google/wiki40b huggingface dataset:
Pēteris Sniķers

Dzīves gājums

Pēteris Augusts Sniķers dzimis 1875. gada 7. decembrī  (25. novembrī pēc vecā stila) Skultes pagasta "Kazbuļos" kā Mārtiņa Sniķera un Trīnes dēls astoņu bērnu ģimenē. Brālis un māsa - ārsti Reinholds Sniķers (1893-1953, ASV) un Alma Sniķers (1897-1971, ASV).
No 1886. līdz 1888. gadam P.Sniķers mācījās Skultes pagasta un draudzes skolās, tad līdz 1893. gadam privātģimnāzijās Rīgā un Skultes muižā, pēc tam Rīgas Nikolaja ģimnāzijā. 
No 1896. līdz 1901. gadam viņš studēja Pēterburgas kara medicīnas akadēmijā, pēc studiju beigšanas strādāja par profesora Timofeja Pavlova asistentu un papildinājās Berlīnes un Parīzes dermatoveneroloģijas un uroloģijas klīnikās. 1904. gadā Pēteris Sniķers aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju "Par papulonekrotiskā tuberkulīna būtību", kurā aprakstīja tuberkulīna ādas raudzes diagnostisko nozīmi. Studiju laikā Pēterburgā kļuva par latviešu studentu korporācijas Fraternitas Petropolitana biedru.
Pēc tam viņš pārcēlās uz Rīgu un no 1905. līdz 1914. gadam strādāja par Rīgas kara hospitāļa ādas un venerisko slimību nodaļas vadītāju. 1912. gadā ieguva pulkveža pakāpi.
1914. gadā Sniķers papildinājās Vīnes klīnikās, sākoties Pirmajam Pasaules karam tika mobilizēts Krievijas armijā un vadīja vairākus kara hospitāļus. 1916. gadā viņš kļuva par 2. latviešu strēlnieku brigādes ārstu un vadīja ievainoto un slimo latviešu karavīru ārstēšanu un veica medicīnas dienesta organizēšanu Ziemassvētku kauju laikā. Paralēli tam viņš lasīja lekcijas Tērbatas universitātes medicīnas studentiem kā ādas un venerisko slimību kursa privātdocents. Pēc Krievijas izstāšanās no kara 1918. gada sākumā P. Sniķers demobilizējās no Krievijas armijas un vadīja Rīgas 1. slimnīcas Ādas un venerisko slimību nodaļu.
Jau 1919. gada 14. jūlijā Pēteris Sniķers kopā ar filosofu Paulu Dāli un agronomu Pēteri Nomali iesniedza Latvijas izglītības ministram Kārlim Kasparsonam dokumentu par Latvijas Augstskolas izveides nosacījumiem. 1919. gada 5. septembrī P. Sniķeru ievēlēja par augstskolas dermatoveneroloģijas privātdocentu. 1921. gadā viņš nodibināja Latvijas Baltā Krusta biedrību prostitūcijas ierobežošanai. 1923. gadā viņš tika ievēlēts par profesoru un dermatoveneroloģijas klīnikas vadītāju Rīgas 1. pilsētas slimnīcā. 1923. gadā Sniķeru paaugstināja par Latvijas armijas ģenerāli un Kara sanitārās pārvaldes priekšnieku. 1933.-1935. gadā un 1937.-1939. gadā viņš bija LU Medicīnas fakultātes dekāns. Fraternitas Metropolitana biedrs
Dzīves laikā Sniķers savāca lielu mākslas darbu kolekciju, kurā bija 366 izcilu krievu gleznotāju (Aivazovska, Repina, Levitāna, Vereščagina, Vrubela) un latviešu gleznotāju (Rozentāla, Purvīša, Ūdera, Zeltiņa, Grosvalda, Tillberga, Strunkes, Štrāla, Irbes) darbi un citi mākslas priekšmeti. 
1940. gadā Pēteris Sniķers pārcieta smadzeņu insultu, nomira 1944. gada 5. decembrī Otrā Pasaules kara laikā īsi pēc tam, kad PSRS karaspēks atkal bija okupējis Rīgu.
Pie viņa nama Rīgā, Brīvības ielā 39, 1993. gadā atklāta piemiņas plāksne. 1995. gadā nodi­bināta piemiņas medaļa, kuras otrā pusē korporācijas Fraternitas Metropolitana ģerbonis.
Diskriminācija

Diskriminācija ir situācija, kad pret kādu indivīdu vai indivīdu grupu notiek atšķirīga izturēšanās vai attieksme rases, dzimuma, etniskās piederības, politiskās vai reliģiskās pārliecības, seksuālās orientācijas vai citu pazīmju dēļ. Par diskrimināciju parasti sauc nevienlīdzīgu izturēšanos, kādu tiesību atņemšanu vai ierobežošanu, apspiešanu utt.
Latvijas Patērētāju tiesību aizsardzības likuma 1. pantā sniegta diskriminācijas definīcija:
(6) Tieša diskriminācija ir tāda attieksme pret personu, kas tās dzimuma, invaliditātes, rases vai etniskās piederības dēļ salīdzināmā situācijā ir, bija vai varētu būt mazāk labvēlīga nekā pret citu personu. Netieša diskriminācija ir šķietami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse, kas rada vai var radīt nelabvēlīgas sekas personas dzimuma, invaliditātes, rases vai etniskās piederības dēļ, izņemot gadījumu, kad šāds noteikums, kritērijs vai prakse ir objektīvi pamatota ar tiesisku mērķi, kura sasniegšanai izraudzītie līdzekļi ir samērīgi.
(7) Par diskrimināciju uzskatāma arī personas aizskaršana vai norādījums to diskriminēt.
(8) Aizskaršana ir personas pakļaušana tās dzimuma, invaliditātes, rases vai etniskās piederības dēļ tādai no šīs personas viedokļa nevēlamai rīcībai (tai skaitā seksuāla rakstura rīcībai), kuras mērķis vai rezultāts ir šīs personas cieņas aizskaršana un iebiedējošas, naidīgas, pazemojošas vai degradējošas vides radīšana.
(9) Par diskrimināciju dzimuma dēļ uzskatāma arī mazāk labvēlīga attieksme pret sievieti grūtniecības laikā vai pēcdzemdību periodā līdz vienam gadam, bet, ja sieviete baro bērnu ar krūti, — visā barošanas laikā.
Autoceļš A13 (Latvija)

Vēsture

2015. gada 29. janvārī tika izsludināts konkurss par autoceļa A13 posma Kalīši-Medumi (156,4-163,1km) rekonstrukciju.
2015. gada 16. februārī tika noslēgts līgums par A13 posma Rēzeknē (53,2-53,4km) pārbūvi ar SIA BF "Ceļi un tilti" par līgumcenu 129 140 EUR.
2017. gada 21. februārī tika uzsākti segas pārbūves darbi posmā no Daugavpils līdz Medumiem. Būvdarbu laikā tiks uzlabota ceļā nestspēja, izlīdzināts ceļa reljefs, veikta ievērojama atkūdrošana un sakārtoti pieslēgumi. Tiks izbūvēts jauns rotācijas aplis krustojumā ar autoceļu A14, atjaunotas divas dzelzceļa pārbrauktuves, daļēji likvidēta vēsturiska aleja pie Daugavpils, kuru ar jauniem stādījumiem un atjaunotas sabiedriskā transporta pieturas.
Zigfrīds Rufs

Biogrāfija

Zigfrīds Rufs dzimis 1895. gada 20. februārī Austrumprūsijas ciemā Kunersdorfā. Īsi pirms 1. pasaules kara, 1913. gadā brīvprātīgi iestājies Vācijas impērijas armijā un jau 1914. gada 1. septembrī ticis paaugstināts par 56. artilērijas pulka leitnantu. Kara laikā pakāpeniski ticis paaugstināts līdz majora pakāpei, kā arī apbalvots ar 1. un 2. šķiras dzelzs krustu.
Armijā atgriezies 1938. gada oktobrī, kad pulkvežleitnanta pakāpē komandējis bataljonu 101. artilērijas pulkā. No 1939. gada jūnija līdz 1940. gada februārim bijis XXV armijas korpusa komandiera adjutants. Pēc tam līdz 1942. gada janvārim komandējis 291. artilērijas pulku. 1941. gada janvārī paaugstināts par pulkvedi. 1942. gada februārī pārņēmis 305. artilērijas pulka komandēšanu kuru vadījis līdz septembrim. Tā paša gada beigās kļuvis par 401. kājnieku divīzijas komandieri un decembrī paaugstināts par ģenerālmajoru. Šo vienību komandējis līdz pat 1944. gadam.
1944. gada aprīlī kļuvis par Rīgas pilsētas militāro komandantu. Bijis šajā amatā līdz pat pilsētas krišanai 1944. gada oktobrī. 1945. gada februārī iecelts par 609. divīzijas komandieri ar kuru cīnījies Silēzijā, Breslavas ielenkumā un karu beidzis līdz ar pilsētas kapitulāciju 1945. gada 6. maijā ģenerālleitnanta pakāpē. Piecus mēnešus pavadījis speciālajā augstāko vācu virsnieku nometnē Krasnogorskā. 1945. gada 11. decembrī nogādāts Rīgā, kur aktīvi pratināts vairāk kā mēneša garumā.
1946. gada 26. janvārī Rīgas latviešu biedrības namā tiesāts militārajā tribunālā kopā ar vairākiem augsta ranga nacistu ģenerāļiem. Apsūdzēts par Rīgas infrastruktūras postīšanu, civiliedzīvotāju tvarstīšanu un piespiedu nogādāšanu darbos Vācijā, kā arī vairākām citām pret civiliedzīvotājiem vērstām represijām. Aktīvi sevi aizstāvējis un centies atspēkot apsūdzības ar faktiem, ka Rīga tika atstāta bez kaujas un lielāko daļu pret civiliedzīvotājiem vērsto akciju īstenoja policija vai žandarmērija, kas viņam nebija pakļauta. Ticis piespriests nāvessods pakarot, kas arī izpildīts 1946. gada 3. februārī Rīgā, Uzvaras laukumā aptuveni 4000 skatītāju klātbūtnē.
Šaha pozīcija

Termina izcelsme

Termins "pozīcija" ir cēlies no latīņu vārda positio - stāvoklis, novietojums.
Purvājs

Purvājs ir purvaiņu meža augšanas apstākļu tips slapjās kūdras augsnēs. Tas sastopams reljefa pazeminājumos un augsto purvu malās. Tajā aug mazražīgas neliela auguma priedes, pameža nav vai arī tas ir rets, un to veido paegļi un krūkļi. Zemsedzē aug spilves, virši, lācenes, vaivariņi, dzērvenāji, zilenāji un sūnas. Purvājiem ir liela nozīme dabas daudzveidības saglabāšanā, jo tajos sastopamas retu augu un dzīvnieku sugas.
Purvāji aizņem 2% no Latvijas mežu kopplatības, un ir sastopami nelielās platībās gandrīz ap visiem augstajiem purviem Austrumlatvijas, Piejūras un Ziemeļvidzemes zemienē.
Viršu iela (Rīga)

Ielu savienojumi

Viršu iela krustojas tikai ar Purvciema ielu.
Avro RJ70

Avro RJ70 ir British Aerospace 146 (BAe 146) sērijas reģionālo maršrutu reaktīvā lidmašīna, kas ražota no 1993. līdz 2003. gadam.
AirBaltic izmantoja Avro RJ70 lidmašīnas no 1995. līdz 2005. gadam, kad tās tika aizstātas ar Boeing 737 lidaparātiem.
Turki seldžuki

Seldžuki (arī turki seldžuki; turku valodā: selçuklular; persiešu valodā: سلجوقيان Saldžūkijān; arābu valodā: سلجوق Saldžūk vai السلاجقة al-Salādžika) bija oguzu rietumtjurku atzars no kiniku cilts. Apzīmējums cēlies no to pirmā vadoņa Seldžuka, kurš ap 955. gadu apvienoja daļu kiniku klanu, kuri dzīvoja Sirdarjas upes baseinā (ap Džendas - mūsd. Hodženda, - oāzi) un uzsācis apkaimes tautu pakļaušanu. Tā dēli un mazdēli (piem. Togrul-beks, Čagril-beks) turpināja iekarojumus, pakļaujot savai varai praktiski visu Centrālāziju un Tuvos Austrumus laikā no XI līdz XIV gs. Seldžuki izveidoja Lielo Seldžuku impēriju, kura stiepās no Anatolijas līdz Pakistānai un bija uzbrukuma mērķis pirmajam krusta karam. XII gs. šī lielvalsts sašķēlās atsevišķās valstīs, kurās valdīja Seldžukīdu dinastijas (piem. Rumas sultanātā, no kura vēlāk radās Osmaņu impērija u.c.).
Ventspils apriņķa muižu nosaukumi

Ventspils apriņķa muižu nosaukumi ir viens no avotiem Ventspils apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Pēc reformas Ventspils apriņķa robežās bija 3 lieli muižas centri (ar platību 150—300 ha) Dundagā, Ugālē un Zūrās, kā arī 4 mazie muižas centri (ar platību 50—100 ha) Ēdolē, Popē, Virziķī un Zlēkās.
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Odesa

Vēsture

Ostas pilsētu dibināja Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II, lai nodrošinātu Krievijas ārējo tirdzniecību caur Melno jūru. Pilsēta strauji auga un 1894. gadā tā bija ceturtā lielākā Krievijas impērijā (aiz Sanktpēterburgas, Maskavas un Varšavas).
No 1816. līdz 1879. gadam Odesai bija brīvpilsētas statuss un raibs etniskais sastāvs. Krimas kara laikā pilsētu bombardēja angļu un franču kara flote.
19. gadsimta beigās 37% no Odesas iedzīvotājiem bija ebreji. Ebreju grautiņu dēļ (1821, 1859, 1871, 1881, 1905) daudzi Odesas ebreji devās uz Palestīnu un tā kļuva par cionisma centru.
1905. gada revolūcijas laikā ostā notika sacelšanās uz bruņukuģa "Potjomkins".
Pilsoņu kara laikā Odesu ieņēma Centrālās Radas karaspēks, tad franču karaspēks, Sarkanā armija, Baltā armija, līdz 1920. gadā atkal Sarkanā armija.
Otrā pasaules kara laikā par Odesu noritēja sīvas cīņas, un no 1941. līdz 1944.gadam tā bija rumāņu pārvaldītās Transnistrijas sastāvā.
Wir sind Helden

Grupas vēsture

Sākotnēji, pēc singla "Guten Tag" izlaišanas, grupa bija pazīstama tikai Berlīnē. Lielāku popularitāti tā ieguva, kad singls "Guten Tag" iekļuva Vācijas singlu topā 2002. gadā, kā arī pēc Judītes uzstāšanās Vācijas televīzijā — Haralda Šmita šovā. Albums "Die Reklamation" (tulk. Reklamācija jeb Sūdzība) 2003. gadā iekļuva Vācijas albumu topā uzreiz sasniedzot 6. vietu. Vēlāk pozīciju izdevās uzlabot, albumam nokļūstot 2. vietā. Šis albums ir viens no visvairāk pirktajiem albumiem Vācijā 2003. un 2004. gadā. Otrais albums "Von hier an blind" (tulk. No šī brīža akli) nedēļu pēc tā iznākšanas jau ieņēma Vācijas un Austrijas albumu topu pirmo vietu. "Varoņi" ir iedziedājuši vairākas dziesmas arī franču un japāņu valodās, tādējādi cenšoties iegūt popularitāti arī ārpus Vācijas.
2012. gada aprīlī grupa paziņoja, ka pārtrauc darbību uz nenoteiktu laiku.

Mūzikas stils

Pirmais albums — "Die Reklamation" — tiek bieži raksturots kā nenopietns "party" albums, kuram, neskatoties uz iegūto kulta statusu, trūkst individualitātes. Pretējo grupai izdevās pierādīt ar otro albumu, kurā ir vairāk saklausāmas ģitāras. Ja pirmais albums lielākoties balstās uz Judītes iesākto karjeru un uz viņas muzikālo gaumi, tad otrais ir visiem grupas dalībnieku kopīgs veikums.
Viljams Šinkmans

Dzīves gājums

Dzimis Čehijā, 7 gadu vecumā kopā ar vecākiem aizbraucis uz ASV.
Sastādījis vairāk nekā 3000 dažādu žanru kompozīcijas, galvenokārt trīsvilčus, daudzvilčus un pašmatus.
Viņa kompozīcijas raksturo negaidīts pirmais gājiens, apslēpts risinājums un noslīpēta ārējā forma.
ABBA

Vēsture

Pirms grupas ABBA izveidošanas, katrs no tās dalībniekiem bija veiskmīgs mūziķis. Abi puiši, Bjērns Ulveuss un Benni Andešons, bija daļa no grupas Hep Stars, kas tika dēvēta par Zviedrijas Bītliem (Swedish Beatles). Angnēta Feltskūga dziedāja vietējā deju mūzikas grupā. Viņas dziesma Jag var så kär ieguva lielu popularitāti Zviedrijā. Savukārt Anni Frida Lingstade darbojās galvenokārt uz džezu orientētu kabarē mūziku.
1970. gadā abu puišu izdotajā albumā Lycka papildvokālu dziedāja viņus draudzenes, gan Angnēta, gan Anni. Grupa oficiāli tika izveidota 1972. gadā ar nosaukumu Björn Benny & Agnetha Frida. 1973. gadā, pēc pirmā mūzikas albuma Ring Ring izdošanas, grupas nosaukums tika mainīts uz mūziķu vārdu abreviatūru ABBA.
1974. gadā ABBA kā Zviedrijas pārstāve ar dziesmu Waterloo piedalījas Eirovīzijas dziesmu konkursā, kurā guva panākumus, viņi uzvarēja. Pēc tam tika izdoti vēl vairāki hīti — Honey, Honey (1974), I Do, I Do, I Do, I Do, I Do (1975), SOS (1975), Mamma Mia (1975).
Sākot ar 1976. gadu grupa ABBA bija kļuvusi par pasaules superzvaigzni. Martā tika izdots grupas ABBA labāko dziesmu izlase Greatest Hits, kas iekļuva vairāku valstu topos. Pirmo reizi kāds no ABBA albumiem iekļuva arī ASV Top50. Albumā tika iekļauts arī viens jauns singls — Fernando, kas vēlāk tika pasludināts par 1975. gada labāko mūzikas ierakstu (Best Studio Recording of 1975).
Grupa izjuka 1982. gadā, kur kā viens no iemesliem bija abu grupas pāru šķiršanās. 2018. gada pavasarī lielu starptautisku ievērību guva ziņa par ABBA pirmo ierakstu sesiju pēc 35 gadu pārtraukuma un 2019. gadā ieplānotu koncertturneju, kurā uz skatuves būs redzami grupas dalībnieku virtuāli avatāri.
Franču grupa

Franču grupa ir PSRS drošības iestāžu dots apzīmējums latviešu inteliģences disidentu grupai, ko 1950. un 1951. gadā Latvijas PSR Tautas drošības komisariāta darbinieki apsūdzēja buržuāziskajā nacionālismā un dalībā pretpadomju sanāksmēs. Grupas dalībniekiem piesprieda 7-25 gadu ilgu ieslodzījumu un izsūtījumu uz PSRS nometinājuma vietām.   
Represiju mērķis bija izolēt režīmam nelojālus cilvēkus un iebaidīt Latvijas inteliģenci.

Vēsture

Pēc Latvijas okupācijas un Otrā pasaules kara beigām Rīgā izveidojās latviešu inteliģentu grupa, kas no 1946. gada regulāri pirmdienās pulcējās aktieru Irmas un Arnolda Stubavu dzīvoklī Dzirnavu ielā. Apspriesta tika galvenokārt franču literatūra, katrs dalībnieks varēja ņemt līdzi arī savus domubiedrus. Mākslinieks Kurts Fridrihsons pulcēšanās reizēs ienesa franču salonu garu.
Liktenīga bija Andrē Žida Staļina ideoloģiju atmaskojošā darba "Atgriešanās no Padomju Savienības" (Retour de l' U.R.S.S, 1936) pārspriešana, kurā, piemēram, bija šāds izteikums: Ik rītu "Pravda" viņus pamāca, ko pieklājas zināt, domāt, kam ticēt. Un atkāpties no tā nav labi! Tādējādi ikreiz, kad mēs sarunājamies ar kādu krievu, šķiet, ka mēs sarunātos ar visiem.
Pēc kādas denunciācijas 1950. un 1951. gadā grupas dalībniekus apcietināja un apsūdzēja buržuāziskā nacionālismā un dalībā pretpadomju nacionālistiskās sanāksmēs. Notiesāja 13 cilvēkus. PSRS Valsts Drošības ministrijas Īpašā apspriede piesprieda viņiem no 7 līdz 25 gadiem ilgu ieslodzījumu soda nometnēs.
Francijas prezidents Fransuā Miterāns Latvijas valsts vizītes laikā 1992. gadā tikās ar grupas dalībniecēm Ievu Lasi un Mirdzu Ersu un ielūdza viņas uz oficiālo pieņemšanu Elizejas pilī Parīzē sakarā ar Francijas valsts nacionālajiem svētkiem 14. jūlijā.

Piemiņa

Par šiem notikumiem  režisors Andris Rozenbergs 1994. gadā uzņēma dokumentālo filmu "Sods par sapni". 2005. gadā Francijas Kultūras centrs Rīgā un Latvijas Okupācijas muzejs sagatavoja izstādi «Franču grupa un mākslinieks Kurts Fridrihsons».Latvijas Okupācijas muzeja pastāvīgajā ekspozīcijā ir ietvertas liecības par represijām šo disidentu grupu. Par grupas darbību rakstīts Leldes Stumbres grāmatā "Maija, Cher Ami!" un Gundegas Repšes darbā "MALA. Tā rakstīja Fridrihsons".
Erotica

Albuma vēsture

"Erotica" ir konceptalbums, kura galvenās vadlīnijas ir seksualitāte un savstarpējās vīrieša un sievietes attiecības. Katra dziesma atspoguļo seksualitātes dažādus aspektus.
Fantadroms

Apbalvojumi

Viena no seriāla sērijām "Sāls" kinofestivālā "Lielais Kristaps" tika apbalvota kā labākā animācijas filma 1985. gadā. Šo sēriju rādīja arī 2017. gada "Lielā Kristapa" atklāšanas ceremonijā, kad tā režisoram Ansim Bērziņam pasniedza apbalvojumu par mūža ieguldījumu.
Paranoja

Paranoja ir garīgi traucējumi, kuros personas domāšanu izteikti ietekmē raizes un bailes, bieži izraisot domāšanas iracionalitāti un murgus. Paranoiskai domāšanai ir raksturīga vajāšanas mānija — nerimstoša pārliecība par nopietnu, gandrīz visur esošu apdraudējumu. Paranoja nerada pārmaiņas personībā. Senāk ar šo vārdu apzīmēja personas garīgo stāvokli, ko nomāc jebkāda veida murgi.
Lisjēns Favrs

Futbolista karjera

Spēlētāja karjeras laikā pārstāvējis Šveices klubus Lausanne, Neuchâtel Xamax un Servette. 1985. gadā Servette sastāvā kļuva par Šveices čempionu. No 1983. līdz 1984. gadam spēlēja Francijā Toulouse FC sastāvā. Futbolista karjeru noslēdza 1991. gadā. 1983. gadā ir ticis atzīts par Šveices gada futbolistu.
Šveices izlases sastāvā aizvadījis 24 spēles. Vienīgos vārtus izlases labā guva savā debijas spēlē 1981. gada 1. septembrī pret Nīderlandi. Karjeru izlasē noslēdza 1989. gada septembrī, pēdējo spēli aizvadot pret Portugāles izlasi.

Trenera karjera

Trenera karjeru sāka 1991. gadā Šveices klubā Echallens. Sākumā trenēja kluba jauniešu komandas, 1993. gadā kļuva par pirmās komandas galveno treneri. Karjeras turpinājumā strādāja arī citos Šveices klubos: Yverdon Sport, Servette un FC Zürich. Ar FC Zürich divreiz uzvarēja Šveices Superlīgā (2006. un 2007. gadā). 
2007. gada jūnijā kļuva par Vācijas Bundeslīgas kluba Hertha BSC galveno treneri. No 2011. līdz 2017. gadam vadīja citu Bundeslīgas klubu Menhengladbahas "Borussia". 2014.—2015. gada sezona bija sekmīgākā, kad izdevās sasniegt 3. vietu. 
No 2016. līdz 2018. gadam strādāja par Francijas kluba OGC Nice galveno treneri. 2016.—2017. gada sezonā izcīnīja 3. vietu Ligue 1, kvalificējoties UEFA Čempionu līgas 3. kvalifikacijas kārtai. Tas bija kluba lielākais panākums vairāk nekā 40 gadu laikā. 2018. gada maijā tika apstiprināts par Dortmundes "Borussia" galveno treneri.
Dženova

Vēsture

Osta tika izmantota jau ligūru laikos, tomēr tikai viduslaikos Dženova piedzīvoja strauju uzplaukumu. 
Pirms 1110. gada Dženova nostiprinājās kā neatkarīga pilsētvalsts. Kaut arī nomināli Dženova bija Svētās Romas impērijas imperatora pakļautībā, pilsētu pārvaldīja pilsoņu ievēlēti konsuli.
Dženovas republika pamazām pārņēma savā kontrolē Ligūriju, Pjemonti, Korsiku, Sardīniju, dominējot Tirēnu jūras baseinā. Iesaistoties Krusta karos Dženova ieguva īpašumus Palestīnā, Ziemeļāfrikā un Egejas jūrā. Darbojoties kā Bizantijas sabiedrotā, Dženova ieguva īpašumus Melnajā jūrā un Krimā. Cīņā par Levantes tirdzniecību Dženovas tirgotāji nikni konkurēja ar Venēcijas tirgotājiem.
Tomēr uzplaukums neturpinājās ilgi - 1349. gadā no Kafas (mūsdienu Feodosijas Krimā) Dženovā (un arī visā Eiropā) tika ievazāts mēris, kas deva smagu triecienu Dženovas labklājībai. No 1378. gada līdz 1381. gadam norisinājās Kjogijas karš (Chioggia) ar Venēciju, kurā Dženova cieta sakāvi.
No 1394. gada līdz 1409. gadam Dženovā dominēja franči, bet vēlāk pilsēta bija Milānas kontrolē.
1528. gadā Dženova nokļuva Spānijas impērijas kontrolē. Spāņu laikos pilsēta atplauka un kļuva par ievērojamu mākslas centru. Šeit izveidojās Dženovas baroka un rokoko mākslas skola.
Pēc Amerikas atklāšanas, kad Eiropas jūras tirdzniecība pārvietojās no Vidusjūras uz Atlantijas okeāna piekrasti, Dženova atkal panīka.
1797. gadā Dženova kļuva par franču kontrolētās Ligūrijas republikas galvaspilsētu. Pēc Napoleona sakāves Vīnes kongress iekļāva Dženovu Pjemontas karalistes sastāvā. 1860. gadā Džuzepe Garibaldi no Dženovas sāka savu karagājienu, lai apvienotu Itālijas valsti.
1922. gada 10. aprīlī — 19. maijā Dženovā notika liela starptautiska ekonomikas konference par pasaules saimniecisko politiku pēc Pirmā pasaules kara beigām. Otrā pasaules kara laikā Dženovu bombardēja Lielbritānijas kara flote.
Lielo līdzenumu indiāņi

Lielo līdzenumu indiāņi ir virkne indiāņu cilšu, kas apdzīvoja plašu Lielo līdzenumu reģionu Ziemeļamerikā.
Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju teritorija tiek iedalīta desmit kultūrapgabalos, kuru klimats un dabas resursi ietekmēja tur dzīvojošo cilšu kultūras. Lielo līdzenumu rietumu iedzīvotāji bija pilnībā atkarīgi no bizonu bariem, savukārt labāk apūdeņoto austrumu prēriju ciltis nodarbojās arī ar zemkopību.
Bieži kaimiņu cilšu valodas piederēja pilnīgi atšķirīgām valodu saimēm, tāpēc iedzīvotāji bija izstrādājuši zīmju valodu, kuru saprata visas līdzenumu ciltis.

Lielo līdzenumu ciltis

Precīzu cilšu skaitu noteikt ir neiespējami. Par vairākām no tām nav zināms gandrīz nekas cits, kā vienīgi nosaukums, un dažkārt to turpmākais liktenis ir neskaidrs. Citas veidoja vairākas neatkarīgas grupas, kuras nereti izdala kā atsevišķas ciltis.
No otras puses kolonizācijas laikā eiropiešu ievazāto epidēmiju dēļ notika radniecīgo grupu, cilšu un ciematu saplūšana, veidojot tautas, kas jau mūsdienās sevi pozicionē kā nācijas. Piemēram, hīdatsi 18. gadsimta sākumā patiesībā bija trīs dialektiski atšķirīgas grupas ar dažādu vēsturi. 19. gadsimtā pēc katastrofālajām epidēmijām tās izveidojās par vienotu cilti, bet 20. gadsimtā tapa par federāli atzītu tautu, kurā hīdatsi saplūda ar mandaniem un arikariem.

Apģērbs un rotājumi

Tradicionālo apģērbu indiāņi gatavoja no miecētas bizonu, briežu un citu pārnadžu ādas. Taču, sākot ar 19. gadsimta sākumu, aizvien biežāk izmantoja apģērbu, šūtu no eiropiešu ievestiem audumiem. Popularitāti ieguva vestes, krekli, mundieri, cilindri, lakati, kurus iegādājās ne tikai caur maiņas tirdzniecību, bet arī novilka no kritušajiem zaldātiem. Tomēr šīs drēbes bija mazāk izturīgas un aukstā laikā nespēja konkurēt ar silto bizonādas apģērbu. Tamdēļ ziemā indiāņi tērpās tradicionālajās ādas drēbēs.
Vīriešu apģērbu veidoja virsvalks un getras — divām bikšu starām, kuras pie jostas sasēja līdzīgi garām zeķēm, kā arī gurnauta — gara, šaura ādas vai kokvilnas gabala, kuru izlaida starp kājām un jostas, ļaujot brīvi nokarāties priekšpusē un aizmugurē.
Mokasīni bija divu veidu. Senākais, kuru šuva no viena ādas gabala, un vairāk pilnveidots — ar atsevišķu zoli no izturīgākas un cietākas ādas.
Sieviešu ietērpu veidoja gara ādas vai auduma kleita, mokasīni un getras, kas bija īsākas par vīriešu un stiprinājās virs ceļgala. Nereti mokasīni un getras bija viens vesels, un vairāk līdzinājās gariem zābakiem. Kleitas bija izšūtas saplacinātām dzeloņcūku adatām vai pērlītēm, kauri gliemežvākiem, garām dentālija gliemežnīcām, aļņu zobiem. Bagāta indiāņa meitai ar pērlītēm nereti bija izšūta visa kleita.
Arsenāls (kinofestivāls)

Rīgas Starptautiskais kino forums "Arsenāls" bija Latvijā rīkots starptautisks kinofestivāls, kas norisinājās no 1988. līdz 2012. gadam, bet kā filmu skate — kopš 1986. gada. Kino foruma "Arsenāls" organizētājs un vadītājs bija Augusts Sukuts.
Kino forumu rīkoja Starptautiskais Kino centrs sadarbībā ar Latvijas Republikas Kultūras ministriju un Rīgas domi. Festivālā tika rīkotas divas filmu skates: Starptautiskais konkurss un Baltijas konkurss, kurās filmām tika pasniegti dažādi apbalvojumi.
XX Rīgas Starptautiskais Kinoforums "Arsenāls" norisinājās no 2010. gada 17. septembra līdz 26. septembrim.
Festivāls tika slēgts 2012.gada martā.