google/wiki40b huggingface dataset:
Dzirnavsalas apmetne

Dzirnavsalas apmetne bija akmens laikmeta iedzīvotāju apdzīvota vieta Lubāna līdzenumā tagadējā Rugāju novada teritorijā. Atrodas Rugāju pagasta Mieriņos ap 1,5 km no Sietnieku mājām Pededzes upes kreisajā krastā.

Arheoloģiskie izrakumi

1964. un 1967. gadā arheoloģiskie izrakumi šeit veikti Ilzes Lozes vadībā. Atrastas dažādas senlietas gan upes gultnē, gan arī pretējā krastā. Tagad tā ir Pededzes vecupe, jo jaunizraktais Pededzes kanāls atvirzīts daudz tālāk. Pededzes labajā krastā atrastas trauku lauskas, kauli, ogles un šie atradumi pēc Ilzes Lozes domām attiecināmi uz jaunākiem laikiem, bet atrasta arī ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras un porainās masas keramikas paliekas.

Arheoloģijas piemineklis

Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis.
Čārlzs Mēle

Biogrāfija

1880. gados bijis viens no vadošajiem ASV šahistiem. 1880. gadā Ņujorkā 5. ASV šaha kongresā izcīnījis 3. vietu (uzvarējis Džordžs Makenzijs). 1888. gadā Sinsinati dalījis 2. vietu 1. ASV šaha asociācijas turnīrā, kas vienlaicīgi tiek uzskatīts par pirmo ASV šaha čempionātu (uzvarēja Džeksons Šovalters). Piedalījies šaha mačos, kuros 1879. gadā uzvarējis Davidu Greiemu Bērdu ar 6½:4½, bet 1890. gadā zaudējis Viljamam Polokam ar 6½:7½.
Iesmdurklis

Raksturojums

No apmēram 1800.gada sāka parādīties naža vai zobens tipa durkļi, kurus varēja tikpat labi arī turēt rokās. 20.gs. sākumā atkal sāka parādīties iesmdurkļi, kuri bieži vien tika salocīti vai pieblīvēti zem stobra lielākam kompaktumam kā, piemēram, uz Francijas MAS-36, Krievijas SKS un Vācijas FG-42. Lee-Enfield No.4 durklis jeb Cūku-durklis bija īss un viegls iesms (bet nostiprināts šabloniski), un bija nepopulārs tā garuma dēļ. Britu karaspēks tos vēl lietoja 2. pasaules karā, bet kopš šī kara armijās tie nav iecienīti, izņemot iespējams Ķīnu, kas piestiprināja tos pie saviem AK-47 un SKS variantiem (56. tips un 68. tips). Tā izmantošanas iespējas atšķirībā no naža tipa durkļa ir mazākas. To vēl var izmantot kā telts mietiņu. Dažiem cilvēkiem patīk arī tas, ka, ejot medībās purvainā apvidū, iesmdurkli var iespraust zemēs un tā noturēt šauteni. Jāpiezīmē arī, ka noņemot to no ieroča, to nevar mest kā nazi.
Tirgoņu iela (Rīga)

Vēsture

Pirmo reizi Tirgoņu iela (latīņu: platea mercatorum) pieminēta ap 1330. gadu. Viduslaikos tā bija nozīmīga tirdzniecības iela, tās nozīme īpaši pieauga pēc pilsētas tirgus pārcelšanas uz jauno tirgus laukumu — vēlāko Rātslaukumu. Tirgoņu iela tolaik savienoja tirgu ar galvenajiem pilsētas vārtiem, iekļaujot arī Šķūņu ielas posmu līdz Zirgu ielai, kas turpinājās kā Lielā Smilšu iela līdz Pulvertornim.
Ledus laikmets 2: Atkusnis

Sižets

Sākas atkusnis, un klints iemītnieki mēģina aizbēgt no draudošajām briesmām. Menijs nomoka sevi ar domu, ka viņš ir palicis pēdējais mamuts uz zemes. Viņš atrod mamutu sievieti Eniju, taču viņa uzskata, ka ir oposums, un vēl ļaunāk - viņai ir draugi  oposumi, kas šauj Menijam, Sidam un Djego ar dažādiem priekšmetiem, un viņa arī guļ ar galvu uz leju - kokos!
Jānis Balodis (senators)

Dzīves gājums

Dzimis Ungurpils pagastā, lauksaimnieka ģimenē. Pēc Rīgas Nikolaja ģimnāzijas beigšanas, studējis tieslietas Tērbatas universitātes juridiskajā fakultātē. Pēc tās beigšanas 1915. gadā, iesaukts kara dienestā. 1919. gadā iestājies Rīgas apgabaltiesā par tiesu amata kandidātu, tajā pašā gadā iecelts par Rīgas apgabaltiesas prokurora vietnieku. 1921. gadā iecelts par Rīgas apgabaltiesas locekli, 1923. gadā par Tiesu palātas locekli. 1928. gada 29. jūnijā iecelts par senatoru Latvijas Senāta Kriminālās kasācijas departamentā. No 1940. gada 16. jūlija līdz Senāta likvidēšanai 1940. gada novembrī bijis departamenta priekšsēdētājs. Darbojies par Augstākās disciplinārās tiesas locekli, piedalījies Sodu likumu izstrādāšanas komisijas darbā.
Kopš 1920. gada aktīvi piedalījies 2. Rīgas Šaha biedrības darbā, ieņemdams dažādus amatus tās valdē un piedalīdamies šaha turnīros. No 1932. līdz 1933. gadam bijis arī Latvijas Šaha savienības priekšsēdētājs.
1944. gadā kopā ar sievu, baltu filoloģi Ritu Šāberti-Balodi devies bēgļu gaitās uz Vāciju. 1951. gadā izceļojis uz ASV un apmeties uz dzīvi Minesotas štata pilsētā Mineapolē. Aktīvs latviešu sabiedriskās dzīves dalībnieks: viens no Latviešu akadēmiskās kopas dibinātājiem, Latviešu evaņģēliski luteriskās draudzes valdes loceklis, Amerikas Latviešu šaha apvienības goda biedrs, žurnāla „Šaha Pasaule” līdzstrādnieks.
Miris 1975. gada 28. maijā Mineapolē.
Via Dolorosa

Via Dolorosa (latīņu: Via Dolorosa — ‘Sāpju ceļš’, arābu: طريق الآلام) ir iela Jeruzalemē. Tiek uzskatīts, ka pa šo ielu Jēzus Kristus gājis uz krustā sišanas vietu.
Ceļš no Antonija cietokšņa līdz Svētā kapa baznīcai (apmēram 600 metri) ir nozīmīga kristiešu svētceļojumu vieta. Pašreizējais maršruts pastāv kopš 18. gadsimta, kad tika aizvietotas agrāk pastāvējušās versijas. Mūsdienās te atrodas pirmās deviņas Krusta ceļa stacijas, pārējās piecas kopš 15. gadsimta beigām atrodas Svētā kapa baznīcā.
Rīgas estrādes orķestris

Rīgas estrādes orķestris (REO) bija Latvijas Valsts filharmonijas estrādes mūzikas orķestris, kas pastāvēja no 1957. līdz 1976. gadam. To vadīja Ringolds Ore (1957—1959), Aleksandrs Kublinskis (1959—1960), Egīls Švarcs (1960—1964), Raimonds Pauls (1964—1971), Aivars Krūmiņš (1971—1976).

Vēsture

Orķestri izveidoja 1957. gadā komponista Ringolda Ores vadībā. Tā sastāvā iekļāva 1956. gadā dibināto Latvijas Radio sekstetu, kurā spēlēja pianists Raimonds Pauls, saksofonists un klarnetists Gunārs Kušķis, kontrabasists Egīls Švarcs, vibrofonists Eduards Ābelskalns, bundzinieks Haralds Brando un ģitārists Georgs Slaveckis (Славецкий).  
REO spēlēja gan pavadījumu vokālistiem, gan arī džeza manierē komponētus Ringholda Ores, Raimonda Paula oriģinālskaņdarbus un ārzemju mūzikas apdares. Sākotnējā orķetra sastāvā spēlēja arī trompetists Boriss Kogans, trombonists Aldis Āmoliņš, vijolnieks Alnis Zaķis, trompetists Arvīds Brēmanis un citi mūziķi.
1958. gadā no REO aizgāja Raimonds Pauls, pianista vietu ieņēma akordeonists Ermens Bāliņš. 1959. gadā Ringoldu Ori atcēla no orķetra vadīšanas, par REO vadītāju kļuva Aleksandrs Kublinskis, tad Egīls Švarcs. Orķestrim pievienojās saksofonists Aleksandrs Piščikovs (Пищиков) un saksofonists Vitālijs Dolgovs (Долгов).
Vokālisti bija Aino Bāliņa, Valentīna Butāne, Larisa Mondrusa, Zdzislavs Romanovskis un citi.
1964. gadā REO vadību pārņēma Raimonds Pauls, to pameta Aino Bāliņa, kas pievienojās Maskavas Oļega Lundstrēma orķestrim, bet A. Pisčikovs un V. Dolgovs  Edija Roznera orķestrim. Viņu vietu ieņēma saksofonists Raimonds Raubiško, saksofonists un flautists Ivars Birkāns, trompetists Aivars Krūmiņš. 
Vokālisti bija Nora Bumbiere, Viktors Lapčenoks, Margarita Vilcāne, Ojārs Grinbergs. REO šajā laikā izpildīja galvenokārt Raimonda Paula dziesmas.
1971. gadā Raimonds Pauls pameta REO un izveidoja savu grupu "Modo", Rīgas estrādes orķestri likvidēja 1976. gadā.
Trepe (stacija)

Vēsture

Stacija tika ierīkota ar dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils izbūvi 1861. gadā. 1918. gadā stacijas nosaukums bija Bormaņi, taču kopš 1919. gada par stacijas oficiālo nosaukumu tika apstiprināta Trepe (sākotnēji — Treppenhof).
Milans Vidmars

Zinātniskā darbība

Vidmars piedzima vidusšķiras ģimenē Ļubļanā. 1902. gadā viņš iestājās Vīnes universitātes elektrotehniskajā fakultātē, kuru 1907. gadā beidza. 1911. gadā kļuvis par zinātņu doktoru. Pēc atgriešanās Ļubļanā ir kļuvis par Ļubļanas universitātes elektrotehnikas fakultātes dibinātāju, bet 1928.—1929. gadā bijis Ļubļanas universitātes rektors. 1948. gadā nodibinājis Ļubļanas elektrotehnisko institūtu, kam tagad piešķirts viņa vārds. 1940. gadā kļuvis par Slovēnijas zinātņu akadēmijas īsteno locekli.

Šahista karjera

Vidmars arī bija viens no sava laika spēcīgākajiem šahistiem, kuram Starptautiskā šaha federācija FIDE 1950. gadā kā vienam no pirmajiem piešķīra starptautiskā lielmeistara nosaukumu.
Vidmars ir piedalījies daudzos starptautiskos turnīros, kuros izcīnījis godalgotas vietas:
1907. gadā Karlsbādē 6. vieta, 1908. gadā Prāgā 3. vieta, 1909. gadā Gēteborgā 1. vieta, 1911. gadā dalīta 2. vieta (ar Akibu Rubinšteinu, uzvarēja Hosē Rauls Kapablanka) Sansebastjanā, 1912. gadā 1. vietā Budapeštā, 1912. gadā 2. vieta Manheimā, 1918. gadā 1. vieta Vīnē un Berlīnē, 1928. gadā 2. vieta Košicē, 1926. gadā dalīta 1. vieta (ar Aleksandru Aļehinu) Hastingsā un 3. vietā Zemeringā, 1927. gadā 4. vieta Ņujorkā un Londonā, 1940. gadā 2. vieta (aiz Maksa Eives) Budapeštā, 1952. gadā 1. vieta Bāzelē.
Tāpat Vidmars bija daudzu šaha sacensību arbitrs, tajā skaitā arī 1948. gada piecu spēcīgāko pasaules šahistu mačturnīrā, kurā tika izcīnīts Pasaules šaha čempiona nosaukums.
Arī Vidmara dēls Milans Vidmars jaunākais (1909—1980) bija pazīstams šahists, kurš 1950. gadā kļuva par starptautisko meistaru šahā.
Atzīmējot Vidmara lielo ieguldījumu šaha attīstībā Slovēnijas šaha federācija rīko viņa vārdā nosauktos memoriālus.
Zikurāts

Zikurāts (babiloniešu ziqqurrat) bija kulta celtne senajā Mezopotāmijā, babiloniešu templis (parasti pakāpienveidīgas piramīdas formā). Zikurātu virsotnē
atradās dievu nams jeb templis. Sākotnēji zikurātiem bija tīri praktiska nozīme — plūdu laikā uz šīm platformām patvērās pilsētvalsts iedzīvotāji. Par to liecina senākie zikurāti, uz kuru platformām atradās arī ikdienišķas celtnes. Vēlāk uz platformām cēla tikai tempļus un zikurātā drīkstēja kāpt tikai priesteri. Zikurāti bija gandrīz visās Divupes pilsētās. Augstākais no tiem atradās Bābelē — tas bija 90 metrus augsts un sastāvēja no septiņiem stāviem. Vēsturē tas pazīstams kā Bābeles tornis, un tas uzcelts par godu Bābeles galvenajam dievam Mardukam.
Sāmsala

Vēsture

Arheoloģiskie atradumi liecina, ka Sāmsala apdzīvota vismaz 5 000 gadus ilgi. Senās skandināvu sāgās salu dēvē Eysysla, kas devis salai tās nosaukumu zviedru, vācu dāņu un latīņu valodās. Igaunijas pamatdaļu pretstatā salām igauņi dēvēja par Suuremaa — ‘lielo zemi’, ko senie skandināvi tulkoja savā valodā kā Adalsysla.
Skandināvu sāgas liecina par biežām sadursmēm starp saliniekiem un vikingiem. Arī paši salinieki nereti devās laupītāju gaitās. Sāmsala bija turīgākā senās Igaunijas daļa.
1227. gadā Sāmsalu ieņēma Livonijas ordenis, taču šeit saglabājās vietējo iedzīvotāju pretestība. Kad 1236. gadā Livonijas ordeni sakāva lietuvieši (Saules kauja), arī Sāmsalā sākās dumpis, kas beidzās ar salinieku un ordeņa mestra vienošanos. 1270. gadā salu izpostīja lietuvieši un zemgaļi, kas uzvarēja Livonijas ordeņa karaspēku kaujā uz ledus pie Karuzes. Kaujā krita arī ordeņa mestrs Otons Rodenšteins.
Daļu no salas tieši pārvaldīja Livonijas ordenis, daļu — Sāmsalas—Vīkas bīskapija. Pēc Livonijas konfederācijas sabrukuma ordenis 1560. gada 15. aprīlī pēdējais Sāmsalas—Vīkas katoļu bīskaps Jānis V fon Minhauzens savu bīskapiju pārdeva Dānijas karalim Frederikam II, kura jaunākais brālis Magnuss, vēlākais Livonijas karalis, tika ievēlēts par bīskapu. 1560. gada maijā Dānijas karalis no Ulriha Bēra atpirka arī Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam.
Teritoriju apvienošanas nolūkā Dānija iemainīja Polijai—Lietuvai bīskapijas kontinentālo daļu pret to Sāmsalas daļu, kas agrāk piederēja Livonijas ordenim, tādējādi visa Sāmsala un Kurzemes bīskapija kļuva par Dānijas īpašumu.
1645. gadā Sāmsala nokļuva Zviedrijas pakļautībā un ietilpa Zviedru Vidzemes sastāvā. 1721. gadā Sāmsala kļuva par Vidzemes guberņas daļu Krievijas impērijas sastāvā.
Pirmā pasaules kara laikā 1917. gada oktobrī vācu armija no Kurzemes pārcēlās pāri Irbes šaurumam un ieņēma Igaunijas salas un turēja tās savā kontrolē līdz kara beigām. Pēc pirmā pasaules kara kopā ar pārējo Igauniju ieguva neatkarību no Krievijas impērijas. Otrā pasaules kara laikā un pēc tam uz Vāciju un Krieviju tika izsūtīti ap 30% salinieku.
Padomju laikā, pateicoties tam, ka sala ir izolēta, to maz skāra pārkrievošana. Ap 98% salas iedzīvotāju ir igauņi.

Saimniecība

Salu var sasniegt pa dambi no Muhu salas, ar prāmi no Pērnavas un Hījumā. Prāmju satiksme ar Ventspili neregulāra. Kuresārē ir lidosta; regulāri reisi uz Tallinu un sezonāli lidojumi — uz Pērnavu, Helsinkiem, Rīgu un Stokholmu.
Tiek pētīta iespēja savienot Sāmsalu ar Igaunijas pamatdaļu ar liela tilta palīdzību. Ar Muhu salu jau savieno 1896. gadā uzcelts dambis. Paredzams, ka tilts netiks uzcelts ātrāk par 2014. gadu.
Salā, Kārmas karjerā, iegūst dolomītu, kuru izmanto dekoratīvajai apdarei. Rīgā ar Sāmsalas dolomītu apdarinātas Stacijas laukuma tuneļu ieejas un citas celtnes.
Naums Āronsons

Dzīves gājums

Naums Āronsons ir dzimis 1872. gada 25. decembrī ebreju ģimenē Krāslavā. No 1889. līdz 1891. gadam mācījās I. Trutņeva mākslas skolā Viļņā. 1891. gadā mēģināja iestāties Pēterburgas Mākslas akadēmijā, bet izglītības trūkuma dēļ netika pieņemts. 1891. gadā devās uz Parīzi, kur strādāja tēlniecības darbnīcā kādā pamestā stallī. Vēlāk iestājās bezmaksas dekoratīvās mākslas skolā un Kalarosi privātskolā. 1897. gadā saņēma pirmo lielo pasūtījumu un piedalījās izstādē, kur ar darbu "Mīlas gulta" guva milzīgus panākumus.
Veidojis Dantes, Sokrata, Vašingtona, Pastēra, Šopēna, Ļeņina, Bēthovena, Tolstoja, Gorkija krūšutēlus. 1902. gadā piedalījies Maskavas akadēmijas izstādē. Krievijas mākslas muzejs nopirka viņa darbu "Vecās sievietes portrets". 1904. gadā Pēterburgā organizēja "Mākslinieku jauno apvienību". 
Līdz Latvijas okupācijai 1940. gadā bieži devās uz Krāslavu, kur organizēja koloniju nabadzīgajiem bērniem un bāreņiem. Pēc Francijas okupācijas 1940. gadā devās uz ASV, kur ļoti smagos materiālos apstākļos miris 1943. gada 30. septembrī.
Krāslavā Nauma Āronsona vārdā ir nosaukta iela un 1988. gadā atklāta piemiņas plāksne, kas veltīta viņa 115.dzimšanas dienai. Bijis Parīzes brīvmūrnieku ložas "Mont Sinaï" brālis no 1919. līdz 1930. gadam.
Kamjanka-Buzka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1441. gadā. Ietilpa Žečpospoļitā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Pēc Pirmā pasaules kara Kamjanka-Buzka tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, Kamjanku-Buzku ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Kamjanku-Buzku ieņēma vācu karaspēks un iekļāva Ģenerālgubernatūras sastāvā.
Pēc Otrā pasaules kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika padzīti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Līdz 1991. gadam Kamjanka-Buzka atradās Ukrainas PSR sastāvā.
Biotehnoloģija

Biotehnoloģija (grieķu: βίος, bios — 'dzīvība' + tehnoloģija) ir bioloģijas un tehnikas nozare, kas izmanto dabiskās bioloģiskās sistēmas (piemēram, mikroorganismus), lai ražotu bioloģiski nozīmīgas vielas. Biotehnoloģija arī izstrādā un pēta dzīvo šūnu un audu audzēšanas un pavairošanas metodes. Biotehnoloģiju izmanto pārtikas rūpniecībā, medicīnā, ķīmisko vielu ražošanā, lopkopībā un citur.

Hronoloģija

Nereti jēdzienu "biotehnoloģija" attiecina uz gēnu inženierijas tehnoloģijām, kuru attīstība sākās 20. gadsimta otrajā pusē, tomēr biotehnoloģiju vēsture ir ievērojami senāka. To pirmsākumi saistīti ar alus, vīna un siera ražošanu. Ir atrastas liecības, ka alus raudzēšana sākusies pirms vairāk nekā 10 tūkstošiem gadu. Arī vīna raudzēšana sākās aptuveni tajā pašā laikā. Cilvēki izgatavoja šos dzērienus, no paaudzes uz paaudzi nododami raudzēšanas receptes un nezinādami, ka to iegūšanā liela nozīme ir mikroorganismiem. 
1944. gadā tika pierādīts, ka DNS molekulas nes iedzimtības informāciju. 1952. gadā atklājaplazmīdas elementus, kas spēj pārnest ģenētisko informāciju no vienas šūnas uz citu. Džeimss Votsons 1953. gadā izveidoja DNS struktūras modeli. 1973. gadā ieguva baktēriju un vīrusu DNS hibrīdu.
1976. gadā ASV nodibināja pirmo firmu Genentech, kas izmantoja biotehnoloģijas sasniegumus. 1977. gadā ieguva baktērijas, kas sintezē cilvēka augšanas hormonu, bet 1978. gadā baktērijas, kas klonē cilvēka insulīna gēnu. 1980. gadā tika patentēts pirmais ģenētiski pārveidotais organisms, baktērija. 1981. gadā tika radīti pirmie transgēnie dzīvnieki — peles, bet 1983. gadā tika radīts pirmais transgēnais augs — tabaka, kura uz lauka sāka audzēt pēc 5 gadiem. 1985. gadā siera ražošanā pirmo reizi izmantoja  no ģenētiski pārveidotiem mikroorganismiem iegūtu fermentu.
1989. gadā aizsākās darbs pie cilvēka genoma izpētes. 1990. gadā radīta pirmā ģenētiski pārveidotā govs, kas pienā izdalīja svešo gēnu darbības produktus. 1994. gadā tirdzniecībā nokļuva pirmais ģenētiski pārveidotais augs — tomātu šķirne, kuru iespējams ilgstoši uzglabāt. No 1997. līdz 1998. gadam tika uzsākta dzīvnieku klonēšana. 2002. gadā sākās diskusijas par cilvēka klonēšanu, bet 2003. gadā aprīlī pabeidza cilvēka genomu sekvencēšanu.
Estonia (korporācija)

Estonia bija Tērbatas Universitātes vācbaltiešu studentu korporācija, kas dibināta 1821. gada 7. septembrī kā Igaunijas guberņas studentu apvienība. Tās krāsas — zaļš-violets-balts, devīze — Virtus decus Estonorum! ("Tikums ir igauniešu rota!").
Korporācijas darbība apturēta 1939. gada 15. oktobrī Otrā pasaules kara sākumā pēc vācbaltiešu piespiedu izceļošanas. Estonia filistri piedalījās korporāciju Fraternitas Dorpatensis un Corps Curonia Goettingensis dibināšanā.
ASP.NET

ASP.NET ir atvērtā pirmkoda servera puses tīmekļa lietotņu ietvars, kas izstrādāts tīmekļa izstrādei, lai varētu veidot dinamiskas tīmekļa lapas, tīmekļa lietotnes, tīmekļa servisus. To izstrādāja Microsoft. Publicēts 2002. gada janvārī ar .NET Framework 1.0 versiju, aizvietojot paša Microsoft Active Server Pages (ASP) tehnoloģiju.
ASP.NET aizvietotājs ir 2016. gadā publicētais ASP.NET Core.
Krasnohorivka

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 19. gadsimta 70.—80. gados kā Krasna Hirkas (Красна Гірка) ciems, kas gadu gaitā piederējis dažādiem muižniekiem. No 1886. gada pagasta centrs. 1895. gadā muižnieks Kaminskis nodibināja krievu-franču ugunsizturīgo materiālu biedrību, kas 1899. gadā uzbūvēja ciemā ugunsizturīgo materiālu rūpnīcu, kuras izstrādājumus izmanto metalurģiskajā, koksa ķīmijas ražošanā un būvniecībā.
Ļudovīts Lehens

Dzīves gājums

No 1949. līdz 1955. gadam viņš studējis Mākslas un dizaina akadēmijā Bratislavā. Viņš bija profesoru D. Milliho un V. Hložnīka students.
1956. un 1957. gadā viņš ieguva 1. vietu Slovākijas reālistiskās glezniecības konkursos. 20. gadsimta sešdesmito gadu sākumā notika viņa grafiskās mākslas izstādes Briselē, Padomju Savienībā un Ķīnā. 1962.gadā viņš tika nelikumīgi arestēts un notiesāts uz 11 gadiem politisku iemeslu dēļ. 1968. gadā Prāgas pavasara reformu rezultātā, viņš tika atzīts par nevainīgu un atbrīvots. Pēc atbrīvošanas Lehens nodarbojas glezniecību. Daži no viņa darbiem ir tagad pastāvīgi izstādīti Slovākijas Nacionālajā galerijā Bratislavā.

Šaha kompozīcija

L. Lehens pievērsās šaha kompozīcijai 1977. gadā 52 gadu vecumā. Galvenokārt viņš sastādīja divvilčus, palīgmatus un pasaku šaha kompozīcijas. Vairāki viņa uzdevumi tapuši sadarbībā ar Juraju Brabecu, Peteri Gvozdjāku un Jozefu Tarabu un citiem šaha problēmistiem. No 2005. gada FIDE meistars šaha kompozīcijā.
Lucavsalas muiža

Lucavsalas muiža jeb Lucavmuiža (vācu: Lutzaushof) bija privātā muižiņa Lucavsalā, Akmeņsalas draudzes novadā. Savu nosaukumu 17. gadsimtā ieguvusi no tās īpašnieka Lucava (von Lutzau) vārda.

Vēsture

Zināms, ka līdz 1559. gadam Daugavas kreisā krasta saliņas tagadējās Lucavsalas vietā piederējušas Livonijas ordenim. Pēc ordeņa sabrukuma tās pārgāja privātīpašumā. Nosaukums radies Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā, kad muižiņu Mazās Daugavas krastā savā īpašumā ieguva Klāss Lucavs. Daugavas kaujas laikā 1701. gada jūlijā Lucava muižā zviedri ielenca kapteiņa Šlipenbaha komandēto Krievijas armijas garnizonu. Kaujā krita daudz krievu un zviedru karavīru, kas turpat pie muižas tika apbedīti. 18.—19. gadsimtā vairākas mazākas saliņas pakāpeniski saplūda ar Lucavsalu (vācu: Lutzausholm).
1782. gadā muiža piederēja Magnusas kundzei, dzimušai Landavai (Fr. Magnus, geb. Landau). 19. gadsimta otrajā pusē muižu nopirka tirgotājs Ivans Ļeontjevs. 1891. gadā pēc B. Epingera projekta pie Lucavsalas muižas ēkām uzcēla 6 metrus augstu pēc formas pareizticīgo kapelai līdzīgu pieminekli. 1902. gadā Rīgas pilsēta atpirka Lucavsalas muižu un 1904. gadā iekļāva Rīgas pilsētas teritorijā.
Makss fon Laue

Biogrāfija

Dzimis 1879. gadā Pfafendorfā (mūsdienu Koblencas sastāvdaļa), Prūsijā. Viņa tēvs Jūliuss Laue bija militārās administrācijas ierēdnis, 1913. gadā iecelts muižniecības kārtā. Tādējādi titulu mantoja arī dēls Makss.
1899. gadā Makss fon Laue uzsāka studēt matemātiku, fiziku un ķīmiju, mācījās Strasbūras, Getingenes, Minhenes universitātēs. 1902. gadā sāka studēt Berlīnes universitātē, kur viņa doktora darba vadītājs bija kvantu mehānikas pamatlicējs Makss Planks. 1903. gadā Makss fon Laue saņēma doktora grādu.
No 1906. līdz 1909. gadam strādāja par privātdocentu Berlīnē un bija Maksa Planka asistents. Šajā laikā satika Albertu Einšteinu, kura relativitātes teoriju atbalstīja un deva arī savu ieguldījumu tās attīstībā.
Vēlāk strādāja Minhenes universitātē pie Arnolda Zommerfelda (1909-1912), pēc tam Cīrihes universitātē (1912-1914) un Frankfurtes universitātē (1914-1919). No 1919. gada līdz pat 1943. gadam bija teorētiskās fizikas profesors Berlīnes universitātē.

Ideoloģijas ietekme

1933. gadā Vācijā, nākot pie varas Hitleram, nacionālsociālisma ideoloģija sāka ietekmēt arī fizikas jomu. Tika atbalstīta "vāciešu fizikas" jeb "āriešu fizikas" kustība, ko izveidoja Filips Lenards (1905. gada Nobela prēmijas laureāts fizikā) kā pretstatu "ebreju fizikai", īpaši vēršoties pret Einšteina relativitātes teoriju. Daudzi ebreju zinātnieki bija spiesti emigrēt no Vācijas. Makss fon Laue bija viens no retajiem (arī Makss Planks), kas uzdrošinājās aizstāvēt Einšteinu un citus ebreju zinātniekus.
2. pasaules kara laikā Makss fon Laue savu Nobela zelta medaļu bija nosūtījis uz Nīlsa Bora institūtu Dānijā, lai tā nenokļūtu nacistu rokās. Bet vācu armijai ienākot Dānijā, arī tur vairs nebija droši to saglabāt. Tad ungāru ķīmiķis Ģerģs Heveši izšķīdināja gan Laues, gan arī vēl viena Nobela prēmijas laureāta Džeimsa Franka medaļas karaļūdenī. Pēc kara zelts no trauka tika atkal izdalīts, un no iegūtā zelta Nobela prēmijas komiteja organizēja jaunu medaļu izgatavošanu.

Pēckara laiks

Kara beigās Laue kopā ar vēl 9 vācu zinātniekiem tika aizturēts un aizvests uz Lielbritāniju. Tikai 1946. gadā viņam atļāva atgriezties Vācijā. Laue strādāja pie zinātnes institūciju atjaunošanas Braunšveigā (1946-1948). Vēlāk Laue strādāja Getingenes universitātē un Maksa Planka institūtā. No 1951. gadam līdz 1958. gadam (aiziešanai pensijā) Laue bija Frica Hābera Fizikālās ķīmijas institūta direktors Berlīnē (Berlin-Dahlem).

Nāve

1960. gada 8. aprīlī Laue cieta autokatastrofā, saduroties ar motociklu, kura vadītājs gāja bojā. Laues stāvoklis no sākuma deva cerības uz atveseļošanos, tomēr tas pasliktinājās, un 24. aprīlī Laue mira 80 gadu vecumā.