google/wiki40b huggingface dataset:
Sūrupi bāka (aizmugurējā vaduguns)

Raksturojums

Bākas augstums ir 22 m. Bāku veido apaļš, konisks akmens mūra tornis ar laternu un dubultu galeriju. Tornis ir baltā krāsā, laterna melna. Gaismas elements atrodas 66 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (1,5 s deg, 4,5 s pārtraukums, 4,5 s deg, 4,5 s pārtraukums). Gaismas signāls, atkarībā no virziena, redzams 15 vai 12 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, 24 stundas diennaktī.
Kvadrātnevienādība

Kvadrātnevienādību iedalījums

Kvadrātnevienādības iedala tāpat kā lineārās nevienādības.

Stingrās kvadrātnevienādības

Par stingrām kvadrātnevienādībām sauc kvadrātnevienādības, kuras satur zīmi  vai  .

Nestingrās kvadrātnevienādības

Par nestingrām kvadrātnevienādībām, sauc kvadrātnevienādības, kuras satur zīmi  vai .

Pilnās kvadrātnevienādības

Par pilnām kvadrātnevienādībām sauc kvadrātnevienādības, kur visi trīs koeficienti ,  un  ir no nulles atšķirīgi skaitļi.

Nepilnās kvadrātnevienādības

Par nepilnām kvadrātnevienādībām sauc kvadrātnevienādības, kurās kaut viens no koeficientiem  vai  ir vienāds ar nulli.

Kvadrātnevienādības risinājums

Atrisināt nevienādību nozīmē atrast visus tās atrisinājumus (norādīt atrisinājuma intervālu) un pierādīt, ka nevienādībai citu atrisinājumu nav.
Etiķskābe

Vēsture

Vīna etiķa veidā etiķskābe bija pazīstama jau senatnē. Pēc Plīnija nostāsta, Kleopatra lietojusi dzērienu no etiķī izšķīdinātām pērlēm. Taču koncentrētu etiķskābi iemācījās iegūt tikai pirms apmēram 250 gadiem.

Atrašanās dabā

Etiķskābe ir ļoti izplatīta augu valstī. Dažreiz augi satur etiķskābi brīvā veidā, bet biežāk esteru veidā. Etiķskābe atrodama arī dažu dzīvnieku izdalījumos. Daudzi mikroorganismi, sēnītes un baktērijas spēj sašķelt organiskas vielas līdz etiķskābei. Tādēļ etiķskābe veidojas skābā pienā, sierā un it sevišķi spirtu saturošu šķidrumu etiķskābās rūgšanas procesā.

Īpašības

Etiķskābes ūdens šķīdumiem blīvuma maksimums (1070 kg/m³) ir pie koncentrācijas 77%, kas atbilst monohidrātam. Tādēļ iespējams, ka 77% etiķskābe īstenībā ir etiķskābes ortoforma CH₃C(OH)₃.
Arheji

Atklāšanas vēsture

Atšķirības starp arhejiem un citām baktērijām 1977. gadā atklāja ASV zinātnieku grupa Karla Vouza vadībā, veicot 16S rRNS salīdzinošo analīzi. Mikroskopā vizuāli nav iespējams atrast atšķirības starp arhejiem un baktērijām. Arheji ir tuvi baktēriju grampozitīvajām formām un vairojas līdzīgi baktērijām, bināri daloties, pumpurojoties vai fragmentējoties.
Sprīdītis (animācijas filma)

Sižets

Animācijas filmas pamatā ir Annas Brigaderes luga par Sprīdīti.
Orlova (Čehija)

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1227. gadā. Bija neievērojama apdzīvota vieta līdz 19. gadsimtam, kad apkārtnē sākās ogļu ieguve. Pēc Pirmā pasaules kara - Čehoslovākijas sastāvā. 1922. gadā tai tika piešķirtas pilsētas tiesības. Pēc 1938. gada Minhenes vienošanās pilsētu ieņēma poļu karaspēks, bet pēc Otrā pasaules kara sākuma - vācieši. Pēc kara, pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
15. marts

15. marts ir gada 74. diena pēc Gregora kalendāra (75. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 291 dienas.
Velsas braucamais ponijs

Izskats un raksturs

Velsas braucamais ponijs ir vislielākais no visiem Velsas ponijiem. Tā mazākais pieļaujamais augums ir 1,37 m. Ir organizācijas, kas neierobežo maksimālo augumu, bet ir organizācijas, kas ir noteikušas maksimālo pieļaujamo augstumu skaustā 1,48 m. Ponijs ir izturīgs un viegli uzturams.
Velsas braucamais ponijs ir spēcīgi būvēts, ar kompaktu augumu, tas ir spēcīgs un elegants. Galva kā visiem Velsas ponijiem ir smalki veidota, ar taisnu profils, lielas acis, mazas ausis. Kājas ir paīsas, atbilstoši poniju proporcijām. Ērzeļiem ir spēcīgi, muskuļaini kakli, ķēvēm kakli ir smalkāki. Līdzīgi Velsas braucamā tipa ponijam sekcijai C arī Velsas braucamajam ponijam ir skaistas, enerģiskas gaitas, ar augstu priekškāju kustību rikšos, ko ponijs ir mantojis no Norfolkas rikšotāja. 
Velsas braucamais ponijs var būt jebkurā krāsā, izņemot raibās krāsas kā dārka un lāsumaina. Visretāk sastopamā krāsa ir sirma. Un tam bieži ir baltas zīmes uz galvas un kājām. Velsas braucamos ponijus pamatā lieto iejūgam, bet tie tiek izmantoti arī kā jājamzirgi, tie ir lieliski sporta zirgi konkūram.

Vēsture

Velsas braucamā ponija tips tika izveidots 15. gadsimtā kā bruņinieku ponijs. Velsas kalnu ponijs tika krustots ar arābu zirgu un jebkādām pieejamām lielākām zirgu šķirnēm, dati par to lietošanu nav saglabājušies.
18. un 19. gadsimtā tika nolemts, krustojot ar lielāka auguma šķirnēm, iegūt lielāku un jaudīgāku poniju. Tas tika krustots ar Norfolkas rikšotāju Trotting Comet un Jorkšīras braucamo zirgu True Briton, kura māte bija arābu zirgs. Alonzo the Brave bija Haknejas zirgs, lai gan cilstrakstos ir redzams, ka ērzelis ir bijis Derlija arābu zirga pēctecis. Cymro Llwyd bija arābu zirga un Norfolkas rikšotāja krustojums, un tā palsā krāsa joprojām ir redzama Velsas braucamajos zirgos mūsdienās.
Velsas braucamais zirgs kļuva ļoti iecienīts ar savu spēku un eleganci, to plaši izmantoja armijas vajadzībām, gan lai vilktu smago armijas tehnik, gan kā jājamzirgu. To izmantoja arī vietējie zemnieki kā darba zirgu. Mūsdienās Velsas braucamo poniju krusto ar tīrasiņu zirgiem un iegūst lieliskus sporta zirgus.
2010. gada Pasaules čempionāts hokejā — F grupa

2010. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles F grupā norisinājās no 14. līdz 18. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja "SAP Arena", Manheimā.
Zinātņu akadēmijas augstceltne

Vēsture

Zinātņu akadēmijas augstceltne ir celta vietā, kur līdz 1812. gadam bija maza luterāņu kapsētiņa (Jēzus baznīcas kapsēta) un baznīca. Lai uzbūvētu Kolhoznieku namu, tika nojaukts arī izcils krievu klasicisma laika arhitektūras piemineklis — tirgotavu rindas. Lai arī tobrīd koka ansamblim bija arhitektūras pieminekļa statuss, nekādi iebildumi pret tā nojaukšanu neradās.
Sākotnējā iecere bija būvēt Kolhoznieku namu. Tajā būtu lauksaimniecības izglītības centrs, divas konferenču zāles un mācību laboratorijas. Bija iecerēta arī izstāžu zāle, bibliotēka un viesnīca ar 320 vietām augstajā torņa galā. Lielāko konferenču zāli rotātu krievu un padomju zinātnes korifeju portreti un grandiozs griestu gleznojums par laimīgo padomju dzīvi.
Realitātē tā arī neviena diena netika izmantota šai idejai. Kad celtniecība tuvojās beigām, jau pēc Staļina nāves, kļuva skaidrs, ka kolhoznieki nevar atļauties apsaimniekot namu. Turklāt ap šo laiku jaunais padomju valsts līderis Ņikita Hruščovs bija izlēmis, ka lauksaimniecības zinātnei jāattīstās laukos, nevis galvaspilsētā.
Īsti precīzi ēkas pabeigšanas laiku nav iespējams pateikt, gan tāpēc, ka to nodeva pakāpeniski pa stāviem, gan arī tāpēc, ka padomju dokumentiem nevar pārāk uzticēties, jo nodošanas termiņš bieži tika kavēts. Lēmums par projekta sākšanu tika pieņemts 1951. gada 17. februārī. Augstceltnes būvniecība tika uzsākta 1951. gadā. Zinātņu akadēmijas augstceltnes pieņemšanas un nodošanas oficiālais akts parakstīts 1959. gada 31. decembrī, lai gan daļu ēkas sāka apdzīvot jau divus gadus agrāk. Galīgais punkts būvniecībai pielikts tikai 1961. gadā. Ēku atklāja Vilis Lācis vienlaikus ar PSRS šaha čempionātu.
Putni, zvēri un radinieki

Apraksts

Darelu ģimene pārcēlās uz saulaino Korfu, kad Džerijam bija desmit gadi. Galvenie grāmatas personāži ir māte Luīza, vecākais brālis un rakstnieks Larijs, uz ieročiem "ķertais" vidējais brālis Leslijs, māsa Margo, suns Rodžers, ģimenes draugi ārsts un Džerija skolotājs Teodors Stefanidis un taksists Spiro, ekscentriskie vietējie grieķu zemnieki un zvejnieki.
Stāsti piebārstīti jautrām anekdotēm un bagātīgiem, tēlainiem vietējās faunas un floras aprakstiem. Kā visās triloģijas grāmatās, Darels dzīvi un izteiksmīgi apraksta savus pārgājienus, lai iepazītu un kolekcionētu dzīvniekus vai to mazuļus.
Grāmata iesākas ar stāstījumu par Džeralda un mātes braucienu uz Londonu, lai apmeklētu sasirgušo Margo. Džeralds šādi raksta par savām izjūtām pēc māte paziņojuma, ka viņi dodas atpakaļ uz Korfu: " Es vairs neklausījos. Visa mana būtne plūda pāri sajūsmā. Mēs dodamies atpakaļ uz Korfu. Mēs pametam putekļaino, bezdvēselisko, absurdo Londonu. Mēs atgriežamies pie apburošajām olīvu birzīm un zilās jūras, pie siltuma un mūsu draugu smiekliem, pie garajām, laimīgajām un vieglajām dienām."
Katras grāmatas nodaļa ir pabeigts stāsts, un to izkārtošanā Darels nesekoja notikumu hronoloģiskai secībai.
Oksidēšanas pakāpe

Oksidēšanas pakāpe ir ķīmiskā elementa atoma nosacīts elektriskais lādiņš molekulā (pieņemot, ka savienojums sastāv no joniem un elektronu pāreja no viena atoma pie otra ir pilnīga). Par oksidēšanas pakāpi (retumis oksidēšanas stāvokli) šis lielums nosaukts tādēļ, ka elektronu atdošana, veidojoties ķīmiskajai saitei, ir oksidēšanās. Oksidēšanas pakāpe ir pozitīva, ja elektroni ir atvilkti nost no atoma un negatīva, ja tie ir pievilkti klāt atomam.
Kovalentajos savienojumos oksidēšanas pakāpe ir skaitliski vienāda ar pievilkto vai atvilkto elektronu pāru skaitu (kovalentās saites veidošanā vienmēr piedalās divi elektroni). Tie atomi, kuri dotajā savienojumā ir elektronegatīvāki, elektronus pievelk sev klāt. Piemēram, slāpeklis ir elektronegatīvāks par ūdeņradi un amonjaka NH₃ molekulā trīsvērtīgā slāpekļa oksidēšanas pakāpe ir −3. Savukārt slāpekļa trifluorīda NF₃ molekulā trīsvērtīgajam slāpeklim oksidēšanas pakāpe ir +3, jo fluors ir elektronegatīvāks.
Oksidēšanas pakāpes skaitliskais lielums bieži (bet ne vienmēr) ir vienāds ar elementa vērtību. Vienkāršās vielās atomu oksidēšanas pakāpes ir 0, kaut arī vērtība ir cita (piemēram, F₂ molekulā fluora vērtība ir 1, bet N₂ molekulā slāpekļa vērtība ir 3). Tāpat oksidēšanas pakāpe atšķiras no vērtības, ja molekulā ir savstarpēji savienojušies vienādi atomi (piemēram, etāna C₂H₆ molekulā oglekļa oksidēšanas pakāpe ir -3, kaut gan vērtība, kā parasti organiskos savienojumos, ir 4). Propāna C₃H₈ molekulā oglekļa oksidēšanas pakāpe jau ir daļskaitlis. Neitrālā molekulā atomu oksidēšanas pakāpju algebriskā summa vienmēr ir nulle.
Oksidēšanas pakāpi parasti ķīmiskās formulās apzīmē virs elementa simbola, vispirms rakstot zīmi, tad ciparu (apzīmējot jonu lādiņus, vispirms raksta ciparu, tad zīmi).
 \stackrel{+1}{\mbox{Na}} \stackrel{-1}{\mbox{Cl}},   \stackrel{+2}{\mbox{Mg}} \stackrel{-1}{\mbox{Cl}}_{2},   \stackrel{-3}{\mbox{N}} \stackrel{+1}{\mbox{H}}_{3},   \stackrel{+2}{\mbox{C}} \stackrel{-2}{\mbox{O}},   \stackrel{+4}{\mbox{C}} \stackrel{-2}{\mbox{O}}_{2}, 
 \stackrel{+1}{\mbox{Cl}} \stackrel{-1}{\mbox{F}},   \stackrel{+1}{\mbox{H}} \stackrel{+5}{\mbox{N}} \stackrel{-2}{\mbox{O}}_{3},   \stackrel{-4}{\mbox{C}} \stackrel{+1}{\mbox{H}}_{4},   \stackrel{+1}{\mbox{K}} \stackrel{+7}{\mbox{Mn}} \stackrel{-2}{\mbox{O}}_{4}. 
Nestehiometriskiem savienojumiem oksidēšanas pakāpes jēdziens nav pielietojams.
Stars

Stars ir taisnes viena daļa kopā ar punktu, kurš to sadala divās daļās. Šo punktu sauc par stara sākumpunktu. Parasti starus apzīmē ar vienu mazo burtu vai diviem lielajiem burtiem. Stara nosaukumu pieraksta no tā sākumpunkta, ja uz taisnes atrodas vēl kāds punkts.
Ata Kronvalda fonds

Ata Kronvalda fonds ir sabiedriska organizācija, kuras uzdevums ir Latvijas talantīgāko skolēnu apzināšana un viņu izglītības sekmēšana.
Ik gadu Ata Kronvalda fonds aicina izvirzīt skolotājus, kuru ieguldījums talantīgo skolēnu apzināšanā un viņu tālākizglītošanā, kā arī skolēnu zinātniskās pētniecības darba vadīšanā ir nozīmīgs visā valstī, lai viņiem pateiktu paldies un pasniegtu Ata Kronvalda fonda prēmiju. Tradicionāli apbalvošanas ceremonija notiek Latvijas Valsts prezidenta pilī.

Dibinātāji

Fondu 1993. gadā dibināja Latvijas Republikas Izglītības ministrija, Latvijas Skolēnu zinātniskā biedrība, akciju sabiedrība "Izglītība", Agnis Andžāns (Latvijas Universitāte), Henriks Danusēvičs (Latvijas Tirgotāju asociācija), Dzintra Paegle (Latvijas Universitāte), Andris Tomašūns (Vidzemes augstskola), Ināra Akmene un Aija Ozola (LR Izglītības un zinātnes ministrija).

Balvas

Labākajām skolām par sasniegumiem skolēnu zinātniski pētnieciskajā darbībā, mācību priekšmetu olimpiādēs un radošajās skatēs pasniedz balvas "Lielā Pūce" un "Mazā Pūce".
Semafors

Semafors (franču: Sémaphore, no grieķu: σήμα (sēma) — ‘zīme’ un φορός (foros) — ‘nesējs’) ir optiska stacionāra signālierīce ar signālplāksnēm (spārniem), agrāk bieži izmantota uz dzelzceļiem. Semaforus izmanto arī jūrniecībā signālu nodošanai kuģiem.
Dzelzceļa semafors sastāv no metāla masta, kurā iestiprināts viens vai vairāki kustīgi spārni un signālgaismas. Spārnu stāvokli maina ar speciālu vinču. Semafora normāls stāvoklis ir aizvērts (kad spārns ir 90° leņķī pret mastu, bet naktī redzama sarkana gaisma). Atvērtā stāvoklī semafora spārns pacelts 135° leņķī pret mastu, naktī redzama zaļa uguns (ceļš brīvs). Papildu spārni paredzēti ātruma samazināšanas norādījumiem un citiem mērķiem. Normālā stāvoklī tie novietoti gar mastu un nav redzami.
Mūsdienās semafori gandrīz pilnīgi aizstāti ar luksoforiem. Semafori saglabāti Latvijas dzelzceļa vēstures muzejā Rīgā un Jelgavā, kā arī saglabājies bijušās līnijas Ainaži—Valmiera semafors Ainažos, netālu no bākas.
Jānis Ozoliņš (komponists)

Dzīvesgājums

1930. gadā pabeidza Jelgavas Skolotāju institūtu, 1935. gadā absolvēja Latvijas konservatorijas Mūzikas pedagoģijas nodaļu.
No 1930. līdz 1941. gadam strādāja par skolotāju. 
Otrā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Ivanovu, kur dibināja un vadīja Latvijas PSR Valsts mākslas ansambļa kori (1942—1944), pēc atgriešanās Rīgā  bija Latvijas PSR Valsts kora mākslinieciskais vadītājs un diriģents (1944—1953), līdztekus arī Latvijas PSR Valsts filharmonijas mākslinieciskais vadītājs (1946—1948). 1951. gadā sāka pasniegt Latvijas Valsts konservatorijā, no 1951. līdz 1977. gadam bija tās rektors.
Ozoliņš bija virsdiriģents vairākos Vispārējos latviešu Dziesmu un Deju svētkos. Ir vairāk nekā 300 kora un apmēram 40 solo dziesmu autors.
1944. gadā kļuvis par Latvijas Komponistu savienības biedru. 1965. gadā saņēmis Latvijas PSR Tautas mākslinieka goda nosaukumu. Saņēmis trīs PSRS Darba Sarkanā Karoga ordeņus, Sarkanās Zvaigznes ordeni un ordeni "Goda Zīme".
5. mikroautobusu maršruts (Jūrmala)

Maršruts

Bulduri — Ķemeru stacija mikroautobusi kursē šādās ielās: Meža prospekts, Lienes iela, Jomas iela, Zigfrīda Meierovica prospekts, Dubultu prospekts, Mellužu prospekts, Asaru prospekts, Talsu šoseja, Mazā Nometņu iela, Tallinas iela, Artilērijas iela, Satiksmes iela, Skolas iela, Talsu šoseja, Kolkas iela, Jaunķemeru ceļš, Tūristu iela, Emīla Dārziņa iela, Tukuma iela, Robežu iela, Jāņa Rozentāla iela, Brocēnu iela.
Ķemeru stacija — Bulduri mikroautobusi kursē šādās ielās: Brocēnu iela, Tukuma iela, Emīla Dārziņa iela, Tūristu iela, Jaunķemeru ceļš, Kolkas iela, Talsu šoseja, Skolas iela, Satiksmes iela, Tallinas iela, Mazā Nometņu iela, Talsu šoseja, Asaru prospekts, Mellužu prospekts, Strēlnieku prospekts, Dubultu prospekts, Zigfrīda Meierovica prospekts, Jomas iela, Lienes iela, Meža prospekts, Dikļu iela, Edinburgas prospekts, Indras iela, Meža prospekts.

Vēsture

5. autobuss tika atklāts 2018. gada 12. februārī apvienojot 3 mikroautobusu maršrutus – 10., 10a. un 11.
Līdz 2005. gadam 5. autobusu maršruts kursēja citā maršrutā Krastciems - AO Sloka, bet mazā pasažieru skaita dēļ tika slēgts.
Spārnene

Spārnene (latīņu: castrum Sparnene) bija zemgaļu pilsnovads starp Dobeni, Dobeli, Tērveti un Žagari tagadējā Auces novada austrumu daļā (Bēnes pagasts, Īles pagasts, Lielauces pagasts), kuru pēc Zemgales sadalīšanas līguma 1254. gada aprīlī piešķīra Rīgas arhibīskapijas domkapitulam. Dalīšanas līgumā minēts, ka Spārnenes zemē ietilpst Lielauces ezers (stagnum que ... Autzil) un Bērzes upe (Bersene). Spārnenes pārvaldei tika iecelts savs fogts, kuru padzina 1259. gada Zemgaļu sacelšanās laikā.
Domkapituls paturējis Spārnenes novadu arī pēc tam, kad 1272. gadā tam nācās atdot Dobenes novadu Livonijas ordenim. Spārnenes galvenais pilskalns atradies Īles Spārnukalnā, Spārnu ezera krastā.
Piparu rinda

Izplatība

Vārpastu dzimta izplatīta mērenajā joslā un subtropu klimata joslā, piparu — subtropu un tropu klimatā, jo sevišķi daudzveidīgi Dienvidamerikas ziemeļdaļā un ekvatoriālajā dienvidaustrumu Āzijā. Aristolohijas sastopamas tropu un mērenā klimata joslās gandrīz visā pasaulē.

Veģetācija

Piparu dzimtas augi raksturīgi ēnainos, mitros tropu un subtropu mežos. Vairākums peperomiju ir epifīti Amerikas dienvidu un centrālās daļas un dienvidaustrumu Āzijas lietus mežos, savukārt Āfrikā to ir maz — tikai 20 sugas. Dzimtā dominē zemieņu augi līdz 400 m v.j.l..
Vārpastu dzimtas augi Ziemeļamerikā un dienvidaustrumu Āzijā visbiežāk aug ļoti dažādās mitrās vietās — no sāļūdens dūksnājiem okeānu piekrastē līdz slapjām ieplakām kalnos, upju ielejās un applūstošu ieplaku malās.
Aristolohijas aug pārsvarā ēnainos, mitros mežos no zemienēm līdz apmēram 180 m v.j.l. Dienvidamerikā un Centrālamerikā bieži kā kāpelējošas liānas lietus mežu laucēs un apmalēs. Kumeļpēdas sastopamas salīdzinoši sausākos un mazāk noēnotos biotopos. Sausienēs aristolohojas dzimtas augu ir maz, izņēmums ir sausās klinšu nogāzēs vai skujkoku un ozolu mežos Savienotajās Valstīs un Meksikā.
Mārcienas muiža

Mārcienas muiža (vācu: Martzenhof, Martzen) bija muiža Mārcienas pagasta teritorijā. 19. gadsimtā tā piederēja Tranzē un Maidelu dzimtām. Mārcienas muižas pils nodedzināta 1905. gada nemieru laikā, līdz mūsdienām nav saglabājusies.

Vēsture

Muiža izveidojusies Rīgas arhibīskapijas Bērzaunes draudzes novadā netālu no senākā Mārcienas pilskalna. Līdz Livonijas konfederācijas sabrukumam muiža piederēja Tīzenhauzenu dzimtai.  
Pēc Zviedru Vidzemes 1680. gada muižu redukcijas tā bija Zviedrijas valsts īpašums, bet pēc Lielā Ziemeļu kara Krievijas impērijas kroņa īpašums. 
1761. gadā ķeizariene Elīzabete par nopelniem Septiņgadu karā Mārcienas muižu kopā ar Annas, Nītaures un Mores muižām piešķīra senatoram un ģenerālgubernatoram grāfam Vilhelmam Georgam fon Fermoram (1702-1771).
1785. gadā muižu iegādājās H. Fromholds. 1801. gadā muižu ieķīlāja, bet 1810. gadā par tās īpašnieku kļuva apriņķa maršals A. fon Tranzē. 1830. gadā uzcēla muižas kungu māju, kas bijusi liela trīs stāvu ēka ar velvētiem pagrabiem un kārniņu jumtu. 1873. gadam tās īpašnieks barons Juliuss fon Tranzē sadalīja un izpārdeva visus savus īpašumus. Mārcienas muižas pili 1885. gadā iegādājās Vidzemes guberņas landrāts V. fon Maidels, kas līdz 1887. gadam to lika pārbūvēt provinciāla neobaroka formās. 
Daļu no muižas saimniecības izpirka brāļi Jānis un Bērtulis Birņi, nodalītajam īpašumam tika dots vārds „Patmalnieki”, vēl vēlāk – „Lejas Patmalnieki”. Ap 1908. gadu Lejas Patmalniekus nopirka Johans Gotlībs Hanšmanis, kas pārbūvēja  dzīvojamo ēku. 
Mārcienas muižas pili nodedzināja 1905. gada revolūcijas laikā, bet pēc nostāstiem pili 1918. gadā pirms tās nokļūšanas lielinieku varā esot aizdedzinājis muižas īpašnieks barons fon Maidels, kas pēc tam nošāvies.
Pēc 1920. gada zemes reformas Mārcienas muižu ar Pilskalna, Jauno un Viļuma pusmuižu sadalīja 154 vienībās 1610 ja kopplatībā, muižas centrā atradās valsts ferma, aptieka, pasta nodaļa un pienotava. 
Pēc Latvijas okupācijas 1957. gadā pie Mārcienas muižas uzbūvēja Padomju armijas kara bāzi. 
2006. gadā Solimu ģimene kādreizējās Mārcienas Lejas Patmalnieku pamatskolas ēkās (vēsturiskajā Patmalnieku muižā) izveidoja spa viesnīcu „Mārcienas muiža”.

Mūsdienās

No Mārcienas muižas pils saglabājušās vienīgi staļļu drupas un dārzniecības māja. Savukārt Lejas Patmalniekos 1,5 km attālumā no Mārcienas ciema saglabājies vēsturiskais Patmalnieku muižas ēku komplekss – kungu nams, stallis, lopu kūts, klēts un dārza māja, saimes māja, kalve, vienīgi dzirnavas pie strauta sabombardētas Otrā pasaules kara laikā.
Gunārs Kūtris

Biogrāfija

1983. gadā absolvēja Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti, 1994. gadā šajā fakultātē arī ieguvis tiesību zinātņu maģistra grādu. Papildinājis zināšanas Federālā izmeklēšanas biroja Nacionālajā akadēmijā ASV, Federālo tiesībsargājošo iestāžu apmācību centrā ASV un Japānas Tieslietu ministrijas Pētījumu un apmācību institūtā.
Laikā no 1982. līdz 1985. gadam bijis Latvijas Valsts universitātes Juridiskās fakultātes kriminālistikas laboratorijas vadītājs, pēc tam līdz 1990. gadam strādājis fakultātes Krimināltiesisko zinātņu katedrā kā vecākais pasniedzējs, kopš 1990. gada ir fakultātes Krimināltiesisko zinātņu katedras lektors. No 1990. līdz 1996. gadam G. Kūtris bija Latvijas Ģenerālprokuratūras Metodikas nodaļas virsprokurors, pēc tam līdz 2001. gadam strādājis Valsts ieņēmumu dienestā, kur vadījis Finanšu policijas pārvaldi.
2001. gadā kļuva par Tieslietu ministrijas valsts sekretāra Aivara Maldupa vietnieku, laikā no 2003. līdz 2004. gadam pats bijis valsts sekretārs.
2004. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes tiesā, līdz 2006. gadam esot viens no tiesnešiem, tad līdz 2007. gadam — tiesas priekšsēdētāja vietnieks. 2007. gadā G. Kūtris kļuva par Satversmes tiesas priekšsēdētāju, stājoties Aivara Endziņa vietā. Viņš šajā amatā atradās līdz 2014. gada februārim, kad G. Kūtri nomainīja Aija Branta, jo viņam beidzās maksimālais 10 gadu termiņš Satversmes tiesas tiesneša amatā.

Politiskā darbība

2014. gadā G. Kūtris bija partijas "No sirds Latvijai" veidotāju skaitā. No tās saraksta rudenī arī ievēlēts 12. Saeimā. 12. Saeimā kļuvis par Saeimas sekretāra biedru Saeimas prezidijā.
2018. gada maijā paziņoja, ka izstājas no partijas "No sirds Latvijai" un 13. Saeimas vēlēšanās kandidēs no Zaļo un Zemnieku savienības, jo "politiskā spēka programmā ir tās pašas vērtības, tajā skaitā konservatīvās, kuras viņš pārstāv, un atšķirības ir vien niansēs". 13. Saeimas vēlēšanās G. Kūtris nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu, lai tiktu ievēlēts Saeimā.

Privātā dzīve

Precējies, 2 bērni. Pārvalda latviešu, latgaliešu, angļu un krievu valodu, brīvajā laikā nodarbojas ar puķkopību, jo sevišķi ar gladiolu šķirņu kolekcionēšanu.
Považska Bistrica

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1316. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums bija Vāgbesterce (ungāru: Vágbeszterce). Tomēr jau 15. gadsimtā pilsētas lietvedības valoda bija slovāku, kas tolaik bija liels retums. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pilsētas attīstībai impulsu deva ieroču rūpnīcas Roth atvēršana 1929. gadā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (97.72 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (81,10 %), nereliģiozi (12,18 %).
Považska Bistrica ir tenisista Mihala Mertiņāka (Michal Mertiňák, 1979) un hokejista Andreja Mesāroša (Andrej Meszároš, 1985) dzimtā pilsēta.
Jans Ulrihs

Personīgā dzīve

Pēc karjeras beigām Ulriham bijušas problēmas ar alkohola un narkotiku atkarību, kā arī vardarbības izpausmēm to ietekmē.
Hermanis Veils

Dzīvesstāsts

Dzimis Elmshornā, ģimnāzijā mācījies Altonā. No 1904. līdz 1908. gadam Genteingenē un Minhenē studēja matemātiku un fiziku. Doktora disertāciju aizstāvēja pie Dāvida Hilberta. Vēlāk kļuva par Alberta Einšteina kolēģi Cīrihes Augstākajā tehniskajā skolā. 1921. gadā uz Cīrihi pārcēlās arī Ervīns Šrēdingers, un kļuva par Veila tuvu draugu. 1930. gadā Veils ieņēma Hilberta vietu Getingenes Universitātē, tomēr 1933. gadā, nākot pie varas nacistiem, devās uz ASV, daļēji tāpēc, ka Veila sieva bija ebrejiete. Līdz 1951. gadam Veils strādāja Prinstonā, Padziļināto studiju institūtā.
Ieva Alberte

Apbalvojumi

Par rakstu "Pa ceļam uz savu rajonu" 2005. gadā saņēmusi Iecietīgās žurnālistikas balvu "Zebra".
2010. gadā bija Latvijas fināliste Eiropas Savienības Veselības balvai žurnālistikā par rakstu "Jums ir skaista akna!".