google/wiki40b huggingface dataset:
Anna Zariņa

Dzīvesgājums

Dzimusi 1921. gada 1. augustā Veselavas pagasta Mežgaiļu mājās kā jaunākais bērns piecu bērnu ģimenē. Mācījās Veselavas pamatskolā un Priekuļu lauksaimniecības vidusskolā (1935–1940). Kaucmindes mājturības skolā (1941–1944) ieguva zināšanas par tekstīliju darināšanu un etnogrāfa Arvīda Dzērvīša (1897–1942) un arheologa Valdemāra Ģintera (1899–1979) darbu iespaidā sāka interesēties par Latvijas iedzīvotāju tautas tērpu vēsturi. Studijas pabeidza Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Lauksaimniecības un mājturības fakultātē 1946. gadā un pieteicās darbā Latvijas PSR  Zinātņu akadēmijas Vēstures un materiālās kultūras institūta etnogrāfu grupā.
Piedalījās Elvīras Šnores vadītajos izrakumos Kivtu kapulaukā, Asotes un Šelupinku pilskalnos. Vadīja izrakumus Višķu Kampānu–Kusiņu kapulaukā 1959. gadā. Ar seno latgaļu apģērba pētījumu 1962. gadā aizstāvēja vēstures zinātņu kandidātes grādu. 
Veica arheoloģiskos izrakumus Pļaviņu hidroelektrostacijas ūdenskrātuves zonā Piģēnu apmetnē, no 1963. gada Sēlpils pilskalna nogāzē un Sēlpils kapulaukā (1964—1965). Izrakumus turpināja Rīgas hidroelektrostacijas izbūves teritorijā (1966–1975). 
Vadīja lielas ekspedīcijas Salaspils Mārtiņsalā, Laukskolā un Vējstūros. Izpētīja 6,2 hektārus lielo Laukskolas senvietu kompleksu
ar Daugavas līvu kapulauku. No 1976. līdz 1981. gadam strādāja Lielvārdes senvietu kompleksā, veica izrakumus 1. gadu tūkstoša pr. Kr. nocietinātajā  Lielvārdes Dievukalna apmetnē. Vadīja izrakumumus arī projektētās Daugavpils HES ūdenskrātuves zonā. Izpētīja Indricas ordeņa nocietinājumu ar diviem hronoloģiski atšķirīgiem muižas apbūves kompleksiem, kā arī 1. gadu tūkstoša pr. Kr. apmetnes Indricā un Slobodā. Kopā ar arheoloģi Zigrīdu Apalu veica izrakumus Ģūģeru kapulaukā Priekuļu novadā.
Par darbu kopumu "Latvijas teritorijas iedzīvotāju apģērbs 7.–13. gs." 1993. gadā Annai Zariņai piešķīra Dr. habil. hist. grādu un 1996. gadā viņa kļuva par valsts
emeritēto zinātnieci. 
Mirusi 2015. gada 10. martā, apglabāta Veselavas kapos.
Garoza (stacija)

Vēsture

Stacija Garrosen atvērta 1904. gadā kā dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava stacija. Pirmā pasaules kara gados sākotnējā stacijas ēka gājusi bojā. Uzgaidāmā zāle un dienesta telpas ierīkotas ceļa strādnieku kazarmā. Pirmā pasaules kara laikā no stacijas ziemeļu virzienā uzbūvēts ap 7 km garš šaursliežu dzelzceļš frontes apkalpošanai. Par tā likteni ziņu nav. 1944. gadā no Garozas līdz Cenas stacijai Vērmahts uzbūvēja savienojošo līniju Jelgavas apiešanai. Mūsdienās Garozas tuvumā no šīs līnijas nekas nav saglabājies. Pēc Otrā pasaules kara no stacijas tajā pašā virzienā uzbūvēts ap 5 km garš šaursliežu dzelzceļš uz vietējo kūdras fabriku. 1952. gadā tas nojaukts.
Stacija slēgta līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu pasažieru satiksmei, 2000. gadā.
19. februāris

19. februāris ir gada 50. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 315 (316 garajā gadā) dienas.
Uz jauno krastu

Sižets

Līdumu, Tauriņu un Pacepļu dzimtu dramatiskie likteņi no 20. gadsimta 20. līdz 50. gadiem. Līdumu un Tauriņu dinastiju konflikts kā šķiru cīņa, kas beidzas ar Līdumu uzvaru.
3. novembris

3. novembris ir gada 307. diena (308. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 58 dienas.
Rožu kvarcs

Rožu kvarcs (angliski - rose quartz - nosaukums cēlies no akmens krāsas līdzības ar rožu ziedlapiņu krāsu) - maigi sārta kvarca varietāte. Rožu kvarca krāsa variē no bāli sārtas līdz sarkanrozā. Visbiežāk rožu kvarcu atrod masīvā veidā - no ļoti sīkiem kristāliņiem sastāvošu - tāpēc tas ir daļēji caurspīdīgs. Visbiežāk atrod pegmatītos.
Rožu kvarca krāsa ir bezmaz unikāla, jo nevienam citam minerālam šāda toņa krāsas nav. Rožu kvarca krāsu saista ar titāna, dzelzs, mangāna piejaukumiem. Dažreiz rožu kvarcs satur rutila adatveida kristāliņu piejaukumu, kas piešķir akmenim asterisma efektu. Neseni pētījumi rāda, ka rožu kvarca krāsu izraisa arī mikroskopiski citu minerālu (piem. djumortjerīts) ieslēgumi.
1959. gadā Brazīlijā, Minasžeraisas štatā, Sapukaijas pegmatītā tika atklāts lielāks daudzums caurspīdīgu rožu krāsas kvarca kristālu - ilgāku laiku mineralogi uzskatīja šos akmeņus par viltojumiem. Jau agrāk šādi kristāli tika atrasti ASV, Menas štatā, Ramsfordā. Šo unikālo kristālu krāsu visdrīzāk rada fosfātu vai alumīnija piejaukumi. Gaismas ietekmē šo kristālu skaistā krāsa pamazām zūd. Arī citu rožu kvarca paraugu krāsa var zust saules gaismā, visi rožu kvarci zaudē krāsu, tos karsējot.
Skaistā rožu kvarca krāsa padara šo akmeni piemērotu juvelierizstrādājumiem. Visbiežāk un tūkstošiem gadu ilgi no rožu kvarca tiek darināti piekariņi, pērlītes. Šķautņainus akmeņus no rožu kvarca neizgatavo - tas nav caruspīdīgs un bieži tam ir ieslēgumi vai plaisas.

Ticējumi

Rožu kvarcu (acīmredzot krāsu simbolikas dēļ) uzskata par mīlestības un auglības simbolu un līdzekli, kas ārstē jūtu vēsumu un seksualitātes problēmas. Citi ezotērikas piekritēji tic, ka rožu kvarcs pasargā no starojuma (piem. ūdens āderes, datoru starojums) kaitīgās ietekmes.
Ar ezotēriku saistīti rožu kvarca izstrādājumi (piem. "kristāla" bumbas) ir viena no izplatītākajām formām, kādā šo akmeni pārdod.
Dubultā dzīve, sekss un PSRS

Sižets

Tā kā padomju laikos sekss kā personiskās brīvības izpausme bija viens no totalitārisma slēptajiem ienaidniekiem, šī tēma PSRS pamatā bija aizliegta. Lai arī bērni dzima, praktiski sekss tika pasludināts par neesošu. Filmā tiek stāstīts par antiseksuālu eksperimentu, kurš cieta neveiksmi par spīti tam, ka šim eksperimentam tika pakļauta piektdaļa no pasaules sauszemes teritorijas.
Ferencs Fleks

Šaha kompozīcija

Pirmo šaha uzdevumu sastādīja 1927. gadā. Kopš tā laika publicēja apmēram 1600 uzdevumus, galvenokārt divvilčus, trīsvilčus un palīgmata uzdevumus. Sastādīšanas konkursos ieguva 870 atzinības, tai skaitā 118 pirmās godalgas. Fleks bija pieckārtējs Ungārijas čempions divvilču žanrā. Viņš ir divvilču tēmas autors, kas nosaukta viņa vārdā par Fleka tēmu. No 1956. gada viņš bija starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā. 1988. gadā WFCC piešķīra viņam Goda meistara titulu. FIDE albumos ir publicēti 32 Fleka uzdevumi, taču 8 no tiem albuma pielikumos un viens uzdevums ir kopdarbs. Līdz ar to viņš ieguvis 23,5 punktus, kas atbilst FIDE meistara normai. 1990. gadā, šo titulu dibinot, tas tika piešķirts arī Flekam.
Nīderlandes administratīvais iedalījums

Nīderlandes administratīvo iedalījumu veido 12 provinces. Savukārt Nīderlandes Karalisti veido 4 autonomas valstis — Nīderlande, Aruba, Kirasao un Sintmārtena. Tās sastāvā ir arī 3 īpašās teritorijas.
Ziemassvētku vakars

Ziemassvētku vakars tiek atzīmēts dienā pirms Ziemassvētkiem. Rietumu kristietībā un laicīgajā pasaulē tas tiek atzīmēts 24. decembrī. Tiek uzskatīts par vienu no kulturāli nozīmīgākajām svinībām kristietībā un Rietumu sabiedrībā, ko pilnībā vai daļēji, gaidot Ziemassvētkus, atzīmē gan kristieši, gan daudzi citi.
Tā kā tradicionāli tiek uzskatīts, ka saskaņā ar Lūkas evaņģēliju 2:6—8 Jēzus Kristus ir piedzimis naktī, Ziemassvētku vakarā (parasti pusnaktī) notiek pusnakts mise Kristus dzimšanas piemiņai. Ar Ziemassvētku vakaru tiek saistītas arī dažādas tradīcijas, tai skaitā Ziemassvētku dziesmu dziedāšana, Ziemassvētku eglīšu rotāšana un izgaismošana, dāvanu iesaiņošana un/vai atvēršana, gatavošanās Ziemassvētkiem. Tāpat populārs ir stāsts par Ziemassvētku vecīti, kas Ziemassvētku vakarā dāvina bērniem dāvanas visā pasaulē. Tomēr līdz protestantisma ienākšanai Eiropā 16. gadsimtā tika apgalvots, ka Ziemassvētku vecītim līdzīgi personāži dāvanas izdala Svētā Nikolaja dienas (6. decembris) priekšvakarā.
Ceļojuma laiks (dokumentālā filma)

Līdzīgas dokumentālās filmas

"Ceļojuma laiks" ir vienīgā dokumentālā filma par Andreju Tarkovski, kuras tapšanā viņš pats ir līdzdarbojies. Par Andreju Tarkovski ir radīti vairāki desmiti dokumentālu filmu. No tām var minēt Krisa Mārkera "Viena diena Andreja Arsenjeviča dzīvē" (One Day in the Life of Andrei Arsenevich), Aleksandra Sokurova "Maskavas elēģija" (Московская элегия), Mihaila Ļeščilovska Режиссер Андрей Тарковский на съемках "Жертвоприношения" (M. Ļeščilovskis bija Tarkovska filmas "Upurēšana" montāžas redaktors). Tarkovskis ir redzams arī daudzās dokumentālās filmās par kino vēsturi.
Jaunā Derība

Etimoloģija

Par jaunas derības slēgšanu starp Dievu un cilvēkiem tiek runāts jau Vecajā Derībā.
Jaunajā Derībā tā ir vienošanās, kuru slēdz Jēzus Kristus starp saviem mācekļiem un tiem, kas ticēs viņu vēstij, no vienas puses un Dievu no otras puses, ka viņi tiks pestīti (glābti no nākamās Dieva tiesas), ja saglabās ticību Dievam un Jēzum Kristum (Dieva sūtnim) līdz galam. Šo derību Jēzus slēdz svētā vakarēdiena laikā pirms savas krustā sišanas, kļūdams par šīs derības starpnieku.

Kanonizēšana

Senākais Jaunās Derības grāmatu saraksts, kas tuvs mūsdienās pazīstamam ir Muratorija kanons (ap 170.-200. g.). Tajā iekļauti četri evaņģēliji, trīspadsmit Pāvila vēstules, Apustuļu darbi, divas Jāņa vēstules, Jūdas vēstule, Jāņa Atklāsmes grāmata, kā arī Salamana gudrības grāmata ar piebildēm un Pētera Atklāsmes grāmata, taču nav iekļauta piemēram, Vēstule ebrejiem. Mums pazīstamās 27 Jaunās Derības grāmatas pirmais nosauca Aleksandrijas bīskaps Atanasijs savā Lieldienu vēstulē 367. gadā. Šo kanonu apstiprināja Hiponas koncils 393. gadā.
Priekšdziedzeris

Priekšdziedzeris jeb prostata (latīņu: prostata) ir nepāra vīrišķais reproduktīvās sistēmas dziedzeris, kas atrodas starp urīnpūsli un taisno zarnu, un ir vairumam zīdītāju. Prostata ir blīvas konsistences orgāns un tai ir kastaņveida forma. Caur šo dziedzeri iet urīnizvadkanāla sākuma daļa, un tās dobumā atveras prostatas dziedzeru izvadi. Priekšdziedzera izdalītais sekrēts veicina spermatozoīdu kustīgumu. Dziedzera garums ir aptuveni 3—4 cm, bet platums 3—5 cm. Izplatītākās priekšdziedzera slimības ir prostatas adenoma un prostatas vēzis.

Sekrēts

Sekrētu galvenokārt veido ārējo dziedzeru sekrēts. Tas veido lielu procentuālo daļu no ejakulāta un satur daudz lipīdu un proteolītisko fermentu. Prostatas sekrētā ir fruktoze, citronskābe, daudz cinka jonu, prostaglandīnu un fibrinolizīna (šķidrina spermu), prostatas-specifisks antigēns, prostatas skābā fosfatāze (PAS) — enzīms, kas regulē epitēlija augšanu, metabolismu. Prostatas sekrēta pH ir 6,4. Acīni ne vien izdala sekrētu, bet var arī to uzkrāt. Vecākiem cilvēkiem no sabiezinātā sekrēta bieži veidojas prostatas akmeņi.

Hormonālā regulācija

Prostatu un arī sēklas pūslīšus ietekmē vīrišķie dzimumhormoni. Kastrācija izraisa šo orgānu atrofiju. Prostatas glandulocītu atkarība no androgēniem tiek izmantota praktiskajā medicīnā. Tādēļ dažu prostatas vēža formu ārstēšanā kastrācijai ir labs terapeitisks efekts. Prostata savukārt ietekmē sēklinieku ģeneratīvo un endokrīno funkciju. Pēc prostatas izoperēšanas tās novājinās. Tātad starp prostatu un sēkliniekiem ir humorāla mijiedarbība. Prostata ietekmē arī hipotalāma diferenciāciju pēc vīrišķā tipa.Tādēļ var uzskatīt, ka prostata vienlaikus ir gan ārējās, gan iekšējās sekrēcijas dziedzeris, piemēram, prostatā ir atklāti prostaglandīni.
Rīgas rāte

Rīgas rāte (latīņu: consilium civitatis rigensis, vācu: Rigaer Rat, krievu: Рижский рат) bija Rīgas pilsētas pašvaldības un tiesas institūcija no 1226. līdz 1889. gadam.

Viduslaikos

1225. gadā Rīga ieguva Visbijas pilsētas tiesības, vēlāk dēvētas par Gotlandes-Rīgas tiesībām. Pirmo reizi Rīgas rāte minēta 1226. gada 18. aprīļa sadraudzības līgumā, ko Rīgas pilsēta noslēdza ar Zobenbrāļu ordeni. 1229. gadā Rīgas rāte noslēdza tirdzniecības līgumu ar Smoļenskas kņazu Mstislavu, bet 1230. gadā miera līgumu ar kuršiem.
Pilsētas tiešais seniors no 13. gadsimta bija Rīgas arhibīskaps, bet pašpārvaldi un tiesu pārstāvēja tā iecelts fogts jeb soģis (advocatus). Viņa uzdevums bija izšķirt bīskapa vārdā visus konfliktus, kas rastos pilsētnieku starpā.
Rāti ievēlēja no Rīgā pastāvīgi dzīvojošiem namniekiem. Sākumā rātē uz vienu gadu ievēlēja 12 locekļus, kurus sauca par konsuliem (latīņu: consulus) vai rātskungiem (vācu: Ratsherren), bet vēlāk pati rāte ievēlēja savus locekļus uz mūžu.
Rīgas rāte pārzināja pilsētas un tās patrimoniālā apgabala aizsardzības jautājumus, uzlika nodokļus, pārstāvēja rīdzinieku intereses ārpolitikā, slēdza līgumus un nozīmēja sūtņus. Kopš 14. gs. Rīgas rātē bija četri birģermeistari, kas gādāja par rātes lēmumu izpildi un rātes uzdevumā kārtoja tekošās lietas un 16 rātskungi.
Kopš 14. gs. beigām rātskungus parasti izvēlējās no bagāto tirgotāju vidus. Līdz ar rātes norobežošanos izvirzījās atsevišķas dzimtas, kas kļuva par t. s. patriciešu ģimenēm.

16.—18. gadsimtā

Kad 1581. gadā Rīgas brīvpilsēta pakļāvās Polijas-Lietuvas ūnijai, Rīgas rāte zaudēja savu nozīmi ārpolitikā, paliekot tikai par pašvaldības un tiesas institūciju. 16. gs. beigās saasinājās nesaskaņas starp Rīgas rāti un ģildēm par pilsētas pārvaldes tiesībām, kas sasniedza kulmināciju Kalendāra nemieru laikā (1584—1589).
Pēc Lielā Ziemeļu kara Rīga kļuva par Rīgas guberņas, pēc 1783. gada reformas par Rīgas vietniecības administratīvo centru, ko pārvaldīja Rīgas ģenerālgubernators Džordžs Brauns. Rīgas rāti pakļāva Rīgas maģistrātam. Katrīnas II valdīšanas laikā Rīgā 1786. gadā ieveda Krievijas pašvaldību likumus, kas pilsētas iedzīvotājus sadalīja sešās grupās. Pilsētas iedzīvotāju kopsapulce reizi trīs gados ievēlēja pilsētas galvu, birģermeistarus un rātskungus. Pāvils I 1796. gadā atjaunoja iepriekšējo kārtību.

19. gadsimtā

Baltijas pārkrievošana laikā 1877. gadā uz Rīgu attiecināja Krievijas impērijas Pilsētu likumu. Pēc tā ieviešanas Rīgas rāte saglabāja tikai tiesas funkcijas, bet tās pašvaldības funkcijas pārņēma Rīgas dome.
Rīgas rāti likvidēja 1889. gadā.
Anadira

Klimats

Anadirā ir jūras klimats, tas ir bargs. Janvāra vidējā temperatūra ir -20 °C, bet jūlija - tikai 9-10 °C. Nokrišņu daudzums ir 500 mm gadā, galvenokārt vasarā. Pateicoties jūras tuvumam, ziemas Anadirā ir siltākas, bet vasaras vēsākas, nekā Čukotkas kontinentālajos rajonos. Gada vidējā gaisa temperatūra Anadirā ir -7,6 °C, vēja ātrums 6,4 m/s un gaisa mitrums ir 82%.
Debeltosa

Vēsture

Debeltosa (trāķiski: Debeltona - "teritorija ar diviem purviem") tika dibināta kā Apollonia Pontica tirdzniecības centrs 7. gadsimtā pr.Kr. No 6. līdz 4. gadsimtam pr.Kr. apmetne kalpoja kā svarīgs tirdzniecības centrs starp trāķiešiem un grieķiem.
46. gadā Debeltosa tika pievienota Romas impērijai un kļuva par Trāķijas provinces daļu. Debeltosā līdz 69. gadam tika plānots uzcelt koloniju Augusta VIII leģiona veterāniem, taču pilsoņu kara dēļ celtniecība tika atlikta. Veterāni Debeltosā apmetās, domājams, dēļ tuvuma ar blakus esošo Mēzijas reģionu, kur pirms tam atradās VIII leģions. Vieta veterānu kolonijai tika izraudzīta arī tādēļ, ka tie bija pienācīgi sagatavoti, lai nosusinātu vietējos purvus un ļautu apgūt un lietot šo rajonu. Tādējādi kolonija tika uzcelta imperatora Vespasiāna valdīšanas laikā un tika nosaukta Colonia Flavia Pacis Deultensium jeb Colonia Flavia Pancensis Deultum. Vārda miers (Pacis) iekļaušana nosaukumā, domājams, bija saistīta ar pilsoņu kara beigām. Pilsētai bija plaša teritorija, par ko liecina atrastie uzraksti Pančevā un Sladki Kladencos pie Burgasas.
Plīnijs Vecākais piemin pilsētu savā darbā "Naturalis Historia". 82. gadā Deultumas iedzīvotāji iestājās par to, lai Tits Avīdijs Kvajetuss kļūtu par pilsētas aizgādni. Lai atzīmētu Deultumas 30 gadu dibināšanas jubileju imperators Trajāns lika izkalt bronzas piemiņas monētas. Starp 130. un 150. gadu pilsēta cieta nopietnus zaudējumus no barbaru uzbrukumiem.
2. gadsimta beigās un 3. gadsimta sākumā Deultuma bija izpletusies 62 akrus lielā platībā. Tur bija arī tempļi, veltīti Asklēpijam un Kibelei. Naudas kaltuve bija aktīva Deultumā no Karakallas līdz imperatora Filipa Araba valdīšanas laikam. Pilsēta tika pieminēta Antonina maršrutā 3. gadsimta sākumā. Pēc kronēšanās imperators Filips Arabs ceļoja caur Deultumu 244. gadā ceļā no Kirkesionas un Romu, un adventus monētas tika izkaltas par godu viņa atbraukšanai.
Deultumu izlaupīja goti 3. gadsimta otrajā pusē, bet drīz pēc tam pilsēta atkopās. Vēlāk pilsēta kļuva par Hemimontas provinci, un 294. gadā imperators Diokletiāns ceļoja caur Deultumu ceļā no Sīrijas uz Nikomēdiju. 
Diokletiāns vai Konstancijs II uzlika Deultumai un tās apkārtnei nodokļus I, II un III leģionu uzturēšanai. 
377. gadā kaujā pie Deultumas, karā ar gotiem (376–382), Austrumromas armija tika sakauta un pilsēta tika izlaupīta. Vēlāk Deultuma tika atjaunota, bet mazākā mērogā, un 5. gadsimta otrajā pusē pilsētai tika uzcelti jauni mūri, bet visi nami ārpus mūriem tika nojaukti, lai uzbrucēji tos nevarētu izmantot aizsegam. Neskatoties uz to mūrus sagrāva avāri un slāvi 6. gadsimta beigās.
Dusmu augļi

Sižets

Romāna darbība notiek lielās depresijas laikā. Sausuma un ekonomiskās krīzes dēļ nabadzīga rentnieku ģimene ir spiesta pamest savas mājas Oklahomas štatā un doties uz Kaliforniju darba meklējumos. Kopā ar tūkstošiem līdzīgā situācijā nonākušajām ģimenēm Džoudi dodas tālajā ceļā pa 66. šoseju vecajā kravas mašīnā ar visu savu iedzīvi. Nonākuši Kalifornijā viņi atrod tūkstošiem bezizejā nonākušos cilvēkus, kas mēģina izdzīvot, strādājot necilvēcīgos apstākļos.
Aleksejs Saramotins

Karjera

Karjeras sākumā augstā līmenī nodarbojies arī ar kalnu riteņbraukšanu, 2003., 2006. un 2008. gadā uzvarējis SEB MTB maratona sezonas kopvērtējumā.
Latviju pārstāvējis vairākos Pasaules čempionātos: 2009. gadā ieņēma 31. vietu individuālajā braucienā un 77. vietu grupas braucienā, savukārt 2011. gadā — 22. vietu grupas braucienā.

Designa Kokken (2009)

Dānijas komandas sastāvā Saramotins uzvarēja Sparkassen Münsterland Giro sacensībās.

HTC-Columbia (2010)

2009. gada oktobrī tika paziņots, ka Saramotins pievienojies Team HTC-Columbia komandai. Komandas sastāvā Saramotins uzvarēja Grand Prix d'Isbergues sacensībās.

Cofidis (2011—2012)

2010. gada septembrī tika ziņots, ka Saramotins karjeru turpinās Cofidis komandā.
2012. gada Parīze — Rubē sacensībās Saramotins ieņēma 18. vietu. 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs A. Saramotins ierindojās 56. vietā grupas braucienā.

IAM Cycling (2013—2016)

Pēc diviem gadiem Cofidis sastāvā Saramotins 2012. gada sezonas beigās komandu pameta un pievienojās jaunizveidotajai IAM Cycling komandai. 
2016. gadā Parīze — Rubē velobraucienā ieguva 8. vietu.
Startējis 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kur ieguvis 46. vietu grupas braucienā.
2016. gada sezonas beigās komanda beidza pastāvēt līdzekļu trūkuma dēļ.

Bora–Hansgrohe (2017—2018)

2016. gada beigās tika paziņots, ka Saramotins noslēdzis viena gada līgumu ar Vācijas komandu Bora–Hansgrohe, par kuras līderis kļuva tā brīža Pasaules čempions Peters Sagans.
2017. gadā Saramotins pirmo reizi uzvarēja Latvijas čempionātā individuālajā braucienā. 2018. gada sezonas beigās komanda nolēma līgumu ar 36 gadus veco Saramotinu nepagarināt.

Interpro Stradalli Cycling

2018. gada decembrī Saramotins parakstīja līgumu ar Japānā reģistrēto kontinentālo komandu Interpro Stradalli Cycling, kuras sastāvā jau bija cits Latvijas sportists Māris Bogdanovičs.
Berne

Sports

Bernē notika 1954. gada FIFA Pasaules kausa finālspēle, kurā Rietumvācijas izlase ar 3—2 pieveica Ungārijas izlasi. Spēcīgākais futbola klubs, kas bāzējas Bernē, ir BSC Young Boys.
Bernē bāzēta Šveices hokeja līgas vienība SC Bern, kura savas mājas spēles aizvada PostFinance Arena un kura kopš tās dibināšanas 1931. gadā izcīnījusi 12 Šveices čempiones titulus. Jau desmit gadus komandas mājas spēles ir apmeklētākās visā Eiropā.
PostFinance Arena bija viena no 2009. gada Pasaules čempionāta mājvietām.
Dace Akmentiņa

Biogrāfija

Dzimusi 1858. gadā Grienvaldes muižas (Grünwald) pagastā mūrnieka ģimenē. Mācījās pagasta skolā, 1875. gadā pārcēlās uz Rīgu, kur strādāja par šuvēju un dziedāja korī. 1886. gadā uzstājās Vaņas lomā Rīgas Latviešu teātra iestudētajā lugā pēc Mihaila Gļinkas operas "Dzīvība priekš cara" motīviem. Pēc pirmajiem panākumiem tika angažēta pastāvīgam darbam teātrī.
Rodes Ebelīna vadībā viņa izauga par teicamu tēlotāju ar lielisku raksturojumu, dziļām psiholoģiskām niansēm, dzidru, liriski plūstošu valodu.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gada tēloja reti, savu pēdējo lomu nospēlēja 1922. gadā. Hroniskas slimības dēļ pēdējos dzīves gadus pavadīja gultā. 
Mirusi 1936. gadā.

Ievērojamākās lomas

Kārlēns Blaumaņa lugā "Skroderdienas Silmačos", Kristīne Blaumaņa lugā "Ugunī", Mirdza Aspazijas lugā "Vaidelote", Grietiņa Gētes lugā "Fausts", Ofēlija Šekspīra lugā "Hamlets", Dezdemona Šekspīra lugā "Otello".
Neticamie itāļu piedzīvojumi Krievijā

Sižets

Kādā Romas slimnīcā mirst krievu emigrante. Pirms nāves vecā kundze pastāsta mazmeitai Olgai, ka savulaik, pirms emigrēšanas no Krievijas, paslēpusi visas savas milzīgās bagātības Ļeņingradā "zem lauvas". To dzird arī citi apkārt esošie – ārsts, divi sanitāri, kāds slimnieks, kā arī mafiozo, kam sieva uz slimnīcu atvesta dzemdēt. Tā uz Ļeņingradu bagātību meklējumos dodas mantiniece Olga un vēl daži itāļi.
Vitālijs Kļičko

Dzīvesgājums

Dzimis 1971. gadā Belovodskas ciemā (43 km uz rietumiem no Kirgizstānas galvaspilsētas Biškekas) Padomju armijas kara lidotāja Vladimira Kličko ģimenē. Bērnību pavadīja dažādās padomju gaisa karaspēka vienību dislokācijas vietās Vidusāzijā un Čehoslovākijā (1980—1985).
1985. gadā viņa vecāku ģimene pārcēlās uz dzīvi Kijevā, kur Vitālijs Kļičko paralēli mācībām sāka nodarboties ar kikboksu. Bija Ukrainas čempions kikboksā un PSRS kikboksa junioru izlases dalībnieks 1989. gadā. Pēc Ukrainas neatkarības atjaunošanas studēja sporta pedagoģiju Perejaslavļas-Hmeļņickas pedagoģiskajā institūtā. Pēc institūta beigšanas 1996. gadā iestājās aspirantūrā Ukrainas Nacionālajā Fiziskās audzināšanas un sporta universitātē Kijevā un apprecējās ar sportisti Natāliju Jegorovu. Līdztekus studijām sāka nodarboties ar profesionālo boksu, no 1998. gada periodiski dzīvoja Hamburgā, piedalījās profesionālā boksa cīņās Vācijā. 2000. gadā Kijevā aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju "Bokseru spēju noteikšanas metodika ar daudzetapu sporta atlases sistēmas palīdzību".

Boksa karjera

Pirmoreiz viņš pasaules čempiona titulu WBC versijā izcīnīja 2004. gadā. Viņam ir otrs augstvērtīgākais nokautu procents (87,23%) starp visiem bokseriem pēc Rokija Marčiāno. Kļičko ir piederējuši trīs Pasaules čempiona tituli (WBC, WBO un The Ring versijā). Pirmais profesionālais pasaules čempions boksā ar zinātņu doktora grādu.
Viņa jaunākais brālis Vladimirs Kļičko arī ir bokseris, pašreizējais pasaules čempions smagsvariem dažādās versijās.

Politiskā karjera

2010. gadā V. Kļičko kļuva par politiskās partijas UDAR līderi. 2012. gada Ukrainas parlamenta vēlēšanās viņu ievēlēja par parlamenta deputātu, viņš vada savas partijas frakciju. 2013. gada 24. oktobrī Kļičko paziņoja, ka kandidēs 2015. gada Ukrainas prezidenta vēlēšanās. Viņš aktīvi piedalās Eiromaidana protesta demonstrācijās Kijevā.
2014. gada maijā tika ievēlēts par Kijevas mēru.
Pope

Vēsture

Pope vēstures avotos pirmoreiz minēta 1231. gadā Alnas Balduīna līgumā ar kuršiem kā kiligunda. 16. gadsimtā Popes muiža nonāca Bēru dzimtas īpašumā.
Popes muižas komplekss ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis (pils celta 17. gadsimta sākumā, vēlāk kapitāli pārbūvēta), kas iekļauts Eiropas kultūras mantojumā.