Okeanogrāfija

Okeanogrāfija (no "okeāns" un grieķu γράφειν - "rakstīt"), arī okeanoloģija ir daļa no Zemes zinātnēm, kas pēta okeānus un jūras. Okeanogrāfi nodarbojas ar daudzveidīgu tēmu klāstu sākot no plātņu tektonikas un okeāna straumēm līdz jūras organismu izpētei. Okeanogrāfam savos pētījumos  ir jāapvieno bioloģijas, fizikas, ģeoloģijas, ķīmijas un meteoroloģijas zinātņu atziņas.
Okeānu izpēte ir cieši saistīta ar globālās sasilšanas izpēti un daudzkārt ir devusi nozīmīgu ieguldījumu klimata pētījumos.

Vēsture

Agrīnā okeānu izpēte aprobežojās ar to virsmas izpēti, cilvēki iepazina arī salīdzinoši nelielo zivju sugu klāstu, kuras nozvejoja zvejnieki. Tomēr nereti tika pētīti arī procesi, kas saistīti ar Pasaules okeānu un ietekmē to. Ptolemajs aptuveni 150. g. pmē. sagatavoja krastu aprakstus. 1513. gadā tika atklāta Golfa straume. 1678. un 1786. gados tika sagatavotas jūras straumju kartes, kuru mērķis bija paātrināt un atvieglot Atlantijas okeāna šķērsošanu. Izaks Ņūtons 1687. gadā izskaidroja plūdmaiņu mehānismu - to, kā Saules un Mēness gravitācijas spēks rada paisumus un bēgumus. Luijs Antuāns de Bugenvils (1729 - 1811) un Džeimss Kuks (1728 - 1779) savās ceļojumu atskaitēs plaši aprakstīja pašas jūras.
Jau kopš seniem laikiem īpaši rūpīgi tiek pētīti vēja virzieni un spēks jūrās un okeānos. 1688. gadā Edmunds Halejs sagatavoja pirmo Atlantijas okeāna vēju karti.
18. gadsimta beigās un 19. gadsimta sākumā pirmos darbus par straumju režīmu okeānos (Atlantijas un Indijas okeānos) sarakstīja Džeimss Rennels. 1842. gadā tika publicēts Čārlza Darvina darbs par rifiem un atolu veidošanos.
Stāvo kontinentālo nogāzi atklāja tikai 1849. gadā. Pirmā grāmata par okeanogrāfiju sarakstīta 1855. gadā (Physical Geography of the Sea, M. F. Maury.). Metjū Fontēns Morijs arī uzsāk kuģu žurnālu datu apkopošanu, kas izrādās ļoti vērtīgs materiāls jaunās zinātnes veidošanai.
Liekot pirmo Transatlantisko telegrāfa kabeli 1858. gadā atklājās, ka Atlantijas okeāna centrālajā daļā ir kalnu grēda - tikai 1950. gados noskaidrojās, ka tā ir garākā kalnu grēda pasaulē - Vidusatlantijas grēda.
19. gadsimta otrajā pusē zinātnieku aprindas saražoja veselus botāniskās un zooloģiskās informācijas plūdus un paralēli tam Eiropas zinātniekiem kļuva skaidrs, ka zināšanas par okeāniem ir smieklīgi mazas. Okeanogrāfija kā moderna zinātne aizsākās 1872. gadā, kad britu zinātņu biedrības Čārlza Vivila Tompsona un sera Džona Mareja vadībā uzsāka "Challenger" ekspedīciju, kas ilga četrus gadus. Neilgi pēc tam arī citas valstis organizēja jūru un okeānu izpētes ekspedīcijas.
Tika dibinātas specializētas zinātniskas institūcijas okeānu izpētei. ASV tika dibinātas Skripsa okeanogrāfijas institūts, Vudsholas okeanogrāfiskais institūts, Lamonta - Dohertija Zemes observatorija pie Kolumbijas universitātes, Okeanogrāfijas skola pie Vašingtonas universitātes. Lielbritānijā tika nodibināts Nacionālais okeanogrāfijas centrs Sautemptonā, Austrālijā - CMAR. 1902. gadā tika dibināta pirmā starptautiskā okeanogrāfijas organizācija - Starptautiskā jūras izpētes padome.
1921. gadā Monako izveidoja Starptautisko hidrogrāfisko biroju.

Okeanogrāfijas izglītība

Vairums okeanogrāfu ir nodarbināti zinātniskajā izpētē vai uzņēmumos, kas nodarbojas ar jūrām un okeāniem paredzētām tehnoloģijām. Izglītības programma ir atkarīga no nākamā okeanogrāfa iecerētās specializācijas, tomēr specializētas okeanogrāfijas studijas pieejamas tikai lielākajās jūras valstīs. Liela daļa okeanogrāfu ir ar citu pamatizglītību - fiziķi, ķīmiķi, ģeologi, biologi, meteorologi.