Ukrainas Tautas Republika

Ukrainas Tautas Republika (UTR) (ukraiņu: Українська Народна Республіка) bija pirmā ukraiņu nacionālā valsts, kas radās Krievijas impērijas un Austroungārijas sabrukuma rezultātā 1918. gadā un tika sadalīta starp Polijas Republiku un Ukrainas PSR  Rīgas miera līguma rezultātā 1921. gadā.
Tomēr Ukrainas Tautas Republikas valdība trimdā turpināja darboties līdz 1992. gada 22. augustam, kad tās prezidents Mikola Plavjuks nodeva savas pilnvaras Ukrainas Republikas prezidentam Leonīdam Kravčukam.

Vēsture

Neilgi pēc Oktobra revolūcijas Ukrainas Centrālā Rada 1917. gada 20. novembrī pieņēma lēmumu dibināt Ukrainas Tautas Republiku. Turpretī 1917. gada 25. decembrī Harkovā tika nodibināta Padomju Ukraina kā Padomju Krievijas sastāvdaļa, kuru Padomju Krievijas valdība oficiāli atzina 1918. gada 1. janvārī. Savukārt Centrālā Rada 1918. gada 25. janvārī Kijevā proklamēja Ukrainas neatkarību un par pirmo premjerministru ievēlēja Vsevolodu Golubkoviču, bet jau janvāra beigās Kijevā notika boļševiku organizēts apvērsuma mēģinājums. Kad Sarkanā armija 8. februārī ieņēma UTR galvaspilsētu Kijevu, tās valdība evakuējās uz Žitomiru. 9. februārī Centrālā Rada Bresļitovskā parakstīja miera līgumu ar Centrālajām lielvalstīm, kurā apņēmās samaksāt kontribūcijas ar pārtiku, izejvielām, bet pretī saņēma atzīšanu un militāro palīdzību. Ukrainas rietumu daļā ienāca Vācijas (18. februārī) un Austroungārijas (28. februārī) karaspēki, kas 1. martā kopā ar UTR karaspēka vienībām ieņēma Kijevu.
Pēc  Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas Padomju Krievija apņēmās izvest Sarkano armiju no Ukrainas un tā līdz 1918. gada aprīļa beigām nonāca ķeizariskās Vācijas kontrolē.  Ar vācu armijas palīdzību ģenerālis Pavlo Skoropadskis 1918. gada 29. aprīlī veica valsts apvērsumu un pasludināja sevi par Ukrainas Valsts hetmani. Pēc Vācijas Novembra revolūcijas vācu karaspēks atstāja Ukrainu, hetmaņa vara tika gāzta un 1918. gada 14. decembrī varu atkal pārņēma Ukrainas Tautas Republikas valdība jeb "direktorija" ar Simonu Petļuru priekšgalā. UTR armijas Ģenerālštāba priekšnieka palīgs bija latviešu pulkvedis Pēteris Radziņš, bet štāba Ope­ratīvās daļas priekšnieks Jānis Ceplītis.
1919. gada 14. janvārī tika pasludināta Ukrainas PSR un 1919. gada 22. janvārī UTR apvienojās ar Rietumukrainas Tautas Republiku. 5. februārī Sarkanā armija ieņēma Kijevu. UTR direktorijas kontrolē martā bija tikai Podolija (tagadējie Vinnicas un Žitomiras apgabali).
1920. gada februārī gandrīz visu UTR teritoriju ieņēma Sarkanā armija. 1920. gada 25. aprīlī UTR valdība Varšavā noslēdza savstarpējās atzīšanas un militārās sadarbības līgumu ar Poliju, atsacīdamās no Galīcijas teritorijas. UTR karaspēka vienības kopā ar Polijas armiju piedalījās Kijevas ieņemšanā. 1920. gada augustā-septembrī UTR delegācija novērotājas statusā piedalījās Bulduru konferencē, bet Rīgas miera sarunās, kas notika no 1920. gada septembra līdz 1921. gada martam, vairs netika uzaicināta.
Pēc poļu-padomju kara beigām Polijas valdība ignorēja UTR atzīšanu un Rīgas miera līguma rezultātā Ukrainas teritorija tika sadalīta starp Polijas Republiku un Ukrainas PSR.
UTR valdība turpināja darboties Minhenē līdz 1992. gadam, kad tā oficiāli nodeva savas pilnvaras Ukrainas Republikas valdībai.

Attiecības ar Latviju

Pēc tam, kad Ukrainas Centrālā Rada 1918. gada 25. janvārī proklamēja Ukrainas neatkarību, Latviešu Pagaidu Nacionālā padome nolēma nosūtīt savu pārstāvi Kristapu Bahmani uz Kijevu, kas tur uzturējās līdz 1920. gada septembrim. 1919. gada 1. septembrī Rīgā ieradās Ukrainas Tautas Republikas konsuls Nikifors Bederovskis. 
Latvijas un Ukrainas delegācijas sadarbojās arī 1919. gada Parīzes miera konferences diplomātiskajās sarunās par savu valstu starptautisku atzīšanu. 
1920. gada augustā-septembrī UTR delegācija novērotājas statusā piedalījās Bulduru konferencē.