Ģedimins

Tituls

Kādā latīniski rakstītā dokumentā viņš tika titulēts kā "Ģedemins, no Dieva žēlastības lietuvju (letvīnu) un daudzu krievu (rutēņu) karalis" (Gedeminne Dei gratia Letwinorum et multorum Ruthenorum rex).
Savukārt latīniski rakstītajā un 1323. gada 26. maijā parakstītajā vēstulē Hanzas savienības pilsētām Ģedimins sevi dēvēja par "lietuviešu un krievu karali, Zemgales kņazu un hercogu no Dieva žēlastības" (Gedeminne Dei gratia Letphanorum Ruthenorumque rex, princeps et dux Semigallie), kas liecina par Lietuvas valdnieku mantotajām pretenzijām uz Zemgali. Zemgales ķēniņa titulu Lietuvas dižkunigaiši saņēma pēc Zemgales pēdējā ķēniņa Nameiša pāriešanas vasaļatkarībā no dižkunigaiša Traideņa.

Vārda cilme

Personvārds Ģedimins ir saliktenis ar saknēm ged- (gedėti — 'ilgoties') + min- (minėti — 'pieminēt') — “ilgoties un pieminēt” vai “tas, pēc kura ilgojas un piemin”.

Dzīvesgājums

Visticamākais, ka Ģedimins bija Lietuvas dižkunigaiša (no 1293.(1296.) līdz 1316. gadam) Vīteņa jaunākais brālis. Par dižkunigaiti Ģedimins kļuva pēc Vīteņa nāves 1316. gadā. Tieši Ģedimins nostiprināja Lietuvas dižkunigaitiju un padarīja to par nopietnu, ievērojamu spēku Austrumeiropā; dažreiz viņš tiek saukts pat par īsteno Lietuvas dižkunigaitijas dibinātāju.
Lai nostiprinātu un paplašinātu savu valsti, kuras patstāvību apdraudēja Vācu ordenis, Ģedimins jau valdīšanas sākumperiodā pakļāva Turovu un Pinsku. 1319. gadā Ģedimins noslēdza militāru savienību ar Zelta Ordu un pēc krievu kņazistu pakļaušanas lika tām turpināt maksāt Ordas hanam Uzbekam meslus. 1320. gadā viņa dēls Aļģirds kļuva par Vitebskas kņazu. Tajā pašā gadā viņš izveidoja aliansi ar Tveras kņazisti. Viņa pakļautībā nonāca arī Smoļenska (1326), Pleskava (1322), Galīcija un Volīnija (ap 1320. līdz 1324.), Kijeva (1325). 1325. gadā tika izveidota alianse ar Polijas karali Vladislavu I Īso, izdodot savu meitu Aldonu par sievu Vladislava I dēlam, nākamajam Polijas karalim Kazimiram III. Ap 1330./1331. gadu alianse tika pārtraukta.
1324. gadā Romas pāvests Jānis XXII pēc Rīgas arhibīskapa, Franciskāņu ordeņa un Rīgas pilsētas pārstāvju lūguma nosūtīja uz Rīgu divus legātus — Aletas bīskapu Baltrameju un Benediktīniešu ordeņa abatu Bernardu. Rīgā viņi pāvesta vārdā noslēdza pamieru ar lietuviešiem un uz Viļņu devās sūtniecība, lai izdibinātu Ģedimina un viņa ķēniņvalsts ļaužu vēlmi kristīties. Tikmēr ordeņa pārstāvji sūtņiem pavēstīja, ka lietuvieši iebrukuši Mazovijas un Rēzeknes zemēs. Tā paša gada 25. novembrī legātu sūtņi atgriezās Rīgā, bet ar viņiem te ieradās arī kāds lietuviešu augstmanis, kas sava ķēniņa vārdā legātiem pavēstīja, ka "ar ķēniņa ziņu nekad nav sūtīta kāda vēstule viņa paša un viņa cilvēku kristīšanas lietā, netika tāda iesniegta ne viņa svētībai pāvestam, nevienam viņš nav pavēlējis ko tādu atklāti sludināt ne piejūras pilsētās, ne citās provincēs; bez tam piebilda, ka ķēniņš saviem varenajiem dieviem zvērējis, ka nekad neapņemsies pieņemt citu ticību, bet turēsies pie tās, kurai līdz nāvei bija uzticīgi viņa senči".
1328. gada iesaistījās Livonijas pilsoņu karā Rīgas pilsētas pusē pret Livonijas ordeni, nopostīja Karkuzes, Helmetas un citus cietokšņus.
Domājams, ka Ģedimins nomira no kaujā pret Vācu ordeni gūta ievainojuma 1341. gada decembrī, aizstāvot Veļonas pili (pie Nemunas). Valsti viņš atstāja savam dēlam Jaunutim, tomēr 1345. gadā ar vēl viena Ģedimina dēla — Ķēstuta palīdzību troni pārņēma Aļģirds.