google/wiki40b huggingface dataset:
Dieva lūgums

Dieva lūgums ir Jāzepa Vītola garīga kora dziesma ar Augusta Kažoka vārdiem, kas pirmo reizi atskaņota 1910. gada Piekto vispārējo latviešu dziedāšanas svētku garīgajā koncertā.

Vēsture

"Dieva lūgums" ir pirmā Vītola reliģiskas inspirācijas dziesma, dzimusi Pēterpilī 1896. gadā, drīz pēc "Dramatiskās uvertīras" orķestrēšanas.
Dziesmu tas teksta dēļ nokritizēja Emilis Melngailis, un arī Emīls Dārziņš, pārspriežot Vītola kompozīcijas, izteicās, ka "Dieva lūgums" ir mazāk izdevies darbs, bet šie spriedumi dziesmai nav kaitējuši. Ja arī "Dieva lūgums" nebūtu pieskaitāms Vītola vislabākajām dziesmām (kaut šādai vispārinātai
kvalificēšanai maza nozīme), tajā tomēr ir vērtības, kas to paceļ krietni pāri parastībai, un tās nav nepamanāmas nedz lajam, nedz kritiskam analitiķim. Šādas vērtības ir tiklab dziesmas noapaļotā, līdzsvarotā forma, kā tās izteiksmes cēlums, kas atgādina lielos vācu meistarus, piemēram,Mendelsonu,
ar ko Vītolam viena otra radniecīga stīga vēl dažā citā dziesmā ("Dievišķajā mirdzumā"). Pretim Mendelsonam, Vītols tehniski tomēr daudz bagātāks, — un varbūt tādēļ, ka viņš kordziesmai tuvojas ne ar mazāku bijību kā lielo formu darbiem, itin labi zinādams, ka kordziesmai latvju tautā vēl ilgi būs lemts palikt galvenajam dzīvajam mūzikas žanram. Tāda vieta, kā ekstafiskās sieviešu kora taktis ("dod man daiļas domas...") ir pērles, kādas ne vien Vītolam, bet kormūzikā
vispār ir retums, un šo taktu dēļ vien jau "Dieva lūgums" paliks darbs, ko nevar pazudināt.
Koraļļu jūra

Robežas

Ziemeļos atrodas Jaungvineja, Zālamana jūra un Zālamana salas, austrumos — Santakrusas salas un Vanuatu, dienvidaustrumos — Jaunkaledonija un Fidži jūra. Dienvidos pāriet Tasmāna jūrā — par robežu starp abām jūrām kalpo Kvīnslendas un Jaundienvidvelsas štatu robežas pagarinājums jūrā. Rietumos — Austrālija, Kvīnslendas štats.
Oksfordas—Kembridžas airēšanas sacensības

Oksfordas un Kembridžas airēšanas sacensības ir ikgadējas akadēmiskās airēšanas sacensības starp Oksfordas un Kembridžas universitāšu airēšanas klubiem. Sacensības notiek Temzas upē, Londonā, Apvienotajā Karalistē. Parasti sacensības notiek marta pēdējā vai aprīļa pirmajā sestdienā.
Pirmās airēšanas sacīkstes notika 1829. gadā, kopš 1856. gada tās notiek katru gadu (izņemot Pirmā un Otrā pasaules kara gadus). Distance, kas jāveic abām komandām, ir 6,8 km gara. Kembridžas universitāte startē gaiši zaļos tērpos, Oksfordas universitāte — tumši zilos. Pēc 2019. gada datiem, sacīkstes Kembridža ir uzvarējusi 84 reizes, Oksforda — 80 reizes, vienu reizi bijis arī neizšķirts.
Šīs ir populāras sacensības Apvienotajā Karalistē. 2009. gadā sacīkstes klātienē vēroja apmēram 270 tūkstoši cilvēku.
Andris Abiļevs

Biogrāfija

Andris Abiļevs dzimis 1955. gada 2. aprīlī Kazahijā, Arikbalikas rajona Akčokas ciemā, izsūtīto ģimenē, kas Latvijā atgriezās 1968. gadā. Mācījies un beidzis Rīgas 17. profesionāli tehnisko mākslas vidusskolu (1973), Latvijas Mākslas akadēmijas Mākslinieciskās konstruēšanās vakara kursus (1983) ar diplomdarbu "Grafiskās struktūras latviešu mākslā", vadītājs A. Ņikitins. No 1987. gada Mākslinieku Savienības biedrs. Strādājis kā litogrāfijas meistars Mākslas fonda Eksperimentālā estampa darbnīcā (1976 — 1991).

Mākslinieciskā darbība

Darbojas stājgrafikā, kur galvenokārt pievērsies ofortam, daudz strādājis akvatintā. 1980. gadu beigās ieinteresējies par tēlniecību, izmantojis Ēģiptes tēlniecības formu stilizācijas paņēmienu.

Izstādes

Mākslinieks izstādēs piedalās no 1978. gada. Nozīmīgākās personālizstādes noritējušas Rīgā (1986. gadā kopā ar brāli Māri Abiļevu), Kopenhāgenā (1992. gadā kopā ar V. Daņiļenko.
Jura (periods)

Nogulumieži Latvijā

Juras periodā jūra klāja vienīgi Latvijas rietumdaļu, tādēļ šī perioda nogulumi atrodami vienīgi Ventas baseinā Kurzemē. Pārsvarā šos slāņus var sastapt Loses, Zaņas un Ventas krastos, tie iedalās viduskellovejā un augškellovejā. Viduskelloveja nogulumi sastāv no pelēka kaļķakmens, pelēka irdena smilšakmens un mālainām smiltīm. Augškelloveja nogulumi sastāv no māla, smiltīm, smilšakmens, kaļķakmens, ko pārsedz melns māls. Šie nogulumiem ir atrodami kā ledāja atrauta masa. Tajos juras laikmeta nogulumos, kuri veidojušies upju grīvās, jūrā un piekrastē, ir atrodamas iedzeltenas, pelēkas vai baltas smiltis, dažreiz var atrast arī kvarca smiltis, tiem ir mazs laukšpata un vizlas piejaukums, kā arī tumšs māls, kurā starpslāņu veidā mēdz būt markazīta ieslēgumi. Tur, kur atrodamas brūnogļu iegulas, to biezums sasniedz līdz pat 25 m.
Stārastija

Stārastija (poļu: starostwo) bija Polijas-Lietuvas kopvalsts administratīvā teritorija, ko pārvaldīja stārasts. Pēc Varšavas seima 1589. gada konstitūcijas lēmuma Livonijas hercogistē tika izveidotas 26 stārastijas, no tām 18 Latvijas teritorijā. Stārastiju centri bija agrākās ordeņa vai bīskapu pilis.
Indianapolis 500

Indianapolisas 500 jūdžu sacīkstes (angļu: Indianapolis 500; saīsinājumā Indy 500) ir ikgadējas autošosejas sacensības, kas tiek rīkotas Indianapolis Motor Speedway trasē pie Indianapolisas pilsētas Indiānas štatā ASV. Sacīkstes parasti tiek rīkotas maija pēdējās brīvdienās, nedēļas nogalē pirms Piemiņas dienas ASV. Kopš 1996. gada sacīkstes ir viens no IndyCar Series čempionāta posmiem.
Pirmais Indianapolis 500 tika aizvadīts 1911. gadā. Kopš tā laika sacīkstes ir notikušas ik gadu, izņemot 1917. un 1918. gada sacensības, kas tika atceltas Pirmā pasaules kara dēļ un sacīkstes no 1942. līdz 1945. gadam, kad tās atcēla Otrā pasaules kara dēļ. Visvairāk uzvaru — četras — Indianapolis 500 ir izcīnījuši braucēji E. Dž. Foits, Als Ansers un Riks Mīrss.
Indianapolisas 500 jūdžu sacīkstes tiek uzskatītas par vienām no prestižākajām sacensībām autosportā un līdz ar Monako Grand Prix un Lemānas 24 stundu sacīkstēm ir daļa no neoficiālā «autosporta trīskāršā kroņa».
Tabaka

Tabaka ir lauksaimniecības produkts, ko iegūst no tabaku ģints (Nicotiana) augu lapām. Tabaka tiek izmantota cigarešu un cigāru ražošanā. Lai varētu pīpēt, arī pīpēs ir nepieciešams ievietot tabaku. Tabaka augstā koncentrācijā satur nikotīnu. Sausa tabaka var saturēt līdz pat 5% nikotīna.
Lai gan tabakas augu dzimtene ir Ziemeļamerika un Dienvidamerika, mūsdienās to audzē visā pasaulē. 2008. gadā visvairāk nepārstrādātu tabaku ieguva Ķīnā (aptuveni 39% no visā pasaulē ieaudzētā tabakas daudzuma), Brazīlijā (≈12%), Indijā (≈7%), ASV (≈5%) un Argentīnā (≈3%).
Marija I Stjuarte

Dzīvesstāsts

Marija bija Skotijas karaļa Džeimsa V vienīgā likumīgā mantiniece. Troni mantoja 6 dienu vecumā, kad mira tēvs. Bērnību pavadīja Francijā, kamēr Skotiju pārvaldīja reģenti. 1558. gadā apprecējās ar nākamo Francijas karali Fransuā II. Pēc Fransuā II nāves 1560. gada 5. decembrī atgriezās Skotijā. 
1565. gadā Marija apprecējās ar savu brālēnu Henriju Stjuartu. 1567. gada februārī Henrijs tika nogalināts. Džeimss Hepberns, kas pēc nostāstiem tika vainots slepkavībā, tiesā tika attaisnots. 1567. gada maijā viņš apprecēja Mariju. 1567. gada 24. jūlijā Marija bija spiesta atteikties no troņa par labu savam gadu vecajam dēlam Džeimsam I. Pēc nesekmīga mēģinājuma atgūt troni Marija devās trimdā pie savas otrās pakāpes māsīcas, Anglijas karalienes Elizabetes I. 
Anglijas katoļi uzlūkoja Mariju kā leģitīmu Anglijas troņa pretendenti. Elizabete vairākus gadus turēja Mariju ieslodzījumā dažādās pilīs. Marija tika apsūdzēta "valsts nodevībā" un 1587. gada 8. februārī sodīta ar nāvi. Kā ieganstu izmantojot Marijas nāvi, izcēlās Anglijas karš ar Spāniju.

Marijas tēls mākslā

Marijas liktenis ļoti plaši izmantots dažādos mākslas žanros
Fidži administratīvais iedalījums

Fidži administratīvo iedalījumu veido 4 apgabali un 1 valdījums. Apgabali sīkāk iedalās 14 provincēs.
Legņica

Senie laiki

Tagadējās Legņicas apkaimē vairākus gadsimtus dzīvoja austrumģermāņu ciltis. Ap mūsu ēras 500. gadu šeit ienāca slāvu ciltis, ģermāņi aizgāja uz Dienvideiropu.
Hronikās pilsēta pirmoreiz minēta 1004. gadā, kaut gan apmetne pastāvējusi jau 7. gadsimtā. Sākotnējais pilsētas nosaukums poļu valodā bija — Lignica.

Viduslaiki un jaunie laiki

Legņicas apkaimē 1241.gada 9.aprīlī notika slavenā Legņicas kauja starp vācu un poļu apvienotajiem spēkiem un Zelta Ordas karaspēku, kurā mongoļi-tatāri uzvarēja. Pati pilsēta viduslaikos, no 1163. gada līdz 1675. gadam, bija Lejassilēzijas hercogistes galvaspilsēta, pēc tam tā kļuva par Austrijas īpašumu. 1742. gadā Legņica pēc Austrijas mantojuma kara kļuva par iekļāvās Vācijā. 1760. gada 15. augustā Septiņgadu kara laikā pie pilsētas notika Līgnicas kauja, kurā prūši Frīdriha Lielā vadība sakāva austriešus Laudona vadībā. 1813. gadā prūši ģenerāla Blihera vadībā Legņicas apkaimē Kacbahas kaujā sakāva Napoleona spēkus maršala Makdonalda vadībā.

XX gadsimts

1910. gada tautas skaitīšanas dati liecināja, ka tad Legņicā 95,86% iedzīvotāju bija vācieši, 1,27% — poļi, 2,26% — vendi un 0,19% — čehi. Otrā pasaules kara laikā pilsēta tika ražoti vacu bumbvedēji Ju 188 un Ju 388. 1945. gadā pilsēta pēc Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem tika piešķirta Polijai. Laikaposmā no 1945. gada līdz 1947. gadam no pilsētas tika izsūtīti un bēga praktiski visi vācieši un vietā ienāca poļi. Agrākais poļu nosaukums Lignica tika uzskatīts par arhaisku un pilsētai tika dots vārds Legņica.
Aukstā kara laikā, no 1945. gada līdz 1990. gadam Legņicā atradās PSRS karaspēka Ziemeļu karaspēka grupas — Polijas teritorijā izvietotā padomju karaspēka — štābs. Šajā laikā pilsēta bija iedalīta poļu un padomju zonās. Poļi no padomju zonas pēc 1945. gada tika pārcelti, padomju zona nepiederošiem bija slēgta. Pēdējās Krievijas karaspēka daļas pilsētu pameta 1993. gadā.
Kopš XX gadsimta piecdesmitajiem gadiem pilsētā tiek attīstīta vara un niķeļa ieguve tuvējās atradnēs un rūdu apstrāde.

Saimniecība

Galvenās pilsētas rūpniecības nozares: vara ieguve un apstrāde. Pilsētas pievārtē atrodas kompānijas KGHM Polska Miedź (viens no pasaules lielākajiem vara un sudraba ieguvējiem) vara ieguves rūpnīca. Pie pilsētas ir arī viena no lielakajām brūnogļu šahtām Polijā (Kopalnia Wegla Brunatnego Legnica).
Rennas metro

Rennas metro (franču: Métro de Rennes) ir metro līnija Francijas pilsētā Rennā. Tā tika atklāta 2002. gada 15. martā un izmanto Siemens transporta sistēmas VAL automātisko iekārtu tehnoloģiju. Metro ir viena 9,4 kilometrus gara A līnija, kura izvietota no pilsētas ziemeļrietumiem  uz dienvidaustrumiem no J.F. Kennedy līdz La Poterie stacijām caur Rennas dzelzceļa (metro pietura Gares). Kopumā tai ir 15 stacijas, no kurām trīspadsmit ir pazemē. La Poterie staciju un viaduktus projektējis Normens Fosters. Stacijas ir aprīkotas ar platformu durvīm, kas novērš pasažieru piekļūšanu sliedēm.
Līdz 2008. gadam Renna bija mazākā pilsēta pasaulē ar savu metro līniju, līdz tika atklāts Lozannas metro. Rennā ir ap 220 000 iedzīvotāju. Tomēr kopumā metro līnija apkalpo ap 410 000 cilvēku 37 pašvaldībās. Vidēji katru dienu tiek pārvadāti 135 000 pasažieri un tiek plānots apjoma pieaugums līdz 180 000, kas varētu novest pie pārblīvētības sastrēgumstundās.
Pudeļķirbis

Audzēšana

Pudeļķirbis ir siltumu, mitrumu un gaismu mīlošs augs. Labi aug neitrālā augsnē, tas ir, ne skābā, ne sārmainā augsnē. Vēsāka klimata apstākļos pudeļķirbjus audzē siltumnīcās.

Ārstnieciskās īpašības

Svaigi augļi satur daudz un dažādu vitamīnu, tajā skaitā, C, B1, B2, B6 un E. Augļos ir arī dabiskais cukurs un dažādas minerālvielas — kālijs, fosfors, nātrijs, kalcijs, magnijs, dzelzs un citi. Pudeļķirbju šķidrums veicina kaitīgo vielu izvadīšanu no organisma. Pudeļķirbju lietošana ir ieteicama kuņģa čūlas, gastrītu, hemorozes gadījumos.
Makss Čiltons

Formula 1

2011. gada sezonā jauno braucēju testos Abū Dabī trasē Čiltons brauca ar Force India formulu. Nākamās, 2012. gada sezonas otrajā pusē Makss Čiltons kļuva par Marussia testpilotu.
2012. gada nogalē tika paziņots, ka Makss Čiltons 2013. gada sezonā būs viens no diviem Marussia F1 komandas pamatpilotiem, šajā 2013. gada sezonā Čiltons startē kopā ar franču pilotu Žilu Bjanki.
Sulfītu process

Sulfītu process ir celulozes iegūšana no koksnes masas ķīmiskā procesā. Tas notiek lielās tvertnēs, kurās tiek izmantoti vairāki sērpaskābes sāļi, lai noārdītu lignīnu, kas satur kopā celulozes šķiedras. Procesā izmantotie sāļi ir vai nu sulfīti (SO₃²⁻) vai bisulfīti (HSO₃⁻), atkarībā no pH. Pretējais jons var būt nātrijs (Na⁺), kalcijs (Ca²⁺), kālijs (K⁺), magnijs (Mg²⁺) vai amonijs (NH₄⁺). Reakcijas rezultāta no lignīna rodas šķīstošie lignosulfonātu sāļi.

Vēsture

Celulozes iegūšanu no koksnes mehāniskā procesā 1840. gados izgudroja vācietis Frīdrihs Gotlībs Kellers. Drīz pēc tam J. Rots (J. Roth) izstrādāja ķīmisku procesu, izmantojot sērpaskābi. 1860. gados amerikānis Benjamins Čū Tilgmens (Benjamin Chew Tilghman) atklāja, ka celulozes atdalīšanai var izmanot kalcija bisulfītu Ca(HSO₃)₂. Pirmā sulfītu procesa celulozes fabrika, kas darbojās komerciāli, tika uzcelta 1874. gadā Zviedrijā. Tā izmantoja Karla Daniela Ekmana (Carl Daniel Ekman) izstrādāto tehnoloģiju, kas balstījās uz magnija bisulfītu.
1900. gados sulfītu process kļuva dominējošais celulozes ražošanā, izspiežot mehānisko procesu. Tika meklētas arī citas tehnoloģijas. 1879. gadā vācietis Kārlis Dāls (Carl F. Dahl) izstrādāja sulfātu procesu (sauktu arī par Krafta procesu). Pirmā sulfātu celulozes fabrika sāka darbu 1890. gadā Zviedrijā. Ar atjaunošanas katla izgudrošanu 1930. gados, kas ļāva atgūt gandrīz visas izmantotās ķimikālijas, kā arī Krafta procesa spēju izmantot dažādus koksnes veidus un izgatavot stiprākas šķiedras, 1940. gados sulfātu process kļuva par dominējošo. Mūsdienās sulfītu process aizņem mazāk nekā 10% no kopējās ķīmiskās celulozes ražošanas un tas turpina samazināties.
1950. gados sulfītu procesā magniju kā pretējo jonu nomainīja kalcijs.
Sulfīta procesu izmantoja Valsts Slokas celulozes un papīra fabrikā līdz 1996. gadam.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais akadēmiskās mūzikas albums

Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais akadēmiskās mūzikas albums ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko akadēmiskās mūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā.
Pirmoreiz balva tika pasniegta 1997. gadā kā Labākais klasiskās un instrumentālās mūzikas albums, 1999. gadā tā ieguva nosaukumu Labākais klasiskās mūzikas albums, bet kopš 2001. gada tai ir pašreizējais nosaukums.
Ohne dich

Videoklips

Videoklips tika filmēts, no 23. līdz 25. oktobrim, Kauna ielejā un uz Pitcas ielejas ledāja Tirolē, Austrija.
Grupas dalībnieki kāpj kalnā. Tils kāpjot pa klints sienu nenoturas un nokrīt zemē. Viņa draugi piespiedu kārtā amputē viņam apsaldēto kāju, bet pēc tam mirstošo Tilu nes uz kalna virsotni. Pirms nāves Tils no virsotnes aplūko ieleju.
Anrī Ruso

Dzīvesgājums

Dzimis strādnieku ģimenē. Ieradās Parīzē 1868. gadā. Uzreiz pēc Francijas-Prūsijas kara sāka strādāt municipālajā birojā, kur iekasēja nodokļus no alkohola pārdošanas. Iemācījās gleznot, kopējot Luvrā izstādītas gleznas. Ruso nekad nav ceļojis, bet sižetus atrada ilustrētās grāmatās, nostāstos vai vienkārši savā iztēlē. Aizrāvās ar spiritismu un apgalvoja, ka dažādi gari nosaka viņa otas triepienus. Viņa darbi bieži atspoguļo eksotiskās ainavas, džungļu zvērus un dīvainus personāžus. Piedalījās Neatkarīgo mākslinieku biedrības izstādēs Salon des indépendants kopš 1886.gada, tur viņa darbi arī tika pamanīti un guva pirmo atzinību. Ruso draudzējās ar Alfrēdu Žarī, Robertu Delonē, Gijomu Apolinēru un vēlāk arī ar Pablo Pikaso. Mākslinieka darbnīca atradās Perel ielā - 2bis, Parīzes 14. apgabalā.
Ruso nomira no kājas gangrēnas Parīzes Nekēra slimnīcā. Viņš tika apbedīts kopējā kapā Banjo kapsētā. 1947. gada 11. septembrī pie viņa dzimtās mājas sienas tika piestiprināta piemiņas plāksne. Tā paša gada 12. oktobrī mākslinieka mirstīgās atliekas tika pārapbedītas Lavālas pilsētas skvērā jardin de la Perrine. Uz viņa kapa ir uzlikts tēlnieka Konstantīna Brankuzi darinātais piemineklis ar Gijoma Apolinēra epitāfiju.
1910. gadā pateicoties māksliniekam Maksam Veberam amerikāņu publika atklāja Ruso darbus Ņujorkas galerijā. Vasilijs Kandinskis iekļāva viņa reprodukcijas 1912. gada almanahā Blaue Reiter Almanac. Ruso stils iedvesmoja vairākus modernās mākslas pārstāvjus, kā Andrē Bretons, Renē Magrits, Džordžo de Kīriko.
Marana

Vēsture

Valts Pūce nodibināja grupu 1986. gadā, aicinot tajā piedalīties savus Latvijas Valsts konservatorijas studiju biedrus.Pirmais sastāvs: Dace Pūce — balss, Kaija Linde — balss, Iveta Dzene — balss, Sandra Šmate — balss, Antra Eniņa — balss, Nauris Puntulis — balss, Valts Pūce — klavieres, balss, Kristīne Krūmiņa — oboja, angļu rags, Raimonds Macats — čells, Ainārs Majors — kontrabass, balss, Ilmārs Puriņš — bungas, Raimonds Ozols — vijole, balss. Vēlāk dalībnieki mainījās, par stabiliem dalībniekiem vēlāk kļuva dziedātājas Māra Kalniņa un Gija Majore, obojists Normunds Šnē un sitaminstrumentālists Tālis Gžibovskis.
Pirmos piecus gadus grupa aktīvi darbojās, iestudējot vairākas koncertprogrammas. 1986. gadā tapa dziesmu cikls "Kāds mani sauc" ar Aivara Neibarta dzeju ("Notiksies, kam jānotiek", "Mātesbrālim Albertam, kas sadega ugunsgrēkā", "Ēnu puķes", "Aiz kalna" u.c.). 1989. gada 10. martā notika viencēliena kameroperas "Šahs" pirmizrāde Rīgā, Anglikāņu baznīcā. 1989. gadā ansamblis piedalījās Nacionālā teātra izrādē, Rolanda Zagorska iestudētajā Aristofana komēdijā "Putni". 1991. gadā tapa cikls ar Raimondas Vazdikas vārdiem "Visādas drazas", kas tika izdots pirmajā "Maranas" skaņuplatē, 1992. gadā tika uzņemta muzikālā filma "Papardes zieds Ziemassvētku naktī".
Klāss Vāvere par grupu rakstījis:
"«Marana» ir pārlieku drastiski demokrātiska un popsiski avangardiska, lai to pieskaitītu «akadēmiķu» mūzikas spārnam, un pārāk dziļi folklorā, klasikā un filozofiskā vispārinātībā sakņota, lai tiktu uzskatīta par kārtējo rokvienības versiju. [..] Allaž ietērpta izteikti akustiskā skanējumā, «Maranas» pašizteiksme nedalāmi saistīta ar vizuālām izpausmēm, spēles un režijas klātbūtni, kas īpaši izceļ priekšnesuma daudzslāņainību, taču saglabā mūzikai piemītošo romantiski intīmo gaisotni."
2006. gadā V. Pūce atceras šo periodu:
 "Bija kolosāla publikas interese un atsaucība, tikām aicināti koncertēt Rietumos. Nokļuvām pat pilnīgi pasakainās vietās, piemēram, Austrālijā un Farēru salās. Uztaisījām arī muzikālu videofilmu. Ļoti saspringts, bagāts laiks tas bija. Pēc piecu gadu jubilejas vēl aizbraucām uz Austrāliju un tad nolēmām, ka metīsim mieru. [..] Ekonomiskā situācija bija baisa. Kurš tad neatceras, ka 90. gadu sākumā un vidū par mākslu neviens pat negribēja domāt. Katru rītu bija jāskatās, cik lielā mērā nauda ir pazaudējusi vērtību. Tas nebija laiks mākslai, tas bija laiks izdzīvošanai."
1997. gadā "Marana" sanāca kopā uz 10 gadu jubilejas koncertu, kā arī kopā ar Renāru Kauperu un citiem viesmāksliniekiem ierakstīja albumu "Parasta diena", kurā apkopoti agrīnie grupas skaņdarbi, tajā skaitā cikls "Kāds mani sauc", fragmenti no kameroperas "Šahs", "Latīņu cikls" un citas kompozīcijas.
Grupa sanāca kopā arī vēlāk, lai uzstātos starptautiskajā festivālā "Septembra kamermūzikas dienas" (2004), kā arī 2006. gadā V. Pūces jubilejas koncertā.
2017. gadā Uldis Rudaks iekļāva albumu "Visādas drazas" savā raidījumu ciklā "Zibens pa dibenu" kā vienu no labākajiem latviešu rokmūzikas albumiem. 2019. gadā šajā raidījumā tika iekļauts arī albums "Parasta diena".
Ārijs Geikins

Dzīvesgājums

Dzimis 1936. gada 14. februārī Rīgā Antona Geikina un Irēnes Jandālas ģimenē. Bērnību pavadīja Jelgavā, mācījās Jelgavas 1. septiņgadīgajā skolā, tad Jelgavas 1. vidusskolā, bet pabeidza Jelgavas vakarskolu (1955). Mācījās Dailes teātra 3. studijā un strādāja par aktieri Liepājas teātrī (1963-1964). Apguva režisora specialitāti Maskavas Lunačarska teātra mākslas institūta režijas fakultātē, bija režisors Jaunatnes teātrī (1968-1970). 1973. gadā Valmieras Drāmas teātris uzveda viņa lugu "Leģenda par Kaupo" un 1976. gadā viņu uzņēma Teātra darbinieku savienībā.
No 1974. gada Geikins bija Latvijas Universitātes Studentu teātra režisors (1974-1993), līdztekus iestudēja lugas arī Liepājas teātrī (1980), Nomales teātrī "Armatūra" (1982-1993), Nacionālajā teātrī (1987), Valsts jaunatnes teātrī (1990), Ņujorkas latviešu teātrī (1991), Dailes teātrī (1993), vēlāk režisors Valmieras Drāmas teātrī (1994-2001). Ārijs Geikins strādāja arī kā aktieris Dailes teātrī, filmējās otra plāna lomās apmēram 15 Rīgas kinostudijas filmās.
1985. gadā viņš iestājās Rakstnieku savienībā un 1988. gadā izdeva lugu krājumu "Ogles sirds", no 1993. gada publicēja stāstus un romānus. Kopš 1999. gada Dramaturgu ģildes biedrs.
Miris 2008. gada 10. februārī Rīgā.

Daiļrades raksturojums

Kā dramaturgs un režisors Ārijs Geikins centās paplašināt latviešu teātra estētiskās un ētiskās robežas, īpaši izkopjot vēsturisko lugu tradīciju. Režisora un dramaturga luga "Leģenda par Kaupo" aizsāka tolaik aizliegto nacionāli vēsturisko lugu un to iestudējumu tradīciju latviešu teātrī un literatūrā, veselā paaudzē modinot jaunu nacionālo pašapziņu. Viņš iestudējis Strindbergu, Ingmāru Bergmani, Ibsenu, Maksu Frišu, kā arī Jāņa Jurkāna un paša rakstītās lugas. Nozīmīgākie autora prozas un dramaturģijas darbi ir vēsturiskais romāns "Vēstījums par lībiešu kuningu Kaupo", lugu izlases "Rēgi miglā" un "Ogles sirds", romāns "Riharda Buša pirmā sezona", kriminālromāns - mistērija "Slepkavība Saulstariņos".
Eiša Nitolāno

Dzīve un karjera

Nitolāno dzimusi Ņujorkā, viņai ir četrus gadus veca meitiņa. Eiša ir afrikāņu —amerikāņu, filipīniešu, meksikāņu un puertorikāņu izcelsmes. Pusaudža vecumā viņa kļuva par basketbola kluba Ņujorkas "Knicks" karsējmeiteni. 2007. gadā Eiša kļuva par vienu no deviņām finālistēm, kas piedalījās šovā Pussycat Dolls Present : The Search for the Next Doll. Šova noslēguma žūrija, kuras sastāvā bija Robina Antina, Rons Feirs un Lil’ Kim, pasludināja Nitolāno par uzvarētāju. Atsaucoties uz Antinas teikto, Nitolāno nebija fināla spēcīgākā vokāliste, bet gan vispusīgākā izpildītāja.

Pussycat Dolls

Pēc uzvaras šovā, Nitolāno ieguva iespēju pievienoties Pussycat Dolls, ko arī izmantoja. Taču grupas sastāvā Eiša pavadīja tikai pāris mēnešus, kuru laikā ar grupu uzstājās divreiz. Pēc tam viņa pameta grupu, lai uzsāktu solo karjeru.

Solo karjera

Žurnāls Chikago Sun — Times 2007. gadā ziņa, ka Nitolāno, kura nekad nav biju piespiesta pievienoties Pussycat Dolls, nolēmusi uzsākt solo karjeru. Atsaucoties kanāla CW Network vadītāja teikto, Eiša netika atlaista, bet tika lūgta izvairīties paziņot par solo karjeru pirms šova pēdējā epizode tika izrādīta. 
Vēlāk, 2007. gadā, Eiša parādījās P. Diddy apģērbu līnijas Sean Jean Women's kolekcijas reklāmā.
Tika ziņots, ka Nitolāno parakstījusi līgumu The Inc. Records, tomēr nekādu mūziku viņa neizdeva. Eiša atgriezās Ņujorkas “Knicks” kā Knicks City Dancers atlases fināliste 2009 — 2010 sezonā.