Dzintars Kļaviņš

Izglītība

Dzintars Kļaviņš dzimis Valmierā, Kaugurmuižā Latvijas armijas virsnieka Bernharda Kļaviņa (1889–1951) un skolotājas Annas Kļaviņas ģimenē. 1937. gadā tēva dienesta stāvokļa maiņas dēļ ģimene pārcēlās uz dzīvi Liepājā, kur Dzintars Kļaviņš, absolvējot Liepājas Politehnikumu (mācījās laika posmā no 1942. līdz 1947. gadam) ieguva savu pirmo specializāciju – tehniķis, mehāniķis. Aroda praksi viņš izgāja Kartonāžas fabrikā un rūpnīcā “Metalurgs”. Dzintara Kļaviņa daudzpusīgās intereses parādās jau šajā dzīves periodā, jo paralēli mācībām tehnikumā un praksei rūpnīcā “Metalurgs” viņš mācījās arī Liepājas Tautas konservatorijā klavieru un ērģeļspēles klasē. Tādējādi viņš veiksmīgi apvienoja šķietami nesaistītas jomas – eksakto un humanitāro.
No 1947. līdz 1951. gadam Dzintars Kļaviņš turpināja strādāt Liepājā gan kā tehniķis un tehnologs rūpnīcā “Tosmare”, gan arī kā koncertmeistars dažādos mākslinieciskās pašdarbības kolektīvos. Jau mācību laikā Kļaviņš strādāja par koncertmeistaru un pedagogu Liepājas Mūzikas vidusskolā. Liepājniece Aija Bumbiere atceras, ka Kļaviņam Liepājā esot bijis savs klausītāju pulks, kuri vienmēr meklējuši, kurā kafejnīcā spēlē Dzintars Kļaviņš. Kļaviņam esot piemitusi spēja labi improvizēt:
“Kad Dzintars vēl mācījās mūzikas skolā, viņš vasarās vai brīvajās dienās vakaros ar vēl dažiem puišiem piejūras parka kafejnīcā spēlēja mūziku. Un mēs meitenes gājām klausīties, es tad nemaz nepazinu Dzintaru, bet gājām klausīties, kur spēlēja Kļaviņš, viņš bija tādā ziņā populārs, nu, viņš improvizēja uzreiz un tā viņam jau bija tāda kā sava auditorija – šodien jau teiktu fani, bet toreiz jau tā neteica.” (Bumbiere 2014) 
Pēc mūzikas vidusskolas absolvēšanas Kļaviņš devās uz Rīgu, lai iestātos Latvijas Valsts konservatorijā, tomēr netika uzņemts. Neuzņemšanas iemesls pēc neoficiāliem datiem  varēja būt tēva kādreizējais dienests Latvijas armijā. Neskatoties uz šo neveiksmi, Kļaviņa vēlme studēt mūziku nezuda un 1954. gadā viņš devās studēt uz Maskavu, kur kā neklātienes students iestājas Gņesinu muzikāli pedagoģiskā institūta  muzikoloģijas nodaļā. Augstskolu absolvēja 1960. gada 27. jūnijā, iegūstot kvalifikāciju – mūzikas teorijas un vēstures pasniedzējs. Un 1969. gadā arī aspirantūru. Pēc Aijas Bumbieres domām Kļaviņam patika studiju gadi Maskavā, jo tur bija gudri mācību spēki un viņš guva stabilāku pamatu savai domāšanai, viņš esot  kļuvis daudz neatkarīgāks, kā rezultātā esot bijis plašāks skatījums mūzikā un citos ar kultūru saistītos jautājumos.

Ventspils Mūzikas vidusskola

1951. gadā Dzintars Kļaviņš sāka strādāt Ventspils Mūzikas vidusskolā, sākotnēji par koncertmeistaru, pedagogu un kopš 1959. gada par direktoru, kā arī paralēli darbojās Ventspils arodbiedrību klubā  kā koncertmeistars, muzikālo izrāžu un kolektīvu vadītājs, kopš 1960. gada arī kā kormeistars Ventspils Skolotāju korī.  1956. gadā kopā ar horeogrāfu Alfrēdu Rūju organizēja un vadīja Ventspils strādnieku kluba dziesmu un deju ansambli, kurš ar iestudējumu Līvu zeme – Dzintarzeme aizsāka lībiešu un ventiņu folkloras materiālu popularizēšanu Latvijā un aiz tās robežām.  
Šis periods ir nozīmīgs arī pedagoģiskās darbības ziņā. Vēstulē savai bijušajai skolniecei Vaidai Salmiņai Dzintars Kļaviņš raksta: “Mani 20 gadi Ventspilī ir mana mūža skolnieka gadi, kamēr es kļuvu par skolotāju.” (Salmiņa 2013) 
Ventspils Mūzikas vidusskolas 21. gadsimta sākuma pedagogu – Kļaviņa bijušo audzēkņu atmiņās viņš palicis kā nozīmīgs un pat izcils pedagogs. Piemēram, Vaida Salmiņa  uzskata, ka Kļaviņš bijis pedagogs, kurš vēlējies attīstīt katra audzēkņa individuālās spējas un prasmes. Viņš centies izprast savus audzēkņus un virzīt viņus uz pašizaugsmi. Tā Vaida Salmiņa stāsta par periodu, kad Dzintars Kļaviņš strādāja Ventspils Mūzikas vidusskolā: “Viņš ir sapratis, ka pedagogam ir viens nerakstīts zelta likums – nenoniecināt neviena skolnieka dotības, lai arī cik mazas tās nebūtu, pieķeries pie tā mazumiņa un velc ārā un attīsti. Viņš ar ārkārtīgu cieņu izturējās pret skolniekiem un ar to viņš ir palicis mūža piemiņā.” (Salmiņa 2013)
Kļaviņa vadītās mācību stundas bijušas virzītas uz audzēkņu izaugsmi praktiskās nodarbībās, jo uzskatīja, ka audzēknim pašam vajag izprast, kā katrs konkrētais skaņdarbs tiek spēlēts vai dziedāts, nevis zināt to tikai teorētiski. Stāstot par Kļaviņa vadītajām mūzikas literatūras stundām Ventspils Mūzikas vidusskolā, Vaida Salmiņa atceras: “Viņš bija cieņas pilns, ļoti interesanti strādāja, piemēram, mūzikas literatūrā  toreiz ierakstu plates tikai sāka veidoties un viņas bija tik, cik bija, pa lielākai daļai viņš visas tēmas spēlēja, mēs mūzikas literatūrā dziedājām, lai arī cik paradoksāli tas nebūtu, tēmas atceramies no tā, kā mēs toreiz muzicējām, nevis kā tagad ideālos izpildījumos klausāmies, jo tas, ka tu izlaidi caur sevi, ir pavisam kas cits.”(Salmiņa 2013) Dzintars Kļaviņš kā pedagogs palīdzēja audzēkņiem mērķtiecīgi virzīties uz viņu izvēlēto profesiju. Redzot, ka audzēknim padodas kompozīcija, viņš rosināja uzrakstīt mūziku kādai izrādei. Tieši tā tas esot bijis ar komponistu, folkloras pētnieku Vili Bendorfu. Vaidai Salmiņai, kura bija izvēlējusies studēt muzikoloģiju, Kļaviņš atļāva praktizēties, lasot lekcijas tautas universitātē: “Tiklīdz kā es pateicu, ka iešu mācīties, viņš uzreiz jau man deva stundas mūzikas vidusskolā. Toreiz pēc padomju tradīcijas bija tā saucamā tautas universitāte – lekciju cikli, kad mūzikas skolas skolotājiem bija jālasa pieaugušajiem cilvēkiem, vecākiem un mūzikas skolotājiem, bet kurš tad to lasīs – Dzintars Kļaviņš viens to nespēja. „Ej, Vaida un lasi!” Atceros vēl kā tagad – man 18 gadi un, kā saka, nekāda pieredze dzīvē nav, bet man bija jālasa vecākiem par muzikālo audzināšanu ģimenē. Viņš saka: “Man jau ir tradīcija tevi kā kaķeni iemest ūdenī – izpeldēs, būs labi, neizpeldēs – tava vaina!” (Salmiņa 2013) Šajos divos piemēros ar Vili Bendorfu un Vaidu Salmiņu var saskatīt vēl vienu Dzintara Kļaviņa izmantoto pedagoģijas paņēmienu – audzēkņa konfrontāciju ar situāciju. Viņa uzstādījums bija – galvenais ir darīt, nebaidoties par to, vai tiks galā, vai ne. Līdzīga situācija, kura parāda Kļaviņa radošo pieeju pedagoģijai, atklājas Vaidas Salmiņas atmiņās par to, kā viņa nokļuvusi Ventspils Mūzikas vidusskolas simfoniskajā orķestrī: “Vidusskolas audzēkņu skaits caurmērā bija sešdesmit, un mums bija savs simfoniskais orķestris, bet nebija visi instrumenti. “Lasīt krieviski māki?” “Māku.”“Aizej uz bibliotēku, paņem čello mācību skolu, apsēdies tā, kā viņš tur liek, un sāc spēlēt.” – Un nepaiet ne mēnesis un man jāspēlē Nepabeigtās simfonijas (Francis Šūberts) blakus partija!”(Salmiņa2013) Stāstot par šo situāciju, Vaida Salmiņa formulē secinājumu, kas Dzintara Kļaviņa pedagoģisko darbību raksturo pilnībā: “Viņš bija entuziasts un rāva skolniekus, pedagogus sev līdzi.”(Salmiņa 2013)
Arī Aija Bumbiere, kuru Kļaviņš 1963. gadā uzaicināja strādāt Ventspils Mūzikas vidusskolā, atceras Dzintaru Kļaviņu, pedagogu un kolēģi:
“Es ļoti centos, kaut es varētu tikpat labi dzīvi un brīvi ar skolniekiem strādāt kā Kļaviņš strādāja, jo viņš tik dabiski un vienkārši dabūja kontaktu, viņam nebija jācīnās par to, lai mācītos, lai izpildītu mājas darbus, bij kauns aiziet pie Kļaviņa, ja nebija izpildīts mājas darbs. Dzintara autoritāte, viņa zināšanu plašums, daudzveidība, prasme runāt, atbildēt – tā bija tik liela, ka tur nebija pat jautājums. Tur bija tieši personības autoritāte.” (Bumbiere 2014)
Atmiņās par Dzintaru Kļaviņu bijušais audzēknis Kārlis Tenne, kurš tika uzaicināts braukt pie lībiešiem pierakstīt viņu folkloru 1956. gadā, stāstai:
“Viņš bija ļoti lietišķs un viss, ko viņš man teica un mācīja, viņam pašam tas bija skaidrs, acīm redzot viņam tās zināšanas bija, ne kā vienam otram, ja lāb tik daudz, cik vajag padot audzēknim. Un viņš bija nevis no augstiem plauktiem un neskatījās uz tev, kā sak, no augšs uz lēj, bet tāds kā vecākais brāls, ļot tāds demokrātisks – apiešanā un arī kā direktors (darba devējs). Es atceros, gribēju no skolas mukt projām un tā, un viņš sak: “Kārl, pārdomā, varbūt Tev ir tād priekšmet, kas mazāk riebjās!” Es tā padomāj – nu ja nu vienīgi kameransamblis un koncertmeistarklase, un tie arī ir tie priekšmeti, kurus es pēc tam vēl pāris desmit gadus mācīju.” (Tenne 2014)

Darbs augstskolās

1971. gada 7. jūlijā Latvijas PSR Kultūras ministra pavēle Nr. K-227 nosaka: “Punktā viens: atbrīvot no Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijas mācību un zinātniskā darba prorektora pienākumiem Aleksandru Viļumani, atstājot viņu par Vokālās katedras vadītāju. Bet punktā divi – pārcelt Ventspils mūzikas skolas direktoru Dzintaru Kļaviņu par Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijas mācību un zinātniskā darba prorektoru, ar 1971. gada 12. jūliju.”  Ar šīs pavēles spēkā stāšanās brīdi Dzintara Kļaviņa dzīves gājumā iezīmējas jauns periods, kurā  ir jauns darbs un plašākas iespējas, kā arī ansambļa lībiešu dziesmu ansambļa “Līvlist” dibināšana, bet pastāv arī uzskats, ka aizbraukšana uz Rīgu bijusi Kļaviņa lielākā kļūda.
Līdz 1986. gadam paralēli prorektora darba pienākumiem Kļaviņš Mūzikas teorijas katedrā mācīja mūzikas formu, kā arī vadīja muzikoloģijas diplomdarbus, kuri pārsvarā bija par latviešu mūziku. Pasniedza arī mūzikas teoriju un vēsturi kultūrizglītības darba, teātra un horeogrāfijas nodaļu studentiem. Pēc muzikologa Nila Grīnfelda nāves Dzintaram Kļaviņam piedāvāja arī vispārējās mūzikas vēstures lektora darbu Mūzikas vēstures katedrā. Līdz 1990. gadam viņš turpināja lasīt lekcijas folkloristikas un teorijas kursos horeogrāfijas studentiem u. c. Laika posmā no 1975. līdz 1993. gadam viņš kopumā vadīja 13 diplomdarbus šādiem studentiem: Zaigai Sneibei, Solvitai Lielbārdei (Vanagai), Mārītei Riekstiņai (Šēnbergai), Pēterim Korņevam, Vinetai Hermanei, Mārtiņam Boiko, Anitai Miķelsonei, Dacei Nastevičai, Ilzei Šarkovskai (Liepiņai), Sandrai Dzelzkalējai, Inesei Žunei, Ingrīdai Skutkēvičai un Ivetai Gailei. Šie diplomdarbi galvenokārt ir par latviešu mūziku, piemēram, Sandras Dzelzkalējas darbs “Rēzeknes novada mūzikas kultūras attīstība no 1840. līdz 1940. gadam” vai arī Zaigas Sneibes darbs “Par dažiem latviešu muzikālās folkoristikas teorijas jautājumiem”. Mūzikas socioloģijas tematiku skar Mārtiņa Boiko diplomdarbs “Muzikālās racionalizācijas jēdziens Makša Vēbera muzikāli socioloģiskajā koncepcijā”. Darbu Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā Dzintars Kļaviņš pārtrauca 1994. gada 16. maijā.
No 1994. līdz 1999. gadam Dzintars Kļaviņš vadīja Mūzikas fakultātes katedru Rīgas Pedagoģijas un Izglītības vadības augstskolā.

Bolderājas Mūzikas un mākslas skola

1989. gadā Dzintars Kļaviņš kopā ar dzīvesbiedri Iru Kļaviņu Bolderājas mikrorajonā bijušās PSRS karaspēka apmācību bāzes teritorijā izveidoja skolu, kurā apvienoti trīs mākslas žanri – mūzika, māksla un horeogrāfija. Atmiņās par skolas pirmsākumiem  Ira Kļaviņa atceras izjūtas, pirmo reizi ieraugot Bolderājas apkaimi:
“Šī skola ir Dzintara Kļaviņa nopelns, tas bija tas laiks, kad visu teritoriju aizņēma karaspēks. Buļļupē bija tāds centrs, kur apmācīja zemūdenes un pat bija sastopamas arī sievietes  ar aizsegtām sejām, tātad apmācīja arī visādas no austrumu zemēm. To redzot, kļuva tāds nomācošs iespaids – kā gan kaut kas tāds var būt vēl Rīgā...”(Kļaviņa 2013)
Dzintars Kļaviņš vēlējās mainīt šo Bolderājas panīkušo vidi, ieviest tajā jaunu kultūras dzīvi. Pateicoties Kļaviņa entuziasmam, Liepājā iegūtajām tehniķa zināšanām, pieredzei, kas jau iepriekš bija gūta, vadot skolu un kultūras dzīvi Ventspilī, un neatlaidībai, šī ideja tika īstenota, dibinot Bolderājas Mākslu skolu. Klavieru meistars Norberts Žugs-Divrē, kurš skolā strādā no tās atvēršanas situāciju raksturo:
“1989. gadā tagadējās skolas telpās vēl pilnībā saimniekoja Padomju armija un PSRS vēl nebija sabrukusi. Sākumā skolu atvēra nelielā koka mājā ar mansardu un tikai pēc vairākiem (laikam 3) gadiem, viņi pārvācās uz esošajām telpām. Dzintars Kļaviņš personīgi vāca atkritumus no telpām, veica aprēķinus un mērījumus, jo bijusī štāba ēka pēc armijas aiziešanas bija pilnībā izdemolēta. Sākotnēji atvēra tikai vienu spārnu, jo visam nepietika līdzekļu.”(Žugs-Divrē 2013)
Dzintars Kļaviņš par skolu un tās dibināšanu: “Rīgas pilsētas Kultūras pārvaldes Bolderājas mākslu skola darbu sāka 1989. gada 1. septembrī. Mērķis: ar bērnu un pusaudžu mākslinieciskās izglītošanas līdzekļiem atdzīvināt pagalam panīkušo  kultūrdzīvi Bolderājā un Daugavgrīvā (Buļļu salā), veidojot pamatni pilnvērtīgas gara kultūras attīstībai.” (Kļaviņš 1994) Kā atceras Ira Kļaviņa, Dzintars Kļaviņš bija tas, kurš neatlaidīgi gāja uz izpildkomitejām un sūtīja daudz vēstuļu Kurzemes priekšpilsētas valdes priekšsēdētājam, skaidrojot, kāpēc šāda skola ir vajadzīga. (Kļaviņa 2013) Dzintars un Ira Kļaviņi bija pirmie, kuri Latvijā izveidoja apvienotu mūzikas un mākslas skolu. Skola sākotnējā variantā tomēr nevarēja ilgi pastāvēt, jo, kā norāda Ira Kļaviņa, valodnieki uzskatīja, ka nedrīkst nosaukumā lietot vārdu „mākslu”, pareizāk būtu  “mūzikas un mākslu”, līdz ar to deja palika ārpus skolas programmas. Šobrīd skola darbojas kā Bolderājas mūzikas un mākslas skola, kuras pirmā direktore bija Ira Kļaviņa, kopš 2016. gada BMMS vada Artūrs Cingujevs. Dzintars Kļaviņš līdz 2000. gadam, kad devās pensijā, Bolderājas mūzikas un mākslas skolā mācīja teorētiskos priekšmetus.

Rīgas lībiešu dziesmu ansamblis “Līvlist”

Dzintara Kļaviņa lielākā radošās dzīves daļa (35 gadi)  bija veltīti lībiešu muzikālās kultūras saglabāšanai, ko viņš realizēja galvenokārt kā Rīgas lībiešu dziesmu ansamblī „Līvlist”, nodrošinot ansambli ar lībiešu dziesmu un deju mūziku, tās interpretāciju un popularizēšanu Latvijā un ārpus tās somuugru valodās runājošās zemēs. 
Lībiešu trešās atmodas virzītāja Emma Ernštreite atceras, kā 1971. gadā tika dibināts ansamblis. Pēc Rīgas lībiešu apzināšanas un mēģinājumu telpu noorganizēšanas “mēs (Emma Ernštreite, Paulīne Kļaviņa un Tamāra Vilsone) steidzāmies uz Konservatoriju pie Dzintara Kļaviņa, ar kuru es jau iepriekš biju runājusi. Pastāstīju viņam, ka nodibināts lībiešu ansamblis, ka mēs zinām, ka viņš ir vācis lībiešu dziesmas un lūdzām viņu uzņemties kora vadību. Kļaviņš mums teicās visādi palīdzēt, bet sakarā ar lielo darba un sabiedrisko slodzi pats kori un tamdēļ lūgs Dzidru Kļaviņu (1924. - 1986.), lai viņa uzņemas kora vadību.”  Pats Dzintars Kļaviņš šo brīdi atceras šādi:
“1971. gada rudenī, kad pie manis, tikko darbu sākuša Valsts Konservatorijas prorektora, ieradās Rīgas un apkaimes lībiešu delegācija ar Emmu Ernštreiti un Paulīni Kļaviņu priekšgalā un lūdza uzņemties lībiešu kora mākslinieciskās aprūpes darbu, bez liekas vilcināšanās devu piekrītošu atbildi, jo jutos viņiem piederīgs un atbildīgs par viņu rūpēm. Tā aizsākās ansambļa “Līvlist” līvistikas problēmu pētniecības, mācīšanās un līvu folkloras popularizēšanas darbs. Pa šiem gadiem esmu no šiem jaukajiem, pašaizliedzīgajiem un zinošajiem ļaudīm tik daudz ko derīgu iemācījies, ka šobrīd uzdrīkstos apgalvot – kaut ko par līviem, viņu vēsturi, valodu, tradīcijām, dzīvesveidu un mūziku patiešām jau zinu. Protu domāt ar lībiskajiem, no valodas specifikas nākušajiem ritmiem, ar viņiem vistuvākajām un mīļākajām melodiskajām intonācijām; vismaz savā mākslinieciskajā domāšanā jūtos kā īstens līvs.” 
Dzintara Kļaviņa veidotie muzikālie materiāli ietver tautas dziesmas, tautas dziesmu stilizējumus un autordziesmas. Viņš apkopoja un aranžēja vēl lībiešu vidē saglabājušās, kā arī muzikologu un etnogrāfu no teicējiem pierakstītās un audioierakstos Latvijā, Igaunijā un Somijā saglabātās melodijas. Ansambļa “Līvlist” repertuāram Dzintars Kļaviņš piedāvāja arī populāras Kurzemes jūrmalas lībiešu dziedātās melodijas, nešķirojot, vai tās ir vietējās izcelsmes, vai aizgūtas. Vairākas populāras lībiešu dziesmu melodijas, kas ir ienākušas no citām tautām, tiek dziedātas ar lībiešu vārdiem un faktiski ir kļuvušas par lībiešu tautasdziesmām, kā piemēram, „Zvejnieka dziesma”, „Balta puķe, daiļa meita”, „Ceļinieka dziesma” u.c. Autentiskās folkloras atzinēji Dz.Kļaviņam pārmeta nepieturēšanos pie „īstās” tautas mūzikas. Bet viņš uzskatīja, ka šobrīd nav svarīgi, vai tā mūzika, ko viņš rada, ir autentiski lībiska, svarīgi ir tas, ka viņš papildina lībiešu kultūras vērtības, kas vajadzīgas, lai lībiešu valoda un kultūra neaizietu nebūtībā. Pēc viņa domām polemika par to, vai mūzika ir autentiska, vai pieskaitāma folklorai vai ne, ir mazsvarīga.
Dz.Kļaviņš lībiešu muzikālā materiāla apstrādāšanai un rekonstruēšanai izmantoja etnomuzikoloģisko pieeju, kurā ietilpst reģionālais (dzīvesvietas), ergoloģiskais (nodarbes), etnoģenētiskais (somugrisko valodu salīdzinājums), žanriskais (mūzika kopā ar pārējo folkloristiku), vēsturiskais (pagātnes mantojuma) izpētes materiāls. Dz. Kļaviņa oriģinālā mūzika, orientēta uz somugrisko, lībisko intonāciju un noskaņu radīšanu, izmantojot lībiešu dzejas skanīgumu, intonācijas un ritmus. Tomēr viņa kompozīcijām ir savs oriģināls rokraksts. Pamatā viņa mūzika ir melodiska, pat liriska, sākot no viņa „Līvzemes”, „Jāņu vakara” (1973). „Ziemas laiku metos”, „Dejā” vairāk ir drastiskas, dzirkstošas uz tautas tradīcijām balstītas kompozīcijas, bet ir arī apcerīgas „Mūžīgā jūras balss” (2003). Skarbā jūrmalnieka dzīve un traģiskais lībiešu tautas liktenis izskan dziesmās „Ziema”, „Dziesmas, nedziestiet”. Patriotiskiem motīviem - „Mantojums” (1983). Īpaša dziesmu virtene ir par jūru, dabu un putniem - „Dziesmas par putniem” (1989), „Jūrmalā dzimis” (1995), „Sveicināta, jūrasmāte”(1995), u.c. Analizējot viņa dziesmas, ir grūti nodalīt, kura ir tautasdziesmu apdare un kuras rakstītas, izmantojot tautasdziesmu motīvu, vai pat komponējot oriģinālu mūziku. 
Tapuši arī apjomīgāki sacerējumi. 1973.-1974. gadā uzrakstīts „Līvu triptihs”. 1978.-1979.  gadā pēc Jāņa Prinča 19. gs. lībiešu kāzu apraksta Dz.Kļaviņš muzikāli izstrādāja teatralizētu uzvedumu „''Lībiešu kāzu spēle 19. gadsimtā”, sastāvošu no 25 dziesmām, rotaļām un dejām. 1983.-1984. g. Kļaviņš izveidoja svītu „Ziemas laiku meti”, tajā apkopojot tradicionālo ziemas svētku norises un tradīcijas lībiešu krastā, ietērpjot tās tautas dziesmu un paša sacerētajās melodijās. „Lībiešu bērnu dziesmas (10)” (1989), „Dziesmas par putniem (9)”, „Rotaļdziesmas (9)” (1991). Astoņdesmitajos gados top arī atsevišķas dziesmas „Mantojums” , „Dziesmas, nedziestiet” (1984). Kopdarbā ar ērģelnieku Andri Vītoliņu un lībieti Valdu Šuvcāni tapa „Lībiešu mesa” (2003), pirmais tāda apjoma garīgais darbs lībiešu valodā, kuru 2003. gadā ansamblis „Līvlist” izpildīja Bolderājas baznīcā. 
Dzintars Kļaviņš bija pirmais, kurš sistemātiski vāca, apstrādāja un apkopoja lībiešu muzikālo materiālu, sagatavojot to laikmetīgam izpildījumam. Lībiešu valodas un kultūras pētnieks un popularizētājs, Igaunijas un Latvijas kultūras sakaru pētnieks un popularizētājs Tenu Karma (1924. - 2014.) Dzintara Kļaviņa “veikumu lībiešu jomā” salīdzina ar Johana Gotfrīda Herdera veikumu, jo Herders “pirms vairāk nekā 200 gadiem (vienu) lībiešu tautasdziesmu palaida Eiropas ceļos”, bet Dzintars Kļaviņš lībiešu dziesmas “palaidis pasaules ceļos” .
Kopš 1975. gada Dzintars Kļaviņš bija komponistu savienības biedrs.
1981. gadā Dzintaram Kļaviņam piešķirts LPSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka nosaukums.
Dzintars Kļaviņš apglabāts Rojas kapsētā.