Kakapo

Etimoloģija

Maoru valodā kākāpō nozīmē "nakts papagailis": kākā ("papagailis") un pō ("nakts"). Kā jau nosaukums norāda, kakapo ir aktīvs nakts laikā. Pēc ārējā izskata kakapo mazliet atgādina pūci, tamdēļ to dažreiz dēvē arī par pūčpapagaili. Uz līdzību ar pūci norāda arī sugas latīniskais nosaukums — strigos ("pūce") un opsis ("seja").

Izplatība

Kakapo kādreiz bija plaši izplatīts visā Jaunzēlandē. Mūsdienās savvaļā tas ir izmiris un sastopams daļējos savvaļas apstākļos trīs nelielās, no plēsējiem brīvās salās Dienvidsalas piekrastē — Stjuarta salā, Kodfišā un Litlbarjerā.

Izskats un īpašības

Kakapo ir liels, tukls un spēcīgs papagailis. Ķermeņa garums ir 58—64 cm, spārnu plētums 84—91 cm, svars 0,95—4 kg. Tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Vidējais svars tēviņam 2 kg, mātītei 1,5 kg. Kakapo ir smagākais no visiem papagaiļiem pasaulē, vidēji par 400 g smagāks nekā lielākais no lidojošajiem papagaiļiem — hiacinšu ara (Anodorhynchus hyacinthinus).

Morfoloģiskās izmaiņas kā nelidojošam putnam

Kakapo ir nelidojošs papagailis, un tā spārni ir relatīvi īsi, salīdzinot ar tā lielo ķermeni. Kakapo nav arī ķīļveida krūšu kaula (Sternum), pie kura piestiprināti lidojošo putnu lidošanai nepieciešamie muskuļi. Spārnus kakapo izmanto vienīgi planēšanai un, lai turētu līdzsvaru. Atšķirībā no daudziem citiem uz zemes dzīvojošiem putniem kakapo spēj uzkrāt lielas tauku rezerves.

Apspalvojums

Apspalvojums ļoti mīksts, tā kā spalvām nav jānes lidošanas slodze. Krāsa mugurpusē sūnu zaļa ar melnu vai tumši brūnu rakstu, krūtis un sāni dzeltenzaļi ar dzeltenām svītriņām. Vēders, kakls, seja un zemaste dzeltenīgi ar pelēkzaļām svītriņām, kā arī ar viegli ieēnots ar pelēkbrūnu toni. Spārni klāti dzeltenīgām svītrām. Kopumā katram īpatnim krāsu tonis ir ļoti individuāls, var būt īpatņi, kas izskatās gandrīz dzelteni vai arī pelēkzaļi.

Seja, knābis, kājas

Kakapo ir raksturīgs sejas spalvu disks, līdzīgs pūcēm. Knābis masīvs, pie pamatnes apaudzis ar brūnām, ļoti jūtīgām spalviņām, kas atgādina ūsas un kas, iespējams, kalpo kā maņu orgāni. Knābja krāsa katram īpatnim var būt atšķirīga, visbiežāk tā ir ziloņkaula krāsā, bet samērā bieži augšējā daļa ir pelēkzila. Acis tumši brūnas, spēcīgās kājas un lielās zigodaktilās (divi vidējie pirksti vērsti uz priekšu, malējie uz aizmuguri) pēdas pelēkas. Garie nagi piemēroti, lai rāptos koku zaros. Ļoti bieži astes gals nodilis, tā kā tā bieži tiek vilkta pa zemi.
Šādi grāmatā "Ķengurēna ceļš" kakapo apraksta Džeralds Darels: "Kakapo mēdz dēvēt par pūčpapagaili, un šis nosaukums viņam labi piedien... Kakapo ir liels putns — lielāks par plīvurpūci, apspalvojums viņam ir skaistā, dūmakaini pelēkzaļā krāsā ar melniem punktiņiem. Viņa "seja" ir plakana un plata kā pūcei, no tās jums lūkojas pretī divas ļoti lielas, tumšas acis".

Mātīte un tēviņš

Mātīti un tēviņu ir viegli atšķirt vienu no otra. Mātītei ir šaurāka un mazāk velvēta galva, šaurāks un līdz ar to proporcionāli garāks knābis, mazāks nāsu paugurs, slaidākas un rozīgākas kājas un, tā kā mātīte kopumā ir mazāka,  proporcionāli garākā aste. Apspalvojuma krāsa abiem dzimumiem līdzīga, bet vidēji tā ir mazāk dzeltena.

Mazuļi un jaunie putni

Kakapo mazuļus sedz pelēcīgi baltas dūnas, caur tām var viegli saskatīt sārto ādu. Jaunie putni pieauguša putna apspalvojumu iegūst apmēram 70 dienu vecumā. Kopumā tas ir pelēcīgāks, ar melniem raibumiem, dzeltenā krāsa apspalvojumā ir ļoti nedaudz. Tos no pieaugušajiem putniem var atšķirt arī pēc daudz īsākās astes, spārniem un knābja. Ap acīm jaunajiem putniem ir īsu spalviņu gredzens, kas atgādina skropstas.

Kakapo maņas

Tā kā kakapo ir aktīvs nakts laikā, tad tam ir vairākas īpašības, kas ļauj tam orientēties tumsā. Kakapo ir ļoti labi attīstīta oža, daudz spēcīgāk nekā citiem papagaiļiem. Par to liecina lielais ožas sīpoliņš (Bulbus olfactorius). Viena no īpatnējākām kakapo īpašībām ir tā īpašā, spēcīgā, zemes saldā smarža. Iespējams, smaržai ir nozīme savstarpējā saziņā.
Kakapo spēj labi rezēt gan tumsā, gan krēslas stundās. Tā acs tīklenes uzbūve ir līdzīga citiem nakts putniem, bet tai piemīt arī īpašības, kuras raksturīgas dienas putniem. Tādējādi kakapo ir plašāks gaismas jutības diapozons kā citiem putniem, bet tā redzes asums ir vājāks.

Ģenētika

Tā kā kakapo kā suga gandrīz piedzīvoja izmiršanu — tā populācija bija sarukusi līdz 49 īpatņiem —, tad mūsdienu populācijai ir ļoti zems ģenētiskās dažādības līmenis un to apdraud savstarpējā tuvradniecība. Tas izpaužas zemajā spējā pretoties slimībām un pieaugušo īpatņu neauglībā. 40% kakapo olas ir neapaugļotas.

Dzīves vide

Pirms Jaunzēlandē ieradās cilvēki kakapo bija plaši izplatīts abās galvenajās Jaunzēlandes salās (Dienvidsalā un Ziemeļsalā), kā arī, iespējams, Stjuarta salā, lai gan fosilijas šajā salā līdz šim nav atrastas.
Kakapo kādreiz dzīvoja visdažādākājos biotopos, ieskaitot mitras, ciņainas pļavas, krūmājus un jūras piekrasti. Tas mājoja arī mežos, galvenokārt podokarpu mežos (piemēram, rimu (Dacrydium cupressinum), matai (Prumnopitys taxifolia) un totaru (Podocarpus totara) mežos), arī dienvidskābaržu, tavu (Beilschmiedia tawa) un dienvidrātu (Metrosideros umbellata) mežos. Fjordlendas auglīgās trūdzemes nogāzes, kurās sastopama liela augļus ražojošu augu dažādība (piemēram, maoru makomako (Aristotelia serrata), kauleņu (Rubus) un tutu (Coriaria) krūmi), ieguva nosaukumu "kakapo dārzi".
Kopumā kakapo nav īpašu prasību pret dzīves vidi, tas spēj pielāgoties jebkādiem apstākļiem. Kakapo lieliski jutās gan sausajā un karstajā Ziemeļsalas klimatā, gan aukstajās Fjordlendas reģiona kalnu ziemās. Fosilijas norāda, ka vislabprātāk tas apmetās platlapu koku vai kalnu dienvidskābaržu, vai totaru mežos ar maigām ziemām un biežām lietavām. Tomēr kakapo mājoja ne tikai mežos. 
Līdz ar sugas aktīvu aizsardzības pasākumu ieviešanu, visi kakapo tika pārvietoti un mūsdienās dzīvo salās, kurās nav plēsēju. Tie bez problēmām piemērojās jaunajai dzīves videi un barības resursiem.

Uzvedība

Kakapo ir vienpatis un katram īpatnim ir sava mājas teritorija. Papagailis ir aktīvs krēslā un naktī. Lielāko daļu laika pavada zemajā paaugā, kurā iemin takas. Ar smaržu iezīmē savu teritoriju, kuru pamet vienīgi, dodoties riestot vai baroties. Lūkojoties no augšas, viņa dzīvesvieta liekas  viscaur celiņu šķērsota. Dienā slēpjas koku dobumos un klinšu plaisās vai ierokas kritušās lapās. Sūnu zaļās spalvas palīdz saplūst ar apkārtni — zaļām papardēm un ar sūnu apaugušiem koka stumbriem.
Lai arī kakapo nespēj lidot, tas veikli rāpjas kokā, spējot sasniegt pat visaugstāko koku galotnes. Ar ļoti spēcīgajām kājām tas stingri turas pie stumbra un zariem. Izplešot spārnus, kakapo tur līdzsvaru rāpšanās laikā un izmanto kā izpletņus lēkšanai no zara uz zaru. Ja lēciena leņķis ir mazāks par 45°, tad lēciens var sasniegt vairākus metrus, bet no augsta zara kakapo spēj planēt līdz 100 metriem. Arī uz zemes, lai arī gaita ir gāzelīga, kakapo ir izturīgs soļotājs, spējot noiet vairākus kilometrus. Piemēram, mātīte katru nakti ligzdošanas laikā mēro apmēram 1 km virzienā uz barošanās vietu un pēc tam atpakaļ uz ligzdu, bet tēviņš pārošanās sezonas laikā mēro apmēram 5 km no savas teritorijas līdz riesta vietai.
Kakapo ir ļoti neliela krūšu muskuļu masa, salīdzinot ar pārējo ķermeni, — 3,3%. Tas nespēj ar šādiem vāji attīstītiem muskuļiem sevi pacelt spārnos. Toties tieši tādēļ, ka kakapo nelido, tam ir ļoti pieticīgas vielmaiņas vajadzības. Salīdzinot ar lidojošajiem putniem, lielais papagailis spēj izdzīvot ar nelielu barības daudzumu, turklāt ar zemas kvalitātes barību. 
Kakapo ir rotaļīgi un ziņkārīgi papagaiļi. Jaunie putni mēdz imitēt tuvcīņas un ļoti bieži viens no pretiniekiem satver otra putna kaklu un tur zem sava zoda. Kakapo arī labprāt tuvojas cilvēkiem un kontaktē ar tiem. Katram īpatnim ir savs raksturs, daži īpatņi ir izteiktas personības. Tomēr, lai arī kakapo ir draudzīgi ar cilvēkiem, tie nav sabiedriski putni.

Barība

Atšķirībā no lielākās daļas putnu kakapo ir izteikts veģetārietis un pārtiek tikai no augu barības. Barojas ar dažādām ogām, sēklām un lapām. Labprāt ēd zāles stiebrus un dažādas saknītes. No zāles kumšķīša izmeklē tikai mīkstās un sulīgās daļas. Ēdienkarti papildina papardes, sūnas, sēnes, rieksti, sēklas. Kad kakapo barojas, tas aiz sevis atstāj pusmēness formas augu šķirdru kumšķus, kurus sauc par kakapo "ganīšanās zīmēm".

Vairošanās

Kakapo ir vienīgā papagaiļu suga pasaulē, kurai raksturīga riestu vairošanās sistēma. Tēviņi pulcējas kopīgā riestā (katru gadu vienā un tai pašā vietā) un viens ar otru sacenšas, lai pievērstu mātītes uzmanību. Kakapo neveido pārus, tie tikai tiekas riesta vietā un sapārojas.

Riesti

Sapārošanās vidēji notiek ik pēc 4—5 gadiem, laikā, kad nogatavojas rimu augļi. Pārošanās gados tēviņi sapulcējas un katru nakti kopīgi rada zemas frekvences (zem 100 Hz), dunošus saucienus, kas ilgst 6—8 stundas, apmēram 3—4 mēnešu garumā. Visu šo laiku tēviņi riestu neatstāj, kļūstot apmēram uz pusi vājāki. Pulcēšanās laukums ir apmēram 50 m platumā. No tēviņa dzīves teritorijas riests var atrasties pat 5 km attālumā, un ceļu uz riestu tēviņš paveic ejot.  
Ierodoties riestā, katrs tēviņš vēlas ieņemt labāko vietu. Tie cenšas viens otru ietekmēt un iebiedēt, sabožot spalvas, izplešot spārnus, atverot knābi un izplešot nagus, vienlaicīgi skaļi ķērcot un rūcot. Reizēm izceļas savstarpējas tuvcīņas, kurās tie var viens otru savainot un pat nogalināt.  
Kad vieta ieņemta, katrs tēviņš iekārto savu dejas vietu, nomīņā zāli un cītīgi novāc visus traucēkļus. Pēc tam kakapo izkašņā vairākas bedrītes, kuru dziļums ir 10 cm, bet diametrs ir 40—50 cm, tik liels, lai putns tur varētu ievietoties. Bedrītes parasti atrodas blakus kādam akmenim, klints sienai, krasta kraujai vai koka stumbram, lai blakus esošie objekti atstarotu papagaiļa riesta saucienus. Toties pati bedrīte kalpo kā skaņas pastiprinātājs un rezonētājs. Visas tēviņu bedrītes savieno celiņu tīkls, kurš arī tiek rūpīgi attīrīts no kritalām.
Naktī kakapo staigā ap savām bedrītēm un sauc mātīti, raidot skaņas visos virzienos. Ducināšana uzsākas klusiņām un pamazām pieņemas spēkā, tā kā tiek piepūsts krūšu kurvja dobums, radot arvien skaļākus burkšķus. Jo putns spēcīgāk piepūšas, jo skaņa kļūst skaļāka. Pēc apmēram 20 skaļiem dūcieniem seko augstas frekvences metāliska skaņa, kas atgādina ķēdes žvadzoņu. Pēc tam tēviņš uz mirkli izslienas, pēc īsas pauzītes tas atkal noliec galvu un piepūš krūšu kurvi, raidot rūcienu sēriju. Ducināšana dzirdama vismaz kilometra attālumā, bet, ja ir vējš, tad 5 km attālumā. Šī vilināšana ilgst vairākas stundas, līdz parādās mātīte. Arī viņai no savas mājas teritorijas jānoiet vairāki kilometri, līdz tiek sasniegta riesta vieta. Tā izvēlas partneri, kurš viņas prāt viskvalitatīvāk izpilda riesta deju. Līdzko mātīte ieiet kāda tēviņa teritorijā, tas gāzelējoties tai tuvojas, vienlaicīgi klabinot knābi. Pārošanās norit apmēram 40 minūtes vai ilgāk. Pēc sapārošanās mātīte atgriežas savā mājas teritorijā, bet tēviņš turpina saukt citas mātītes.

Ligzdošana

Pēc pārošanās, laikā no janvāra beigām līdz marta vidum, mātīte koka dobumā, uz zemes zem sedzošiem augiem, vai iedobē starp koka saknēm veido ligzdu kā platformu, kraujot to no pieejamiem materiāliem, no pūkām un smalkiem zariņiem. Dējumā ir 1—4 baltas olas. Inkubācijas periods ilgst 25—30 dienas, perē un par mazuļiem rūpējas tikai mātīte. Pa dienu mātīte ligzdu neatstāj, bet naktī dodas baroties. Šajā laikā plēsēji mēdz izēst perēkli vai mazuļus. Reizēm bez mātes siltuma embrijs olā iet bojā nosalstot. Mazuļi izšķiļoties ir bezpalīdzīgi, segti ar dūnām. Jaunie putni ligzdu atstāj 10—12 nedēļu vecumā. Šajā laikā tie jau ir samērā pastāvīgi, un māte tos tikai šad un tad piebaro, līdz jaunie papagaiļi sasniedz 6 mēnešu vecumu.

Dzīves ilgums un dzimumbriedums

Kakapo ir ilgdzīvotāji. To dzīves ilgums ir apmēram 60 gadi (± 20 gadi). Dzimumbriedumu tēviņi sasniedz 5 gadu vecumā, mātītes parasti ap 9 gadu vecumu, lai gan novērojumi liecina, ka dažas mātītes sāk ligzdot arī 4 vai 5 gadu vecumā.
Atkarībā no mātītes veselības stāvokļa, ir atkarīgs tās mazuļu dzimums. Ja mātīte ir spēcīga, veselīga, tai ir vairāk pēcnācēju tēviņu. Tas saistīts ar to, ka tēviņi ir par 30—40% lielāki nekā mātītes. Līdz ar to kakapo vairojoties nebrīvē, izšķiļas ļoti maz mātītes, jo papagaiļiem nebrīvē ir augstvērtīgs uzturs. Tādējādi sugu uzturēt nebrīvē ir gandrīz neiespējami.

Aizsardzība

Pirms maoru ierašanās ap 1280. gadu, kakapo bija plaši izplatīts visā Jaunzēlandē. Līdz ar pirmajiem ieceļotājiem salās nonāca žurkas un suņi, kas iznīcināja kakapo mazuļus. Arī iezemieši medīja un ēda šos putnus, bet no skaistajām spalvām darināja apmetņus. Šāds apmetnis liecināja par bagatību un augstu stāvokli sabiedrībā.
Kakapo likteni XIX un XX gadsimtā izšķīra eiropiešu ievazātie kaķi, seski, sermuļi, zebiekstes. Pret plēsējiem bija neaizsargāti gan pieaugušie putnu, gan viņu mazuļi un olas. Vienlaikus sākās mežu iznīcināšana, un papagaiļi zaudēja savu dabisko vidi.
Izzušanu paātrināja sugas lēnais vairošanās cikls. Pūčpapagailis ligzdo reizi gadā, bet tikai tad, ja ir pieejams bagātīgs barības avots. Putnēni uzturas ligzdā trīs mēnešus. Ja ligzdai kāds tuvojas, viņi nevis tup klusu, bet skaļi čiepst, tā piesaistot svešinieku uzmanību un kļūstot par vieglu laupījumu plēsējiem.
Pirmie aizsardzības pasākumi tika veikti jau 1891. gadā, taču tie bija neveiksmīgi. Ziemeļsalā suga izzuda ap 1920. gadu. 50. gados kakapo bija sastopams tikai dažos Dienvidsalas kalnu apgabalos un Stjuarta salā. 1977. gadā šajā salā bija ap 200 putnu, taču drīzumā kaķi iznīcināja pusi no populācijas. Tā kā nebija iespējams atbrīvoties no kaķiem tik lielā salā, atlikušos pūčpapagaiļus pārveda uz mazākām, no plēsējiem un žurkām brīvām salām, kurās mitinās ap 148 šīs sugas putnu.