google/wiki40b huggingface dataset:
Gauja

Nosaukums

Augusts Bīlenšteins pirmais izteica domu, ka Gaujas nosaukums latviešu valodā cēlies no līvu valodas keùv vai igauņu: kõiv, kas nozīmē "bērzs", t.i. "Bērzu upe". Vikingi, vēlāk arī vācieši Gauju pārdēvēja par Aa, kas nozīmē — "ūdens, upe". Lai atšķirtu no Lielupes, vācu valodā iegājās nosaukums Livländische Aa (Vidzemes upe).

Izteka un augštece

Par Gaujas izteku pastāv atšķirīgi viedokļi.
Vienā versijā Gauja sākas no Alauksta ezera, kaut arī tās izteka Gaujiņa Alauksta ezera ūdens līmeņa pazemināšanas dēļ 19. gadsimtā ir kļuvusi seklāka, tomēr turpina tecēt un uzskatāma par Gaujas izteku. Pastāv cits plaši izplatīts uzskats, ka Gauja iztek no Ežupītes jeb Ārnītes, kas sākas Elkas kalna pakājē, tomēr tam trūkst uzskatāmu pierādījumu un šis upītes uzskatāmas par Gaujiņas kreisā krasta pietekām. 
Gaujas augšteces posms lejpus Zobola ezera tiek dažādos avotos saukts par Ārnīti, Mierupīti, Staņaudu upīti, Zobola upīti. Nosaukumu Gauja parasti lieto sākot ar vietu, kur Gaujiņai pietek mazās upītes.
Gauja augštecē tek caur Lodes-Taurenes ezervirkni un uzņem to ūdeņus, kā arī ūdeņus no pirmās lielākās pietekas Pīslas.

Vidustece un lejtece

Gauja plašā lokā apliec Vidzemes augstieni. Pie Cēsīm, Līgatnes un Siguldas Gauja tek iespaidīgā senlejā, šeit tās krastos ir krāšņi smilšakmens atsegumi ar alām. Lejtecē Gaujas gultne ir smilšaina, raksturīgas sēres, strauji līkumi un nobrukuši krasti.
Gaujas grīva ir putnu vērošanai piemērota vieta.

Dienvidamerikas Gauja

Venecuēlas latvietis Aleksandrs Laime par Gauju nosauca Kerepas upi, kas izveidojas no pasaulē augstākā Anhela (Eindžela) ūdenskrituma. Viņš bija pirmais eiropietis, kurš sasniedza šo ūdenskritumu.
1,6-Heksāndiols

Iegūšana

1,6-Heksāndiolu rūpniecībā iegūst, hidrogenējot sešatomu dikarbonskābi — adipīnskābi (heksāndiskarbonskābi) ar litija alumohidrīdu, vai adipīnskābes esterus ar metālisko nātriju.

Izmantošana

1,6-Heksāndiolu plaši izmanto poliesteru un poliuretānu iegūšanai polimēru rūpniecības vajadzībām. To izmanto arī oksepāna iegūšanai, ciklizējot ar dimetilsulfoksīdu 190 °C temperatūrā.
1985. gada laikapstākļi Latvijā

Septembris

Rīgas centra meteoroloģiskajā novērojumu stacijā mēneša nokrišņu summa sasniedza 137,4 mm.
Zbaraža

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1211. gadā kā Volīnijas kņazistes apdzīvotā vieta. Kopš 14. gadsimta - Lietuvas lielkņazistes (vēlāk Lietuvas-Polijas) sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā (Austroungārijā) un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Zbaraža iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā un Zbaraža tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada jūlija līdz 1944. gada martam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Tūrisms

Pilsēta labi saglabājusies 17. gadsimtā celtā Zbaražas pils. Tās aplenkums 1649. gadā aprakstīts Henrika Senkeviča romānā "Ar uguni un zobenu".

Cilvēki

Zbaraža ir poļu politiķa Ignacija Dašiņska (Ignacy Daszyński, 1866-1936) dzimtā pilsēta.
13. augusts

13. augusts - gada 225. diena pēc Gregora kalendāra (226. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 140 dienas.
Pārsātināts šķīdums

Pārsātināts šķīdums ir šķīdums, kas satur vairāk izšķīdušās vielas, nekā nepieciešams to piesātināšanai dotajā temperatūrā. Pārsātināts šķīdums ir termodinamiski nestabils un no tā ārējas iedarbības rezultātā viegli izkrīt nogulsnes, tāpēc pārsātināts šķīdums nevar būt līdzsvarā ar nogulsnēm (nevar saturēt izšķīdušās vielas nogulsnes). Pārsātinātus šķīdumus iegūst, samazinot izšķīdušās vielas šķīdību (izmainot temperatūru vai šķīdinātāja sastāvu). Visērtāk pārsātinātu šķīdumu var iegūt, vielu šķīdinot augstākā temperatūrā un pēc tam temperatūru uzmanīgi pazeminot (vielas šķīdībai jāpalielinās, paaugstinot temperatūru).

Izmantošana

Izkrītot nogulsnēm no pārsātināta šķīduma, mēdz izdalīties siltums, dažkārt pat visai ievērojams. Pēc šāda principa darbojas "ķīmiskie sildītāji", kas satur pārsātinātu nātrija acetāta šķīdumu.
Jurijs Abizovs

Dzīvesgājums

Dzimis 1921. gadā Režā, Jekaterinburgas guberņā. Dzīvoja Alapajevskas un Asbestas pilsētās. 1940. gadā uzsāka studijas Urālu universitātē, no 1942. gada piedalījās Otrā pasaules kara kaujās. Pēc kara beigām turpināja studijas Sverdlovskas universitātē, no 1946. gada Latvijas Universitātē, kuru beidza 1949. gadā.   
Strādāja Rīgas Pedagoģiskajā institūtā, nodarbojās ar tulkošanu. Kopš 1952. gada bija Latvijas Valsts izdevniecības redaktors. 
1997. gadā par īpašiem nopelniem uzņemts Latvijas pilsonībā.
Miris 2006. gadā Rīgā.
Cekule (stacija)

Vēsture

Cekule kā stacija tika atvērta neilgi pēc dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi posma līdz Suntažiem atklāšanas 1936. gadā. Stacijā bija divi sliežu ceļi. No stacijas bija izbūvēts dzelzceļa atzars uz Cekules munīcijas noliktavām, kuru padomju armija izmantoja līdz 1994. gadam. Pēc armijas aiziešanas atzars demontēts.
2000. gadu vidū stacijā tika demontēts papildu sliežu ceļš, pārveidojot to par pieturas punktu. Pietura slēgta līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu un nojaukšanu 2009. gadā.
Līdz 2013.gada jūnijam pieturas ēka tika izmantota kā dzīvojamā ēka, tajā nebija biļešu kases un tā bija nolaista.
Naktī no 2013. gada 8. jūnija uz 9. jūniju bijušās stacijas ēkā izcēlās ugunsgrēks, kurā izdeguši abi ēkas stāvi.
Pasaules čempionāts ūdens sporta veidos

Pasaules čempionāts ūdens sporta veidos ir Pasaules čempionāts, kurā sportisti sacenšas daiļlēkšanā, peldēšanā, peldēšanā atklātajos ūdeņos, sinhronajā peldēšanā un ūdenspolo. Peldēšanā sacensības notiek 50 m baseinā. Pirmais Pasaules čempionāts notika 1973. gadā. Kopš 2001. gada tas notiek ik pēc diviem gadiem, taču laikā no 1978. līdz 1998. gadam tas notika ik pēc četriem gadiem.
Peldēšanā notiek arī pasaules čempionāts īsajā (25 m) baseinā.
4. šaha olimpiāde

4. šaha olimpiāde notika no 1931. gada 11. jūlija līdz 26. jūlijam Prāgā, Čehoslovākijā.

Vispārīgs apskats

Lai gan pasaules ekonomiskās krīzes apstākļos sarīkoto šaha turnīru skaits ievērojami saruka, šaha olimpiāde "izdzīvoja". FIDE kongresā Hamburgā (1930) vēlēšanos sarīkot olimpiādi izteica divas valstis — Ungārija un Čehoslovākija. Ungārijas delegāts savu vēlmi argumentēja ar to, ka viņa valsts ir vienīgā, kas spējusi šaha olimpiādēs uzvarēt divreiz. Čehoslovākijas delegāts atsaucās uz to, ka viņa valsts šaha savienība 1931. gadā svinēs savu 50. gadu jubileju. Kongress pieņēma lēmumu šaha olimpiādi rīkot Prāgā.
Olimpiāde risinājās pazemes kafejnīcā "Pie Novaka". Olimpiādes partiju izspēlei bija atvēlēta pati lielākā zāle (paredzēta 800 dejotājiem) kafejnīcas dziļākā, trešajā stāvā. Izdevumus par viesnīcu un uzturu sedza turnīra organizatori. Arī Prāgas tramvajos sacīkšu dalībnieki varēja braukt bez maksas. Spēlētāji, žurnālisti un skatītāji pozitīvi novērtēja spēles apstākļus, bet nosodīja spēļu grafiku. Reglaments paredzēja divas spēļu kārtas katru dienu no pulksten 9 līdz 13 un 15 līdz 19. Apdomas laiks divas stundas 40 gājieniem. 4. olimpiādē pirmo reiz bija aizliegta spēlētāju nobīde pa galdiņiem pirmā galdiņa virzienā un rezerves spēlētājam vajadzēja aizvietot nespēlējošo spēlētāju tieši pie viņa galdiņa. Grūtais reglaments deva zināmas priekšrocības komandām, kas savā sastāvā bija iekļāvušas gados jaunus spēlētājus.
Agnese Cīrule

Televīzijā

2019. gadā tēlojusi galveno sieviešu lomu TV seriālā "Sarkanais mežs".
Bēthovena 9. simfonija

9. simfonija, op. 125 re minorā ir pēdējā pabeigtā Ludviga van Bēthovena sacerētā simfonija. Tā tika pabeigta 1824. gadā. Šis tiek uzskatīts par vienu no visplašāk pazīstamākajiem klasiskās mūzikas skaņdarbiem. Kritiķi to uzskata par vienu no Bēthovena izcilākajiem darbiem, daži to uzskata par visu laiku izcilāko skaņdarbu.
9. simfonija ir izmantota Eiropas Savienības himnā "Oda priekam". Simfonijas pirmizrāde notika 1824. gada 7. maijā Vīnē.
Zemgaliešu Biruta

Biogrāfija

Zemgaliešu Biruta (īstajā vārdā Konstance Augustīne Grencione) dzimusi 1878. gada 14. oktobrī Stāmerienas muižā. Pašu pirmo izglītību viņa guva pie savas vecāsmātes Palsmanes muižā. Vēlāk viņas ģimene pārcēlās uz Rīgu, pēc tam – uz Doli.
Mācījās B. Freija meiteņu skolā Rīgā, kuru pabeidza 1895. gadā, kopā ar vecākiem dzīvoja Madlienā. No 1900. līdz 1903. gadam strādāja Maskavā par mājskolotāju kādā turīgā ģimenē. Brīvajā laikā viņa aktīvi apmeklēja bibliotēkas, muzejus, gleznu galerijas, teātrus, gūstot spēcīgus radošos impulsus. Pēc tam atgriezās Madlienā, kur pievērsās literārajai darbībai. 
Zemgaliešu Birutas pirmās publikācijas parādījās laikrakstā Latviešu Avīzes 1905. gadā. Viņas pirmais padomdevējs literatūrā bija Augusts Saulietis, saglabājušās vēstules, kurās, atsaucoties uz Saulieša padomiem un kritiku, viņa sūtīja savus dzejoļus un izsacīja savas domas par literatūru.
 
1905. gadā viņa piedalījās revolūcijas notikumos un pārcēlās uz Rīgu, kur nokļuva jauno rakstnieku un mākslinieku bohēmā. Kad sākas reakcijas periods, viņa caur Pēterburgu un Somiju bēga uz Rietumeiropu. 1906. gada pirmo pusi Zemgaliešu Biruta pavadīja Parīzē, tās iespaidi ienāca arī viņas prozā (piemēram, stāstā Bulvāra ziediņš, Purva lakstīgala). Arī zem atsevišķiem dzejoļiem līdzās datējumam dzejniece norādījusi tapšanas vietu - Parīzi (piemēram, Nakts uz jūras).
Jau 1906. gada vasarā Biruta atgriezās Rīgā. Viņa publicēja stāstus un dzejoļus tikko nodibinātajā literatūras žurnālā Dzelme, kuru veidoja jauni autori, kas publikai kļuva pazīstami kā dekadentu grupējuma pārstāvji. 1906. gada augustā Zemgaliešu Biruta bija to deviņu rakstnieku vidū, kuri parakstīja tā dēvēto dekadences manifestu Mūsu mākslas motīvi, kas kopā ar literātu grupas fotogrāfiju tiek publicēts žurnālā Dzelme un saņem asu kritiku no marksistiski noskaņotiem kritiķiem.
1906. gada septembrī dzejnieci apcietinājaa un mēnesi pratināja sakarā ar viņas dalību revolūcijas notikumos. Atbrīvojot no cietuma, viņai aizliedza izbraukt no Rīgas. Domājams, daļa viņas draugu uzskatīja, ka Biruta nodevusi savus biedrus, tāpēc viņa nonāca izolācijā un vientulībā. Kādā izmisuma brīdī literāte izlēma noindēties. Pēc nedēļu ilgas agonijas slimnīcā viņā mira 1906. gada 15. decembrī, apbedīta Matīsa kapos. Bērēs piedalījās vairāki viņas domubiedri literāti. Zemgaliešu Birutai un viņas daiļradei bija veltīta plaša publikācija izdevumā Dzelme, iekļaujot gan viņas darbu publikācijas, gan draugu sacerētos veltījuma dzejoļus un īsprozu.
15. decembris

15. decembris ir gada 349. diena pēc Gregora kalendāra (350. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 16 dienas.
Alba (apģērbs)

Alba ir viens no Romas katoļu Baznīcas, Anglikāņu Baznīcas un daudzu citu protestantu Baznīcu garīdznieku liturģiskajiem apģērbiem liturģisku funkciju veikšanai.
Alba ir garš, balts linu auduma tērps, kas sniedzas līdz pašai zemei un ko ik dienas Svētās Mises laikā priesteris nēsā virs sutanas zem ornāta. Alba tika darināta pēc senlaiku tunikas parauga. Tai jābūt tik garai, lai nosegtu sutanu. Salīdzinot ar komžu, tai ir šauri piedurkņu gali. Bieži albai ir arī josta.
Albas baltā krāsa simbolizē dvēseles tīrību un sirdsskaidrību, ar ko jābūt apveltītam priesterim, kad tas tuvojas altārim, upurējot Svēto Misi. No 17. gadsimta albas apakšdaļu un piedurknes mēdz izrotāt ar mežģīnēm un dažādiem liturģiskiem izšuvumiem, tādā veidā izceļot Dieva godu un ticīgos modinot dievbijību. Mūsdienās albām rotājums ir lielākoties vienkāršs.
Eksperimentālā arheoloģija

Eksperimentālā arheoloģija ir arheoloģijas zinātnes nozare, kuras mērķis ir informācijas iegūšana par pagātni atdarinošā, atkārtojamā un zinātniski kontrolējamā eksperimentā, lai pārbaudītu dažādas hipotēzes un pieņēmumus arheoloģiskā mantojuma interpretācijas vajadzībām.
Eksperimentālajā arheoloģijā nereti tiek veikti simulāciju eksperimenti, lai saprastu, kā veidojas arheoloģiskais kultūrslānis vai dažādas struktūras, lai testu gaitā informācija palīdzētu arheologam viņa darbā izrakumu procesā labāk interpretēt atsegtās pagātnes liecības.
Latvijā par eksperimentālās arheoloģijas aizsācēju uzskatāms Jānis Apals, kura vadībā tika pētīta Āraišu ezermītne, uz kuras izrakumu datiem vēlāk tika veikta šīs dzelzs laikmeta dzīvesvietas rekonstrukcija - sākotnēji kā ilglaicīgs seno koka konstrukciju interpretācijas, atdarināšanas un veidošanas eksperiments.
Dzelzs redukcijas mēģinājumi no purva rūdas vairākkārt veikti Ventspils muzejā arheologa dr. Armanda Vijupa vadībā, dažādi ar aizvēsturiskās keramikas izgatavošanas un lietošanas aspektiem saistāmi eksperimenti veikti sadarbojoties keramiķei Baibai Dumpei un arheologam dr. Valdim Bērziņam, savukārt krama apstrādes un  bronzas liešanas eksperimentus ilgstoši veicis arheologs dr. Artūrs Tomsons, kas sadarbībā ar biedrību "Latvijas Arheoklubs" kopš 2013. gada arī organizē eksperimentālajai arheoloģijai un senajām tehnoloģijām veltītu vasaras skolu.
Līmes krāsu glezniecība

Līmes krāsu glezniecība ir glezniecības tehnika, kurā par pigmentu saistvielu tiek izmantota augu un dzīvnieku izcelsmes līme. Šī glezniecības tehnika galvenokārt tiek izmantota monumentālajā mākslā.
Līmes krāsu glezniecība ir viens no ūdens krāsvielu glezniecības veidiem. Līmes krāsu glezniecībā klājošās krāsas ir necaurspīdīgas, bet virsma matēta. Krāsām saturot lielu daudzumu līmes, gleznojamā virsma iegūst spīdumu, bet pašas krāsas — palielinātu intensivitāti. Savukārt, krāsai saturot nepietiekamu daudzumu līmes, mākslas darbs zaudē izturību.
Tā ir vissenākā pasaulei zināmā glezniecības tehnika, kuru pielietoja etruski, ēģiptieši, grieķi un romieši. Līmes krāsu glezniecības tehnikas metode tika pielietota Ēģiptes sarkofāgu un kapeņu glezniecībā, taču galvenokārt šī glezniecības tehnika tika izmantota monumentālās mākslas darbos Austrumu zemēs antīkajos laikos, Ķīnā, Japānā, Indijā un Vidusāzijas valstīs viduslaikos. Turklāt viduslaikos līmes krāsu tehnika tika pielietota pat pēc eļļas krāsu glezniecības tehnikas izgudrošanas sienu un manuskriptu glezniecībā. 17. gadsimtā līmes krāsu glezniecības tehnika parādījās jau Eiropā, kur tā tika pielietota mākslas darbu radīšanā vienlaikus ar freskas vai temperas metodi. 18. gadsimta otrajā pusē un 19. gadsimtā glezniecība šajā tehnikā ir redzama Eiropas un Amerikas pilīs, sakrālās celtnēs un sabiedriskās ēkās. Mūsdienās šo tehniku galvenokārt izmato teātra dekorāciju, skiču, plakātu un panno glezniecībā. Šī tehnika bieži tiek jaukta ar temperu.
Lantanīdi

Lantanīdi jeb lantanoīdi ir četrpadsmit ķīmisko elementu saime, kuru atomskaitļi ir no 58 līdz 71 (no cērija līdz lutēcijam). Tie atrodas Mendeļejeva ķīmisko elementu periodiskās tabulas VI periodā aiz lantāna un tiem ir ar to līdzīgas īpašības (dažreiz pie šīs grupas pieskaita arī pašu lantānu, bet citreiz viņu pieskaita pie pārejas metāliem). Periodiskajā tabulā lantanīdus un aktinīdus dažreiz mēdz attēlot atsevišķi zem lielās tabulas. Lantanīdu atomos aizpildās dziļi esošā ceturtā elektronu slāņa f orbitāles (4f¹⁴). Tā kā ir septiņas f orbitāles, kurās katrā var atrasties līdz 2 elektroniem, lantanīdu var būt tikai 14. Palielinoties kodola lādiņam, divu ārējo elektronu apvalku struktūra paliek nemainīga (izņēmums ir gadolīnijs, kam 4f⁸ orbitāles vietā aizpildās 5d¹ orbitāle, jo kodola ekranēšanas efekta dēļ tā ir enerģētiski izdevīgāk), tādēļ visiem lantanīdiem ir līdzīgas ķīmiskās īpašības.
Saskaņā ar 4f orbitāļu pakāpenisku aizpildīšanos lantanīdus var iedalīt divās apakšsaimēs pa 7 katrā, jo pēc Hunda likuma vispirms 7 orbitāles aizpildās ar vienu elektronu (tā ir cērija apakšsaime no cērija līdz gadolīnijam) un tikai pēc tam ar otru elektronu (terbija apakšsaime no terbija līdz lutēcijam). Pēdējiem apakšsaimju elementiem - gadolīnijam un lutēcijam (tāpat kā lantānam) tas elektrons, kas pārsniedz elektronu skaitu stabilajās konfigurācijās - f⁷ (ar pa pusei aizpildītām visām f orbitālēm) un f¹⁴ (ar pilnīgi aizpildītām visām f orbitālēm), atrodas 5d stāvoklī. Arī ierosinātā stāvoklī lantanīdiem viens, retāk divi f elektroni pāriet 5d stāvoklī, jo tie enerģētiski ir ļoti tuvi.
Īpašību līdzības dēļ lantanīdus, kā arī lantānu, itriju un skandiju apvieno retzemju elementu saimē.

Atrašanās dabā

Lantanīdu dabā ir diezgan daudz (apmēram tikpat, cik joda vai vara), taču tie ir stipri izkliedēti un samērā grūti iegūstami elementi. Izplatītāki ir tie lantanīdi, kuru kārtas skaitlis ir pārskaitlis. Pazīstami vairāk nekā 250 lantanīdus saturoši minerāli, no kuriem svarīgākie ir monacīts, bastnezīts, loparīts. Dabā praktiski nav atrodams prometijs, kas radioaktivitātes dēļ ir nestabils un iegūstams mākslīgi.
Introdukcija (bioloģija)

Introdukcija bioloģijā ir dzīvnieku, augu vai citu dzīvo organismu sugu ievešana noteiktā teritorijā no citas teritorijas, kas pielāgojušies jaunajiem apstākļiem un spēj vairoties. Kādas sugas ieviešana apvidū, kur tā kādreiz mitusi, bet vēlāk izzudusi ir reintrodukcija.
Bruno Skulte

Dzīvesgājums

Dzimis 1905. gada 22. februārī Kijevā būvuzņēmēja Pētera Skultes (1875–1967) un viņa sievas Viktorijas, dzimušas Ricolati (Rizzolatti), piecu dēlu ģimenē. Mācījās Kijevas Mūzikas skolā (1919-1922), pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1922. gadā kopā ar vecākiem atgriezās Latvijā un turpināja mūzikas studijas E. Vīgnera fonoloģiskajā institūtā.
Studēja Latvijas Konservatorijā Jāzepa Vītola kompozīcijas klasē, vēlāk Jāņa Mediņa orķestra diriģēšanas klasē (1931-1937). Papildinājās pie Berlīnes Valsts operas diriģenta Leo Bleha un austriešu diriģenta Klemensa Krausa. 1937. gadā rakstītais simfoniskais tēlojums "Viļņi" ieguva Latvijas Radiofona godalgu.
Strādāja par ērģelnieku Katlakalna baznīcā, vēlāk par Latvijas radio (1939-1944) un Liepājas operas (1943-1944) māksliniecisko vadītāju un diriģentu.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, strādāja Rostokas radio, vadīja Berlīnes radio orķestri (Berliner Rundfunkorchester). Pēc kara beigām 1945. gadā Herenvikas (Herrenwyk) bēgļu nometnē pie Lībekas izveidoja jaukto kori, bet Oldenburgas operā nodibināja un vadīja latviešu trupu (1946-1947), iestudējot Maskanji "Zemnieka godu", Pučīni "Madame Butterfly" un Rosīni "Seviļas bārddzinis". Sāka rakstīt mūziku savai operai "Vilkaču manteniece".
1949. gadā izceļoja uz Amerikas Savienotajām Valstīm, kur diriģēja Ņujorkas latviešu apvienoto kori, darbojas kā ērģelnieks Ņujorkas latviešu evanģēliski luteriskajā draudzē. I - III ASV un III Kanādas latviešu dziesmusvētku svētku virsdiriģents.
Klīvlandes Dziesmu svētkiem (1963) Bruno Skulte instrumentēja un diriģēja kantāti "Dziesmu vairogs". 
1969. gadā diriģenta Andreja Jansona vadībā Toronto notika Skultes baleta "Koklētājs un velns" pirmizrāde ar Ēvalda Dajevska dekorācijām. Bruno Skultes 70 gadu jubilejas koncertā 1975. gada 19. aprīlī Ņujorkas Linkolna Centra koncertzālē viņa rapsodiju "Ganiņš biju" atskaņoja 150 balsu jaunatnes koris ar dziedātājiem un koklētājiem no visas ASV Austrumu piekrastes un Kanādas. Diriģents Leopolds Stokovskis šajā laikā esot piedāvājis "Vilkaču mantinieci" iestudēt Maskavas operas un baleta teātrī, taču Bruno Skulte esot atteicies.
Miris no smēķēšanas izraisīta plaušu vēža 1976. gada 19. maijā Ņujorkā, apglabāts Elka parkā Katskiļu kalnos Ņujorkas štatā.

Piemiņa

2011. gada 3. jūnijā Latvijas Nacionālajā operā notika operas "Vilkaču mantiniece" pasaules pirmizrāde.
Oto Štrasers

Biogrāfija

O. Štrasers piedzima Bavārijā. Piedalījies Pirmajā pasaules karā, kurā vairākkārt apbalvots. 1919. gadā atgriezies dzimtajā Bavārijā, kur iestājies brīvkorpusā. Tā sastāvā piedalījās komunistu apspiešanā Bavārijā, lai arī tajā pašā laikā iestājās Sociāldemokrātu partijā. 1920. gadā viņš pievienojās opozīcijai pret Kapa puču. 1935. gadā Štrasers iestājās NSDAP, kur viņa brālis bija biedrs jau vairākus gadus. Viņš darbojās brāļa vadītāja avīzē un vēlāk uzņēmās partijas ziemeļu reģionu nodaļu vadīšanu kopā ar brāli Georgu Štraseru un Jozefu Gebelsu. Viņš piedāvāja partijas programmu padarīt vairāk sociālistisku. Oto Štrasers atbalstīja streikus, banku un uzņēmumu nacionalizāciju. Viņš uzstājās arī par ciešu sadarbību ar Padomju Savienību. Ādolfs Hitlers šīs nostādnes uzskatīja par pārāk radikālām un Štraseru frakcija cieta sakāvi 1926. gadā. Gebelss pārgāja Hitlera pusē, bet brāļi Štraseri turpināja būt vadošie partijas kreisā spārna pārstāvji līdz 1930. gadam, kad tika izslēgti no partijas.
Pēc izslēgšanas O. Štrasers nodibināja pats savu partiju, kas saucās Melnā fronte. Partijas ideoloģija bija tuva nacistu paustajai, tomēr Štrasera ietekmē tā bija krietni kreisāka. 1933. gadā, kad Hitlers nāca pie varas Vācijā, partijas turpmāka darbība nebija iespējama. Štrasers devās trimdā. Lielākā daļa no nacistu kreisā spārna pārstāvjiem tika iznīcināti vai represēti Garo dunču nakts laikā 1934. gadā. Garo dunču naktī gāja bojā arī Štrasera brālis. Oto trimdā izveidoja Brīvo vāciešu kustību.
Sākotnēji Štrasers devās uz Austriju, bet pēc tam uz Prāgu, Šveici un Franciju. 1940. gadā, atstājis sievu un bērnus Šveicē, viņš devās uz Bermudu. 1941. gadā Štrasers emigrēja uz Kanādu, kur viņš apmetās Monreālā. Vēlāk viņš apmetās vēl citās Kanādas vietās, kur strādāja dažādus darbus. Pēc Otrā pasaules kara O. Štraseram ilgāku laiku tika liegts iebraukt Vācijas teritorijā, jo viņš vēl joprojām atbalstīja vairākas nacionālsociālistu doktrīnas un bija pazīstams nacistu ideologs.
1955. gadā viņam beidzot atļāva iebraukt Vācijā un apmesties Minhenē. 1956. gadā viņš nodibināja Vāciešu Sociālo Savienību, bet tā nespēja iegūt jūtamu atbalstu. Līdz pat savai nāvei viņš turpināja aktīvi propagandēt neonacistiskās idejas un atbalstīt šīs ideoloģijas kustības. 1974. gadā Oto Štrasers mira.
Drātstārps

Drātstārpi ir sprakšķu vaboļu dzimtas kāpuri. Tos var viegli atpazīt pēc to raupjā ķermeņa. Drātstārpu garums svārstās no 10 līdz 45 mm. Dažas drātstārpu sugas ir lietderīgas, jo iznīcina kultūraugiem kaitīgos kukaiņus, taču citas sugas bojā pašus lauksaimniecības kultūraugus. Piemēram, drātstārpi bojā kartupeļu bumbuļus un vīnogu stādus vai pumpurus.
Ohtirka

Vēsture

Rakstu avotos pirmoreiz minēta 1641. gadā kā kazaku dibinātu cietoksni, kam blakus izveidojās sloboda. Nosaukums cēlies no nelielās Ohtirkas upītes, kuras nosaukums tjurku valodā nozīmē ‘Slinkā upe’. Līdz 1765. gadam Ohtirka bija kazaku pulka pilsēta. 1718. gadā Ohtirkā tika atvērta Krievijā pirmā tabakas manufaktūra.