google/wiki40b huggingface dataset:
Dobeles iela (Jelgava)

Vēsture

Iela Jelgavas kartēs atrodama jau kopš 17. gadsimta ar nosaukumiem Mīlestības iela (vācu: Liebes Straße) un Ebreju iela. Tā veda no Reformātu baznīcas līdz pilsētas nocietinājumu Dobeles vārtiem, tādēļ 19. gadsimtā to pārdēvēja par Dobeles ielu (Doblensche Straße).
Pēc Jelgavas sagraušanas 1944. gadā Dobeles ielai pievienoja nelielu posmu aiz agrākās Lielās (tagad Vecpilsētas) ielas krustojuma un 1965. gada 14. jūnijā pārdēvēja par Revolūcijas ielu. 
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā 1990. gada 26. aprīlī tai atjaunoja Dobeles ielas nosaukumu.
Kārlis Krūmiņš (zinātnieks)

Biogrāfija

Dzimis Viļķenes pagastā. Mācījies Vitrupes pamatskolā, Liepupes draudzes skolā un Limbažu pilsētas skolā. No 1912. līdz 1918. gadam studējis Rīgas Politehniskajā institūta Ķīmijas fakultātē.
1. pasaules kara laikā evakuējies uz Maskavu, kur 1917. gadā bijis profesora K. Blahera asistents. No 1918. gada līdz 1920. gadam strādājis Maskavā Kūdras akadēmijā.
1921. gadā atgriezies Latvijā, kļuvis par asistentu Latvijas Universitātes Ķīmijas katedrā. No 1921. gada Latvijas Universitātes, pēc tam Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas docētājs. 1926. gadā iestājās Vispasaules Augsnes pētnieku biedrībā. 1929. gadā izstrādāja atestācijas darbu “Metodes augsnes reakcijas noteikšanā”. 1932. gadā K. Krūmiņu ievēlēja par privātdocentu. 1939. gadā K. Krūmiņš sāka strādāt jaundibinātajā Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijā, lasīja lekcijas augsnes zinātnē un mineraloģijā.
1944. gadā Krūmiņš tika iecelts par izveidotās Ģeoloģijas un mineraloģijas katedras vadītāju. 1945. gadā K. Krūmiņu ievēlēja par profesoru specialitātē — meža augsnes zinātne. 1950. gadā tika izveidota Augsnes zinātnes un ģeoloģijas katedra un par tās vadītāju kļuva Kārlis Krūmiņš. No 1955. līdz 1964. gadam Krūmiņš vadīja Zemkopības un augsnes zinātnes katedru.
No 1956. gada līdz mūža beigām bija Vissavienības Augsnes pētnieku biedrības Latvijas filiāles priekšsēdētājs.
Viņš ir publicējis vairāk nekā 80 zinātnisko darbu, rediģējis zinātnisko rakstu krājumu “Augsne un raža” u.c. zinātniskos izdevumus.
Marija Berea de Montero

Biogrāfija

No 1930. gadu beigām līdz 1950. gadu vidum bijusi viena no vadošajām Argentīnas šahistēm. 1938. gadā uzvarējusi pirmajā Argentīnas sieviešu šaha čempionātā. Piedalījusies 1939. gada Pasaules čempionātā šahā sievietēm Buenosairesā, kurā dalījusi 14.-16. vietu (uzvarēja Vera Menčika). 
Pēc Otrā pasaules kara sekmīgi turpinājusi savu šahistes karjeru. 1951. gadā uzvarējusi Argentīnas sieviešu šaha čempionātā. 1952. gadā uzvarējusi Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā. 1952. gadā Maskavā piedalījusies pretendentu turnīrā, kurā palikusi 15. vietā (uzvarēja Jeļizaveta Bikova). 1954. gadā Dienvidamerikas zonas turnīrā dalījusi 4.-5. vietu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1952. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Breikbīts

Breikbīts (angļu: breakbeat - lauztais ritms) ir elektroniskās mūzikas paveids, kā pamatā ir lauzts ritms. Ierasti ritmu semplē no veciem fanka un disko ierakstiem vai veido uz bungmašīnām un uz to datora emulatoros.
Ilze Vergina

Biogrāfija

1987. gadā absolvējusi Dzērbenes vidusskolu. No 1987. līdz 1992. gadam studējusi Liepājas Pedagoģiskajā institūtā, kur ieguvusi latviešu valodas un literatūras skolotāja kvalifikāciju. 1996. gadā Liepājas Pedagoģiskajā augstskolā ieguvusi filoloģijas maģistra grādu.
1994. gadā uzsākusi darba gaitas Vecpiebalgas lauku reģionālajā ģimnāzijā, kur līdz 1999. gadam bijusi skolotāja. Pēc tam līdz 2002. gadam bijusi Smiltenes 2. vidusskolas skolotāja un direktora vietniece audzināšanas darbā, 2002. gadā kļuvusi par skolas direktori (kopš 2005. gada tā pazīstama kā Smiltenes Centra vidusskola). Vadījusi Baltijas Starptautiskās akadēmijas Smiltenes filiāli.
2004. gadā Vergina sāka vadīt partijas "Jaunais laiks" Smiltenes nodaļu. 2008. gadā izstājusies no partijas kopā ar vairākiem reģionu pārstāvjiem. 2008. gada aprīlī tikusi ievēlēta "Pilsoniskās savienības" valdē.
2005. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās tikusi ievēlēta Smiltenes pilsētas domē no partijas "Jaunais laiks" saraksta. Bijusi domes priekšsēdētāja vietniece. 2009. gada pašvaldību vēlēšanās tika ievēlēta Smiltenes novada domē no "Pilsoniskās savienības" saraksta. Smiltenes novada domē tika ievēlēta arī 2013. gada pašvaldību vēlēšanās, šoreiz no partijas "Vienotība" saraksta.
2010. gadā ievēlēta 10. Saeimā no "Vienotības" saraksta. 2011. gadā startējusi 11. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēta. 2014. gada jūlijā ieguvusi 11. Saeimas deputātes mandātu Eiropas Parlamentā ievēlēto deputātu vietā.
Ziemeļu renesanse

Ziemeļu renesanse ir termins, ko izmanto, lai raksturotu renesansi Ziemeļeiropā, jeb plašāk — visā Eiropā ārpus Itālijas, uz ziemeļiem no Alpiem. Ziemeļu renesanse ir cieši saistīta ar itāļu renesansi, tomēr tai ir raksturīgas atšķirības.
Kad 15. gs beigās - 16. gs sākumā itāliešu humānisma un renesanses idejas sāka izplatīties Ziemeļeiropā, tās, uzslāņojoties šeit jau pastāvošajām mākslas tradīcijām, modificējās, radot savu renesanses variantu, t.s. ziemeļu renesansi, kas kļuva par visas Ziemeļeiropas tālaika valdošo stilu.
Ziemeļu renesanse, izplatīdamās tolaik ar vēsturiskiem un politiskiem notikumiem piesātinātā laikmetā, atteicās no renesanses arhitektūras un mākslas klasiskajiem ideāliem. Pretēji šo ideālu harmonijai, simetrijai un līdzsvarotībai tā ienesa asimetriju, subjektīvi izjustus arhitektonisko un kompozicionālo kārtojumu ritmus.

Ziemeļu renesanses veidošanās

Liela nozīme ziemeļu renesanses veidošanās gaitā bija Rietumeiropas vēlās renesanses posmā tapušajam manierisma stilistiskajam strāvojumam, kuram piemita tieksme pēc dižrenesanses meistaru rokraksta subjektīva pārspīlējuma. Ziemeļu renesanses mākslā manierisma strāvojums izpaudās galvenokārt kā arhitektonisko formu dekors ar tam raksturīgajiem ornamentālā rotājuma motīviem.
Arī pēcgotikas stilistiskie strāvojumi bija savdabīga stilistiska tendence, kas vērojama ziemeļu renesansē. Šo parādību veicināja vēlās renesanses tieksme pēc dekoratīvisma, kas ļāva tai sasaistīt stilizētas gotikas motīvus ar manierisma strāvojumu.
Ziemeļu renesansē iekļāvās gan Zviedrijas, Dānijas, Norvēģijas, gan arī toreizējās Livonijas zemju ( Latvijas, Igaunijas) māksla. Lietuvas arhitektūru un mākslu ziemeļu renesanse skāra maz.
Janova

Vēsture

Dibināta 1251. gadā. Cerībā, ka, tāpat kā citās reģiona pilsētās, šeit atrodas bagātīgas izrakteņu atradnes. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Johannestāla (vācu: Johannesthal). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
1934. gada FIFA Pasaules kauss

Turnīra gaita

Turnīra formāts krasi atšķīrās no 1930. gada Pasaules kausa. Šoreiz nebija grupu turnīra, un komandas dalību čempionātā iesāka ar astotdaļfinālu. Šis bija pirmais finālturnīrs, pirms kura notika kvalifikācijas turnīrs, kurā noteica finālturnīra dalībvalstis. Šis arī tiek uzskatīts par visvairāk politizēto Pasaules kausa finālturnīru, jo notika fašistiskajā Itālijā.
Turnīru vispārliecinošāk iesāka laukuma saimnieki Itālijas izlase, kas ar 7-1 sagrāva ASV. Diezgan pārliecinoši tālāk iekļuva arī Vācija, Ungārija un Spānija, savukārt Zviedrija, Šveice, Čehoslovākija un Austrija ceturtdaļfinālā iekļuva uzvaras izcīnot sīvās cīņās.
Arī ceturtdaļfinālā risinājās ļoti spraigas cīņas, kurās ar minimālu 1 vārtu pārsvaru vācieši uzvarēja zviedrus, čehoslovāki šveiciešus, savukārt austrieši ungārus. Ceturtdaļfināla spēle starp Itālijas un Spānijas izlasēm beidzās neizšķirti, tādēļ pirmo reizi Pasaules kausa vēsturē tika rīkota pārspēle, kurā itāļi tomēr uzvarēja ar 1-0. Pusfinālā Čehoslovākija spēja no rezultāta 1-1 panākt sev vēlamo 3-1, un uzvarēt vāciešus, kamēr Itālijas izlase ar 1-0 tika galā ar Austriju.
Spēlē par 3. vietu kaimiņu divcīņā Vācija uzvarēja Austriju. Finālspēlē tikās Čehoslovākijas un Itālijas izlases. Spēles 76. minūtē čehoslovāki izvirzījās vadībā, taču jau pēc 5 minūtēm itāļi rezultātu izlīdzināja. Spēles pagarinājuma 5. minūtē vārtus guba Andželo Skjavio, panākot Itālijai uzvaru ar 2-1.
Hipotireoze

Hipotireoze (arī hipotireoīdisms) ir endokrīns traucējums, kas rodas vairogdziedzera hormonu deficīta rezultātā. Starp simptomiem minama, piemēram, aukstuma un noguruma sajūta, svara pieaugums. Bērniem hipotireoze var izraisīt augšanas kavēšanos, vēl var kavēties intelektuālā attīstība, ko smagākos gadījumos sauc par kretīnismu.
Hipotireozes izplatītākais iemesls pasaulē ir nepietiekams joda daudzums uzturā. Valstīs, kuru iedzīvotāju uzturā ir pietiekams daudzums joda, biežākais hipotireozes iemesls ir hronisks autoimūns tireoidīts jeb Hašimoto tireoidīts. Mazāk izplatīti iemesli: iepriekšēja ārstēšana ar radioaktīvu jodu, hipotalāma vai hipofīzes dziedzera ievainojums, dažu zāļu lietojums, samazināta vairogdziedzera funkcija no dzimšanas brīža, iepriekš veikta vairogdziedzera operācija. Hipotireozes esamību, ja rodas aizdomas, var pārbaudīt asins analīzēs, mērot vairogdziedzera stimulējošā hormona (TSH) un tiroksīna līmeni.
Rietumu valstīs hipotireoze ir 0,3—0,4% cilvēku, tiek uzskatīts, ka 4,3—8,5% cilvēku ir hipotireoze vieglā formā (normāls tiroksīna līmenis un paaugstināts TSH līmenis). Hipotireoze biežāk ir sievietēm, nekā vīriešiem. Ir zināms, ka hipotireoze veidojas arī suņiem, retos gadījumos ar to var saslimt arī kaķi un zirgi.
4. tramvaju maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Centrāltirgus — Imanta tramvaji brauca šādām ielām: Centrāltirgus iela, Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Slokas iela, Jūrmalas gatve, Kurzemes prospekts, Bebru iela, Anniņmuižas bulvāris un Dammes iela.
Virzienā Imanta — Centrāltirgus tramvaji brauca pa šādām ielām: Dammes iela, Anniņmuižas bulvāris, Bebru iela, Kurzemes prospekts, Jūrmalas gatve, Slokas iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Prāgas iela un Centrāltirgus iela.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Imanta tramvaji brauca pa šādām ielām: Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Slokas iela, Jūrmalas gatve, Kurzemes prospekts, Bebru iela, Anniņmuižas bulvāris un Dammes iela.
Virzienā Imanta — Centrāltirgus — 3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) brauca pa šādām ielām: Dammes iela, Anniņmuižas bulvāris, Bebru iela, Kurzemes prospekts, Jūrmalas gatve, Slokas iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Prāgas iela, Centrāltirgus iela un Maskavas iela.

Vēsture

4. tramvaju maršruts ir ticis atklāts 1984. gada 12. oktobrī. Sākotnēji tas brauca līdz Čiekurkalnam, bet 1992. gadā saīsināts līdz Centrāltirgum. Šajā maršrutā pārmaiņas daudz nebija notikušas. Sākot ar 2011. gada 7. februāri, 4. tramvaja maršrutu darbdienās rīta un vakara stundās apkalpoja arī 3. tramvaju depo (4 vienības), bet no 2014. gada 1. jūnija — arī brīvdienās (5 vienības).
No 2017. gada 5. jūnija 4. tramvaju maršruts ticis apvienots ar 6. tramvaju maršrutu, izveidojot 1. tramvaju maršrutu. Pats maršruts bija vēl saglabājies, taču ar būtiski retākiem kursēšanas intervāliem. Tāpat no 2017. gada 5. jūnija 4. tramvaju vairs apkalpoja tikai 3. tramvaju depo. Bet kopš 2018. gada 3. marta 4. tramvaju maršruts ir slēgts ,   pretēji Rīgas domes priekšsēdētāja solījumam, ka tas netiks darīts , kā arī informācijas neesamībai pieturvietās.
Spīdvejs

Spīdvejs (angļu: Speedway) ir motosporta paveids, kurā piedalās ar speciāliem motocikliem. Šī sporta veida pirmsākumi ir meklējami ap 1930. gadu.
Sacīkstes notiek stadionā ar speciālu izdedžu vai grants segumu. Stadiona kopējais garums ir 400 metri. Lai varētu panākt lielāku ātrumu un labāku rezultātu, sportisti līkumos motociklu ievada sānslīdē un tādā veidā izbrauc visu līkumu.
Spīdvejs ir īpaši populārs centrālajā un austrumu Eiropā, Skandināvijā, Apvienotajā Karalistē, mazāk izplatīts Austrālijā un Jaunzēlandē. Ļoti izplatīts tas ir arī Kanādā un ASV. 
Retāk ir sastopams ledus spīdvejs, kurā ar motocikliem (kuru riepas ir aprīkotas ar speciālām metāla radzēm) tiek braukts pa ledu.
Motocikliem nav bremžu, un tiem ir tikai viens pārnesums. Motociklu darbināšanai tiek izmantota speciāla degviela - metanols. Metanols tiek izmantots tieši savu specifisko īpašību dēļ, tas spēj izturēt lielu spiedienu, jo šādiem dzinējiem ir forsēti motori ar lielu kompresijas pakāpi. Dzinēju darba tilpums ir no 125 cm³ līdz 650 cm³ (divtaktu vai četrtaktu), un jaudīgākie spēj attīstīt līdz 55 kW lielu jaudu un apgriezienu skaits minūtē spēj sasniegt 10 000.
Dārfūra

Dārfūra (arābu: دارفور;‎ Dārfūr — ‘furu zemes’) ir reģions Sudānas rietumos. No 17. līdz 19. gadsimtam pastāvēja kā neatkarīgs Dārfūras sultanāts, bet pēc tam bija daļa no Britu impērijas Āfrikas kolonijām. Dārfūra sastāv no trim federālajām zemēm: Rietumdārfūras, Dienviddārfūras un Ziemeļdārfūras. Šos reģionus kopš 2006. gada pārvalda Transnacionālā Dārfūras reģionāla pārvalde. Sudānas valdības uzsāktais karš pret etniskajām grupām, kas nepieder pie arābiem, ir novedis pie tā, ka Darfūrā kopš 2003. gada valda humanitārā krīze.
Reģiona kopējā platība ir apmēram 493 180 kvadrātkilometri, kas atbilst Spānijas platībai. Lielākoties teritoriju aizņem kristāliskais Dārfūras plato un vulkāniskā Marras kalniene. Kopumā raksturīga sausa, smilšaina, akmeņaina zeme. Ziemeļos iestiepjas Sahāras tuksnesis.
Kopš 14. gadsimta reģionā valdošā ir islāma reliģija. Vairākus gadsimtus šis reģions pastāvēja kā neatkarīga valsts. Pēc tam to iekaroja Britu impērija un liela ietekme reģionā bija arī Osmaņu impērijai. Kad Sudāna 1956. gadā ieguva neatkarību, Dārfūras reģions kļuva par nemierīgu reģionu. Tam par pamatu kalpoja gan tas, ka šis reģions robežojās ar vairākām kaimiņvalstīm, gan tas, ka reģionā dzīvoja etniskās grupas, kas nepiederēja pie arābiem. Sudāna atbalstīja paramilitārās grupas, kas karoja pret etniskajām grupām, kas nepiederēja pie arābiem.
Piecpadsmit gadus ilga karadarbība pret Dārfūras iedzīvotājiem 2003. gadā noveda pie Dārfūras konflikta un starptautiskās sabiedrības iejaukšanās. Karadarbības rezultātā Darfūrā 300 000 cilvēku gāja bojā, bet vairāk kā 2,5 miljoni devās bēgļu gaitās. Situācija Dārfūras reģionā joprojām ir nestabila.
20. novembris

20. novembris ir gada 324. diena (325. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikusi 41 diena.
Hajata Toubala

Biogrāfija

Divus gadus pēc kārtas izcīnījusi otro vietu Ārābu sieviešu šaha čempionātos (2006, 2007).
2017. gadā Orānā bijusi otrā Āfrikas sieviešu šaha čempionātā pēc Šāhendas Vafas un ieguvusi tiesības piedalīties 2018. gada Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas. 2018. gadā bijusi otrā Alžīrijas sieviešu šaha čempionātā.
2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā zaudējusi Humpi Koneru.
Pārstāvējusi Alžīrijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 4 reizes (2006, 2014-2018).
Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Bengts Bengtsons Uksenšerna

Dzīvesgājums

Dzimis 1591. gada 19. oktobrī Frēsvikas muižā (Frösvik) brīvkunga Bengta Gabrielssona Uksenšernas un viņa sievas Britas, dzimušas Posses, ģimenē. Viņa vecākais brālis bija Gabriels Bengtsons Uksenšerna (1586—1656), bet brālēns Zviedrijas kanclers grāfs Aksels Uksenšerna (1583—1654).
1607.-1613. gadā studēja Rostokas, Jēnas un Vitenbergas universitātēs kā Benedikts Oksenštirns (latīņu: Benedictus Oxenstirn), apceļoja Poliju un Itāliju.
1616. gadā viņš devās ceļojumā cauri Osmaņu impērijai uz Sefevīdu valsts galvaspilsētu Isfahānu. 1618. gadā viņš devās tālāk uz Indijas zemēm, bet pie Hormuza bija spiests atteikties no šī mērķa un caur Bagdādi, Palestīnu, Ēģipti un Venēciju 1620. gadā atgriezās Zviedrijā.
Trīsdesmitgadu kara laikā 1621. gadā Uksenšerna devās diplomātiskā misijā uz Venēcijas Republiku un citur. Pēc Livonijas hercogistes iekarošanas 1625. gadā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs Bengtam Uksenšernam piešķīra Repinas muižu (Rappin) Tērbatas apriņķī.
No 1627. gada viņš bija karaļa Gustava II Ādolfa galma staļļmeistars, vēlāk zviedru ieņemtās Augsburgas gubernators (1632—1633).
1633. gadā viņš Štrālzundē apprecējās ar galma dāmu Margaretu Brahi.
1634. gadā Zviedrijas reģentu padome Bengtu Uksenšernu iecēla par Zviedru Vidzemes un Ingrijas ģenerālgubernatoru.
Miris 1643. gada 9. jūnijā Rīgā, apglabāts Jedera baznīcā (Jäders kyrka) pie Eskilstūnas.
Hodoriva

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1394. gadā. Ietilpa Žečpospoļitā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Pirmā pasaules kara laikā Hodorivā no 1916. gada 15. novembra līdz 1917. gada 4. augustam atradās Vācijas Dienvidu armijas štābs. Pēc Pirmā pasaules kara tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētā ienāca padomju karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Hodorivu ieņēma vācieši. Pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā.
Pēc Otrā pasaules kara Hodorivu iekļāvās PSRS, un ietilpa tajā līdz Ukrainas valsts neatkarības nodibināšanai 1991. gadā.
Aleksejs Naumovs

Izglītība

Mākslinieka izglītību A. Naumovs ieguvis Jaņa Rozentāla mākslas vidusskolā (1968—1974) un Latvijas Mākslas akadēmijas Monumentālās glezniecības nodaļā, kur ieguvis mākslinieka-gleznotāja-pedagoga diplomu (1974—1980). Diplomdarbu izstrādājis profesora Induļa Zariņa vadībā. Papildus izglītojies Eduarda Kalniņa meistardarbnīcā (1980—1983), Sorbonnā (1987—1988) un Daiļo mākslu augstskolā (École des Beaux-Arts), Parīzē, Francijā (1987—1988). 1992. gadā LMA ieguvis maģistra grādu.

Mākslinieciskā darbība

Izstādēs A. Naumovs sācis piedalīties 1977. gadā. Gleznotājs piedalījies grupu izstādēs Latvijā, Zviedrijā, Vācijā, Krievijā, Lietuvā, Igaunijā, Dānijā, Itālijā, ASV u.c. Pirmā personālizstāde notikusi 1982. gadā Rietumberlīnē, 20. gs. 80. gadu beigās arī Ņūkāslā (Lielbritānijā), Parīzē un Rīgā. Vēlāk tās notikušas regulāri gan Latvijā, gan tādās ārvalstīs, kā Vācija, Lielbritānija, Dānija, Itālija, Nīderlande u.c.  Mākslinieka darbi atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja, Latvijas Mākslinieku savienības muzeja, "Swedbank" mūsdienu mākslas, "Ventspils Naftas", Krievijas Mākslas fonda un Alkamo pilsētas muzeja (Sicīlija) kolekcijā.

Pedagoģiskā un administratīvā darbība

Pedagoga gaitas A. Naumovs sāka Valsts Mākslas akadēmijā, kur strādāja par pasniedzēju. Pēc maģistra grāda iegūšanas gleznotājs strauji kāpa pa akadēmiskajām kāpnēm, kļūstot par docentu (1992. gadā), tad par profesoru (1994). Akadēmijas administratīvajā darbā iesaistījās 1997. gadā, kad kļūst par LMA prorektoru, savukārt no 2007. gada līdz 2017. gada (divus termiņus) ieņēma rektora amatu.
Leu bāka

Raksturojums

Bākas augstums ir 9 m. Bāku veido apaļš betona tornis ar galeriju un laternu. Bāka ir balta ar zaļām un dzeltenām apmalēm. Gaismas elements atrodas 11 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta, sarkana un zaļa atkarībā no virziena (0,5 s deg, 0,5 s pārtraukums, 0,5 s deg, 0,5 s pārtraukums, 0,5 s deg, 0,5 s pārtraukums, 0,5 s deg, 11,5 s pārtraukums). Baltās gaismas signāls redzams 7 jūras jūdžu attālumā, sarkanais un zaļais signāls — 3 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Nītaures pagasts

Daba

Atrodas Vidzemes augstienes Mežoles pauguraines dienvidrietumu malā. Augstākā vieta Lazdukalns (252 m vjl). Pagasta ziemeļu daļu austrumu - rietumu virzienā un austrumu stūri šķērso Daugavas un Gaujas ūdensšķirtne.

Upes

Amata, Līgatne, Mergupe, Brendupe, Silupīte, Viļumupe, Zaube

Ezeri

Asaru ezers (23,0 ha), Ezerrožu ezers (13,0 ha), Rezguļu ezers (12,6 ha) un daudz mazāku ezeru.

Purvi

Daļa no Gulspurva (kopplatība 351 ha), Mergupes purvs (170 ha), Lagāts (113 ha), Biržaku Lagāts (93 ha), Dunīša purvs (63 ha)

Vēsture

1936. gadā Rīgas apriņķa Nītaures pagasta platība bija 112 km² un tajā dzīvoja 1405 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Nītaures un Lakšu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Nītaures ciems ietilpis Siguldas (1949-1962) un Cēsu (pēc 1962. g.) rajonos. 1951. gadā Nītaures ciemam pievienoja Lakšu ciemu, 1963. gadā - Ķēču ciemu. 1977. gadā pievienoja daļu Mores ciema, savukārt nelielas Nītaures ciema teritorijas pievienoja Amatas, Mores un Zaubes ciemiem. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Nītaures pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Amatas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Nītaure un Merķeļi.
Massiel

Biogrāfija

Massiel piedzima Madridē. Viņas tēvs Emilio Santamarija bija no Astūrijas. Tēva profesija bija mākslinieciskais menedžeris, tādēļ dziedātāja jau kopš agras bērnības bija blakus dziedātājiem. Jauna būdama, Massiel izlēma kļūt par aktrisi, dziedātāju un komponisti. Viņas pirmie ieraksti — Di que no, No sé porqué, Llueve, No comprendo, Y sabes qué vi, Rufo el pescador, Aleluya and El era mi amigo — tika ierakstīti 1966. gadā. Viņas drauga sarakstītā dziesma Rosas en el mar 1967. gadā dziedātāju padarīja atpazīstamu Spānijā un Latīņamerikā. 1967. gadā viņa filmējās filmā Vestida de novia.
Dažas dienas pirms 1968. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa dziedātāja atgriezās Spānijā, iemācījās dziesmu un ierakstīja to piecās valodās. 6. aprīlī Eirovīzijas dziesmu konkursā, Londonā viņa par vienu punktu apsteidza galveno favorītu Klifu Ričardu, kurš izpildīja dziesmu Congratulations.
Perl

Perl (Practical Extraction and Report Language) ir augsta līmeņa, dinamiska programmēšanas valoda, kuru 1987. gadā radīja Larijs Valls. Tās izstrādes rīki vienmēr ir bijuši brīvi pieejami, tas nozīmē, ka ikviens par brīvu var lejupielādēt Perl interpretatoru - programmu, kas nepieciešama, lai varētu darbināt Perl'ā rakstītas programmas.
Dainis Kārkluvalks

Biogrāfija

Dzimis 1957. gada 21. janvārī Valdemārpilī. Māte Hilda-Berta Kārkluvalka (dz. Egendorfa) un tēvs Vilis Kārkluvalks bija jauna strādnieku ģimene, kuri nesen kā atgriezušies no izsūtījuma Sibīrijā. Hilda Kārkluvalka pirmskara gados bija Valdemārpils fotogrāfe (mācījusies pie Latvijas fotogrāfijas pamatlicēja Mārtiņa Buclera). Skolas gados Dainis eksperimentē ar mātes veco plašu kameru. Vēlāk vecāki uzdāvina kameru, ar kuru tiek fotografēti skolas notikumi, ainavas, ģimene un draugi.
Pēc skolas beigšanas 1975. gadā dažus mēnešus strādā par bibliotekāru Valdemārpils bibliotēkā. 
Drīz tajā pašā gadā tiek uzaicināts strādāt par fotoreportieri laikrakstā "Padomju Karogs" (tagad "Talsu Vēstis"), kur strādā līdz šai dienai.
1979. gadā beidz Rīgas kultūras darbinieku tehnikumu foto-kino studijas vadītāja specialitātē.
Regulāri piedalās dažādos fotokonkursos līdz 1984. gadā fotgrāfija "Zaļais paklājs" Vissavienības izstādē Maskavā iegūst laureāta diplomu. Tas ir stimuls uzsākt aktīvu izstāžu darbību. Piedalījies neskaitāmās grupu izstādēs Latvijā un Eiropā, taču personālizstādes veido tikai kopš 1996. gada.
Ir sieva Ilze Kārkluvalka, divi dēli Andris un Klāvs.

Organizācijas, kur darbojas

Kopš 2010. gada Latvijas Žurnālistu asociācijas biedrs.
Talsu mākslinieku grupas "Krūmisti" biedrs.
Talsu Fotokluba biedrs.
no 1996. līdz 2007. gadam Latvijas Profesionālo fotogrāfu apvienības biedrs.
Versaļas pils

Pils raksturojums

Versaļas pils tiek uzskatīta par absolūtās monarhijas sistēmas simbolu. Tajā ir apmēram 2300 istabas, 2153 logi. Kopējā celtnes platība ir 67 000 m². 1979. gadā Versaļas pils komplekss tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Versaļas pils arhitektūras iespaidā 18. gadsimtā vairākiem Eiropas valstu monarhiem uzcēla līdzīgas pilis, piemēram, Svētās Romas impērijas ķeizara Šēnbrunnas pili, Krievijas impērijas ķeizara Pēterburgas un tās apkārtnes pilis, Prūsijas karaļa Sansusī pili, Kurzemes hercoga Jelgavas un Rundāles pilis.