Medus (dzēriens)

Nosaukums

Dokumentos latīņu valodā dzērienam lietots nosaukums medo vai hydromel ('medus ūdens'), bet dokumentos viduslejasvācu valodā — mede, meth un mäht, kas visi cēlušies no indoeiropiešu pirmvalodas vārda *médʰu. No indoeiropiešu pirmvalodas vārda daudzās valodās radušies apzīmējumi bišu medum — ģermāņu met, slāvu мед, kā arī latviešu medus, lietuviešu medùs un prūšu meddo. 17. gadsimta latviešu valodas rakstveida avotos gan dzēriens, gan tā izejviela saukta vienā vārdā — medus. „Medus” minēts 1685. gadā izdotajā Jāņa Langija latviešu-vācu vārdnīcā kā latviskā atbilsme vārdam Met, bet Rīgas mācītāja Kaspara Elversa 1748. gada vārdnīcā Meth skaidrots kā „medus dzēriens no medus sataisīts, tas medus dzēriens”. Etnoloģe un vēsturniece Linda Dumpe izteikusi pieņēmumu, ka „medus” visdrīzāk bijis arī dzēriena senais nosaukums.
Mūsdienās medus dzērienu dažkārt sauc par medalu, ko Dumpe uzskata par nepamatotu, jo agrākajās vārdnīcās, piemēram, 1872. gadā izdotajā Kārļa Kristiāna Ulmaņa „Latviešu vārdnīcā” „medalus” vāciski tulkots kā Honigbier (latviešu: medus alus), un saliktenis „medalus” visticamāk kā vāciskā nosaukuma tiešs pārnesums ar tādu pašu nozīmi latviešu valodā ienācis samērā nesen.

Līdz 13. gadsimtam

Dzēriens radies savācējsaimniecības laikmetā vietās, kur bija izplatītas savvaļas bites, un tas varētu būt radies empīriski, sarūgstot ūdenī izšķīdinātam medum. Dzērienam tika piedēvēts burvju spēks, un to izmantoja kā nozīmīgu rituālo dzērienu. Izplatoties ražotājsaimniecībai, lauksaimniecības apvidos līdztekus medum sāka parādīties no graudiem darīti dzērieni,
bet Viduseiropā — arī vīns, kas līdz 13. gadsimtam pilnībā izspieda medu.
Senākā rakstiskā liecība par medus dzēriena vārīšanas paražām Latvijas teritorijā atrodama Indriķa hronikā, kurā rakstīts, ka 1198. gadā no kristietības atteikušies Ikšķiles lībieši pirms tam pēc savas paražas izvārījuši medu (medo coctus), kopīgi iedzēruši un apspriedušies. Vēlāk ir ziņas par Vācu ordeņa brāļiem Kuldīgā, kas 1249. gadā saņēmuši medu „nodzeršanai”.

14.—16. gadsimts

Zināms, ka 14. un 15. gadsimtā medus dzērienu Latvijas teritorijā jau vārīja pilsētu krogos, tostarp Rīgā, kam apkārtnes mežos piederēja liels skaits biškoku un kuras medus dzērienu (meth von Riga) eksportēja arī uz Prūsiju. 16. gadsimtā ir ziņas par medus dzeršanu nodevu ievākšanā — vaku dzīrēs.
Senākais zināmais ar Baltiju saistītais detalizētais medus darīšanas apraksts atrodams Olafa Magnusa 16. gadsimta vidū sarakstītajā „Ziemeļu tautu vēsturē”, kurā dzēriena darīšanai veltītas divas nodaļas — „Kā ziemeļnieki medu (mät) taisa” un „Kā poļi, leiši un gotu savu medu vāra”.

No 19. gadsimta

Līdz 19. gadsimtam medus dzēriena darīšana vēl bija visai izplatīta baltvācu vidū, par ko liecina dažādo dzēriena aprakstu daudzums, tostarp J.K. Petri 1802. gada norāde, ka „Daudzās muižās un mācītājmuižās tiek brūvēts delikāts medus vai medus vīns (delikater Meth oder Honigwein)”. Savukārt par medus gatavošanu latviešu zemnieku vidū šajā laikā ir mazāk ziņu.
19. gadsimtā vārdu „medalus” un „miestiņš” nozīmes jau bija izplūdušas, un ar tiem apzīmēja gan no tīra medus darītu dzērienu, gan ar medu gatavotu iesala dzērienu, gan arī ar medu saldinātu alu.

Gatavošana

17. un 18. gadsimtā pierakstītajās medus receptēs medus un ūdens attiecība ir dažāda — no 1:6 līdz pat 1:2. Pirmajā gadījumā raugs pārraudzētu visu cukuru, un šādam medum būtu aptuveni 7% etanola, bet garša — sausa un sīva, savukārt otrajā gadījumā pēc rūgšanas beigām medum būtu ap 10% etanola un saglabātos aptuveni 25% medus cukura, sniedzot dzērienam saldu garšu.
Medus sajaukts ar ūdeni un vārīts, nosmeļot putas. Tā kā tolaik medus bija pieejams tikai no savvaļas bitēm, dzērienu vārīja kopā ar visām bitēm, vaska šūnām un citām stropa sastāvdaļām, ko nokāsa vārīšanas laikā un/vai pirms rauga pievienošanas vai pārliešanas pārvadāmajā traukā. Medus raudzēšana ilga no 2—3 nedēļām, un dzērienu visticamāk nedzēra, iekams tas nebija pilnībā norūdzis.