google/wiki40b huggingface dataset:
Čaula

Čaula ir ārējs skeleta veidojums, kas klāj dažādu bezmugurkaulnieku un vienšūņu grupu pārstāvju ķermeņus. Parasti tai ir organismu sargājoša funkcija. Ar bezmugurkaulnieku čaulu izpēti nodarbojas bioloģijas nozare konhioloģija. Reizēm cilvēkos interesi izraisa gliemju čaulu jeb gliemežvāku kolekcionēšana.

Ģeoloģiskā nozīme

Dažādu organismu grupu čaulu sakopojumiem ir liela nozīme dažu ūdenstilpju nogulumu un nogulumiežu veidošanā. Planktona foraminīferu čaulu sakopojumi veido globigerīna dūņas (nosaukums ņemts no Globigerina ģints). Fuzulinīdu un numulītu (lielas izmirušas foraminīferas) čaulu sakopojumiem ir bijusi liela loma atsevišķu kaļķakmens nogulumu veidošanā. Gliemju čaulas piedalās organogēno kaļķakmeņu veidošanā. Latvijā gliemeždolomīti tiek izmantoti kā apdares materiāls. Bet spārnkāju čaulas veido pteropodu dūņas.
Daudzu organismu grupu čaulas labi saglabājas fosilā veidā. Un pēc tām var rekonstruēt apstākļus ģeoloģiskajā vēsturē, kā arī izmantot stratigrāfijā korelējot dažādus nogulumus un nosakot slāņu vecumu.
Īsfilma par dzīvi

Sižets

Filmā divu minūšu laikā tiek pastāstīts stāsts par dzīvi.
Maskavas iela (Rēzekne)

Ielas raksturojums

Maskavas ielas garums ir 1,07 km. Tā ir taisna divvirzienu iela, klāta ar asfalta segumu. Iela projektēta 20. gs. otrajā pusē, būvējot pilsētas Ziemeļu rajonu. Tā ir perpendikulāra ar pilsētas galveno ielu — Atbrīvošanas aleju, abu ielu krustojuma otrajā pusē sākas Viļakas iela. 650 m no ielas sākuma, tai ir T veida krustojums ar Blaumaņa ielu. Krustojuma centrā, Maskavas ielā 16 atrodas lielveikals "Maxima", kas uzbūvēts 2005. gadā. Maskavas iela beidzas krustojumā ar pievedceļiem uz noliktavu un ražošanas teritorijām, pārejot Noliktavu ielā.
Maskavas ielas apbūve galvenokārt koncentrēta ielas labajā pusē. To veido 13, galvenokārt 103. sērijas piecus stāvus augsti 20.gs. 80. gados celti daudzdzīvokļu nami. Līdz Blaumaņa ielai apbūve ir perimetrāla, bet pēc krustojuma ar to, ēkas izvietotas perpendikulāri ielai.
Rija

Rija bija daudzām Ziemeļaustrumeiropas tautām pazīstama celtne labības žāvēšanai un kulšanai. Nereti pie rijas bija piebūvētas arī dzīvojamās telpas (kambari) un tās tika sauktas par dzīvojamajām rijām. Īpaši izplatītas tās bija Igaunijā, dažviet Somijā un arī Vidzemē.

Vēsture un attīstība

Eiropas ziemeļaustrumos mitrā klimata dēļ jau izsenis tika meklēti risinājumi, kā pienācīgi izžāvēt un izkult labību, izmantojot uguns siltumu. Latvijā pirmās norādes par rijām ir atrodamas kādā 1240. gada vācu krustnešu rīkojumā, kur teikts, ka desmito tiesu ražas var nomērīt vai nu uz lauka vai rijā pie kulšanas. Senākās rijas ir bijušas vientelpas guļbaļķu celtnes ar pavardu, kur notika gan labības žāvēšana, gan kulšana. Vēlāk rijām piebūvēja vēl vienu telpu (piedarbu), kur tika kulta rijā izžāvētā labība. Dažkārt rijas papildināja arī ar trešo telpu (gubeni), kur sakrāva labību pirms kulšanas un novietoja darbarīkus.
Latviešu tradicionālajā viensētā rija līdz pat 19. gadsimta beigām bija viena no svarīgākajām ēkām. Tā kā kulšanā un vētīšanā liela nozīme bija caurvējam, rijas parasti centās būvēt augstākā vietā un ar lielām durvīm (vārtiem) abās pusēs. Rijas krāsnis parasti cēla iedziļinātas zemē no laukakmeņiem, vēlāk arī no ķieģeļiem. Rijas izskats dažādos Latvijas novados atšķīrās, jo to noteica gan piebūvju skaits, gan novietojums. Nereti divām saimniecībām bija kopīga rija, bet Latgalē vienu riju varēja dalīt pat vairāk nekā divi saimnieki. Rijas no latviešu tradicionālās viensētas sāka izzust pašas pirmās jau 19. gadsimta beigās, kad aizvien lielāku lomu sāka iegūt kuļmašīnas. Pēdējās rijas Latvijā celtas vēl 20. gadsimta 20.gados, bet mūsdienās to lauku kultūrainavā ir palicis ļoti maz.
Ar rijām saistās ar plašs folkloras slānis. Kulšanai, kā vienam no smagākajiem darbiem un rijām ir veltītas neskaitāmas tautasdziesmas un ticējumi. Rijām bija liela loma arī veļu kultā, jo tieši tur tika klāts mielasts aizgājēju veļiem, līdz ar to ar rijām saistās arī daudzi buramvārdi.
Johans Gotfrīds Mītels

Dzīvesgājums

Johans Gotfrīds Mītels ir dzimis kā piektais deviņu bērnu ģimenē 1728. gada 17. janvārī Saksijas-Lauenburgas hercogistes pilsētā Melnā netālu no Hamburgas, kur viņā tēvs bija ērģelnieks. Mācījās pie sava tēva un pie Lībekas ērģelnieka Johana Paula Kuncena (Johann Paul Kunzen vai Kuntzen), 1747. gadā ieguva kamermūziķa un galma ērģelnieka vietu Mēklenburgas-Šverīnes hercoga Kristiāna Ludviga II galmā. Lai papildinātu savas muzikālās prasmes, viņš 1750. gadā devās mācīties uz Leipcigu pie Johana Sebastiāna Baha un trīs mēnešus bija pēdējais viņa skolnieks. Mītels pārnesa nošu rakstā vairākus neredzīgā Baha pēdējos darbus, ieskaitot "Hromatisko fantāziju" (BWV 903) un daļas no "Orgelbüchlein". Pēc Baha biogrāfa Filipa Špitas (Philipp Spitta) rakstītā, Mītels atradies pie Baha viņa nāves brīdī un deviņas nedēļas turpinājis pildīt viņa pienākumus. Pēc tam Mītels papildinājās Naumburgā pie Baha padēla Johana Kristapa Altnikola (Johann Christoph Altnikol), Drēzdenē, tad Berlīnē un Potsdamā pie J. S. Baha dēla Kārļa Filipa Emanuēla Baha, beidzot Hamburgā pie Georga Filipa Tēlemaņa.
1753. gadā viņš pēc sava brāļa aicinājuma pārcēlās uz Rīgu, kur dabūja kapelmeistara vietu Oto Hermaņa fon Fītinghofa-Šēla mājas orķestrī un izpelnījās ievērību kā klavesīna spēles virtuozs. 1767. gadā Mītelam piedāvāja Rīgas Svētā Pētera baznīcas ērģelnieka vietu, kurā viņš nostrādāja līdz pat savai nāvei 1788. gada 14. jūlijā.
Dzīves pēdējos gados viņš dzīvoja Bišumuižā un arvien vairāk norobežojās no sabiedriskās dzīves. Ir zināma anekdote, ka viņš kā pianists piekritis uzstāties vienīgi ziemas mēnešos, jo tad sniegs kaut cik noslāpēja garāmbraucošo ratu rīboņu.
Anakreonts

Dzīve

Anakreonts dzimis Teosā, joniešu pilsētā, kas atradās Mazāzijā. Par viņa vecākiem drošu ziņu nav, un arī par viņa paša dzīvi zināms visai maz.
Domājams, ka Anakreonts kopā ar daudziem jo daudziem teosiešiem 545.g. p.m.ē. devies trimdā uz Trāķiju, kad Teosai draudēja persiešu karaspēka iebrukums (Persijā tolaik valdīja Kīrs). Trāķijā viņi nodibināja koloniju - Abdēras. Persieši tolaik aktīvi centās iekarot grieķu kolonijas Mazāzijā, un ir iespējams, ka arī Anakreonts piedalījies to aizstāvēšanā.
No Trāķijas Anakreonts pārcēlies uz Samas Polikrāta galmu, bet pēc Polikrāta nāves 522.g. p.m.ē. devies uz Atēnām. Atēnās viņš darbojies Hiparha aizgādniecībā. Pēc Hiparha nāves Anakreonts, iespējams, atgriezies Teosā, kur arī miris (saskaņā ar citiem avotiem viņš miris Tesālijā).
Ināra Mūrniece

Biogrāfija

2007. gadā absolvējusi Ekonomikas un kultūras augstskolu un 2009. gadā beigusi studijas Latvijas Universitātē. Strādājusi laikrakstā "Latvijas Avīze" kā žurnāliste, taču 2011. gada augustā pārstāja tur darboties.

Politiskā darbība

2011. gadā I. Mūrniece kandidēja 11. Saeimas vēlēšanās no Nacionālās apvienības "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta un tika ievēlēta Saeimā. Saeimā darbojas kā Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijas priekšsēdētāja.
2014. gadā ievēlēta 12. Saeimā un kļuvusi par tās priekšsēdētāju. Viņa bija vienīgā pretendente uz šo amatu. Saglabāja Saeimas priekšsēdētājas amatu visu 12. Saeimas darbības laiku.
2018. gada rudenī ievēlēta 13. Saeimā. Otro sasaukumu pēc kārtas I. Mūrniece tika ievēlēta par Saeimas priekšsēdētāju, balsojumā apsteidzot Dagmāru Beitneri-Le Gallu.

Privātā dzīve

Bija precējusies ar vēsturnieku un politiķi, 12. Saeimas deputātu Ritvaru Jansonu. Laulībā dzimusi meita. Pāris izšķīries 2015. gadā.
Agnese Monika

Biogrāfija

Agnese Monika ir dzimusi 1986. gada 1. jūlijā Indonēzijas galvaspilsētā Džakartā. Karjeru sākusi sešu gadu vecumā, kad tika izdots pirmais viņas albums Si Meong. Kā bērnu dziedātāja viņa izdeva vēl divus albumus — Yess! un Bala-Bala. 1999. gadā nu jau kā pusaudze spēlēja lomas ziepju operās Lupus Millenia un Mr. Hologram. Nākamajos gados Agnesei Monikai bija lomas televīzijas seriālos Pernikahan Dini, Ciuman Pertama, Kejar Daku Kau Ku Tangkap un Amanda. Šajā laikā viņa kļuva par visvairāk pelnošo pusaudzi Indonēzijā.
2003. gada 8. oktobrī viņa izdeva pirmo albumu — And the Story Goes — nu jau kā pieaugušo statusā. Albums tika nominēts desmit Anugerah Musik Indonesia (Indonēzijā augstākais apbalvojums mūzikā) kategorijās, no kurām trijās tas tika apbalvots. Līdzās tam Agnese Monika spēlēja galvenās lomas trijos seriālos Cewekku Jutek, Bunga Perawan un Cantik.
Nākamais studijas albums Whaddup A.. '?! tika izdots 2005. gada 10. decembrī. Šajā albumā tika iekļautas divas dziesmas angļu valodā. Šis albums bija komerciāli ļoti veiksmīgs. 2006. gadā Agnese Monika saņēma divas Anugerah Musik Indonesia balvas — "labākā popmūzikas izpildītāja" un "labākais R&B produkts". Tika pārdotas vairāk nekā 450 tūkstoši albuma kopijas un tas ieguva trīskārša platīna statusu. 2005. gadā viņa piedalījās Taivānas filmās The Hospital un Romance in the White House un divās indonēziešu ziepju operās Ku Tlah Jatuh Cinta un Pink.
2008. gadā Agnese Monika sāka strādāt pie trešā studijas albuma, kas ar nosaukumu Sacredly Agnezious iznāca 2009. gada 1. aprīlī. Ar šo albumu viņa ieguva trīs Anugerah Musik Indonesia balvas — "labākais popmūzikas albums", "labākā popmūzikas izpildītāja" un "labākais no labākajiem albumiem". 2008. gada oktobrī viņa pirmo reizi piedalījās Āzijas Dziesmu festivālā.
Spēlmaņu nakts 2008/2009

Teātra balvas Spēlmaņu nakts 2008/2009 pasniegšanas ceremonija notika 2009. gada 23. novembrī Dailes teātrī. Tika pasniegtas 15 balvas 14 nominācijās, kā arī viena žūrijas īpašā balva un balva par mūža ieguldījumu. Noslēguma pasākuma režisore ir Laura Groza. Vadītāji - Kristīne Zadovska un Gundars Āboliņš.
Kīkings

Vēsture

Šūpoles daudzām tautām ir viena no vecākajām izklaides formām. Ziemeļu tautām ir raksturīga šūpošanās, stāvot kājās. Šūpošajās bija populāra tradīcija Lieldienās, tā arī kalpoja kā jauniešu drosmes un veiklības pārbaude. Ja šūpoles bija piemērotas, ar tām varēja veikt pilnu apli ap šūpoļu asi.
1990. gadu sākumā Igaunis Ado Kosks iedomājās, ka šūpošanās varētu būt objektīvi novērtējams sporta veids. 
Izmēģinot dažādas šūpoļu konstrukcijas, viņš atklāja, ka šūpoties ir sarežģītāk un fiziski grūtāk, kad šūpoļu kārtis kļūst garākas. 1993. gadā viņš uzbūvēja pirmās kīringa šūpoles. 1996. gadā tika izveidotas pirmās kīkinga šūpoles ar balstiem, kam iespējams mainīt augstumu. Līdz ar to varēja sacensties, pakāpeniski palielinot šūpoļu garumu.
1997. gadā Ado Kosks saņēma patentu par viņa izstrādātajām šūpolēm.
Mena (pilsēta)

Vēsture

Rakstos zināma no 1408. gada kā apdzīvotā vieta Lietuvas lielkņaziastē, pēc Ļubļinas ūnijas - Žečpospoļitā. 17. gadsimtā Menai bija piešķirtas Magdeburgas tiesības. Pēc Bogdana Hmeļņicka sacelšanās iekļāvās Hetmanščinā, kas bija Krievijas autonoms apgabals. Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. 1966. gadā Menai tika piešķirtas pilsētas tiesības. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Džeka Rasela terjers

Izskats

Plakans, starp ausīm plats galvaskauss, ķīļveida galva, spēcīgi žokļi, lieli zobi. Tumšas mandeļveida acis, V veida ausis glīti noliektas uz priekšu, locījuma vieta neatrodas augstāk par galvas virspusi. Garš kakls, ķermenis mazliet garāks nekā suņa augums skaustā, vidēji dziļš krūškurvis; spēcīga, taisna, lokana mugura, viegli izliekti gurni, muskuļoti krusti. Asti senāk saīsināja; tā sākas mēreni augstu un ir vidēji gara, vēlams — taisna; kad suns ir aktīvs, viņš asti izslien uz augšu. Viņam ir šaurs un lokans krūškurvis, kas ļauj manevrēt pazemes ierobežotajās platībās, atlētiska ķermeņa uzbūve un lieli soļi.
Kažoks balts vai pārsvarā balts ar melniem, citrondzelteniem vai dzeltenbrūniem plankumiem. Tas var būt asspalvains vai gluds; tas ir dabiski raupjš, taisns, cieši piegulošs, blīvs, ar biezu pavilnu. Kažoks nosedz arī vēderu un sānu apakšpusi; tas pasargā suni no sliktiem laikapstākļiem. Āda ir bieza un vaļīga.
Augums: suņi (ideālā variantā) — 36 cm, kuces (ideālā variantā) — 33 cm

Uzvedība

Džeka Rasela terjeram piemīt neizsīkstoša enerģija, izturība un pacietība. Terjeri ir uzticīgi un nereti kauslīgi.  Džeka Rasela terjers spēj ļoti ātri mācīties, taču viņam piemīt tendence visu darīt pēc sava prāta. Džeka Rasela terjers ir ļoti uzticīgs savam saimniekam. Džeka Rasela terjers labi sadzīvo ar citiem mājdzīvniekiem un mīl rotaļāties ar bērniem.  Šim sunim piemīt tieksme dominēt, viņš var izturēties pārdroši pret lielākiem suņiem. Kaut gan šis suns var būt lielisks cilvēka kompanjons, jāņem vēra, ka terjeram piemīt tieksme rakt un riet, viņam vajag bieži izkustēties un izklaidēties.
Jehvi (stacija)

Vēsture

Dzelzceļa vēsture Jehvi pilsētā ir cieši saistīta ar Baltijas dzelzceļa pirmsākumiem jau no 1870. gada. Būvējot dzelzceļu Jehvi muižas teritorijā, tika izveidota stacija Jēve (vācu: Jewe, krievu: Йеве), kas atradās 3 km uz austrumiem no muižas centra. Stacijas ēka tika būvēta pēc tipveida projekta un bija vairāku 1870. gadā celto stacijas ēku līdziniece (Šarlotenhofa, Baltijas osta u.c.)
20. gadsimta 20. gados, kad Jehvi jau bija ieguvusi patstāvīgas administratīvas vienības statusu (1917) tika nolemts izveidot dzelzceļa pieturas punktu Jehvi ciema centrā. 1929. gadā pašreizējās Jehvi stacijas vietā tika ierīkots pieturas punkts un uzbūvēts vienstāva koka pasažieru paviljons, bet pats pieturas punkts tika nosaukts par Jehvi ciemu (igauņu: Jõhvi alev), tā kā Jehvi nosaukums joprojām piederēja vecajai stacijai. 
1936. gadā pieturas punkts tika pārveidots par pilna apjoma dzelzceļa staciju ar manevru ceļiem, iekraušanas un izkraušanas rampām, noliktavām, kā arī kapitālu divstāvu mūra stacijas ēku. Stacija ieguva Jehvi nosaukumu, savukārt bijusī Jehvi stacija tika pārdēvēta par Toilu (igauņu: Toila).
Otrā pasaules kara laikā, vācu karaspēkam atkāpjoties, Jehvi stacijas ēka 1944. gada 18. septembrī tika uzspridzināta.
20. gadsimta 50. gadu sākumā Jehvi tika uzbūvēta jauna stacijas ēka. Tās arhitektūra tika ieturēta tolaik valdošajā Staļina klasicisma stilistikā. Tā ir monolīta vienstāva celtne ar fasādē simetriski izvietotām logailēm un pilastriem, ko noslēdz atika un masīva jumta dzega. Abos ēkas galos zemākas piebūves daļas. Fasādes svinīgumu pasvītro centrālais frontons, kā arī sandriki virs katras galvenā būvapjoma logailes. Identiska stacijas ēka šajā laika periodā tika uzbūvēta arī Jegevā.
Pašlaik Jehvi stacijas ēka netiek izmantota un notiek diskusijas par tās nojaukšanu, savukārt Otro pasaules karu pārdzīvojusi Toilas koka stacijas ēka pēc Toilas stacijas slēgšanas 20./21. gadsimta mijā tika nojaukta.
2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Jehvi stacijā tika izbūvēta jauna Eiropas standarta pasažieru platforma.
Trīsis

Trīsis ir ritenītis (skriemelis), kura malā ir izveidota rieva un kurš nostiprināts skavā tā, ka var griezties ap asi. Pāri trīsim ir pārvilkta virve, trose, ķēde vai kāds cits pārvads.
Trīšus iedala kustīgajos un nekustīgajos trīšos. Kustīgā trīša ass paceļas un nolaižas reizē ar kravu, savukārt nekustīgā trīša ass nepārvietojas, paceļot kravu.
Oļģerts Pavlovskis

Pirmie gadi un dzīve trimdā

Oļģerts Pavlovskis un viņa brālis Valdis piedzima Rīgā 1934. gada 29. aprīlī. 1944. gada 10. oktobrī, trīs dienas pirms padomju iebrukuma Rīgā, Pavlovsku ģimene pameta valsti un devās bēgļu gaitās. Sākotnēji viņi ieradās Eslingenes latviešu nometnē. 1949. gadā ģimene devās uz ASV.
1958. gadā Oļģerts pabeidza Oregonas Valsts universitāti ar bakalaura grādu ķīmijā. Tur viņš sāka studēt 1953. gadā. 1961. gadā Vašingtonas universitātē viņš ieguva bakalaura grādu mikrobioloģijā, bet trīs gadus vēlāk ieguva maģistra grādu. 1970. gadā kļuvis par mikrobioloģijas doktoru Ziemeļrietumu universitātes medicīnas skolā Čikāgā. O. Pavlovskis apprecējās ar citu trimdas latvieti - Astru Lindi. Viņa sākotnēji dzīvoja Ohaio štatā.
Pavlovskis no 1970. līdz 1993. gadam strādājis kā zinātnieks ASV Flotes medicīnas pētniecības institūtā Betesdā. Pētījis mikroorganismu toksīnus, īpaši pievēršoties pseudemonas eksotoksīna lomai apdegumu un ievainojumu infekcijas un šoka gadījumos. Izmeklējis eksotoksīna biosintēzes kinētiku un pētījis tā iedarbes veidu, profilaksi un ārstēšanas veidu. Pētījis arī attiecīgo antibodiju un vakcīnu ražošanu. Strādājis kā vieszinātnieks Karolinskas slimnīcā Stokholmā 1977. un 1981. gadā. Ir ASV Mikrobiologu akadēmijas biedrs.
Publicējis vairāk kā 80 zinātnisku rakstu starptautiskos zinātniskos žurnālos, kā arī nodaļas grāmatās. O. Pavlovskis piedalījies starptautiskās zinātniskās konferencēs ar referātiem, lasījis lekcijas universitātēs un zinātniskos institūtos ASV, Apvienotajā Karalistē, Austrālijā, Austrijā, Kanādā, Vācijā un Zviedrijā. Latviešu Akadēmisko mācību spēku un zinātnieku apvienības (LAMZA) loceklis.
1953. gadā iestājies Republikāņu partijā. Darbojies latviešu jaunatnes pulciņos, studentu biedrībās (kopš 1960 ir Lettonia filistrs). Amerikas latviešu jaunatnes apvienības (ALJA) valdes loceklis (1961—1964), ALJA padomes loceklis (1965—1968), bērnu žurnāla "Mazputniņš" izplatīšanas daļas vadītājs (1966—1968). Vēlāk O. Pavlovskis darbojās Amerikas latviešu apvienības valdē (1976—1979), ilgstoši bija Pasaules brīvo latviešu apvienības valdes loceklis (1976—1987) un PBLA priekšsēdis (1982—1988). Oļģerts Pavlovskis ir vecākās latviešu studentu korporācijas Lettonia biedrs.

Darbība Latvijā

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Pavlovskis atgriezās dzimtenē. Viņš tika ievēlēts 5. Saeimā no Latvijas Ceļa saraksta. Drīz nolika mandātu, jo tika apstiprināts kā Latvijas ārējās tirdzniecības un Eiropas kopienas lietu valsts ministrs Birkava valdībā. Tikmēr Gaiļa kabinetā Oļģerts Pavlovskis bija Latvijas valsts ministrs, amatā esot reizē ar Jāni Riteni. 6. Saeimā nav ievēlēts.
1997. gadā kļuvis par Latvijas ārkārtējo un pilnvaroto vēstnieku Spānijā ar rezidenci Madridē. Bijis viens no biedrības "Eiropas Kustība Latvijā" dibinātājiem. Pirms referenduma par iestāšanos ES strādāja Ministru kabineta Sabiedriskajā Konsultatīvajā Padomē. Kandidējis arī 7. Saeimas vēlēšanās, bet nav ievēlēts. 1996. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni.
Vladislavs Nastavševs

Biogrāfija

V. Nastavševs uzaudzis Rīgā, krievu ģimenē, mācījies P. Jurjāna mūzikas vidusskolā, kur apguvis vijoļspēli un klavierspēli.
Studējis aktiermākslu Sanktpēterburgā un režiju Londonas Central Martens College of Art and Design, kur ieguvis bakalaura grādu. 2010. gada vasarā Maskavā V. Nastavševam piešķirta stipendija "Teātra iniciatīvu atbalstam".
Kopš 2010. gada iestudē izrādes Latvijas teātros, ātri iegūdams kritikas un skatītāju atzinību: par iestudējumu "Mitjas mīlestība" nominēts 2010./2011. gada sezonas "Spēlmaņu nakts" balvai kā labākais jaunais skatuves mākslinieks, par izrādēm "Jūlijas jaunkundze" Valmieras drāmas teātrī un "Dzin" teātrī Dirty Deal Teatro nominēts 2011./2012. gada sezonas "Spēlmaņu nakts" balvai kā labākais režisors, izrāde "Jūlijas jaunkundze" izvirzīta Spēlmaņu nakts balvai kā gada labākā izrāde.
Turpmākajos gados V. Nastavševs iestudējis izrādes arī Maskavā, Gogoļa centrā: tur iestudēta izrāde "Mitjas mīlestība", 2013. gadā izrāde "Bailes apēd dvēseli" pēc Vernera Fasbindera filmas motīviem un Eiripīda "Mēdeju" ar Gunu Zariņu titullomā. Jaunajā Rīgas teātrī iestudēta viņa sarakstīto dziesmu izrāde "Eskeipista dienasgrāmata", kurā skan dziesmas no iestudējumiem "Mēdeja", "Peldošie, ceļojošie" un "Tumšās alejas".
Izrāde "Peldošie, ceļojošie" ieguva 2013./2014. gada sezonas "Spēlmaņu nakts" balvu "Gada lielās formas izrāde" un Laikraksta "Diena" gada balvu kultūrā (2014). V. Nastavševs par šo izrādi "Spēlmaņu naktī" nominēts kā gada režisors. Arī izrāde "Cerību ezers" 2015. gadā saņēma balvu kā gada labākā lielās formas izrāde, V. Nastavševs atkārtoti tika nominēts kā gada labākais režisors. Izrāde "Melnā sperma" saņēmusi laikraksta "Diena" gada balvu kultūrā.
2016. gadā V. Nastavševs saņēma "Spēlmaņu nakts" balvu nominācijā "Gada režisors" un kopā ar Tomu Auniņu arī balvu "Gada muzikālās partitūras autors", izrāde "Asins kāzas" uzvarēja nominācijās "Gada izrāde" un "Gada lielās formas izrāde".
Mihails Beiļins

Biogrāfija

Šahu iemācījies spēlēt desmit gadu vecumā, piedalījies Maskavas skolnieku sacensībās. Otrā Pasaules kara laikā strādājis par izmeklētāju Urālos un beidzis juridisko institūtu.
1945. gadā pārcelts darbā Rīgā, kur līdz 1947. gada pavasarim strādājis par advokātu. Šajā laikā aktīvi iekļāvies pēckara Latvijas šaha dzīvē. 1945. gadā piedalījies Baltijas republiku turnīrā, kur dalījis 13.-14. vietu. 1946. gadā kļuvis par Rīgas čempionu šahā. Tajā pašā gadā piedalījies Friča Apšenieka memoriālā, kur dalījis 3.-5. vietu, bet Baltijas republiku turnīrā izcīnījis 5. vietu. Piedalījies divos Latvijas šaha čempionātos: 1946. gadā dalījis 4.-5. vietu, bet 1947. gadā - 3.-4. vietu. Latvijā pavadītajā laikā vadījis arī šaha nodaļu laikrakstā «Sovetskaya Molodezh».
Pēc atgriešanās Maskavā izcīnījis 4. vietu spēcīgajā pilsētas šaha čempionātā. Par šo panākumu Beiļinam piešķirts PSRS sporta meistara nosaukums (1950). Tomēr vēlākajos gados daudz laika aizņēmis darbs advokatūrā, un divas reizes (1953, 1955) viņš Maskavas čempionātā šahā palicis pēdējā vietā.
No 1953. līdz 1963. gadam strādājis par šaha literatūras redaktoru izdevniecībā «Fizkultura i sport». No 1967. gada līdz pensijai strādājis par PSRS Sporta komitejā par treneri, daudz nodarbojies ar šaha sacensību organizāciju. Bijis arī avīzes «64» galvenā redaktora vietnieks (1971—1973). Tāpat sadarbojies ar Vasiliju Smislovu - vienu no tā laika spēcīgākajiem lielmeistariem, bijis viņa sekundants pretendentu turnīrā Cīrihē 1953. gadā. Daudzu šaha grāmatu autors. Sarakstījis daudz šaha grāmatu. 1971. gadā izdevniecība Liesma latviešu valodā izlaida Mihaila Beiļina (kopā ar Juriju Averbahu) grāmatu «Šaha spēles pamati un kodekss».
Jelgavas diecēze (Romas katoļu)

Jelgavas diecēze (latīņu: diocesis - "pārvalde, province") ir Romas katoļu baznīcas sastāvdaļas Rīgas metropolijas noteikta teritorija jeb sufraganija, kas ietilpst Rīgas metropolijas kā Baznīcas provinces teritorijā. Diecēzi ar tai piederošo teritoriju — sufraganiju pārvalda tās garīgais un administratīvais vadītājs sufragans — bīskaps, kas savukārt pakļaujas arhibīskapam — metropolītam.

Vēsture

Jelgavas diecēzi nodibināja pēc pāvesta Jāņa Pāvila II rīkojuma 1995. gada 2. decembrī. To izveidoja, atdalot no Liepājas diecēzes Zemgales apgabalu. Par jaunizveidotās diecēzes pirmo bīskapu kļuva Antons Justs, kura ingress Jelgavas katedrālē notika 1996. gada 25. martā.

Struktūra

Diecēzi vada diecēzes bīskaps. Bīskapa sēdeklis atrodas Jelgavas Bezvainīgās Jaunavas Marijas katedrālē, kas katedrāles statusu ieguva 1996. gada 25. martā pirmā diecēzes bīskapa inaugurācijas jeb ingresa dienā. Diecēze ir sadalīta 7 dekanātos:Dobeles, Tukuma, Jelgavas, Bauskas, Jēkabpils, Ilūkstes un Grīvas, kurus vada dekāni. Katrā dekanātā ietilpst tā teritorijā ietilpstošas draudzes, kuras vada prāvesti. Kopumā Jelgavas diecēzē ir 58 draudzes, kas ietver aptuveni 80 520 laju jeb ticīgo katoļu.

Draudzes

Kopumā Jelgavas diecēzē ir 58 draudzes, kas ietver aptuveni 80 520 laju jeb ticīgo katoļu. 
Pamatraksts:Jelgavas diecēzes draudzes