Francijas vēsture

Francijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Francijas teritorijā.

Aizvēsture

No aptuveni 7000. līdz 4500. gadam p.m.ē. Francijas teritorijā notika Neolīta revolūcija: attīstījās zemkopība, no tā laika saglabājušies megalīti un menhiri.
Aptuveni 1200.-700. gadā p.m.ē. bija Bronzas laikmets un agrais dzelzs laikmets.
Aizvēstures periods beidzās ap 600. gadu p.m.ē., kad pie Marseļas izveidojās seno grieķu kolonija un tirdzniecības centrs. Grieķu luksusa preces tika mainītas pret alvu, varu, dzelzi un vergiem.

Romiešu Gallija

2. gadsimta p.m.ē. beigās romieši sāka Gallijas iekarošanu. 122. gadā p.m.ē. Romas Republika anektēja Provansu. No 58. līdz 51. gadam p.m.ē. Galliju pilnībā iekaroja romiešu karavadonis Jūlijs Cēzars. Gallu pretestību pret Cēzaru nesekmīgi vadīja Verkingetorikss.
Pēc Gallijas iekarošanas romieši to sadalīja četrās provincēs: Gallia Narbonensis, Gallia Lugdunensis, Gallia Aquitania un Gallia Belgica. Laika gaitā galli pieņēma romiešu kultūru; daudzi, kuri nepakļāvās romiešu likumiem, tika aizvesti verdzībā uz citām Romas provincēm. Gallu valodas sajaukšanās procesā ar vulgāro latīņu valodu un vēlāko iebrucēju franku valodu radās franču valoda.
Laikam ritot, Gallija arvien vairāk nostiprinājās kā Romas impērijas sastāvdaļa. Vairāki Romas imperatori - Klaudijs, Karakalla, Antonijs Pijs, ir dzimuši Gallijā. Trešā gadsimta krīzes laikā, Galijā pat īslaicīgi no 260. līdz 274. gadam pastāvēja Gallu impērija. Šajā laikā Gallijā iebrūk un uz dzīvi apmetas ģermāņu ciltis franki un alemaņi. 4. gadsimtā ķelti masveidā pārcēlās no Britānijas uz Bretaņu.
418. gadā romieši, apmaiņā pret militāru palīdzību aizsardzībā pret vandaļiem, Akvitānijas provinci atdeva vestgotiem, kas tur izveido barbaru karalisti - Vestgotu karalisti ar galvaspilsētu Tulūzā. Pēc Rietumromas impērijas sabrukuma Akvitānija palika vestgotu kontrolē, kuru karaliste izpletās arī uz Ibērijas pussalu. Mūsdienu Šveices reģionā burgundi izveidoja savu karalisti, bet Gallijas ziemeļu teritorijās apmetās franki.

Kultūra

Kultūras un tehnikas jomā Francijā no Itālijas sāka ienākt daudzas jaunas vēsmas, iezīmējot Renesanses sākumu. Renesanses ietvaros rodas daudzas mākslinieciskas un filozofiskas idejas, šai laikā tiek uzceltas Luāras pilis. Visslavenākā ir Čambora pils. Fransuā I valdīšanas laikā Leonardo da Vinči dzīvo Francijā un nomirst karaļa rokās. Viņš ir apglabāts pazemē Ambuāzā, Fransuā I pilī.

Ārpolitika

No 1337. gada risinājās Simtgadu karš ar angļiem. Karam bija daudzi cēloņi. Luijs X nomira neatstājot pēcnācējus. Edvards III, Anglijas karalis, bija viens no pretendentiem uz Francijas troni. Otrs cēlonis: Bordo reģions bija Edvarda III īpašums, bet reāli tajā valdīja Filips VI un Edvardam III nācās ar spēku atjaunot savu varu pār īpašumiem kontinentā. Faktiski karš sākās vēlāk - 1346. gadā - lielā mērā tāpēc, ka ne angļu, ne franču karaļnamiem nebija karošanai pietiekamu līdzekļu. Karadarbība bija visai ierobežota, vara tajās vai citās karadarbības teritorijās daudzkārt mainījās. Taču tas netraucēja daudzām vēsturiskām personām kļūt par slaveniem varoņiem. Tā, angļiem tas bija Melnais princis, bet frančiem Žanna d’Arka. Viņas vadībā tika ieņemta Orleāna un Reimsa, bet viņa cieta neveiksmi Parīzē. Pēc tam viņa tika ieslodzīta un sadedzināta uz sārta. “Vous ne m’avez pas cru, vous m’aurez cuite.” (netulkojams franču humors). Karš beidzās un Francijas teritorija saglabājās apmēram tajās pat robežās, kā pirms 116 gadiem, tikai bez Kalē.

Iekšpolitika

1539. gadā: franču valoda kļūst par oficiālo valsts valodu. 
16. gadsimtā reformācijas rezultātā Francijā izplatījās kalvinisms. Francijā protestantus sauca par hugenotiem. 1559. gadā sanāca Francijas reformātu baznīcu sinode.
Politiskā spriedze Francijā brieda jau vairākus gadu desmitus, mainoties pašai sabiedrības struktūrai, ekonomikai, mentalitātei, veidojoties absolūtās monarhijas aizmetņiem. Pirmkārt jau šīs izmaiņas skāra muižniecību un pilsētniekus. Līdz tam sociālā rūgšana izšķīda Francijas īstenotajos karos Apenīnu pussalā, kur kopš 1494. gada uzvaru un sakāvju virknē sublimējās aristokrātijas ambīcijas, tika ievirzīta sociāli nestabilāko elementu enerģija. 1559. gada Kato-Kambrēzas miera līgums izbeidza karu ar Spāniju un Angliju. Pazuda faktors, kas neitralizēja sociālo neapmierinātību. Paralēli tam norisa politiskās varas maiņa — turnīrā nāvīgi tika ievainots karalis Anrī II, tronī kāpa tā vecākais dēls, slimīgais un neuzņēmīgais Francisks II. Galmā sākās aristokrātijas partiju cīņa par ietekmes sfēru pārdali un, tā kā opozīcijā esošie lielāko tiesu bija hugenoti, klasiskā cīņa par varas pīrāgu pārgāja zem ticības karoga.
1560. gadā hugenotu grupa prinča Kondē vadībā gatavojās īstenot valsts apvērsumu - t.s. Ambuāzas sazvērestība, - nolūkā iznīcināt, vai vismaz izdzīt no galma Lotringas hercoga de Gīza radiniekus un atbalstītājus, kas baudīja karaļa un karalienes mātes labvēlību. Sazvērestība tika atklāta un tajā iesaistītie sodīti. Sazvērnieku vajāšana no karaliskās rezidences pārmetās uz provinci, kur 1562. gadā Šampaņas pilsētā Vasī pēc kardināla de Gīza pavēles tika apkauta uz dievkalpojumu sapulcējušos hugenotu grupa, tam sekoja hugenotu vajāšanas Anžerā, Sansī, Oserā, Tūrā un Kagorā. Provincēs, kur dominēja un pie varas bija hugenoti, sākās katoļu medības, nogalinot politiskos līderus, Baznīcas kalpus, sagraujot dievnamus. 1567. gadā Nimas pilsētā Langdokā hugenoti nogalināja pilsētā un tās apkaimē dzīvojošos katoļu mūkus un garīdzniekeus (Miķeļa nakts). Politisko grupējumu pretstāve pieņēma ticības kara iezīmes. 1572. gada 24. augustā sākās katoļu pretreakcija: Sv. Bērtuļa naktī tika noslepkavoti līdz 3000 protestanti.

Iekšpolitika

1589. gadā Navarras karalistes karalis, hugenots Anrī IV Burbons tiek kronēts par Francijas karali un pāriet katoļticībā. 1598. gada 13. aprīlī viņš izsludina Nantes ediktu, ar kuru Francijā tiek ieviesta ticības brīvība. 1620. gadā Anrī IV tiek nogalināts atentātā, un par karali kļūst viņa astoņus gadus vecais dēls Luijs XIII. Viņa nepilngadības laikā faktiskā valsts vadītāja ir viņa māte katoliete Marija Mediči un valstī pamazām atsākās hugenotu apspiešana. 1624. gadā par Francijas pirmo ministru kļūst kardināls Rišeljē, kuram turpmākos 18 gadus ir ļoti liela loma Franicijas nostiprināšanā. Uzplauka māksla un kultūra. 1631. gadā tika iespiests pirmais laikraksts — La Gazette. Aktīvi darbojas Moljērs, Dekarts, Rasins, Lafontēns un daudzi citi rakstnieki.
1682. gadā karalis Luijs XIV sāka būvēt Versaļas pili un postulēja: „valsts - tas esmu es”. Viņa valdīšanas laikā nostiprinājās absolūtisms un Francija iesaistijās Eiropas karos, lai paplašinātu savas robežas. Karš par Spānijas mantojumu beidzas ar Burbonu nostiprināšanos Spānijas tronī. 1685. gadā Luija XIV Fontenblo edikts atcēla ticības brīvību Francijā un hugenoti bija spiesti pāriet katoļticībā vai pamest Franciju. Gada laikā 210 līdz 900 tūkstoši hugenotu pameta Franciju un apmetās Anglijā, Holandē, Šveicē, Zviedrijā, Dānijā, Prūsijā un citās vācu protestantu zemēs, kā arī Dienvidāfrikā un Ziemeļamerikā. 
Luija XV ilgā valdīšana - filozofu Apgaismības laikmets. Tika publicēts Denī Didro „Enciklopēdijas” pirmais sējums. 1720. gadā, mazgadīgā karaļa reģentūras laikā, līdz ar finansu afēristu Lou faktiski bankrotēja valsts. Iestājās fantastisks cenu kāpums, hiperinflācija, simtiem tūkstošu individuālu bankrotu, vispārējs haoss valsts pārvaldē (it sevišķi finansēs un muitā), kas turpinājās līdz par revolūcijai. Tas satricināja monarhijas autoritāti kā tādu, ko līdz tam neviens neapšaubīja. Kritiskais noskaņojums radīja dzīvu atbalsi presē un publicistikā. Pirmais iznāca Monteskjē darbs „Persiešu vēstules“, kurā pirmo reizi tik asi un aktīvi tiek kritizēta valsts iekārta. Voltērs, atgriezies no Lielbritānijas, publicēja „Filozofu vēstules“, kur salīdzina tās parlamentāro sabiedrību ar Franciju. Grāmatu konfiskācija tikai vairoja to popularitāti, un aizvien plašāki iedzīvotāju slāņi (trešā kārta) sāka interesēties par apgaismības idejām. Valsts stāvokli neuzlaboja ne iesaistīšanās karā par Austrijas mantojumu, ne iesaistīšanās Septiņgadu karā. Pēc karu beigām pa visu valsti klīda demobilizēto karavīru bandas, laupīdamas un slepkavodamas. Policija nespēja uzturēt kārtību valstī, kas tikai pastiprina neapmierinātību vēl lojālajā iedzīvotāju daļā. Marķīzs d'Aržansons savos memuāros raksturo šo laiku: „No Anglijas pūš šurpu filozofijas vējš un arvien biežāk dzird vārdus "brīvība un republika"." Nemierā bija visas kārtas: pusbadā dzīvojošie demobilizētie karavīri, klerikāļi, kuriem ierobežotas to privilēģijas, vienkāršā tauta apkrauta ar nodokļiem.
Pēc Luija XV nāves 1774. gadā pie varas nāca viņa mazdēls Luijs XVI (1754.-1792.). Viņš apprecējās ar Austrijas valdnieces Marijas Terēzas meitu Mariju Antuaneti, kurai uz Luiju XVI bija visai liela ietekme. 1775. gadā Francijā sākās bads. Parīzes iedzīvotāju pūlis izlaupīja miltu noliktavas un labības baržas un devās uz Versaļu. Lai dumpi apspiestu, nācās izmantot karaspēku, bet pats labības dumpja fakts liecināja par briestošajiem nemieriem. 
Gribēdams ar reformu palīdzību uzlabot valsts ekonomiku, karalis par Francijas finansu ģenerālkontrolieri uzaicina Annē Robēru Žaku Tirgo, kura vadībā tika veiktas dažādas reformas: amatu un tirdzniecības monopolu, starpprovinču muitas atcelšana, brīva labības tirdzniecība, zemnieku brīvlaišana, priviliģēto kārtu aplikšana ar nodokļiem, kā arī pašvaldības iestāžu atjaunošana. Tirgo 1774. gadā samazināja arī ceļu un tiltu nodevas. 1776. gadā atcēla cunfšu sistēmu un atbrīvo zemniekus no valsts klaušām. Tirgo uzsāk veiksmīgas ekonomiskās reformas, kurām teorētiski vajadzēja kādu 10 gadu laikā izvest valsti no ekonomiskā sabrukuma. Taču viņa ideja, ka arī pirmajai un otrajai kārtai jāmaksā nodokļus, sabiedrībā izraisīja sašutuma vētru, it sevišķi Parīzes parlamentā un Tirgo tika atlaists.
1777. gadā Luijs XVI finansu ministra amatā uzaicināja Žaku Nekeru. Nekers neieviesa jaunas reformas, bet centās ievērot taupības politiku. Viņš likvidēja daudz nevajadzīgu amatu, atbalstīja rūpniecību. Izceļoties karam ar Lielbritāniju, Nekers mēģināja iegūt līdzekļus aizņēmumu ceļā. 1781. gadā viņš publiskoja ziņas par valsts budžetu darbā "Compte rendu au roi", tādējādi tapa atklāti lielie galma izdevumi. (Galms patērēja gadā 34 miljonus livru - 1/7 no valsts budžeta; tur neietilpa augstmaņu pensijas, kurām iztērēja vēl 28 miljonus. ASV Neatkarības kara atbalsts bija palielinājis valsts parādu par 600 miljoniem.) Strauji pieauga korupcija un galma izšķērdība, kā rezultātā valsts kase bija tukša, valsts vērtspapīri bezvērtīgi. Pastāvīgi konflikti starp Parīzes parlamentu un finansu ministriju - parlaments atteicās apstiprināt jaunus nodokļus un sāka publiski apšaubīt karaļa likumdevēja tiesības. Krīzi padziļināja 1788. gada neraža, kuras sekas bija bads gandrīz visā Francijā. Lai novērstu valsts bankrotu, valdība atkārtoti ierosināja ar nodokļiem aplikt arī priviliģētās kārtas. Tomēr 1787. gada aristokrātu sapulcē šo priekšlikumu noraidīja.
1787. gadā provincēs ieviesa Nekera izstrādāto pašpārvaldes sistēmu (provinci pārvalda nevis karaļa intendants, bet gan visu kārtu pārstāvju vienlīdzīga padome), jo tā teorētiski varētu dod valstij lielākus ieņēmumus. Padomēs piedalās vēlēti apriņķu un komūnu pārstāvji (pie tam pirmās un otrās kārtas pārstāvju skaits sastāda pusi; arī balsošana notiek nevis pa kārtām, bet kopīgi). Trešās kārtas pārstāvji pirmo reizi sāk piedalīties pārvaldes darbā, stiprina savu pašapziņu. Reforma izgāzās: kārtu pārstāvji ķildojās savā starpā, līdzās padomēm vēl joprojām darbojas karaļa intendanti, kas kopā radīja lielu jucekli.
1788. gadā Luijs XVI aicināja valdībā atgriezties Nekeru. Tas 1789. gadā panāca plašu sabiedrības aprindu pieprasīto ģenerālštatu sasaukšanu, piešķirot trešajai kārtai (buržuāzijai, zemniekiem, strādniekiem, amatniekiem utt.) tikpat daudz deputātu (600), cik abām priviliģētajām kārtām (muižniekiem un garīdzniekiem) kopā. Ģenerālštati atklāja savas sēdes 1789. gada 5. maijā Versaļā. Šo dienu bieži uzskata par Lielās franču revolūcijas sākumu.

Ārpolitika

Francija sāka kolonizēt Ameriku un Indijas okeāna teritorijas, taču zaudēja virkni koloniju globālajā Septiņgadu karā. Lai atriebtos Lielbritānijai par zaudējumu, marķīzs de Lafajets vadīja Francijas spēkus ASV Neatkarības karā pret Apvienoto Karalisti.

Otrā impērija (1850.-1870.)

1851. gada decembrī republikas prezidents Luijs Napoleons Bonaparts veica valsts apvērsumu un 1852. gada 2. decembrī tika kronēts par Franču imperatoru, izveidojot Francijas Otro impēriju.

Ārpolitika

Napoleons III īstenoja aktīvu ārpolitiku, lai atjaunotu Francijas ietekmi Eiropā un pasaulē. Kopā ar Lielbritāniju Francija 1853. gadā uzsāka Krimas karu pret Krievijas impēriju. 1859. gadā Francija kopā ar Sardīnijas Karalisti piedalījās Otrajā Itālijas neatkarības karā pret Austrijas impēriju. Kara rezultātā Sardīnijas karaliste anektēja Itālijas ziemeļus (liekot pamatus vienotajai Itālijai), bet Francija kā atlīdzību ieguva itāļu Savoju un Nicu. Tālajos Austrumos Napoleons III lika pamatus Kohinkinas (Vjetnamas dienvidi) un Jaunkaledonijas kolonijām. Ķīnā Francija iesaistījās Taipinu sacelšanās apspiešanā un Otrajā Opija karā. 1862. gadā Francija uzsāka intervenci Meksikā, tomēr 1867. gadā franči bija spiesti no Meksikas aiziet.

Iekšpolitika

Iekšpolitiski Francijā notika strauja industrializācija, lauksaimniecības atbalstīšana (plaši meliorācijas darbi, jūras krastu nostiprināšana utt.). Valsts ienākumi strauji auga, taču auga arī korupcija. Tika modernizēta un pārbūvēta Parīze, kura ieguva mūsdienu vaibstus.
1870. gadā Prūsijas karalistes kanclers Oto fon Bismarks izprovocēja Franciju uz Francijas-Prūsijas karu, kurā franču armija cieta sakāvi un imperators padevās prūšiem. Uzzinot par notikušo, 1870. gada 4. septembrī Parīzē tiek pasludinātas impērijas beigas un republikas izveidošana.