Uldis Bērziņš

Biogrāfija

Dzimis kā Uldis Egīls Valdemārs Bērziņš 1944. gadā Rīgā stacijas priekšnieka palīga Pauļa Jāņa Bērziņa un viņa sievas Sebastianas Birutas, dzimušas Vītolas (1922–2004), ģimenē.
Viņa mātes vecāki nākuši no Neretas puses Sēlijā, vectēvs Jānis Vītols (1876–1951) bija 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulka virsnieks, piedalījās Ziemassvētku kaujās, vecmāmiņa Marija Vītola (1879–1971) nāk no Rites pagasta.
1952. gadā viņa māte otro reizi apprecējās ar Leonīdu Ozoliņu. Uldi Bērziņu pamatā audzinājusi vecmāmiņa.
Bērnību Uldis Bērziņš aizvadījis plašā dzīvoklī Kr. Barona ielā 26. Mācījās Rīgas 40. vidusskolā (1951), Rīgas Natālijas Draudziņas 7. vidusskolā (1952–1962). Pirmie dzejoļi tapuši trīspadsmit gadu vecumā 1957. gadā, bet dzejolis "Streiks" publicēts 1963. gadā izdevumā "Universitāte", Nr. 6. 
1962. gadā viņš uzsāka latviešu valodas un literatūras studijas LVU Vēstures un filoloģijas fakultātē, 1964. gada rudenī tika iesaukts Padomju armijā. 
1968. gada rudenī ar LVU Filoloģijas fakultātes norīkojumu U. Bērziņu ieskaitīja Ļeņingradas Valsts universitātes Austrumu fakultātē turku valodas un literatūras specialitātes (tirkoloģija) otrajā kursā. 1971. gadā viņš saņēma diplomu turku filoloģijā, persiešu un turku filoloģijas studijas turpināja Maskavas Valsts Universitātes Āzijas un Āfrikas valstu institūtā (1973–1974). 1974. gadā apprecējās ar PSRS ZA Austrumpētniecības institūta aspiranti Jeļenu Staburovu. 
1974. gada 19. decembrī viņu uzņēma Latvijas PSR Rakstnieku savienībā. Ieteikumus uzņemšanai RS rakstīja tulkotāja Marija Šūmane, dzejnieki Jānis Sirmbārdis un Ojārs Vācietis.
Pirmais Ulda Bērziņa dzejoļu krājums "Piemineklis kazai" pēc ilgas aizkavēšanās iznāca 1980. gadā, kad autors jau bija sasniedzis 36 gadu vecumu.
Uldis Bērziņš papildinājās Prāgas Kārļa Universitātes un Bratislavas Universitātes vasaras skolās (1976–1982).
1983. gadā apmeklēja uzbeku valodas studijas Taškentas Valsts Universitātē. Viņa atdzejojumā latviski iznāca dzejnieku Rasula Rza (1972), Fāzila Hisni Dāglardžas (1974, 1880), Šimborskas (1979) un Saadī (1981) dzejoļu krājumi.
1986. gadā, kad LPSR Rakstnieku savienība savāca grāmatas ar autogrāfiem Černobiļas avarijas sēku likvidatoriem no Latvijas, Uldis Bērziņš brīvprātīgi aizveda šo bibliotēku uz Černobiļu un pierunāja braukt līdzi arī Marinu Kosteņecku un Andri Sproģi, laikraksta Literatūra un Māksla galveno redaktoru. "Man divi bērni ir, trešo neplānoju," Uldis teica Marinai. Viņš bija pārliecināts, ka rakstniekiem jāuzmundrina gars cilvēkiem, kurus paņēma uz diviem mēnešiem, bet pēc tam nelaida mājās, jo viņi jau bija sabojāti un nebija vēlmes bojāt citus vīriešus.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1992. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Zinātņu akadēmijas goda locekli. 
1990. gados Bērziņš strādāja pie jauna Bībeles tulkojuma latviešu valodā, mācījās senebreju valodu Bībeles tulkošanas seminārā Amsterdamas Brīvajā Universitātē (1994—1995), 1997. gadā papildinājās Upsālas Universitātes Teoloģiskajā institūtā, 1998. gadā piedalījās seminārā "Kristoloģija, jūdu mesiānisms un islāma perspektīva: teksta interpretācija" Zviedrijas Teoloģiskajā institūtā Jeruzalemē. , no senebreju valodas tulkoja Vecās Derības daļas "Ījabs" (1997), "Pulcētājs" (2000), "Slavinājumi" (2005). 2000. gadā sāka darbu arī pie Korāna tulkojuma no arābu valodas, kuru pabeidza 2011. gadā.

Sabiedriskā darbība

Kopš 1988. gada Latvijas PEN kluba biedrs.
1989. gadā iestājās Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijā, 1991. un 1992. gadā bija partijas vadītājs.
1996. gadā tika ievēlēts par Tautību konsultatīvās padomes locekli.