google/wiki40b huggingface dataset:
Kevins Vimmers

Karjera

Savu Karjeru sāka Lincas komandā LASK Linz. 2012. gadā pievienojās Vācijas 2. Bundeslīgas komandai 1. FC Köln. Pirmajā sezonā Vimmers palīdzēja Ķelnes komandai iekļūt Bundeslīgā. 2015. gadā Vimmers pievienojās Tottenham Hotspur F.C. Pēc divām nesekmīgām sezonām Tottenham Hotspur, Vimmers pievienojās Stoke City F.C. Pirmajā sezonā Vimmeru daudz kritizēja komandas atbalstītāji, tāpēc viņš nākamajā sezonā uz īres tiesībām pievienojās Hannover 96.
Austrijas futbola izlases sastāvā debitēja 2013. gada 15. novembrī pret ASV. Piedalījies 2016. gada Eiropas čempionātā, kur aizvadīja vienu spēli pret Portugāli.
Laucesa (upe)

Upes raksturojums

Iztek no Laucesas ezera uz Latvijas un Lietuvas robežas (pēc citiem avotiem — no Griežta ezera pie Zarasiem). Pēc iztekas 2 km garumā ir Latvijas un Lietuvas robežupe. Tek pa Augšzemes augstienes Laucesas pazeminājumu. Līdz Kumpotas ietekai upes gultne dabīga, stipri meandrēta, vidustece līdz Kalkūniem regulēta. Krasti mežaini, vietām purvaini. Ietek Daugavā Grīvā.
Briāna nota

1921. gada 26. janvārī parakstītā Briāna nota bija oficiāla Antantes Augstākās padomes vēstule Latvijas delegācijas vadītājam, kurā padomes prezidents Francijas premjerministrs Aristids Briāns rakstiski pauda Antantes valstu Augstākās padomes (Lielbritānijas, Francijas, Itālijas, Japānas un Beļģijas pārstāvju) lēmumu atzīt Latvijas Republiku kā de iure patstāvīgu valsti. Līdz ar Latviju šajā dienā kā patstāvīga valsts tika atzīta arī Igaunijas Republika. Lietuvas Republikas valstiskā patstāvība tika atzīta tikai 1922. gada 10. novembrī.
Gints Freimanis

Klubos

Savu spēlētāja karjeru Freimanis sāka FK Jelgava, kas tolaik spēlēja 1. līgā, 2005. gadā pievienojās FK Ventspils, taču kluba galvenajā komandā nevienu spēli neaizvadīja un visu sezonu nospēlēja dublieros. 2006. gada sākumā pārgāja uz Rēzeknes komandu RSK Dižvanagi, kuras sastāvā debitēja Virslīgā. "Dižvanagiem" izkrītot no Virslīgas, Freimanis atgriezās FK Jelgava, kur sāka 2007. gada sezonu, bet sezonas gaitā pārcēlās uz FK Jūrmala. Pēc pussezonas aizvadīšanas Freimanis parakstīja līgumu ar FK Rīga. 
Pirms 2009. gada sezonas viņš mēģināja iekļūt vairākos Spānijas klubos, bet februārī noslēdza līgumu ar Dublinas St.Patrick's Athletic. Īrijas kluba sastāvā aizvadīja tikai divas spēles un savainojumu dēļ bija spiests izlaist lielāko daļu sezonas. 2010. gada sezonas sākumā viņš atgriezās FK Jelgava. Pirmssezonas gatavošanās posmā Freimanis guva smagu ceļgala traumu un tika izsists no ierindas uz gadu.
2012. gada sākumā pievienojās Vācijas zemāko līgu klubam Greifsvaldes "Pommern". 2013. gada jūlijā atgriezās Latvijā, atkal pievienojoties FK Jelgava komandai. 2014. gadā kļuva par komandas kapteini.

Izlasē

2014. gada 31. maijā Freimanis debitēja Latvijas izlasē Baltijas Kausa spēlē pret Lietuvu, nākot uz maiņu spēles kompensācijas laikā. Pirmos vārtus guva ar 1:3 zaudētā spēlē pret Ungāriju 2018. gada Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā.
Sniega cilvēks

Sniega cilvēks jeb jetijs ir leģendārs, liels, cilvēkpērtiķu dzimtai tuvs radījums, kas, iespējams, apdzīvo kalnu reģionus Himalajos un Tibetā. Lai arī eksistē vairākas dokumentētas liecības par sniega cilvēku, tomēr mūsdienu zinātne tās uzskata par nepārliecinošām, un sniega cilvēks parasti tiek uzskatīts par leģendu.
Sniega cilvēks ir arī viens no kriptozooloģijas slavenākajiem radījumiem. Stāsti par sniega cilvēku Rietumu pasaulē izplatījās no 19. gadsimta. Mūsdienās sniega cilvēkam līdzīgi radījumi tiek novēroti visā pasaulē. Ir pat izšķirtas vairākas citas sniega cilvēka formas, tai skaitā, piemēram, lielpēdis, kas, iespējams, ir sastopams Ziemeļamerikā.
Filips Fošbergs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Fošbergs sāka 2010.—11. gada sezonā, kad debitēja Zviedrijas Allsvenskan līgas kluba Leksands IF sastāvā. Jau nākamajā sezonā viņš komandas sastāvā bija nostiprinājies. Pirms 2012.—13. gada sezonas viņš parakstīja trīs gadu līgumu ar Vašingtonas "Capitals", taču tika izīrēts Leksands IF vienībai.
Sezonas otrajā pusē uzbrucējs tika aizmainīts uz Našvilas "Predators", kas, noslēdzoties Fošberga sezonai Zviedrijā, spēlētāju izsauca uz klubu, Fošbergam aizvadot piecas spēles "Predators" rindās.
Skudrskābe

Atrašanās dabā

Skudrskābe ir sastopama skudrās, no kurām to pašā sākumā arī ieguva un no kā cēlies tās nosaukums. Skudrskābi satur arī skujas un nātres.
Raiens Johansens

Spēlētāja karjera

Raiens spēlēt sāka dzimtajā Vankūverā, taču 2009. gadā viņš pievienojās Rietumu hokeja līgas klubam Portlendas "Winterhawks". Sezonu viņš noslēdza ar 69 rezultativitātes punktiem 71 spēlē, kas lika viņu ievērot, un 2010. gada NHL draftā viņu ar kopējo ceturto numuru izvēlējās Kolumbusas "Blue Jackets" vienība.
2011.—12. gada sezonu Johansens aizvadīja "Blue Jackets" rindās. 2012.—13. gada NHL lokauta laikā spēlēja "Blue Jackets" Amerikas hokeja līgas fārmklubā Springfildas "Falcons". "Blue Jackets" rindās bija viens no komandas vadošajiem aizsargiem, taču 2015.—16. gada sezonas vidū tika aizmainīts uz Našvilas "Predators".
Kanādas izlases rindās Johansens spēlējis 2011. gada Pasaules čempionātā junioriem, kurā kopā ar izlasi izcīnīja sudraba medaļas, kā arī tika iekļauts turnīra simboliskajā izlasē.
Valdis Mārtiņš Drinks

Biogrāfija

Dzimis 1937. gadā. Otrā pasaules kara beigās Drinku ģimene devās bēgļu gaitās uz Vāciju, tomēr 1946. gadā atgriezās Latvijā, pēdējo ceļa daļu noejot kājām. V. M. Drinks bija slavena Sanktpēterburgas salūta meistara un pirotehniķa Aleksandra Drinka dēls, viņam bija raksturīga mīlestība pārsteigt studentus ar dažādiem ķīmiskiem procesiem un pārvērtībām.
Ilgus gadus bija Rīgas 55. un 49. vidusskolas, kā arī Ulbrokas vidusskolas skolotājs. Vadīja skolēnu ķīmijas pulciņu un vasaras nometni "Deflegmators". Lasīja kvalifikācijas celšanas kursus Latvijas ķīmijas skolotājiem.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas V. M. Drinks kļuva arī par luterāņu mācītāju. 1990. gadā beidza Teoloģiskos evaņģēliski luteriskās baznīcas kursus, un sāka strādāt par mācītāju sākumā Secē, Sēlpilī, pēc tam Birzgalē, Tomē un Ķegumā. Visilgākā darbība tomēr notika Jaunjelgavas luterāņu baznīcā. Pēdējo dievkalpojumu V. M. Drinks novadīja savā 65. dzimšanas dienā 2002. gada 3. februārī.
Miris 2002. gada 7. martā, apglabāts Ulbrokas kapos.
Edmunds Krastiņš

Izglītība un darbs

Edmunds Krastiņš ir dzimis 1958. gada 7. maijā Ogrē, strādnieku ģimenē. Līdz 1973. gadam viņš ir dzīvojis Ķegumā. Beidzis Ķeguma astoņgadīgo skolu. Tad pārcēlies uz Ogri, mācības turpinājis Ogres vidusskolā, kuru pabeidzis 1976. gadā. 1981. gadā pabeidzis Latvijas Universitātes fizikas un matemātikas fakultāti lietišķās matemātikas specialitātē. Tad pārcēlies uz dzīvi Valmierā, kur no 1981. līdz 1988. gadam strādājis Valmieras reģionālajā informācijas un skaitļošanas centrā par vadošo inženieri un biroja vadītāju.

Politika

1988. gadā piedalījies Latvijas Tautas frontes Valmieras nodaļas dibināšanā. Bijis LTF 1. un 2. Domes loceklis. 1990. gadā no LTF saraksta ievēlēts Augstākajā padomē. Pirmo gadu Krastiņš ir darbojies Tirdzniecības un pakalpojumu komisijā kā sekretārs. Tad, līdz pilnvaru laika beigām (1993. gadā) viņš bija Ekonomikas komisijas priekšsēdētāja vietnieks.
1992. gadā Edmunds Krastiņš kļuva par Latvijas Zemnieku savienības biedru. Birkava Ministru kabinetā viņš bija Valsts īpašuma valsts ministrs. Amatu zaudējis 1994. gadā pēc valdības krišanas. 1996. gadā aizgājis no LZS. Līdz 1998. gadam bijis konsultants, iesaistījies vairāku uzņēmumu padomēs. Tajā pašā gadā iestājies Tautas partijā. No 1998. gada aprīļa līdz 1999. gada jūlijam Edmunds Krastiņš bija Latvijas Unibankas viceprezidents. No amata aizgāja, jo kļuva par finanšu ministru Šķēles kabinetā. Amatu zaudējis 2000. gada 5. maijā ar Bērziņa valdības apstiprināšanu, lai arī premjerministrs Andris Bērziņš piedāvājis palikt amatā.
2001. gadā ievēlēts Rīgas domē, tomēr TP palika opozīcijā. 2005. gadā atkārtoti ievēlēts, kļuvis par attīstības komitejas vadītāju. Bijis arī TP frakcijas vadītājs. No attīstības komitejas vadītāja amata atkāpies 2008. gada 30. jūnijā.
2009. gada Rīgas domes vēlēšanās nav ievēlēts.
Reaktīvā pretestība

Reaktīvā pretestība ir pretestība, kuru maiņstrāvai rada kapacitāte vai induktivitāte.

Reaktīvā pretestība, atšķirībā no aktīvās (rezistīvās) pretestības, nepatērē enerģiju. Tā uzkrāj enerģiju, kuru vēlāk atdod atpakaļ ķēdē.
Tādēļ elektrisko ķēžu aprēķinos reaktīvo pretestību atspoguļo kā kompleksās pretestības imagināro (šķietamo) daļu.

Kondensatora reaktīvā pretestība

Kapacitātes (kondensatora) reaktīvā pretestība ir negatīva, SI sistēmā to aprēķina šādi:
 
 kur

XC - kondensatora reaktīvā pretestība, Ω;

ω - maiņstrāvas leņķiskā frekvence, rad/s;

f - maiņstrāvas frekvence, Hz; 

C - kapacitāte, F.

Induktivitātes spoles reaktīvā pretestība

Induktivitātes (spoles) reaktīvā pretestība ir pozitīva, SI sistēmā to aprēķina šādi:
 
 kur

XL - induktivitātes reaktīvā pretestība, Ω;

ω - maiņstrāvas leņķiskā frekvence, rad/s;

L - induktivitāte, H.

Kopā saslēgta kondensatora un spoles reaktīvā pretestība

Saslēdzot kapacitatīvu un induktīvu pretestību, pie noteiktas frekvences vērtības pretestību absolūtās vērtības būs vienādas, bet ar pretējām zīmēm. 
Šis ir rezonanses nosacījums (sk. arī svārstību kontūrs).
Poruka iela (Rīga)

Vēsture

Poruka iela ir sastopama Rīgas ielu sarakstos no 1929. gada ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā netika mainīts.
Identifikācija (informācija)

Identifikācija vai identificēšana ir objekta vai subjekta atpazīšana pēc tā identifikatora. Identifikācija ir nepieciešama, lai objektus atšķirtu vienu no otra.
Ir būtiska atšķirība starp objektu (preču, priekšmetu utt.) un subjektu (datorsistēmu lietotāju) identifikāciju. Objektu identifikācijai pietiek nolasīt informāciju par identifikatoru, kas saistīts ar šo objektu. Lai pārliecinātos, vai subjekts patiesi ir tas, par ko uzdodas, bez identifikācijas ir nepieciešama arī autentifikācija. Praktiski visās daudzlietotāju sistēmās pielieto identifikāciju un autentifikāciju. Ja lietotajam ir identifikators, kas reģistrēts sistēmā, viņš tiek uzskatīts par legālu lietotāju; visi citi lietotāji ir nelegāli. 
Identifikatoram jābūt sistēmā unikālam. Identifikators ir binārais kods, kurš var būt realizēts kā simbolu virkne, svītrkods, magnētiskā vai viedkarte, biometriskā pazīme, radiofrekvences identifikācija u.c.
Latvijas Universitātes P. Stradiņa medicīnas koledža

Vēsture

Dibināta 1939. gadā kā Rīgas pilsētas 2. slimnīcas medicīnas skola pēc slimnīcas medicīniska direktora Paula Stradiņa ierosmes.
Skola sākotnēji bija izvietota vienā no agrākā Rīgas skolotāju institūta barakas tipa ēkām un gatavoja medicīnas māsas, pirmās šķiras mācītos sanitārus un laborantus galvenokārt slimnīcas vajadzībām. 1954. gadā to pārdēvēja par Rīgas 2. Medicīnas skolu, vēlāk par P. Stradiņa Rīgas 2. Medicīnas skolu, tajā varēja iegūt medicīnas māsas, feldšera, vecmātes un fldšera-laboranta izglītību.
1991. gadā skola pārņēma savā īpašumā bijušās sanatorijas "Bulduri" ēkas un pielāgoja tās skolas vajadzībām.
2004. gadā to pārdēvēja par P. Stradiņa veselības un sociālās aprūpes koledžu.
Kopš 2010. gada tā ir Latvijas Universitātes P. Stradiņa medicīnas koledža.
Galēni

Vēsture

Vēstures dokumentos Galēni pirmo reizi minēti 1384. gadā.
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Galēnu muižas (Golan) centru. 1933. gadā apdzīvotajai vietai ar nosaukumu Vidsmuiža piešķīra ciema statusu.
Viluvere (stacija)

Vēsture

Viluveres dzelzceļa stacija tika izveidota šaursliežu dzelzceļa iecirkņa Lelle—Papinīdu (Pērnava)) izbūves laikā, periodā no 1925. līdz 1928. gadam, bet Viluveres stacijas ēka pēc Leona Johansona tipveida projekta tika pabeigta 1928. gadā.
Viluvere sākotnēji bija šaursliežu dzelzceļa mezgla stacija, no šejienes austrumu virzienā atzarojās neliels, 10 km garš dzelzceļa iecirknis uz Vendru.
20. gadsimta otrajā pusē, līdz ar šaursliežu dzelzceļa ēras norietu Viluveras—Vendras iecirknis tika slēgts, bet pamatiecirknis Lelle—Papinīdu laika posmā no 1969. gada līdz 1973. gadam tika pāršūts uz 1520 mm platuma sliedēm. Uzsākot dzelzceļa iecirkņa pārbūvi Viluveres stacijas ēkā tika izvietots padomju armijas celtniecības bataljons. Pēc dzelzceļa būves nodošanas ekspluatācijā stacijas ēka tika atstāta novārtā, vēlāk tā cieta ugunsgrēkā, bet 1994. gadā ēkas drupas tika nojauktas.
Identiskas Leona Johansona staciju ēkas saglabājušās Eidaperes stacijā, kā arī slēgtā šaursliežu dzelzceļa atzara Viluvere—Vendra posmā — Lūri un Vendras staciju ēkas.
Kopš 2018. gada 8. decembra pasažieru vilcieni posmā Pērnava—Lelle vairs nekursē un Viluveres pietura netiek izmantota.
Jānis Lazdiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1875. gada 22. augustā Bārbeles pagasta Lazdiņu mājās zemnieka Mārtiņa Lazdiņa ģimenē. Mācījās Jelgavas klasiskajā ģimnāzijā. Studēja Pēterburgas konservatorijā (1892—1898), papildinājās Parīzē, bija Krievijas impērijas galma orķestra pirmais vijolnieks (1902—1917).
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada novembrī bija Latvijas pagaidu valdības finanču ministra Kārļa Puriņa sekretārs. No 1919. gada jūlija bija Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas ierēdnis, no 1920. gada ārlietu ministra Z. A. Meierovica kabineta šefs. Viņš pavadīja ministru ārzemju ceļojumos Latvijas valsts de iure atzīšanas sarunās (1920—1921), Dženovas konferencē (1922) u.c.
No 1924. gada jūlija — ģenerālkonsuls, no 1927. gada — chargé d'affaires, no 1929. gada — Latvijas sūtnis Beļģijā un Luksemburgā.

Propagandēja Latvijas valsti un tās mākslu Beļģijā, rīkoja lekcijas un konferences, latviešu mākslas izstādes, koncertus, baleta uzvedumus u.c.
Kā Beļģijas Karalistes dāvinājums Latvijas Ārzemju mākslas muzejā glabājas 20. gadsimta sākuma beļģu mākslas kolekcija, tās iniciatori bija Latvijas sūtnis Jānis Lazdiņš kopā ar Beļģijas ārzemju izstāžu komisāru Polu Lambotu.
1938. gadā atvaļinājās no diplomātiskā dienesta un apmetās uz pastāvīgu dzīvi Beļģijā, viņa vietā no 1938. gada septembra Latvijas sūtnis Beļģijā un Luksemburgā bija Miķelis Valters. Pēc Otrā pasaules kara dzīvoja Senžilā (Saint-Gilles) pie Briseles. 1948. gada 23. decembrī viņam piešķīra Beļģijas pavalstniecību.
Miris 1953. gada 20. martā.
Lučāno Pavaroti

Biogrāfija

Dzimis Modēnā maizes cepēja un cigāru fabrikas strādnieces ģimenē. Pavaroti tēvam bija laba balss, tenors. Tēvs dziedāja baznīcas korī un iedrošināja dēlu pievērsties dziedāšanai. 1955. gadā Lučāno uzsāka dziedātāja karjeru Modēnas Rosīni korī. Pavaroti studēja dziedāšanu pie Ariga Pola un Etores Kampogaleani. Jau savas karjeras sākumā operas dziedoņu aprindās Lučāno Pavaroti ieguva iesauku augsto "Do" karalis. Uz operas skatuves debitēja 1961. gadā ar Rudolfo lomu operā "Bohēma". 1965. gada Pavaroti uzaicināja uzstāties slavenajā operteātrī La Scala, kā arī viņš tika aicināts uzstāties ASV un Austrālijā. 1966. gadā pirmo reizi uzstājās Koventgārdena operā Londonā, bet 1968. gadā debitēja Metropoles operā.
1980. gadu vidū Pavaroti sāka uzstāties koncertos, bieži vien lielos stadionos, milzīgu auditoriju priekšā, kas dažkārt pat sasniedza 100 000 klausītājus. Viņš apvienoja operu ar populāro mūziku. Viņš uzstājās kopā ar dažādām popmūzikas slavenībām. Pavaroti bija viens no "Trim tenoriem", un dziedāja kopā ar Plasido Domingo un Hosē Karerasu. Pavaroti uzstājās arī daudzos svarīgos sporta notikumos, tostarp 1990. gada Pasaules Kausā futbolā un 2006. gada olimpiskajās spēlēs. Augstu atzinību Pavaroti ir izpelnījies arī ar labdarības koncertiem, kas tika veltīti Sarkanajam Krustam un bēgļu palīdzībai. Pirmais labdarības koncerts "Lučāno Pavaroti un draugi" notika 1992. gadā, taču par ikgadēju pasākumu tas kļuva sākot ar 1995. gadu. Vienā koncertā tiek saziedoti vairāki miljoni dolāru valstīm, kurās notiek politiskie konflikti, bads, dabas katastrofas, piemēram, Kosovai un Bosnijai, Libērijai, Kambodžai, Afganistānai u.c. valstīm. 
Viņš nomira 71 gada vecumā no aizkuņģa dziedzera vēža 2007. gada 6. septembrī.

Rekordi

Pavaroti pieder divi Ginesa rekordi. Viens rekords ir visvairāk atkārtoto uznācienu skaits uz skatuves pēc priekškara krišanas (165). Otrs rekords ir visilgākie aplausi, kas ilga pusotru stundu.
2006. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

2006. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts notika no 10. līdz 27. martam Krievijas pilsētā Jekaterinburgā.  To uzvarēja Sjui Juihua, kas finālā ar rezultātu 2½ : ½ pieveica  Alisu Gaļļamovu.
Ceturto reizi finālistes noskaidroja 64 spēlētāju izslēgšanas turnīrā.
Višķi (stacija)

Vēsture

Stacija tika atvērta 1860. gada 20. novembrī (v. s. 8. novembrī) kopā ar Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas Ostrovas—Dinaburgas posmu.
Sākotnējais stacijas nosaukums bija «Dubno» (krievu: Дубно), tomēr kopš 1894. gada to sāka dēvēt par staciju «Višķi» (krievu: Вышки; latgaliešu: Vyški). 1918. gadā īsā laika posmā stacija tika minēta kā «Dubno», bet ar 1919. gadu visos oficiālajos dokumentos stacija atkal tiek norādīta ar nosaukumu «Višķi».
Pirmā pasaules kara laikā no Višķiem līdz stacijai «Nīcgale» tika izbūvēta savienojoša dzelzceļa līnija. Tā pastāvēja īsu laiku un mūsdienās no tās nekas nav saglabājies.
Refinansēšanas likme

Refinansēšanas likme ir procenta likme, ko centrālā banka nosaka komercbanku aizņēmumiem centrālajā bankā.
Ja šo procenta likmi samazina, tad pieprasījums pēc centrālās bankas aizdevumiem ir lielāks, bet, ja to paaugstina — mazāks.
Refinansēšanas likme ir naudas un kredītu regulēšanas instruments. Ar šī instrumenta palīdzību centrālā banka iedarbojas uz starpbanku tirgus likmēm, kā arī uz kredītu un depozītu likmēm, kuras fiziskām un juridiskām personām piedāvā kredītu organizācijas, jo tādā veidā banku kreditēšanas iespējas samazinās vai palielinās.
Ja kredītiestādēm ir pietiekošas rezerves, tad refinansēšanas likmes izmaiņas tās būtiski neietekmē, jo tām nav nepieciešamība aizņemties centrālajā bankā. Tomēr refinansēšanas likmes izmaiņas var netieši ietekmēt naudas piedāvājumu.
Adigi

Etnonīms

Kopš antīkajiem laikiem adigi un to ciltis bija zināmas kā kerketi, zihi, kašagi, meoti, sindi, dandariji, doshi, kaski u.c. Kopš 13. gadsimta Eiropā un Āzijā tos aizvieto vienots eksoetnonīms «čerkesi». Vissenāk zināmais šis nosaukums atrodams 12. gadsimta mongoļu rakstos, kur minēti serkesuti. Pašnosaukums «adigi» zināms kopš 16. gadsimta no dženoviešu ceļotāja Džordžo Interiāno grāmatas.
Padomju laikā adigi teritoriāli tika sadalīti vairākās daļās un tiem lietoti vairāki etnonīmi. Adigejā un Krasnodaras novadā dzīvojošie dēvēti par adigejiešiem, Karačajā-Čerkesijā — par čerkesiem, Kabardā-Balkārijā — par kabardiešiem, bet Melnās jūras piekrastē pie Tuapses — par šapsugiem.

Vēsture

Vēsturiski adigi (čerkesi) apdzīvojuši plašas Čerkesijas teritorijas Kaukāza kalnu ziemeļu priekškalnē un Melnās jūras piekrastē no mūsdienu Kabardas austrumos līdz Anapai rietumos un no Kubaņas vidusteces ziemeļos līdz abhāzu apdzīvotajām teritorijām dienvidos. Kaukāza kara (1829-1864) laikā un īsi pēc tā lielāko daļu adigu (kā arī radniecīgos abazīnus, abhāzus un ubihus) Krievijas Impērijas karaspēks piespieda izceļot uz Turciju. Apmēram 5% adigu palika Krievijā un tos nometināja Kubaņas un Terekas ieleju līdzenuma daļā, bijušajā adigu teritorijā izmitinot  kazaku, armēņu, grieķu, igauņu un citu tautību kolonistus.
1922. gadā adigu kompakti apdzīvotajās teritorijās izveidoja Adigejas (Čerkesu) autonomo apgabalu, Kabardas-Balkārijas autonomo apgabalu un Karačajas-Čerkesijas autonomo apgabalu.

Valoda

Adigi runā adigu valodā, kurai ir divas literārās valodas formas: austrumadigu kabardiešu-čerkesu valoda, kas izplatīta Kabardā-Balkārijā un Karačajā-Čerkesijā, un rietumadigu adigu (adigejiešu) valoda, kas izplatīta Adigejā un Krasnodaras novadā. Diasporā izplatītas abas šīs valodas. Rakstība abās valodās kirilicas alfabētā.
Lielākā daļa adigu ir divvalodīgi; Krievijā lielākā daļa prot krievu valodu, diasporā — mītnes zemes valodu, galvenokārt turku un arābu valodu.
Vladimirs Gitiss

Dzīvesgājums

Dzimis 1881. gada 24. jūnijā Pēterburgā. 1902. gadā beidza karaskolu. Piedalījās Pirmajā Pasaules karā, 1915. gadā apbalvots ar Svētā Jura 4. šķiras krustu. 1917. gadā bija 148. Kaspijas kājnieku pulka komandieris pulkveža pakāpē.
Pēc Oktobra revolūcijas 1918. gadā iestājās Sarkanajā armijā, komandēja Ziemeļu frontes 6. armiju (11.09.-22.11.1918.), Dienvidu frontes 8. armiju (01.12.-23.12.1918.). 1919. gada 22. jūlijā viņu iecēla par Rietumu frontes komandieri, vadīja kaujas pret Polijas, Igaunijas un Latvijas armijām līdz 1920. gada 20. aprīlim. Pēc tam Kaukāza frontes komandieris (15.05.1920. - 29.05.1921.).
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām bija Aizvolgas un Petrogradas kara apgabalu komandieris, no 1921. gada KPFSR Revolucionārās kara padomes loceklis. No 1926. gada Sarkanās armijas apgādes priekšnieka vietnieks, no 1930. gada Tirdzniecības tautas komisariāta pilnvarotais kara un jūras lietās.
1937. gada 28. novembrī viņu apcietināja un notiesāja par dalību kontrrevolucionārā militārā organizācijā un spiegošanā. Nāvessodu izpildīja 1938. gada 22. augustā Komunarkas masu kapos pie Maskavas.
Austrumu dzeltenā cielava

Izplatība

Austrumu dzeltenās cielavas izplatības areāls ir ļoti liels. Tas sākas ar Sibīriju un Aizbaikālu, dienvidu virzienā sasniedzot Mongoliju. Austrumu virzienā turpinās līdz Sahalīnai, Kamčatkai, Kuriļu un Komandora salām. Areāls sasniedz arī Hokaido ziemeļus, Aleutu salas, Aļasku un Kanādas ziemeļrietumus. Ziemo Dienvidaustrumāzijā (Mjanmā, Taizemē, Ķīnas dienvidaustrumos un Taivānā), iespējams, arī Ķīnas dienvidos (rietumu virzienā līdz Indijai). Ziemotāji sasniedz migrē īar uz Filipīnām, Indonēziju, Zunda salām un Austrāliju.

Izskats

Austrumu dzeltenā cielava ir neliels, slaids dziedātājputns ar garām kājām un garu asti, kuru tā nepārtraukti cilā, līdzīgi kā to dara visas cielavas. Tās ķermeņa garums ir apmēram 17 cm, spārnu izplētums 25 cm,  svars tēviņiem 12,3—26,4 g, mātītei 11,2—22,6 g. 
Apspalvojums krāšņs, dzeltenzaļš: mugura olīvzaļa, vēders koši dzeltens vai gaiši dzeltens (atkarībā no pasugas). Vairošanās sezonas laikā Aļaskas pasugas tēviņa apspalvojums uz krūtīm iegūst raibumotu joslu. Mātītes ir mazāk košas. Knābis un kājas pelēkas. Ārpus vairošanās sezonas gan mātītes, gan tēviņi kļūst pelēcīgāki. To muguras kļūst brūnākas, bet vēderi gaišāki. Jaunie putni izskatās līdzīgi mātītēm, tikai to vēderi ir gaišāki.

Uzvedība un barība

Austrumu dzeltenā cielava mājo atklātās ainavās ūdens tuvumā, tai patīk mitras pļavas, purvi un upju krasti ar garu zāli. Ārpus vairošanās sezonas dienas laikā katrai cielavai ir neliela barošanās teritorija, kuru tā apsargā no citām cielavām, toties nakts laikā tās pulcējas lielos baros un kopīgi nakšņo kokā. Tā pamatā barojas uz zemes ar nelieliem bezmugurkaulniekiem, bet dzeltenā cielava medī kukaiņus arī īsos lidojumos. Ligzdošanas laikā katram pārim ir sava ligzdošanas teritoriju, kuru tie kopīgi aizsargā.

Ligzdošana

Austrumu dzeltenās cielavas veido monogāmus pārus, un, atkarībā no izplatības areāla, ligzdošanas laiks ir atšķirīgs. No sausas zāles un sūnām tiek vīta viebnkārša, kausveida ligzda, kas no iekšpuses izklāta ar matiem un dažām spalviņām. Ligzdu būvē mātīte viena pati un tā novietota uz zemes kādā seklā padziļinājumā. Dējumā ir 4—6 olas. Perē abi vecāki apmēram 11—13 dienas. Arī par putnēniem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 13—15 dienu vecumā. Sezonā var būt 1—2 perējumi. Dzelteno cielavu vidējais vecums ir 3 gadi, bet garākais zināmais mūžs ir bijis 7 gadi.
Sakalobra

Sakalobra (spāņu: Sa Calobra) ir neliels ciemats Eskorkas pašvaldībā Spānijas salas Maļorkas ziemeļrietumu krastā. Ciemats ar ostu ir galamērķis tūrisma autobusiem un šosejas riteņbraucējiem un ir sasniedzams tikai pa vienu līkumotu kalnu ceļu, ko projektējis itāļu inženieris Antonio Parjeti. Tas tika pabeigts 1932. gadā. Ceļš sastāv no serpentīna ar 26 līkumiem un spirāles tilta. Kalnu pāreja oficiāli saucas Coll del Reis vai Col de Cal Reis, tomēr biežāk to apzīmē ar tā pakājē esošā ciemata nosaukumu. Kāpuma garums no ciemata puses ir 9,9 kilometri ar vidējo slīpumu 7,1%.