju" nonāvēšanai labvēlīgs atzinums. Darbības ar slimnīcās aizpildītājām anketām (pavairošana, izsūtīšana "lietpratējiem" utt.) kā arī grāmatvedība un slimnieku pārvietošana uz Novākšanas iestādēm (vācu: Verlegungsanstalt) tika vadītas no ēkas Berlīnē Tiergartenstrasse 4, no kā arī radās formāli slepenās nacistu eitanāzijas programmas koda nosaukums "T-4".
Jau 1939. gada beigās vienā no Eitanāzijas iestādēm - Hadamāras slimnīcā, netālu no Limburgas pie Lānas, "T-4" ietvaros tika izmēģinātas gāzes kameras. Nonāvētos no gāzes kameras pa slīdošo lenti nogādāja krematorijā. Bērni, gribēdami viens otru nolamāt, teica: "Tu esi dulls, tu nokļūsi Hadamārā, cepeškrāsnī!" 1941. gada 3. augustā, reaģējot uz pirms dažām dienām notikušo Marientāles (netālu no Minsteres) klīnikas pacientu nosūtīšanu uz Eihbergas eitanāzijas iestādi, Minsteres arhibīskaps Klemenss Augusts fon Gālens (Clemens August von Galen) asi nosodīja nacistu eitanāzijas praksi, izraisot šoku valdošajā elitē. Šī sprediķa iespaidā Ādolfs Hitlers 1941. gada 23. augustā pavēlēja izbeigt programmu "T-4". Īstenībā tas nozīmēja tikai to, ka gāzes kameras no eitanāzijas iestādēm tika pārvestas uz koncentrācijas nometnēm, kā arī eitanāzijas "lietpratēju" iesaistīšanos koncentrācijas nometņu ieslodzītu iznīcināšanas programmā "Sonderbehandlung 14f13" un "Euthanasie 14f13", un okupēto zemju iedzīvotāju apšaušanā (Aktion Reinhardt - pēc tās vadītāja - R. Heidriha vārda). Sakarā ar lielo nonāvēto jūdu tautības iedzīvotāju skaitu šie un citi, mazāka apjoma noziegumi koncentrācijas nometnēs un okupētajās teritorijās mūsdienās plašāk ir zināmi ar vienu nosaukumu - holokausts.