google/wiki40b huggingface dataset:
Daglā čakstīte

Izplatība

Daglā čakstīte ir gājputns, ligzdo Eiropas dienvidaustrumos (sākot ar Rumāniju, Bulgāriju un Ukrainu), areālam austrumu virzienā turpinoties līdz Urālu dienvidiem, Aizbaikālam un Mongolijai. Dienvidu virzienā areāls sasniedz Turciju, Irāku, Irānu, Afganistānas centrālo daļu, Pakistānas ziemeļus, Himalaju ziemeļrietumus un Ķīnas ziemeļus. Ziemo Āfrikas ziemeļaustrumos un Arābijas pussalas dienvidrietumu daļā. Sastopama līdz 2000 m virs jūras līmeņa Altajā un līdz 3000 m Tjanšanā.

Latvijā

Daglajai čakstītei Latvijā līdz šim bijuši divi novērojumi. Tomēr, visticamākais, ka tā ir sastopama daudz biežāk, jo Somijā līdz 2016. gada oktobrim bija zināmi 47 novērojumi, Zviedrijā 42, Igaunijā 4 un Lietuvā viens novērojums.

Izskats

Daglā čakstīte ir neliela auguma dziedātājputns. Salīdzinot ar akmeņčakstīti, tas ir ar smalkāku ķermeņa uzbūvi, īsāku knābi, spārniem un kājām, toties ar garāku asti. Ķermeņa garums 14—16 cm, spārnu plētums 25—27 cm, svars 16—22 g.
Ligzdošanas sezonas laikā sugai raksturīgs dzimumu dimorfisms. Pavasarī tēviņa apspalvojums kļūst koši melnbalts: baltas (vai bāli dzeltenpelēkas) krūtis un vēders, balta galvas virsa un kakla aizmugure, kas virzienā uz muguru kļūst sudarabaini pelēka, melna seja, pakakle, kakla sāni, mugura un spārni. Aste balta ar melnām centrālajām spalvām un melniem spalvu galiem malējām spalvām. Mātīte ir pelēkbrūna ar bālām krūtīm.

Uzvedība

Uzturas atklātās, sausās un akmeņainās vai klinšainās vietās ar nabadzīgu veģetāciju, pustuksnešos un stepēs. Bieži smilšainos vai akmeņainos upju krastos. Reizēm ieklejo zaļākos, zāļainākos, ar veģetāciju bagātākos reģionos, dārzus ieskaitot. Ziemas periodā uzturas krūmainākās vietās, kā arī mežmalās, ne tik atklātās ainavās kā vasaras periodā.

Barošanās

Daglā čakstīte barojas ar nelieliem bezmugurkaulniekiem, galvenokārt ar kukaiņiem. Īpaši iecienītas ir skudras un vaboles. Rudens periodā nelielā daudzumā barojas arī ar augļiem un ogām. Barību daglā čakstīte parasti uzlasa no zemes, to uzmanīgi noskatot no kāda paaugstinājuma, apmēram 1,5 m augstumā. Retumis zemes virskārta tiek pārskatīta un pārmeklēta, lecot pa zemi vai noķerot zemu, garām lidojošu kukaini, palecoties uz augšu no novērošanas posteņa.

Ligzdošana

Eiropā ligzdošanas sezona sākas maija sākumā. Daglās čakstītes mēdz veidot nelielas ligzdošanas kolonijas, kurās ir 2—4 pāri. Ligzdai ir vaļīga kausa forma, tā sakrauta no sausiem augu vai zāles stiebriem un saknēm, no iekšpuses izklāta ar smalkākiem zāļu stiebriņiem, dzīvnieku vilnu. Ligzdai parasti izveidota pamata vai pieejas platforma, izmantojot smalkus zariņus. Tā atrodas no vēja un nokrišņiem aizsargātā vietā, nelielā alā vai iedobē zem akmens, ēku konstrukcijās, mūra sienu iedobēs. Dējumā 4—6 olas. Inkubācijas periods ilgst 13—14 dienas, perē mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 13—14 dienu vecumā. Sezonā viens perējums.
Kandavas pagasts

Vēsture

Mūsdienu Kandavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Aizdzires muiža (Gut Adsirn, Aizdzire), Kalna muiža (Hohenberg, Kalnmuiža), Līgu muiža (Gut Ligen), Rūmenes muiža (Gut Ruhmen, Rūmene), Valdeķu muiža (Gut Waldeck, Valdeķi).
Pēc 1920. gada zemes reformas Kandavas kroņa muiža (Amt Kandau) sadalīta 40 vienībās 490 ha kopplatībā, Kandavas mācītājmuiža (Pastorat Kandau, 413 ha) 18 vienībās, Kandavas mežkunga muiža (Forstei Kandau, 145 ha) 13 vienībās, Daigones muiža (Deguhnen, 251 ha) 15 vienībās, Rūmenes muiža (Ruhmen, Rumen , 617 ha) 43 vienībās, Aizdzires muiža (Adsirn, 2487 ha) 125 vienībās, Līgu muiža (Ligen, Liegenhof, 147 ha) 11 vienībās, Putnēnmuiža (Putnen, Puttnen, 360 ha) 12 vienībās.   
1935. gadā Kandavas pagasta platība bija 180 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Kandavas, Aizdzires, Daigones un Līgas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1957. gadā Kandavas un Līgas ciemus pievienoja Kandavai, izveidojot Kandavas lauku teritoriju. 1961. gadā daļu lauku teritorijas pievieno Aizdzires ciemam. 1975. gadā lauku teritorijai pievieno daļu Aizdzires un Pūres ciemu, bet 1977. gadā teritoriju atgriež Aizdzires ciemam. 1990. gadā Aizdzires ciemu reorganizēja par pagastu, bet 1991. gadā pārdēvēja par Kandavas pagastu. 1996. gadā Kandavas un Cēres pagastus pievieno Kandavai, otro reizi izveidojot Kandavas lauku teritoriju. 1997. gadā lauku teritorijai pievieno Matkules un Zemītes pagastus. 1999. gadā Kandavas pilsētu ar lauku teritoriju reorganizē par Kandavas novadu. 2009. gadā, reorganizējot novadu, Kandavas pagastu atjauno kā atsevišķu administratīvo teritoriju novada ietvaros.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas: Kandavas stacija, Valdeķi, Aizdzire, Rūmene, Mazrūmene, Mustene, Kalnmuiža, Līgciems, Līgas dzirnavas.
Lisabona

Vēsture

Apmēram 1200. gadā p.m.ē. Težu upes grīvā atradās feniķiešu apmetne. Apmetne tika saukta Alis Ubbo (drošā osta). Kaut arī arheoloģija to neapstiprina, pēc leģendas pilsētu dibināja Odisejs, atgriezdamies no Trojas, tāpēc romieši pilsētu sauca par Olisipo (Olissipo).
2. gadsimtā p.m.ē. pilsētu no Kartāgas atkaroja romiešu ģenerālis Decims Jūnijs Bruts (Decimus Junius Brutus), un nosauca pilsētu par Felicitas Julia. Tā turpmāk ietilpa Romas Luzitānijas provincē, tomēr nebija tās galvaspilsēta. Pilsēta kļuva turīga tirgojoties ar garum (no zivju ķidām izgatavota mērce), vīnu, sāli un zirgiem.
Rietumromas impērijas norieta laikā pilsētu ieņēma alāni, vandaļi, svēvi, līdz tā iekļāvās Vestgotu valstī.
Ap 711. gadu Lisabonu ieņēma arābi un valdīja Lisabonā līdz 1147. gadam. Pilsētas arābiskais nosaukums bija al-Ushbuna. Arābu valdīšanas laikā pilsēta uzplauka.
Rekonkistas gaitā 1147. gadā apvienotais eiropiešu karaspēks Portugāles karaļa Alfonso I vadībā pilsētu atkaroja no arābiem. Daļa arābu tika pievērsti kristietībai, bet mošejas pārbūvēja par baznīcām.
1255. gadā Lisabona kļuva par Portugāles galvaspilsētu. 1290. gadā Lisabonā nodibināja universitāti.
16. gadsimtā bija Lisabonas "zelta laiks", jo, pateicoties portugāļu jūrasbraucēji ģeogrāfiskajiem atklājumiem, Lisabona kļuva par Eiropas tirdzniecības centru ar Brazīliju un Indiju.
1531. gadā Lisabonā notika zemestrīce, kas nogalināja tūkstošiem iedzīvotāju. 1755. gada 1. novembrī notika Lisabonā notika viena no lielākajām zemestrīcēm vēsturē - Lisabonas zemestrīce, kas gandrīz pilnīgi nopostīja pilsētu, nogalinot 90 000 iedzīvotāju. Voltērs šim notikumam veltīja dzejoli Poême sur le désastre de Lisbonne. Pēc šīs zemestrīces pilsēta tika uzcelta gandrīz no jauna.
19. gadsimta sākumā pilsētu ieņēma Napoleona karaspēks.
2. pasaules kara laikā Portugāle bija neitrāla, tāpēc Lisabona bija pilsēta, no kuras uz ASV devās daudzi legāli un nelegāli bēgļi.
1974. gadā Lisabonā norisinājās galvenie Neļķu revolūcijas notikumi.
1994. gadā Lisabona bija Eiropas kultūras galvaspilsēta.
1998. gadā Lisabonā notika EXPO izstāde.
2000. gadā Lisabonā tika pieņemta ES Lisabonas stratēģija.

Sports

Pilsētā bāzēti futbola klubi SL Benfica, Sporting Clube de Portugal un C.F. Os Belenenses.
Jānis Silarājs

Karjera

Trenēties sāka kā basketbolists, taču šajā sporta veidā trenējās tikai vienu gadu. Pēc tam četrus gadus trenējies peldēšanā. Studiju gados pievērsies vieglatlētikai, pie Ulda Doniņa trenējies šķēpa mešanā, kur sasniedzis personisko rekordu 76,28 metrus. 1999. gada Latvijas čempionātā izcīnīja bronzas medaļu, savukārt gadu iepriekš kļuva par Latvijas čempionu 4x100 m stafetē. 1999. gadā izcīnīja trešo vietu arī Latvijas čempionātā peldēšanā (50 m tauriņstilā). 2000. gadā kļuva par Latvijas universiādes čempionu 50 m tauriņstilā. Pēc ceļa traumas pārgāja uz bobsleju. Sākotnēji bija Gata Gūta stūmējs, izcīnīja vienu 4. vietu Pasaules kaus posmā četriniekos, sezonas kopvērtējumā ierindojās pirmajā desmitniekā. Pēc pirmās sezonas kļuva par Sanda Prūša stūmēju, ar kuru startēja arī 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Soltleiksitijā, izcīnīja 7. vietu četrinieku sacensībās. 2003. gadā kļuva par Eiropas čempionu. Sportista karjeru noslēdza 28 gadu vecumā.
Talačina

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1433. gadā. Ietilpa Lietuvas lielkņazistē. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pa Drucas upi tika ierīkota valsts robeža, un daļa no pilsētas iekļāvās Krievijā. Otrajā Polijas dalīšanā 1793. gadā pilsētas atlikusī daļa tika pievienota Krievijai. No 1924. gada Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 8. jūlija līdz 1944. gada 26. jūnijam - vācu okupācijā. Holokaustā tika iznīcināti gandrīz visi pilsētas ebreji (1939. gadā to bija 21,2% no pilsētas iedzīvotājiem).
Imants Auziņš

Biogrāfija

Imants Auziņš dzimis zemnieku ģimenē Zalves pagasta "Auziņos". Mācījies Zalves pamatskolā un Neretas vidusskolā. Latvijas Valsts Universitātē studējis latviešu valodu un literatūru. Strādājis žurnālos un laikrakstos: "Literatūra un Māksla", "Karogs", "Padomju Jaunatne", "Daugava (krievu val.), izdevniecībā "Liesma". Padomju laikos palīdzējis daudziem dzejniekiem uzsākt literāta karjeru. 1989.—1992. gadā bija Rakstnieku Savienības valdes priekšsēdētājs. Piedalījies 8. Saeimas vēlēšanās no Sociāldemokrātu Savienības saraksta.
Miris 2013. gada 21. augustā no smagas slimības.

Privātā dzīve

Imants Auziņš bija prozaiķes un tulkotājas Irinas Cigaļskas vīrs; tulkotājas Irēnas Auziņas un dzejnieces Annas Auziņas tēvs.

Literārā darbība

Pirmā publikācija — dzejolis "Jaunajā gadā ieejot" Neretas laikrakstā "Komunisma ceļš" 1956. gadā. Sākumposma Auziņa dzeja ir sabiedriski aktīva, poētiski dokumentē garīgo gaisotni, tiek izmantoti vēsturiskie motīvi un tautas likteņtēma. Tajā iezīmējas garīgā pretestība, kas raksturīga lielai daļai 60. gadu lirikas (it īpaši tā izpaužas krājumā "Skumjais optimisms"). Vēlāk lirika kļūst filosofiski apcerīga.
Aizkraukle

Nosaukums

Pilsētas nosaukums atvasināts no viduslaiku latīņu valodā lietotā vietvārda Ascrad vai Asscrade (latīņu: castrum Ascrad, literārajā vācu valodā Ascheraden), kas latviski skan "Ašķere'' - tā sauca strautu, Daugavas pieteku.

Vēsture

Aizkraukles līvu pils pirmo reizi pieminēta Livonijas Indriķa hronikas tekstā sakarā ar līvu un lietuviešu uzbrukumu Rīgai 1204. gadā. Tad tā bijusi vistālāk austrumos novietotā līvu osta pie Daugavas ūdensceļa, vēl tālāk sākās kristīto sēļu un latgaļu zemes - Koknese un Jersika. Ap 1229. gadu notika Aizkraukles kauja starp Zemgales ķēniņa Viestarda un Aizkraukles pilskunga Markvarta vadītajiem karaspēkiem. No 1252. līdz 1478. gadam Aizkraukle bija Livonijas ordeņa Aizkraukles komturejas centrs. 
Mūsdienu Aizkraukles pilsēta radās 20. gadsimta sešdesmitajos gados kā celtnieku ciemats, pateicoties Pļaviņu HES celtniecībai. Celtnieku ciematam strauji augot, 1967. gadā tas ieguva pilsētas statusu un tajā paša laikā kļuva par rajona centru. Līdz 1990. gadam pilsētas nosaukums bija Stučka par godu Pēterim Stučkam, bet 1990. gada 25. septembrī ar Augstākās padomes lēmumu pilsēta ieguva nosaukumu Aizkraukle.

Aizkraukles pilskalns

Aizkraukles pilskalns ir 0,5 ha liels, ar 0,1 ha lielu priekšpili (Ernests Brastiņš, 1930.), 3 ha lielu senpilsētu un ostu. Pilskalna tuvumā atrodas divi kapulauki - Aizkraukles un Lejasžagaru, kur kopumā atsegts ap 100 uz 10.-12.gs. attiecināmu apbedījumu (Urtāns, 1983.).
Nātrija sulfīds

Izmantošana

Nātrija sulfīdu lieto krāsvielu un celulozes ražošanā, ādu ģērēšanā, lai atdalītu no tām spalvas; kā reaģentu analītiskajā ķīmijā.
2010. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss

Vizuālais izskats

NRK ir apstiprinājusi dizainu arēnai, konkursa tēmu 2009. gada 4. decembrī, tā oficiāli atklājot 2010. gada Eirovīzijas sezonu.

Dalībvalstis

Dalību konkursā ir apstiprinājušas 39 valstis.
Kiberkarš

Kiberkarš (angļu: Cyberwarfare) ir politiski motivēta ielaušanās datorsistēmās, to sabotāža un spiegošana.
Labākā populārā filma (Amerikas Kinoakadēmijas balva)

Vēsture

2018. gada 8. augustā Kinoakadēmija izsūtīja tās locekļiem ziņu, kurā bija teikts: "Jauna balvas kategorija — mēs izveidojām jaunu kategoriju par izciliem sasniegumiem populārajā filmā. Atbilstības prasības un citi svarīgie kritēriji tiks publicēti". Tā bija pirmā jaunas kategorijas izziņošana kopš "Labākā animācijas filma" kategorijas prezentācijas 74. Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas ceremonijā. Filmas, kas nominētas kā labākās populārās filmas, var tikt nominētas arī kā "Labāka filma".
2018. gada novembrī, Kinoakadēmijas prezidents Džons Beilijs apstiprināja, ka kategorijas izveide ir saistīta ar ceremonijas translācijas zemajiem reitingiem. Viņš izteica cerību, ka nākotnē sanāks ieviest šo kategoriju. Beilijs šo kategoriju salīdzināja ar dalītu labākās filmas balvu 1. Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas ceremonijā, kad Wings ieguva balvu kā labākā jeb izcilākā filma, savukārt Sunrise: A Song of Two Humans ieguva balvu par unikālāko māksliniecisko izpildījumu.

Atsauksmes

Paziņojums par populārās filmas kategoriju saņēma negatīvu kritiku gan no žurnālistiem, gan Kinoakadēmijas locekļiem. Daudzi tajā saskatīja mēģinājumu izmantot skatītāju pamatauditoriju, tādējādi palielinot ceremonijas TV reitingus. Tika izteikta arī kritika, ka kategorijas izveidošana samazinātu blokbāstera žanra filmu izredzes saņemt nomināciju kategorijā "Labākā filma". Kategorijas nosaukums arī tika kritizēts, jo ar nosaukumu "popularā" varētu saprast, ka filmas, kas nominētas citās kategorijās, ir nepopulāras vai nav iemantojušas pamatauditorijas interesi. Bobs Čipmans no žurnāla The Escapist atzīmēja, ka potenciālais balvas saņēmējs būtu "Melnā Pantera", filma, kuras aktieru pamatsastāvs ir afroamerikāņi un tajā ir izcilas atsauces uz afroamerikāņu kultūru, tādēļ filma būtu pelnījusi "atsevišķu, bet līdzvērtīgu" labākās filmas balvu.
Turpretī Džīns Del Vekkio no USA Today atbalstīja kategoriju par tās potenciālu atpazīt kases grāvēju filmas, kā arī režisoriem pievērsties mākslinieciskumam, kas uzrunā lielāko daļu skatītāju. Bez tā viņš atzīmēja, ka populārās filmas kategorija būtu Kinoakadēmijas balvas "atgriešanās pie tās saknēm". Laika posmā no 1940. gada līdz 1970. gadam "Labākās filmas" balvas saņēmējas bija gada ienesīgāko filmu desmitniekā. Salīdzinājumam, pēdējo reizi filma, kas saņēma balvu kategorijā "Labākā filma" un vienlaikus bija arī gada ienesīgāko filmu desmitniekā, bija 2004. gadā.
Karagājiens uz Kursu un Klaipēdas dibināšana (1252)

1252. gada karagājiens uz Kursu notika 1252. gadā pēc tam, kad Lietuvas karalis Mindaugs bija noslēdzis savienību ar Livonijas ordeni. Dienvidkursas pakļaušanai sasaukto Livonijas ordeņa karaspēku vadīja mestra pienākumu izpildītājs Seinas Eberhards. Karaspēks devās pa seno Kursas kara ceļu no Rīgas gar Jūrmalu caur Kuldīgu uz Nemuna ieteku Baltijas jūrā. Pie Dangas upes ietekas Nemunā ordeņa brāļi uzcēla Memelburgas pili, kurā atstāja garnizonu un pa jūras ceļu pilī atveda lielus pārtikas krājumus. Pēc Klaipēdas pils uzcelšanas karaspēks atgriezās Rīgā.
1253.gada pirmajā pusē, pēc hronikas ziņām, 40 000 karavīru no prūšu zemes Sembijas devās karagājienā pret Mēmelburgas pili, bet nespēja to ieņemt. Jaunais Livonijas ordeņa mestrs Anno fon Zangerhauzens devās atbildes karagājienā pret sembjiem, kas Kuršu nērijā bija uzcēluši aizsardzības valni.
1254. gadā ordenis kopā ar Kurzemes bīskapu Heinrihu fon Licelburgu vienojās par kuršu zemju sadali un kristīšanu.
Georgs Šiliņš

Biogrāfija

Georgs Šiliņš dzimis ārsta ģimenē. Otrā Pasaules kara laikā bijis sanitārais instruktors latviešu strēlnieku divīzijā. 1949. gadā beidzis Latvijas Universitātes Medicīnas fakultāti. No 1952. gada strādājis Latvijas eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūtā (tagad Latvijas Universitātes eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūts) - sākumā par zinātnisko līdzstrādnieku, pēc tam par direktora vietnieka zinātniskajā darbā. Publicējis zinātniskus darbus par tireotoksikozes patoloģenēzes un terapijas jautājumiem. Būtiski stiprinājis Latvijas medicīnas intelektuālo potenciālu, bijis pirmsācējs jaunām metodēm terapijā un diagnostikā. Strādājis arī Paula Stradiņa klīniskās universitātes slimnīcas endokrinoloģijas centrā.

Šahists

Georgs Šiliņš bija pazīstams arī kā meistarīgs un ilggadējs šahists. Trīs reizes viņš ir piedalījies Latvijas šaha čempionāta finālos, bet 1944. gadā izcīnījis 3. vietu Latvijas PSR labāko šahistu turnīrā, kas tiek uzskatīts par tā gada neoficiālo Latvijas čempionātu. Labākie panākumi šahā Šiliņam bija 1940. gadu otrajā pusē, kad viņš divus gadus pēc kārtas (1947, 1948) kļuva par Rīgas čempionu šahā. 1948. gadā Šiliņš sekmīgi spēlēja PSRS meistarkandidātu turnīrā Baku. 1962. gadā Latvijas Zinātņu akadēmijas šaha komandas sastāvā kļuva par 3. Latvijas PSR komandu čempionāta uzvarētāju. Vēlākajos gados daudz laika aizņēma medicīna, tāpēc šaha sacensības nācās izlaist. Tomēr Šiliņš regulāri spēlēja Rīgas medicīnas darbinieku komandā pie 1. galdiņa, tāpat viņam izdevās saglabāt sportisku formu līdz savai mūža nogalei. Tā 2008. gadā Šiliņš piedalījās Vidzemes novada veterānu čempionātā šahā, bet 2011. gada decembrī 93 gadu vecumā spēlēja šaha turnīrā Limbažos.
Karbīns

Vēsture

Karbīns iegūts 1963. gadā, katalītiski oksidējot acetilēnu. To ieguvuši PSRS Zinātņu akadēmijas Elementorganisko savienojumu institūta ķīmiķi V. Koršaks, A. Sladkovs, V. Kasatočkins un J. Kudrjavcevs.

Īpašības

Karbīns ir melna pulverveida viela, kam piemīt pusvadītāja īpašības. Tā blīvums ir 1,9 līdz 2,0 g/cm³. Gaismas iedarbībā karbīna vadītspēja stipri samazinās, tādēļ to var izmantot fotoelementos. Karbīns ir cietāks par grafītu, bet daudz mīkstāks par dimantu. Karsējot līdz 2800 °C temperatūrai, karbīns pārvēršas par grafītu.
Tomāšs Zāborskis

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Zāborskis uzsāka 2005.—06. gada sezonā, kad debitēja Slovākijas Ekstralīgas klubā Trenčīnas "Dukla", kura sistēmā bija spēlejis jau vairākus gadus.
2006. gada vasarā Zāborskis pārcēlās uz Ziemeļameriku, tur nākamās divas sezonas aizvadot Ontārio hokeja līgā. 2008.—09. gada sezonu Zāborskis aizvadīja ECHL, astoņas spēles gan aizvadot arī AHL klubā Hartfordas "Wolf Pack".
2009. gada vasarā Tomāšs atgriezās Eiropā, pievienojoties SM līgas vienībai Pori "Assat". Tās sastāvā 2011.—12. gada sezonā Zāborskis kļuva par līgas rezultatīvāko spēlētāju, saņemot arī regulārās sezonas labākā spēlētāja balvu.
2012.—13. gada sezonu Zāborskis aizvadīja KHL klubā Omskas "Avangard", taču 2013.—14. gada sezonas pirmajā pusē pārcēlās uz Ufas "Salavat Julajev". Pēc sezonas beigām pievienojās Helsinku HIFK.
Šepetivka

Vēsture

Vēstures avotos Šepetivka pirmoreiz minēta 1594. gadā kā kādam Andrijam Ždjarskim piederošs Volīnijas vojevodistes ciems. 1619. gadā Šepetivkai piešķir Magdeburgas tiesības, kas veicina tās izaugsmi. 1793. gadā tiek iekļauta Krievijas Impērijas sastāvā un kļūst par pagasta centru. 1821. gadā pilsētā atklāj ārstniecisko minerālūdeņu avotus un 1884. gadā nodibina pirmo kūrvietu. 1873. gadā caur pilsētu izbūvē Kijevas—Brestas dzelzceļa līniju, uzbūvē depo. 1922. gadā Šepetivka kļūst par rajona centru, bet 1923. gada 29. maijā tai atkal piešķir pilsētas tiesības.
Aizkraukles viduslaiku pils

Vēsture

Pils nosaukums atvasināts no Daugavas līvu Aizkraukles pilskalna (Ascrad vai Asscrade) vārda. Livonijas krusta karu laikā 1205. gada vasarā krustneši nodedzināja Aizkraukles pili, piespieda tās iedzīvotājus pieņemt katoļu ticību un dot ķīlniekus.
Netālu no Aizkraukles pilskalna Zobenbrāļu ordenis mestra Venno laikā uzcēla savu Aizkraukles mūra pili. 1211. gada vasarā pēc bīskapa Alberta un krustnešu vienošanās Zobenbrāļu ordenis ieguva visu Aizkraukles pilsnovadu un trešdaļu no Salaspils (Holme) un Doles salas (insula regina) pilsnovadiem kopā ar attiecīgo novadu ļaudīm, viņu laukiem, zvejām, tiesām un klaušām. Ap 1229. gadu pie tās notika Aizkraukles kauja (1229) starp Zemgales ķēniņa Viestarda un Aizkraukles pilskunga Markvarta vadītajiem karaspēkiem. 
Nav precīzi zināms, kad pie Karikstes ietekas Daugavā 1,7 km attālumā tikusi uzcelta jaunā Aizkraukles pils, kas kādā 1420. gada zemes izlēņošanas dokumentā minēta kā ordeņa "Aizkraukles māja" (husz Ascheraden) iepretīm vecajai pilij (Olde borch). No 1252. līdz 1478. gadam Aizkraukle bija Livonijas ordeņa Aizkraukles komturejas centrs, pēc tam to pievienoja Livonijas landmaršala pārvaldītajai teritorijai. 
Pils pamatīgi cieta 16. un 17. gadsimta karos. Kad Livonijas kara laikā pili 1577. gadā ieņēma un izpostīja krievu karaspēks, pēc cara Ivana IV pavēles sagūstītajam bijušajam Livonijas landmaršalam Kasparam Minsteram (Jasper von Münster) izdūra acis un izmeta no pils nomiršanai. Pēc kara beigām 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līguma sarunu laikā krievi Aizkraukles pili dēvēja par Скровно vai Скровный, pēc līguma noslēgšanas Aizkraukles pilsnovadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā.  
Pēc Poļu-zviedru kara 1630. gadā pilsmuižu ieguva virsleitnants Simons Šulcs, kas aptuveni 1 km attālumā no bijušās ordeņa pils Daugavas krastā uzcēla muižas kungu māju. Savu militāro nozīmi zaudējusī pils sabruka.
Rita Kukaine

Biogrāfija

Rita Kukaine dzimusi Petrogradā 1922. gada 9. novembrī latviešu sarkanā strēlnieka ģimenē. 1946 gadā viņa ar izcilību pabeidza Latvijas Valsts universitātes Medicīnas fakultāti un ieguva ārsta specialitāti. Laikā no 1947. līdz 1950. gadam studēja aspirantūrā Medicīnas fakultātē. 1948. gadā iestājās PSKP. No 1950. līdz 1952. gadam strādāja par zinātnisko līdzstrādnieci Latvijas Traumatoloģijas un Ortopēdijas institūtā. No 1952. līdz 1962. gadam bija LPSR ZA Mikrobioloģijas institūta direktora vietniece. 1961. gadā Rīgas Medicīnas institūtā aizstāvēja doktora disertāciju par poliomielīta jeb bērnu triekas novēršanu Latvijā. 1962. gadā kļuva par Mikrobioloģijas institūta direktori. 1968. gadā kļuva par profesori. Par līdzdalību programmas "Revertāze" izstrādāšanā 1979. gadā tika apbalvota ar PSRS Valsts prēmiju. Saņēma arī A. Kirhenšteina prēmiju (1973. gadā).
1980. gadu vidū viņa tika ievēlēta par PSRS Augstākās padomes tautas deputāti. 
Atmodas kustības laikā 1989. gadā bija iekļauta izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā. 
Aktīvi darbojās Latvijas valsts neatkarības atjaunošanas procesā, no 1989. gada līdz 1991. gadam PSRS Augstākajā padomē pārstāvot Latvijas Tautas fronti. Par to viņa 2010. gada 4. maijā kļuva par Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieci.
Rita Kukaine mirusi 2011. gada 29. janvārī Rīgā (kremēta 4. februārī).

Zinātniskā darbība

Viens no profesores Kukaines zinātniskās darbības virzieniem bija poliomielīta virusoloģijas un imunoloģijas pētījumi, pretpoliomielīta imunitātes veidošana, nonāvētās un dzīvās pretpolimielīta vakcīnas efektivitātes pētījumi un praktisko pasākumu sistēma vakcīnas ieviešanai Latvijā pret poliomielītu. 
Mikrobioloģijas institūta pētījumi parādīja to, ka masveidīga iedzīvotāju vakcinācija radīja kolektīvu imunitāti pret poliomielītu un līdz ar to poliomielīta vīrusu izplatība Latvijā iedzīvotāju vidū ir beigusies.
Laika posmā no 1969.gada līdz 1980.gadam zinātniece pētījusi arī govju leikozes virusālo etioloģiju, endogēnos retrovīrusus, to raksturojumu un nozīmi patoloģijā. Viņa tika iedibinājusi jaunu virzienu molekulārajā bioloģijā - vīrusu molekulārā bioloģija.
Savas dzīves laikā viņa ir sarakstījusi 579 publikācijas.