Hiēnsuns

Izskats

Hiēnsuņa kažoka krāsa ir neregulāri plankumaina, plankumus veido trīs krāsas: melna, dzeltena un balta. Plankumu raksts katram īpatnim ir savādāks. Zinātniskais nosaukums Lycaon pictus ir cēlies gan no grieķu valodas "lycaon" - vilks, gan latīņu valodas "pictus" - gleznots.
Hiēnsuņa ķermeņa garums ir apmēram 100 cm, astes garums 30–45 cm, ķermeņa augstums skaustā 75 cm, svars 17—36 kg. Tēviņi ir nedaudz lielāki par mātītēm. Hiēnsuņi, kas dzīvo Āfrikas dienvidos, ir lielāki par tiem, kas dzīvo austrumos un rietumos. Hiēnsuns ir vienīgais suņu dzimtas pārstāvis, kuram nav liekā pirksta uz priekškājām.
Tam ir 42 zobi, un priekšdzerokļi ir lielāki kā citiem suņu dzimtas dzīvniekiem. Tas ļauj labāk sagrauzt kaulus. Hiēnsuņi, tāpat kā hiēnas savā diētā patērē daudz kaulu. Hiēnsuņiem ir visspēcīgākais sakodiens no visiem mūsdienās dzīvajiem plēsējiem. Tas tiek vērtēts ar koeficientu 142, ko nosaka, vērtējot sakodiena spēku pret dzīvnieka masu.

Reprodukcija

Hiēnsuņiem mazuļi dzimst visu gadu. Parasti piedzimst 2—19 kucēni, visbiežāk piedzimst 10. Mātītei starp metieniem paiet 12—14 mēneši, bet, ja visi kucēni nomirst, nākamais metiens var būt jau pēc 6 mēnešiem. Grūsnības periods ilgst 70 dienas. Hiēnsuņi ieņem citu dzīvnieku izraktas alas, kurās audzina kucēnus. Mātīte zīda kucēnus apmēram 10 nedēļas, pēc 3 mēnešiem ala tiek pamesta, un jaunie hiēnsuņi skrien kopā ar visu baru. 8—11 mēnešu vecumā tie sāk medīt nelielus dzīvniekus, bet pilnībā pieauguši hiēnsuņi ir 12—14 mēnešu vecumā.
Mātītes pamet savu dzimto baru 14—30 mēnešu vecumā. Tās pievienojas citam hiēnsuņu baram, kuram trūkst dzimumbriedumu sasniegušas mātītes. Tēviņi paliek savā dzimtajā barā uz mūžu. Hiēnsuņu barā mātītes savā starpā sacenšas, lai iegūtu tēviņu, kurš viņām palīdzētu audzināt mazuļus. Parasti vienam tēviņam ir viena vai divas mātītes, bet tikai vadošā mātīte pārojas. Mazuļus bieži sargā arī citi bara locekļi, kamēr māte piedalās medībās.

Ieradumi

Hiēnsuņi veido ļoti lielus barus, vienā barā var būt 100 vai vairāk īpatņu. Hiēnsuņu barā katram dzimumam ir sava hierarhija. Mātītēm alfa hiēnsuns ir visvecākā mātīte, ja tā nomirst, bieži alfa statusu pārņem tās vecākā meita. Par tēviņu vadoni būs visu tēviņu tēvs. Dominance tiek noskaidrota bez kautiņiem.
Medībās hiēnsuņi dodas barā. Bars dzen upuri ilgstoši, kamēr tas nogurst. Apmēram 80% medību beidzas veiksmīgi. Medījot bars savā starpā koordinē upuru dzīšanu, savstarpēji sarejoties, kas vairāk atgādina putnu čivināšanu, nekā suņu riešanu. Pēc veiksmīgām medībām bars nogādā gaļu tiem bara locekļiem, kas palikuši pie alām, sargājot mazuļus, kā arī tiek pabaroti visi jaunuļi, savainotie, slimie vai vecie bara locekļi, kas paši nespēj piedalīties medībās.
Hiēnsuņi parasti medī vidēja izmēra zālēdājus, tādus kā impalas. Tie labprāt medī arī strausus. Ir hiēnsuņu bari, kas medī arī lielos dzīvniekus, kā zebras un gnu. Lai medītu lielos zālēdājus, baram uzbrukuma brīdī ir jābūt ļoti labi koordinētam. Katram ir iedalīta loma upura nogāšanā; viens saķer upuri aiz astes, cits aiz zoda, bet citi uzmetas tam mugurā. Šo paņēmienu hiēnsuņu bars lieto arī, lai nomedītu žirafes mazuli vai bifeli. Hiēnsuņi bieži sāk ēst savu upuri, kamēr tas ir vēl dzīvs. Tomēr zinātniskie pētījumi ir noskaidrojuši, ka hiēnsuņu upuri nomirst ātrāk nekā lauvu un leopardu upuri, kas tiek nogalināti, tiem pārkožot rīkli. Lielo zālēdāju medību taktiku hiēnsuņi iemācās no saviem vecākiem, tā tiek nodota no paaudzes uz paaudzi. Interesants fakts ir tas, ka ne visi hiēnsuņu bari māk medīt lielos dzīvniekus.
Lai panāktu laupījumu, hiēnsuņi var skriet ar ātrumu līdz pat 50 km/h.