google/wiki40b huggingface dataset:
Pērkons (mitoloģija)

Citu indoeiropiešu tautu mitoloģijā

Senajā Grieķijā Pērkona ekvivalents bija Zevs (Zeus Keraunios), romiešiem Jupiters (Iuppiter Tonans), ģermāņiem Tors-Donars (Thor-Donar).
Indiešiem Pardžanja no zibeņu pavēlnieka laika gaitā kļuvis par lietus devēju, savu zibeņu un pērkondārdu spēku atdodot Indram. Skandināvu panteonā Fiorgyn atkāpies otrā plānā un kļuva tikai par Odina sievas Frigas tēvu, savu zibeņu un pērkondārdu spēku atdodot Toram. Slāviem Peruns saglabāja savas funkcijas, taču laika gaitā dievību hierarhijā atkāpās no priekšplāna otrajā plānā, par dominējošo dievību kļūstot saules dievībai Dažbogam. Lietuviešu mitoloģijā, kā liecina vēsturnieks Matejs Pretorijs, Perkūns līdz pat 17. gadsimtam bija viena no centrālajām pagānisma dievībām.

Latviešu mitoloģijā

Latviešu folkloras tekstos Pērkons saukts par Pērkoņtēvu, Veco tēvu vai vienkārši Veco, Kalēju (Debesu kalēju), arī par Debesu rūcēju vai graudēju.
Pērkons ir vienīgā latviešu dievība, kam ir plaša ģimene (Pērkona māte, Pērkona meitas, 5, 6 vai 9 Pērkona dēli un Pērkona vedekla). Folklorā sastopam arī četrus Pērkonus, vai skaitā neminētus Pērkoniņus, piecus Pērkona brāļus.
Pērkona atribūti/ieroči — zibens, deviņi zibeņi, zobens, pātaga, dzelzs rīkste, bulta vai lode, milna vai ugunīga milna. Tautasdziesmās un buramvārdos sastopamajam Pērkonam ir „melni zirgi” vai „svina ķēve”, savukārt pasakās viņš brauc ar baltiem zirgiem.
Pērkoņa apzīmēšanai izmantoja Pērkonkrustu, kam bija vairāki grafiskie apzīmējumi. Tas ir Dieva krusts, kam uz labo vai kreiso pusi ir savīti zari.
Pēdējais Lāčplēsis

Ažiotāža

Vēl pirms filmas pabeigšanas tā sacēla lielu ažiotāžu, toreizējiem Saeimas deputātiem un Tautas partijas politiķiem Aigaram Kalvītim un Mārim Kučinksim publiski paužot sašutumu filmas par „Latvijas tēla graušanu”. Kritizēta tika arī iespējamā politiskā cenzūra, filmai liedzot saņemt turpmāko finansējumu no Nacionālā kino centra. Šādu viedokli pauda filmas režisors, kā arī Starptautiskā preses un vārda brīvības organizācija „Žurnālisti bez robežām” (Reporters Sans Frontieres) un ASV Valsts departaments.
Zilo teorija

Zilo teorija, dažkārt arī kvīru teorija, (angļu: queer theory) ir sociālo un kultūras studiju, kā arī literatūras teorijas novirziens, kas pēta seksualitātes izpausmes sabiedrībā un kultūrā, kā arī to attiecības ar varu. Galvenā uzmanība tiek pievērsta geju un lesbiešu, kā arī biseksuāļu un transpersonu seksualitātei, tomēr zilo teorija noraida striktu dalījumu heteroseksuāļos un homoseksuāļos, jo uzskata seksualitāti par plūstošu parādību, kas grūti iekļaujama noteiktā klasifikācijā.

Vēsture

Zilo teorija ASV un Rietumeiropā izplatījās 20. gadsimta 90. gadu sākumā, kad feminisma, poststrukturālisma, geju un lesbiešu studiju ietekmētie pētījumi ieguva šādu nosaukumu. Šajā laikā iznāk nozīmīgākās šim jautājumam veltītās monogrāfijas — Džūditas Batleres "Dzimtes nemiers" (Gender Trouble, 1990, latviski 2012) un Īvas Kosovskas Sedžvikas "Skapja epistemioloģija" (Epistemiology of the Closet, 1990).
Šīs grāmatas ietekmēja gan geju un lesbiešu atbrīvošanās kustība ASV un Rietumeiropā kopš 60. gadu beigām (Gay Liberation), gan lesbiskais feminisms — sieviešu kustība, kas atdalījās no feminisma un pievērsa uzmanību sieviešu seksualitātei. Nozīmīgi bija franču filozofa Mišela Fuko grāmatā "Seksualitātes vēsture" (1—3, 1976—84) paustie uzskati par seksualitāti kā vēsturiski nosacītu dzīves jomu, poststruktuālisma un psihoanalīzes pārstāvju darbi, kā arī Adrianas Ričas un citu lesbisko feministu esejas.
Lielbritānijā zilo teorijas pārstāvji pievērsušies arī kultūras materiālismam, viņu vidū ir Alens Sinfīlds un Džonatans Dolimors.

Ietekme Latvijā

Vairāki dzimtei, seksualitātei, tai skaitā arī homoseksualitātei veltīti tulkoti raksti publicēti krājumā "Mūsdienu feministiskās teorijas" (2001).
Jēdziens "zilo teorija" pirmo reizi minēts H. Matuļa tulkotajā Džonatana Kalera grāmatā "Literatūras teorija" (2007), vēlāk to pārņēmuši arī citi autori. Tas radies no vārda "zilais" (krievu: голубой)), nievājoša homoseksuālu vīriešu apzīmējuma.
Teoloģisko rakstu krājuma "Ceļš" 59. numurā publicēti vairāki seksualitātei veltīti materiāli, tostarp arī par zilo teoriju.
2012. gadā Latvijā izdots zilo teorijas fundamentālais darbs, Dž. Batleres grāmata "Dzimtes nemiers".
Kopš 2015. gada reizi trīs gados Rīgā notiek zilo teorijai un LGBT studijām veltīta starptautiska konference "Queer Narratives in European Cultures". 
Tomēr jēdziens "zilo teorija" nav uzskatāms par īpaši veiksmīgu latviskojumu, jo implicēti orientējas tikai uz vīriešu kārtas pārstāvjiem, tātad turpina vēsturisko sieviešu izslēgšanu un marginalizāciju.
Vladimirs Kaupužs

Dzīvesgājums

Dzimis 1925. gada 1. februārī Kārsavas pagastā. Viņa tēvs ticis nošauts 1938. gadā PSRS Lielā terora laikā.
1955. gadā absolvēja Latvijas Valsts konservatorijas Kompozīcijas un teorijas fakultātes Mūzikas zinātnes nodaļu.
Strādāja par LPSR Kultūras ministrijas mācību iestāžu daļas vadītāju, Operas un baleta teātra rīkotājdirektoru un direktoru. 1962. gadā Vladimiru Kaupužu iecēla par LPSR Kultūras ministru nacionālkomunismā apsūdzētā Voldemāra Kalpiņa vietā. Kaupužs bija sešu Latvijas Dziesmu svētku organizācijas komiteju vadītājs (1965-1985).
Ēvele (ciems)

Vēsture

Rakstu avotos Ēvele pirmoreiz minēta 1562. gadā kā Alt-Wohlfart, kad novads atdots Valmieras pilskungam Hevelnam (Höweln), no kura arī cēlies latviskais nosaukums. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap Ēveles muižas centru. Izaugusi pēckara gados kā kolhoza «Vienība» un centrālais ciemats. Ēveles muižas klēts un parks ir valsts nozīmes arhitektūras pieminekļi, bet Ēveles baznīcas ērģeles — mākslas piemineklis. Pagasta vecākā ēka ir mācītājmuižas dzīvojamā ēka (celta 1609. gadā), kurā ierīkots tautas nams.
Harpiju apakšdzimta

Kopīgās īpašības

Visas trīs sugas ir vienas no lielākajiem plēsīgajiem putniem un tās mājo Amerikas, Filipīnu un Jaungvinejas tropiskajos lietus mežos. Visas sugas ir ļoti spēcīgas un tām ir līdzīgs uzvedības modelis, tomēr daži zinātnieki uzskata, ka Vecās pasaules Jaungvinejas ērgļi nav māsas taksons Amerikā dzīvojošajiem cekulainajiem ērgļiem un neotropikas harpijām. Uzskata, ka tuvākie radinieki harpiju apakšdzimtas sugām ir vanagērgļi (Hieraaetus), bet šī hipotēze nav pārbaudīta ar molekulārajiem pētījumiem.
Ņikita Kļukins

Spēlētāja karjera

Hokeju sācis spēlēt no 5 gadu vecuma. 11 gadu vecumā tika aicināts uz Jaroslavļas "Lokomotiv" hokeja skolu. Spēlēja junioru komandās "Lokomotiv-89" (2002—2004), "Lokomotiv-2" (2005—2009) un Jaroslavļas "Loko" (2009—2010). No 2008. gada spēlēja Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā. 
2011. gada 7. septembrī spēlētājs gāja bojā Jaroslavļas aviokatastrofā.
Kolpeo lapsa

Izskats un ieradumi

Kolpeo lapsas ķermeņa garums ir 60—120 cm, astes garums 30—45 cm, svars 5—13,5 kg.
Pēc izskata tā atgādina rudo lapsu. Tai ir pelēki ruds kažoks, pelēka mugura un ruda pavēdere, balts zods, sarkanīgi rudas kājas un galva. Ausis ir koši rudas vai brūnas.
Kolpeo medī dažādus grauzējus, trušus, putnus un ķirzakas, tas ēd arī nelielā daudzumā augus un maitu. Reizēm kolpeo uzbrūk aitu bariem, nomedījot jērus. Lai gan tas notiek ļoti reti, zemnieki mēdz medī vai indēt kolpeo lapsas. Dažos reģionos tas ir gandrīz izmiris, tomēr kopumā tā populācija ir stabila.
Grūsnības periods ilgst 55—60 dienas, un mazuļi dzimst pavasarī alā, parasti piedzimst 3—6 akli kucēni. Kamēr mazuļi ir mazi, māte tos neatstāj, bet tēvs medī par visiem. Pēc dažām nedēļām mazuļi tiek atstāti midzenī vieni paši, un abi vecāki kopā medī. Mazuļu kažoki ir smilšu krāsā, kas tos labi nomaskē no lielajiem, plēsīgajiem putniem. Pieaugušas mātītes paliek kopā ar vecākiem, tēviņi pamet ģimeni.
Kolpeo attiecības ir matriarhālas. Dominantās mātītes pārņem vecāku teritoriju, toties tēviņi pamet vecāku teritoriju, lai sameklētu savu mātīti. Mātīšu barā valda stingra hierarhija, pirmā ēd dominantā mātīte, kā arī pārojas tikai dominantā mātīte.
Alūksnes viduslaiku pils

Alūksnes viduslaiku pils jeb Marienburgas pils (vācu: Marienburg, arī Margenborg, 1342—1702) atrodas Alūksnē uz Alūksnes ezera Marijas jeb Pils salas dienvidu daļas. Mūsdienās Marienburgas pils drupas ir viens no Alūksnes tūrisma objektiem. Pilsdrupās ir izveidota brīvdabas estrāde.

Vēsture

Pils celta 1342. gadā ordeņa mestra Burharda fon Dreilēbena laikā. Ar cietzemi to saistīja 120 m garš koka tilts. Tā bija komtura pils un varenākais cietoksnis Livonijas ordeņa valsts austrumu daļā. Tajā pašā laikā šāda stila pilis tika uzceltas Vastselīnā (Neuhausen) un Izborskā.
Livonijas kara laikā Alūksnes komturs Zībergs 1560. gadā pili bez pretošanās atdeva krieviem. Vēlāk pils gāja no rokas rokā. Tā piederēja gan krieviem, gan zviedriem, gan poļiem. Pēc kara beigām 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līguma sarunu laikā krievi Alūksnes pili dēvēja par Алист, pēc līguma noslēgšanas Alūksnes pilsnovadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā.
Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā pili pamatīgi nostiprināja. Pils mūri ar deviņiem torņiem veidojuši nocietinājumu sistēmu. Galvenā ieeja atradusies pils ziemeļu galā. Pils ēka bijusi kvadrātveida, ar iekšēju pagalmu, celta nocietinājumu vidusdaļā. Lielā Ziemeļu kara laikā cietoksni aplenca krievu karaspēks grāfa Borisa Šeremetjeva vadībā. Pils aizstāvēšanā kopā ar zviedriem piedalījās arī latvieši. 1702. gadā pēc 10 dienu aplenkuma zviedri pili uzspridzināja un padevās. Krievi nopostīja visu pārējo, kas vēl bija postāms. Pils aizstāvjus saņēma gūstā. Krievu gūstā nokļuva arī Bībeles tulkotājs prāvests Ernsts Gliks un viņa audžumeita Marta — vēlākā Krievijas imperatore Katrīna I. Pēc izpostīšanas pils vairs netika atjaunota un Marienburgas cietoksnis pie Krievijas robežas zaudēja savu stratēģisko nozīmi.

Pils apraksts

Cietoksnis atradās uz salas, ko ar krastu savienoja 120 m garš koka tilts ar paceļamu daļu. Uz salas tilta galā atradās vārtu nocietinājums (cvingers). Pils sastāvēja no galvenās pils (80х65 m) un dienvidu priekšpils (80х90 m), kurus atdalīja 1,3 m biezs mūris. Visu pili apjoza 1,4-1,6 m bieza laukakmeņu siena, kas sasniedza 10 m augstumu. Tajā bija astoņi sargtorņi 10-14 m šķērsizmērā.
Galvenajā pilī atradās komtura dzīvojamās telpas, bet priekšpilī saimniecisko un karamateriālu telpas.
Akūts

Akūts (◌́) ir diakritiskā zīme, kas tiek lietota daudzās modernās valodās ar alfabētiem, kas veidoti no latīņu, grieķu un kirilicas alfabētiem. Tā bezatstarpju rakstzīmes HTML ievade ir &#x301;.
Leņķiskais ātrums

Leņķiskais ātrums ir leņķa mainīšanās ātrums. Fizikā un matemātikā tas ir vektoriāls lielums, pēc kura var noteikt uzreiz trīs parametrus - rotācijas ātrumu, rotācijas virzienu un asi, ap kuru objekts griežas. SI vienībās leņķisko ātrumu mēra radiānos sekundē. Leņķisko ātrumu parasti apzīmē ar grieķu burtu "omega" (). Leņķiskā ātruma vektors ir perpendikulārs rotācijas plaknei, bet to virzienu parasti nosaka pēc svārpsta likuma vai labās rokas likuma (abi likumi dod vienādu vektora virzienu).
Zinetula Biļaļetdinovs

Spēlētāja karjera

Visu savu profesionālā spēlētāja karjeru (no 1973. līdz 1988. gadam) Zinetula aizvadīja PSRS hokeja līgas kluba Maskavas "Dinamo" rindās. PSRS hokeja izlases rindās spēlējis astoņos Pasaules čempionātos, kļūstot par seškārtējo Pasaules čempionu, kā arī 1980. un 1984. gada Olimpisko spēļu turnīros, 1980. gadā izcīnot sudraba, bet 1984. gadā — zelta medaļas.

Trenera karjera

Pēc spēlētāja karjeras beigām 1988. gadā Biļaļetdinovs kļuva par Maskavas "Dinamo" trenera palīgu, kuru viņš ieņēma līdz pat 1992. gadam. No 1993. līdz 1995. gadam Zinetula strādāja par Nacionālās hokeja līgas kluba Vinipegas "Jets" trenera palīgu, bet 1996.—97. sezonā viņš bija Fīniksas "Coyotes" galvenā trenera palīgs. No 1997. līdz 2000. gadam Biļaļetdinovs bija Maskavas "Dinamo" galvenais treneris, 1999.—2000. sezonā izcīnot Krievijas čempiona titulu. 2001.—02. sezonā Zinetula bija Šveices hokeja līgas kluba HC Lugano galvenais treneris, bet 2005. gadā stājās Kazaņas "Ak Bars" galvenā trenera amatā. Jau pirmajā sezonā klubs izcīnīja Krievijas čempiona titulu. 2008. gadā "Ak Bars" pievienojās jaunizveidotajai Kontinentālaji hokeja līgai un pirmajās divās sezonās izcīnīja tās čempiones titulu — Gagarina kausu.
Krievijas izlases treneru korpusā strādājis divos Olimpisko spēļu turnīros par trenera palīgu, 1998. gadā izcīnot sudraba, bet 2002. gadā bronzas medaļas. 2011. gada jūnijā tika apstiprināts par Krievijas izlases galveno treneri.
Pamirieši

Pamiriešu tautas

Pamiriešu tautas tradicionāli tiek dalītas ziemeļpamiriešos un dienvidpamiriešos pēc to valodām.
Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenie locekļi

Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenie locekļi jeb akadēmiķi ir daļa no Latvijas Zinātņu akadēmijas (LZA) locekļiem, kurus ievēl LZA pilnsapulce. Viņi uz mūžu saglabā LZA akadēmiķa nosaukumu.
Atbilstoši LZA Statūtiem, par LZA īstenajiem locekļiem var ievēlēt izcilus Latvijas zinātniekus līdz 70 gadu vecumam, bet viņu kopskaits nedrīkst pārsniegt 100. Akadēmiķim pārsniedzot 70 gadu vecumu, tiek atvērta vakance jauna īstenā locekļa vēlēšanām, tomēr arī pēc 70 gadu vecuma sasniegšanas viņš saglabā LZA īstenā locekļa statusu un balsstiesības.

LZA akadēmiķu saraksts

2019. gada sākumā četru LZA nodaļu sastāvā bija sekojoši īstenie locekļi (iekavās norādīta zinātnes nozare):
17. septembris

17. septembris ir gada 260. diena pēc Gregora kalendāra (261. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 105 dienas.
Jānis Ezeriņš (rakstnieks)

Biogrāfija

1910. gadā beidzis Valkas skolotāju semināru Valmierā, pēc tam strādājis kā skolotājs Lazdonā, Barkavā un Saikavā. 1914. gadā mobilizēts armijā, bet veselības dēļ atvaļināts. Ārstējies no tuberkulozes Abhāzijā. No 1919. līdz 1922. gadam vadījis laikraksta "Brīvā Zeme" literāro daļu.
Rakstījis galvenokārt anekdotiskās noveles, darbiem raksturīgs straujš sižets, daudzveidīgs vides un cilvēka tēlojums un negaidīts fabulas atrisinājums. Tulkojis nozīmīgus klasikas darbus (Oskara Vailda "Doriana Greja ģīmetne", vecfranču teika "Okasēns un Nikoleta", Džovanni Bokačo "Noveles", Stendāla "Sarkanais un melnais"). Saņēmis Kultūras fonda balvu (1923).
Trīs minūšu lidojums

Sižets

Par latviešu zemnieces Justīnes dzīves ceļu no kalpones līdz kolhoza priekšsēdētājai.
Andrejs Freimanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1914. gada 21. decembrī Grobiņas pagasta "Riežnieku" mājās. Pēc Liepājas komercskolas beigšanas strādāja A/S "Turība" Liepājas nodaļā. No 1936. līdz 1939. gadam dienēja Latvijas armijas 2. Ventspils kājnieku pulkā, 1939. ieguva leitnanta dienesta pakāpi.
Otrā pasaules kara laikā 1943. gada aprīlī Freimani iesauca Latviešu leģiona 19. ieroču SS grenadieru divīzijā, kur viņš komandēja 44. pulka 13. rotu.  Pēc kaujām pie Volhovas viņu apbalvoja ar II šķiras Dzelzskrustu, 1944. gada septembra Mores kauju laikā ar I šķiras Dzelzskrustu, paaugstinot virsleitnanta dienesta pakāpē. Par kaujām Kurzemes cietoksnī 1945. gada 5. maijā viņam piešķīra augstāko tā laika Vācijas militāro apbalvojumu Dzelzs krusta Bruņinieka krustu, kuru viņš nesaņēma. 
Pēc Vācijas kapitulācijas A. Freimanis nokļuva Sarkanās armijas gūstā un tika pārvests uz Piejūras novadu, kur 1945. gadā 9. augustā Sarkanā armija uzbruka japāņu Kvantunas armijai. 1946. gada novembrī viņš atgriezās Latvijā.  
Kopš 1983. gada dzīvoja Saldus rajona Lutriņos. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas leģionāru piemiņas dienā 1993. gada 16. martā Rīgas Tehniskās universitātes zālē notika svinīgs akts, kurā Andrejam Freimanim pasniedza kara beigās piešķirto Bruņinieka pakāpes dzelzs krustu.
Miris 1994. gada 10. septembrī, apglabāts dzimtas kapos Otaņķu pagasta Nīcā. Freimaņa izvadīšanā piedalījās Liepājas robežsargu, jūras aizsardzības spēku, Latvijas drošības dienesta, zemessargu padomnieku, Nacionālo karavīru un Daugavas Vanagu pārstāvji, kā arī Liepājas Karostas jūrnieku orķestris.
Garastes koku žagatas

Izskats un īpašības

Garastes koku žagatu sugas ir dažādās krāsās: melnas, pelēkas un brūnas. Tām ir raksturīga pazīme — seja un lidspalvas ir melnas, muguru brūngana. Tām visām ir garas, slaidas formas astes. Garastes koku žagatas kā visas koku žagatas ļoti reti nolaižas uz zemes, tās galvenokārt uzturas augstu kokos.
Zorro

Ieradumi

Zorro apdzīvo pampas un lapkoku mežus. Andu kalnos tos var sastapt starp 1000 un 4500 metriem virs jūras līmeņa, bet tie nekad nav sastopami mitrajos džungļos. Kolpeo lapsa, piemēram, nekad neapmetas uz dzīvi mežā, tā priekšroku dod pampu zālājiem, jo tajos ir daudz peļu un zaķu. Izņēmums ir Darvina zorro, kas dzīvo tikai lietus mežos.
Visbiežāk sastopamais no zorro ģints ir pelēkais zorro (Lycalopex griseus), kuram ir lielas ausis, un ļoti augstu vērtēts kažoks, tādēļ to medī kažokādas ieguvei. Argentīnā zorro mēdz saukt par aitu slepkavām, lai gan zorro ļoti reti uzbrūk aitām. Ja tas uzbrūk aitu baram, tad parasti tiek nomedīti vājie un slimie jēri.
Elši

Apraksts

Augu lapas ir zobainām malām un trauslas. Elši pamatā vairojas veģetatīvi – ar atvasēm. Tomēr ziedēšanas laikā tie paceļas virs ūdens.
Augi ir tipiski kaļķainiem ūdeņiem, un ar mainīgo kalcija karbonāta daudzumu uz lapām var skaidrot elšu nolaišanos ūdenī un pacelšanos virspusē.
Tādi dzīvnieki kā rudā dižspāre (Aeshna isosceles) uzturas parasto elšu tuvumā, ko barībai izmanto mazāki kukaiņi, no kā savukārt pārtiek pati spāre.

Lietojums

Elši ir Eiropā populārs ūdensaugs vēsos dīķos un akvārijos.
Līksnas pagasts

Upes

Augsteņa, Daugava, Greiva, Leiksna.

Ezeri

Koša ezers, Ļūbasts, Klusais ezers, Mazais Klusais ezers, Linmārka ezers.

Vēsture

Līksnas vārds pirmo reizi rakstos minēts 13. gadsimta sākumā, kad latgaļu valdnieks Visvaldis 1230. gadā dāvināja kādu Daugavas salu (Glaudusolu?) un zemi pretī Līksnai Daugavgrīvas Cisterciešu klosterim. Livonijas ordeņvalsts laikā šeit valdīja Dinaburgas komturi. No 1677. gada Līksnas muiža ietilpa Inflantijas vaivadijas Daugavpils stārastijā, vēlāk tā pārgāja Inflantijas vaivada Zīberga īpašumā.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Līksnas muižu sadalīja 254 jaunsaimniecībās 1391 ha kopplatībā, Nīcgales muižu 241 jaunsaimniecībā 2668 ha kopplatībā, Cīrupes muižu 220 jaunsaimniecībās 1198 ha kopplatībā, Vaboles muižu 251 jaunsaimniecībā 1988 ha kopplatībā. 
1935. gadā Daugavpils apriņķa Līksnas pagasta platība ir 279 km² un tajā dzīvo 10 759 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveido Aužgulānu, Jaunošanu, Līksnas, Mukānu, Osagala (Vaboles), Patmaļu, Priežu un Ratnieku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Daugavpils rajona Aužgulānu ciemam 1946. gadā pievienoja daļu likvidētā Jaunošanu ciema teritorijas, 1951. gadā - likvidētā Patmaļu ciema Staļina kolhoza teritoriju, 1954. gadā - likvidēto Priežu ciemu. 1974. gadā Aužguļānu ciemam pievienoja daļu Nīcgales ciema teritorijas, daļu Aužguļānu ciema teritorijas pievienoja Maļinovas un Vaboles ciemiem un ciemu pārdēvēja par Līksnas ciemu. Līksnas ciemam 1977. gadā pievienoja daļu Nīcgales ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Līksnas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Daugavpils novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Līksna (pagasta centrs), Augšpole, Aužguļāni, Baraviki, Gančevski, Jaunušāni, Jukši, Kalniški, Kokiniški, Ķirupe, Latgale, Liepziedu iela, Ļubaste, Mīsteļi, Munciški, Priežu sils, Ribaki, Rimši, Sterikāni, Vaikuļāni, Vērdiņi, Zastenki-Ribaki, Tilti.
Hieronims Emiliani

Biogrāfija

Hieronims Emiliani piedzima bagātu Venēcijas pilsoņu ģimenē. Vecāki dēlu audzināja ļoti dievbijīgi, tādēļ viņš jau no bērnības bija iemācījies dziļi iegrimt lūgšanā uz Jēzu Kristu un Jaunavu Mariju. Savus jaunības gados viņš kļuva par karavīru, vienlaikus nepazaudējot bērnībā iemācīto tikumīgo dzīves veidu. Piedaloties kaujās, pēc karā gūtā ievainojuma, vairs nespēja pilnvērtīgi pildīt karavīra pienākumus, saslima un ar aktīvām karavīra gaitām vairs nenodarbojās. Šajā periodā viņš daudz pārdomāja savu līdzšinējo dzīvi un pavadīja ilgu laiku dedzīgās lūgšanās, līdz nolēma pilnīgi atteikties no pasaulīgās dzīves. Pēc slimības izārstēšanas, viņš turpmāko dzīvi ziedoja gādājot par slimajiem, mirstošajiem, nabagiem un bāreņiem. Viņš dibināja bāreņu patversmes, dažādos veidos rūpējās par citiem apspiestajiem un veica žēlsirdības darbus līdzcilvēku starpā, tādējādi cenšoties iedzīvināt viņos žēlsirdību pret vājajiem.
1532. gadā viņš nodibināja mūku ordeni, kas pieturējās pie augustīniešu regulas. Aprūpējot mēra slimniekus, Hieronims Emiliani 1537. gada 8. februārī mira.
1747. gadā viņu beatificēja pāvests Benedikts XIV, bet 1767. gadā pāvests Klements VIII viņu kanonizēja par Romas katoļu baznīcas svēto.
Spuras

Spuras ir kustības orgāni, kurus organismi izmanto, lai pārvietotos ūdenī un kontrolētu savas kustības. Atsevišķos gadījumos spuras tiek izmantotas arī planēšanai vai pārvietošanai pa zemi. Bez pārvietošanās funkcijām spuras var tikt izmantotas arī aizsardzībai. Spurām parasti ir plakana forma. Sākotnēji par spurām sauca zivju ekstremitātes, bet vēlāk šī vārda nozīme paplašinājās, un tā sāka nozīmēt arī citu organismu ekstremitātes, kā arī dažādas mākslīgas ierīces. Zivīm un citiem ūdens mugurkaulniekiem spuras kalpo gan kustībai uz priekšu, gan arī kā stabilizatori un stūres. Spuras var būt pāra (krūšu un vēdera), vai arī nepāra (muguras, anālā, astes)

Zivju spuras

Lielākai kaulzivju daļai spuras parasti sastāv no elastīgas membrānas, kuru balsta kaula stari. Atkarībā no staru skaita un īpašībām tiek sastādīta spuru formula, kas plaši tiek izmantota zivju aprakstīšanai un noteikšanai. Šajā formulā ar latīņu burtiem apzīmējas spuru nosaukums: A (anal) - analā spura, P (proximal) - krūšu spuras, V (ventral) - vēdera spuras, D (dorsal) - muguras spura. Ar romiešu cipariem tiek atzīmēts aso staru skaits, bet ar arābu cipariem mīksto staru skaits.

Muguras spura

Muguras spura ir nepieciešama ķermeņa stabilizācijai (lai novērstu rotāciju ap zivs garenasi). Dažām zivīm tā kalpo aizsardzībai, jo staru gali ir nosmailināti dzelkšņi. Šī spura ir lielākajai zivju daļai, ka arī dažiem bezžokļaiņiem, dažām izmirušo rāpuļu grupām (ihtiozauriem) un dažām mūsdienu ūdens zīdītāju grupām (lielākajai vaļveidīgo daļai). Daudzām zivīm un bezžokļaiņiem ir divas muguras spuras: priekšējā un aizmugurējā.

Tauku spura

Tauku spura ir īpašs muguras spuru veids. Tā ir mīksta, viegli lokāma, bez stariem un bagāta ar taukiem. Šāda spura ir raksturīga lašveidīgajiem, haracīnveidīgajiem, samveidīgajiem un dažām citām zivīm.

Astes spura

Astes spura lielākajai ūdens mugurkaulnieku daļai kalpo par galveno pārvietošanās orgānu. Tā ir lielākajai zivju un bezžokļaiņu daļai, kā arī dažiem izmirušajiem ūdens rāpuļiem (ihtiozauriem) un mūsdienu ūdens zīdītājiem (vaļveidīgajiem, sirēnām).