google/wiki40b huggingface dataset:
Rikavas baznīca

Vēsture

Pirmā baznīca Rikavā bija būvēta 18. gadsimta otrajā pusē, tā bija koka celtne, ko uzcēla par Baltinavas un Rikavas muižkunga Miķeļa Rika līdzekļiem. Dievnamu aprūpēja Viļānu baznīcas  bernardiešu mūki un tas atradās ceļa Viļāni — Bikava malā, starp Rēzeknes un Liužas upēm.
Pašreizējo dievnamu uzcēla 1829. gadā par muižkunga Aleksandra Rika līdzekļiem un veltīta dievišķās providences jeb apredzības godam.

Eksterjers

Baznīca ir celta doriešu stilā, apmesta un kaļķiem krāsota mūra ēka ar cinka skārda jumtu. Tai virs priekšējās fasādes ir mazs tornītis, kurā atrodas viens zvans. Ieejas durvis no gala, sāniem un no sakristejas.
Dievnamu ieskauj dārzs, ko ieslēdz mūra žogs. Netālu no baznīcas atrodas Rikavas kapsēta, kurā apbedīti vairāki priesteri — K. Tarvīds, Jānis Višņevskis, Jānis Garjānis un Simons Missunas un atrodas Riku dzimtas kapliča.

Interjers

Dievnams ir viennavas celtne ar cementa flīžu grīdu un koka griestiem, kas ir mazliet izliekti un apmesti. Kora telpās atrodas senas ērģeles ar zvaniem. Ir divas sakristejas, kuras kalpo par ģērbkambari un noliktavu.
Dievnamā ir trīs altāri. Galvenajā jeb centrālajā atrodas Dievmātes glezna "Assumpta in coelis". Kreisās puses altārī ir liela Jēzus Sirds altārglezna, bet labajā — Svētā Antona glezna. Sānu altāri un ambons izvietots aiz dievgalda. Baznīcas liturģiskais inventārs ir saglabāts ļoti labā stāvoklī, aplūkojamas ir bagātīgi izšūtas altāra segas. Labajā pusē, pie Svētā Antona altāra redzama akmens plāksne ar uzrakstu, zem kuras atrodas dievnama cēlāja Aleksandra Rika kaps.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Rinalds Stankēvičs. Sākotnēji draudzi apkalpoja Viļānu bernardīni. Kad Rikava kļuva par draudzes baznīcu, informācijas nav, bet 1850. gada Mogiļevas bīskapa Holovinska reģistrā draudze jau pastāvējusi.
Draudzei ir piecas  kapsētas — Rikavas, Prūšu, Murānu, Zirgkolna un Jukstu.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidas ir Svētā Antona diena, Dieva Apgādības svētki, Svētās Terēzes svētki, Jaunavas Marijas ieņemšanas svētki un Vissvētākās Jēzus Sirds diena. Iecienītas draudzē ir rudens atlaidas, kas tiek sauktas par "Pupinu".
Jānis Balodis (ģenerālis)

Biogrāfija

Dzimis 1881. gadā Trikātas pagastā Vēžnieku mājās zemnieka Pētera Baloža (1834—1915) un viņa sievas Annas, dzimušas Kaģes, (1843—1924) ģimenē. 
1898. gadā iestājās Krievijas impērijas armijā, dienēja 110. Kamas kājnieku pulkā Kauņā. No 1900. līdz 1902. gadam mācījās Viļņas karaskolā.  25. divīzijas sastāvā no 1904. gada novembra līdz 1905. gada jūlijam piedalījās Krievijas—Japānas karā, tika ievainots rokā. No 1906. līdz 1914. gadam dienēja 27. divīzijā Viļņā. Pirmajā pasaules karā piedalījās kā jaunākais virsnieks un rotas komandieris. Kaujās Austrumprūsijā viegli ievainots, apbalvots ar 2. šķiras Staņislava ordeni, 2. šķiras Annas ordeni, 4. šķiras Vladimira ordeni un Sv. Jura krustu, izvirzīts paaugstinājumam. Otrās Mazūrijas ezeru kaujas laikā 1915. gada 20. februārī krita vācu gūstā, līdz 1918. gada novembrim gūstekņu nometnē Silēzijā.
1918. gada novembrī atgriezās Latvijā. Latvijas armijā pieņemts 1918. gada 18. decembrī par instruktoru rezerves rotas priekšnieku. 1919. gada 28. februārī paaugstināts dienesta pakāpē par kopvedi (pulkvežleitnantu). Pēc Oskara Kalpaka nāves 21. martā iecelts par Latviešu atsevišķā bataljona komandieri, vadījis to kaujās pie Ventas un Saldus. 21. martā paaugstināts par pulkvedi.
Karaspēkam augot, Balodi iecēla par Atsevišķās latviešu brigādes, bet vēlāk — par Dienvidu grupas virspavēlnieku. Pēc latviešu bruņoto vienību reorganizēšanas 1919. gada 15. jūlijā Dienvidu grupu pārdēvēja par 1. Kurzemes kājnieku divīziju un Balodi iecēla par tās komandieri. Balodis vadīja divīziju Latgales frontē. Bermonta uzbrukuma laikā pēc ģenerāļa Sīmansona atcelšanas 16. oktobrī Balodi iecēla virspavēlnieka amatā. 1920. gada 23. janvārī viņš tika paaugstināts par ģenerāli.
Kad pēc Brīvības cīņu beigām 1921. gada februārī tika likvidēts virspavēlnieka postenis, jūlijā pēc paša vēlēšanās Balodis dienestu atstāja. 1921. gada aprīlī dzimtīpašumā saņēma Upesmuižu (pārsaukta par Baložiem) ar 100 hektāriem zemes Līvbērzes pagastā. Iestājās Latviešu Zemnieku savienībā, 1925. gadā tika ievēlēts Saeimā, no 1931. gada 7. decembra bija Kara ministrs. Piedalījās Ulmaņa organizētajā 1934. gada 15. maija apvērsumā, pēc kura turpināja pildīt kara ministra pienākumus līdz 1940. gada aprīlim, kad viņa vietā tika iecelts Krišjānis Berķis. No 1936. gada 12. marta Valsts prezidenta vietnieks, no 1938. gada 11. februāra Ministru prezidenta biedrs. 
Īsi pēc Latvijas okupācijas plānojis kandidēt vēlēšanās no Demokrātiskā bloka saraksta. 1940. gada 31. jūlijā kopā ar sievu Elvīru deportēts uz Sizraņu Krievijā. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS 1941. gadā internēts un ieslodzīts Kuibiševas cietumā, pēc 1946. gada Ivanovas cietumā. Tur viņš bija līdz pat 1952. gadam, kad notiesāts uz 25 gadiem un kā "bīstams noziedznieks" nosūtīts uz PSRS VDM īpašo cietumu Vladimirā. Pēc Staļina nāves no apcietinājuma atbrīvots, 1956. gada beigās  atgriezās Latvijā, dzīvoja Rīgā, vēlāk Saulkrastos. 1965. gada 8. augustā 84 gadu vecumā Jānis Balodis aizgāja aizsaulē. 11. augustā zemes klēpī guldīts I Meža kapos Rīgā. Jānis Balodis bija latviešu studentu korporācijas Ventonia goda filistrs.
Aleksejs Trošinskis

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Trošinskis sāka 1990.—91. gada sezonā, debitējot PSRS hokeja līgas kluba Ustjkamenogorskas "Kazzinc-Torpedo" sastāvā. Klubā Aleksejs spēlēja līdz 1994. gada vasarai, kad pievienojās nu jau Starptautiskajā hokeja līgā spēlējošajai Maskavas "Dinamo" vienībai. 1994.—95. gada sezonā Trošinskis kopā ar klubu izcīnīja Krievijas čempiona titulu.
"Dinamo" Trošinskis spēlēja līdz pat 1999.—2000. gada sezonai, kad izcīnīja savu otro Krievijas čempiona titulu un pievienojās Magņitogorskas "Metallurg" rindām. Tās sastāvā gan aizsargs aizvadīja vienu vienīgu sezonu, atgriežoties Maskavas "Dinamo" rindās. "Dinamo" sastāvā Trošinskis spēlēja līdz 2004.—05. gada sezonas izskaņai, kad kopā ar klubu izcīnīja savu trešo Krievijas čempiona titulu.
2005.—06. gada sezonu Aleksejs uzsāka Omskas "Avangard" sastāvā, tās rindās aizvadot divas sezonas. 2007.—08. gada sezonu Trošinskis aizvadīja Maskavas "Dinamo", taču tad pievienojās Ņižņijnovgorodas "Torpedo" vienībai, tās sastāvā aizvadot divas sezonas.
2010.—11. gada sezonu Trošinskis uzsāka Mitišču "Atlant" sastāvā, taču sezonas otrajā pusē tika aizmainīts uz Čehovas "Vitjaz" vienību. Nākamajā sezonā tika aizmainīts uz Astanas "Baris", kuras sastāvā devās laukumā 12 spēlēs. Pēc sezonas beigām noslēdza karjeru.
Kazahstānas hokeja izlases sastāvā Trošinskis spēlējis 1998. gada olimpisko spēļu turnīrā, kā arī uzreiz vienpadsmit (augstākajā divīzijā - trīs) Pasaules čempionātos.
Rostislavs Pļats

Biogrāfija

Rostislavs Pļats dzimis 1908. gada 13. decembrī Rostovā pie Donas. Viņa tēvs Ivans Pļats bija Rostovā pazīstams advokāts. Tēvs bija poļu izcelsmes, bet māte Zinaīda bija ukrainiete no Poltavas. Kad piedzima dēls Rostislavs, māte jau bija saslimusi ar tuberkulozi. Tādēļ ģimene pārcēlās uz Kislovodsku, kur klimats bija mātei labvēlīgāks. Tomēr pēc astoņiem gadiem māte nomira. Tēvs ar dēlu pārcēlās uz Maskavu un pēc dažiem gadiem vēlreiz apprecējās. Tēva advokāta klienti bieži bija aktieri un režisori. Līdz ar to Rostislavs iepazinās ar teātra vidi un ieinteresējās par aktiermākslu. Lai savu vārdu padarītu skanīgāku, saņemot pasi 16 gadu vecumā, Rostislavs tēva vārdu pārveidoja no Ivanoviča uz Janoviču.

Darbs teātrī

Rostislavs Pļats Maskavā mācījās Jurija Zavadska teātra mākslas kursos un 1927. gadā uzsāka aktiera darbu Zavadska teātra studijā. 1936. gadā kopā ar teātra trupu pārcēlās uz Rostovu pie Donas, kur strādāja nesen uzceltajā Maksima Gorkija vārdā nosauktajā teātrī. Pēc pāris gadiem Pļats atgriezās Maskavā un strādāja Maskavas valsts Ļeniņa komjaunatnes vārdā nosauktajā teātrī Ленком (1938—1941).
Otrā pasaules kara laikā Pļats palika Maskavā, strādāja radiostudijā. Reiz uzlidojuma laikā ceļā uz radiostudiju gandrīz gāja bojā. Iegūtā kājas trauma Pļatam palika uz visu mūžu. Vēlāk Maskavā piedzīvoto Pļats aprakstīja savos memuāros Без эпилога.
Maskavā kara laikā palikušie aktieri pamazām apvienojās. Tika nodibināts Maskavas drāmas teātris (mūsdienās — Maskavas akadēmiskais Vladimira Majakovska teātris). Pļats sākumā strādāja šajā teātrī, bet vēlāk no 1943. gada līdz pat mūža galam — Valsts akadēmiskajā Maskavas padomes teātrī (Театр имени Моссовета).

Darbs kinofilmās

Pļats uzsāka filmēties 1939. gadā. Viņa pirmā attēlotā loma filmā Подкидыш  nepalika nepamanīta. Pļatam bija spēja iejusties raksturlomās. Viņa inteliģentais tēlojums saistīja skatītājus. Viņš piedalījies apmēram 70 kino un televīzijas filmās. Pļats attēlojis lomas tādās filmās kā Мечта (1941), Сердца четырёх (1941), Зоя (1944), Весна (1947), Серебристая пыль (1953), Убийство на улице Данте (1956), Деловые люди  (1962), Иду на грозу (1965), Ошибка резидента (1968), Судьба резидента (1970), Вся королевская рать (1971).
1973. gadā Pļats piedalījās Padomju Savienībā plaši pazīstamajā televīzijas seriālā "Septiņpadsmit pavasara mirkļi", atveidojot pastora Friča Šlaga lomu. Pēc tam piedalījās filmās Авария (1974), Однофамилец (1978), На Гранатовых островах (1981), Послесловие (1983) un TV seriālā Визит к Минотавру (1987).

Privātā dzīve

Pļats bija precējies divas reizes. Pirmā sieva Ņina Butova bija aktrise Valsts akadēmiskajā Maskavas padomes teātrī. Pēc sievas nāves 1978. gadā Pļats vēlreiz apprecējās. Viņa otrā sieva bija Ludmila Muratova, Krievijas teātra mākslas institūta ГИТИС pasniedzēja un Vissavienības radio diktore. Abās laulībās bērnu nebija.
Pļats nomira 1989. gada 30. jūnijā 80 gadu vecumā. Apglabāts Novodevičjes kapsētā Maskavā.
Latvijas vācieši

Latvijas vācieši ir viena no vēsturiskajām Latvijas mazākumtautībām, daļa no Baltijas provinču vāciešiem jeb vācbaltiešiem. Vairums Latvijas vāciešu mūsdienās dzīvo Rīgā un Liepājā.
2017. gadā Latvijas vācieši bija astotā lielākā mazākumtautība, pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem Latvijā dzīvoja 3042 vācieši.

Vēsture

Vācu ieceļošana Latvijā pieminēta jau Latviešu Indriķa 13. gadsimta sākumā uzrakstītās Livonijas hronikas pirmajās daļās. Tā priesteris Meinards no Holšteinas ieradās Daugavas lejtecē ap 1180. gadu un apmetās pie Daugavas lejtecē dzīvojošajiem lībiešiem. Livonijas krusta karu gaitā vācu krustnešu ieņemtajās zemēs tika izveidota Livonijas konfederācija, līdztekus latīņu valodai kā starptautu saziņas valoda arvien lielāku nozīmi ieguva vācu valoda un tās lejasvācu dialekts. Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes un Zviedru Vidzemes izveides to lietvedībā dominēja vācu valoda. Arī pēc 1710. gada Vidzemes kapitulācijas vābaltieši un vācu valoda saglabāja dominējošo stāvokli Vidzemē.
Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II 1766. gadā izdeva pavēli par vācu zemnieku kolonijas dibināšanu Iršu pagastā. Pirmais pārceļotājs ieradās 1765. gadā no Lībekas, nākamo divu gadu laikā ieradās 86 kolonistu dzimtas no Pfalcas, Darmštates un Pomerānijas apgabaliem. 18. gadsimta beigās Latvijas teritorijā bija apmēram 6,5% vāciešu, 19. gadsimta beigās 1897. gada tautas skaitīšana uzrādīja 7,1% vāciešu.
Tomijs Salo

Spēlētāja karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru Salo uzsāka 1990.—91. gada sezonā, kad debitēja Zviedrijas Elitsērijas kluba Västerås IK rindās. 1992.—93. gada sezonā Tomijs bija jau komandas pamatvārtsargs, taču 1994. gada vasarā hokejists pārcēlās uz Ziemeļameriku.
Jau savā pirmajā sezonā Ziemeļamerikā Salo izdevās debitēt NHL, aizvadot sešas spēles Ņujorkas "Islanders" sastāvā. 1996.—97. gada sezonā Salo bija kļuvis jau par "Islanders" pirmo vārtsargu, aizvadot 58 spēles. 1998.—99. gada sezonas gaitā Salo tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers" vienību, kluba sastāvā aizvadot vairākas spožas sezonas. 2003.—04. gada sezonas izskaņā Salo tika aizmainīts uz Kolorādo "Avalanche" vienību.
2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Salo atgriezās Eiropā, pievienojoties Zviedrijas Elitsērijas klubam MoDo. 2005.—06. un 2006.—07. gada sezonas hokejists aizvadīja HC Frölunda, taču tad beidza savas profesionālā spēlētāja gaitas.
Zviedrijas izlases rindās spēlējis trijos olimpisko spēļu turnīros, 1994. gadā izcīnot zelta medaļas, kā arī spēlējis astoņos Pasaules čempionātos, no kuriem septiņos palīdzot izlasei izcīnīt medaļas. Tiesa, vien 1998. gadā Salo kopā ar izlasi izcīnījis zelta medaļas.
Mandžūrijas operācija

Norise

Jaltas konferences laikā PSRS apsolīja pēc Vācijas sakāves iesaistīties karā pret Japānu. 1945. gada sākumā ASV uzskatīja, ka Ķīnā bāzētā japāņu armija joprojām ir ļoti kaujasspējīga, un to neizdosies sakaut bez PSRS iebrukuma Mandžūrijā. Kvantunas armijā šajā laikā bija 19 divīzijas, no kurām tikai 6 bija labā kaujas gatavībā. Japāņiem trūka prettanku ieroču un ložmetēju. Iebrukumam Ķīnā PSRS no ASV 1944. gada oktobrī pieprasīja 1 tonnu dažādu iekārtu, lai uzlabotu Sibīrijas ostas un dzelzceļus, kā arī munīciju 1,5 miljonam kareivju, 5000 lidmašīnas un 3000 tankus. Līdz 1945. gada jūnijam ASV piegādāja 80% no prasītā. Vēlāk amerikāņi uzskatīja, ka PSRS iebrukums Ķīnā bija nevajadzīgs, un izmainīja stratēģisko situāciju valstī par labu komunistiem. 1945. gada 5. aprīlī PSRS informēja Japānu, ka lauž Neitralitātes līgumu. 
Ofensīvā bija iesaistīti vairāk kā 1 miljons padomju karavīru, kas bija iedalīti 11 armijās un kopā veidoja trīs stratēģiskās frontes. 
Mandžūrijas operācijas gaitā Sarkanā armija no Mongolijas un PSRS teritorijas iebruka Japānas pārvaldītajā Mandžukuo valstī un mazāk kā divu nedēļu laikā ieņēma Sahalīnas salas dienviddaļu, Kuriļu salas, kā arī plašas teritorijas Ķīnas ziemeļaustrumos un Korejas ziemeļdaļā, tādējādi izbeidzot Japānas ilgstošo dominanci Tālo Austrumu reģionā. Lai gan Kvantunas armija, kas bija dislocēta Mandžūrijas teritorijā, izrādīja sīvu pretestību, būtībā jau līdz 16. augustam padomju karaspēka vienības bija sasniegušas visus savus stratēģiskos mērķus.

Analīze

Amerikāņu militārvēsturnieks Deivids Glancs (David M. Glantz) norāda, ka Padomju Savienības uzvara lielā mērā izrietēja no tās pieredzes, kas tika gūta četrus gadus ilgstošajā un asiņainajā karā pret Vāciju — kopš operācijas "Barbarosa" īstenošanas un Berlīnes krišanas bija pagājis pietiekoši ilgs laika posms, kurā padomju ģeneralitātei bija maksimāli izdevies attīstīt savas kaujas prasmes stratēģiskajā, operatīvajā un taktiskajā līmenī. Līdz ar to Sarkanajai armijai pret Japānas karaspēku savos uzbrukumos bija iespēja pielietot elementus, kas aktīvi tika aizgūti no vācu zibenskara taktikas, kur, piemēram, visas stratēģiskās ofensīvas garumā tieši atsevišķās tanku kolonnas bija tās, kas, sadarbojoties ar kājnieku vienībām, regulāri uzņēmās uzbrukuma iniciatīvu, traucoties aizvien dziļāk ienaidnieka teritorijā, kas, iespējams, arī izskaidro to, kādēļ praktiski pirmo septiņu dienu laikā, kopš operācijas sākuma, padomju karaspēks jau bija izcīnījis absolūto uzvaru. Lai gan šajā gadījumā varētu atzīmēt, ka Japānas armija Mandžūrijas teritorijā bija izteikti vājāka, kurai trūka cīņas spars, un kuru morāli kopumā 1945. gada augusta sākumā bija ietekmējusi ASV atombumbas uzlidojumi Hirosimai un Nagasaki, Glancs tomēr uzsver, ka Sarkanā armija bija pietiekami novērtējusi savu pretinieku, kur operatīvais un taktiskais pārsvars galvenokārt tika iegūts uz pārsteiguma momenta efektu, kuru iepriekš līdz pēdējai detaļai bija sagatavojusi padomju virspavēlniecība.
Mėnuo Juodaragis

Programma

Mėnuo Juodaragis uzstājušies dažādi tradicionālās un mūsdienu tautas mūzikas (neofolka, folkroka, folkmetāla u.t.t.), darkwave, avangarda, elektroniskās mūzikas, eksperimentālās mūzikas, rokmūzikas, smagā metāla un daudzu citu žanru mūziķi. Līdz 2016. gadam festivālā bija trīs skatuves — Lielā skatuve, Priežu skatuve (Pušyno scena) un Ziemeļu skatuve/Dainu skatuve (Šiaurinė scena/Dainų scena), bet kopš 2016. gada to skaits ir palielināts līdz četrām — Folk skatuves (Folk scena), uz kuras galvenokārt uzstājas tautas mūziķi, Egļu skatuves (Eglyno scena), uz kuras lielākoties uzstājas elektroniskās mūzikas izpildītāji un dīdžeji, kā arī Dūbura skatuves (Dūburio scena) un Lielās skatuves (Didžioji scena; 2017. gada festivālā pārdēvēta par Pērkona skatuvi (Pērkūno scena)), uz kurām uzstājas pārējie, parasti lielākie un slavenāki mūziķi. Rituālās mūzikas un atsevišķas akustiskās uzstāšanās notiek arī pie Lielā ozola (Didysis ąžuolas).
Festivālā, līdztekus mūzikas programmai, darbojas arī amatu ciems (Amatų kiemas), deju, kino un lekciju teltis, kā arī notiek tradicionālie rituāli, izstādes, vakarēšana, ekskursijas, pārgājieni, sporta pasākumi un sacensības (futbolā, regbijā, orientēšanās, ristīnī, lokšaušanā, ritinī).
Amatu ciemā visa festivāla laikā savus darinājumus pārdod un ar dažādām meistardarbnīcām un paraugdemonstrējumiem uzstājas galdnieki, kalēji, maiznieki, stiklpūši, ādas amatnieki, kaulgrebji, kokgrebji, drēbnieki, audēji, dārznieki, podnieki, rotkaļi, zāļotāji, aldari, senie tetovētāji u.c. amatnieki no Lietuvas un citām valstīm. Kopš 2016. gada festivālā darbojas arī Bērnu ciematiņš (Vaikų kiemutis) ar īpašu bērniem paredzētu programmu — animācijām, priekšnesumiem, mūzikas programmu, spēlēm, pasakām un nodarbībām, bet 2018. gadā iekārtots atsevišķs Burvību ciems (Burtų kiemas) ar zāļotājiem, astrologiem un maģijas pētniekiem.

Minam Juodaragin

Kopš 2005. gada tiek rīkota riteņbraukšana Minam Juodaragin, kurā apmeklētāji tiek aicināti uz festivālu doties ar divriteni. Dalībniekiem iespējams vai nu pievienoties riteņbraucēju grupām no lielākajām Lietuvas pilsētām, vai arī doties atsevišķi. Minam Juodaragin iepriekš jāreģistrējas un, ja ceļā uz festivālu veikti vairāk nekā 100 km, rīkotāji riteņbraucējam piešķir atlaidi festivāla biļetei, īpašu dāvanu un nodrošina riteņa bezmaksas tehnisko apskati.

Einam Juodaragin

2018. gadā ieviesta jauna tradīcija — pārgājiens Einam Juodaragin, kurā apmeklētāji aicināti uz festivālu doties kājām. Einam Juodaragin iepriekš jāreģistrējas un, ja ceļā uz festivālu mēroti vairāk nekā 100 km, rīkotāji gājējam piešķir atlaidi festivāla biļetei, piemiņas zīmi un ekskursiju pa Molavēnu apkārtni. Pārgājiens sākās Kauņā 4 dienas pirms festivāla sākuma.
Alvis Vilks

Biogrāfija

Jau paralēli mācībām Latvijas universitātē Alvis Vilks uzsāka darbu Valsts policijas pārvaldes nodaļā. Pēc studiju beigšanas pārgāja uz darbu Valsts ieņēmumu dienesta korupcijas novēršanas kontroles daļas galvenā jurista amatā. 2003. gadā kļuva par KNAB priekšnieka vietnieku. No 2003. gada 12. jūnija līdz 2003. septembrim bijis KNAB priekšnieka pienākumu izpildītājs. 2010. gada septembrī, uz laiku pildīdams priekšnieka pienākumus, Alvis Vilks sniedza interviju ziņu aģentūrai LETA, kurā izteicies par KNAB darbinieku iekšējiem konfliktiem. Par to biroja vadītājs Normunds Vilnītis ierosināja iekšējo izmeklēšanu un disciplinārlietu. 2011. gada 7. martā Alvis Vilks atstādināts no ieņemamā amata uz disciplinārlietas izmeklēšanas laiku sakarā ar Eiropas savienības PHARE projekta KNAB attīstība un nostiprināšana līdz galam neieviešanu. 2011. gada 30. martā Premjerministrs Valdis Dombrovskis ar īpašu rezolūciju atcēla lēmumu par Alvja Vilka atstādināšanu un lika atjaunot viņu amatā. 2011. gada 13. maijā Alvi Vilku iekšējās izmeklēšanās rezultātā atbrīvoja no KNAB direktora vietnieka korupcijas novēršanas jautājumos amata. 2011. gada 29. jūnijā, pēc iepriekšējā KNAB priekšnieka Normunda Vilnīša atstādināšanas, Vilks atgriezās iepriekš ieņemtajā amatā.
Mārtiņš Hartmanis

Biogrāfija

Dzimis Kuldīgas novada Pelču pagasta (tolaik Kuldīgas apriņķa Kurmāles pagasta) "Dapatās", lauksaimnieka ģimenē. Beidzis Kuldīgas ministrijas skolu, Viļņas dzelzceļa tehnisko skolu (1901). 1904. gadā iestājies Krievijas armijā, dienejis 106. kājnieku pulkā. 1905. gadā iestājies Viļņas karaskolā, ko pabeidza 1908. gadā podporučika (leitnants) pakāpē. Dienējis 115. kājnieku pulkā Rīgā. 1911. gada paaugstināts poručika (virsleitnants) pakāpē, 1915. gada jūnijā — štābkapteiņa (kapteinis) pakāpē. 1913. gada iestājās Ģenerālštāba akadēmijā (beidzis 1. kursu). 1914. gadā sākoties Pirmajam pasaules karam, atkomandēts uz 106. kājnieku pulku. No 1914. gada augusta bija virsnieks 29. divīzijas štābā, vēlāk 29. divīzijas 2. brigādes štāba priekšnieks. 1915. gada februārī Austrumprūsijā kritis vācu gūstā, no kura 1918. gada novembrī atgriezies Latvijā.
Precējies ar Irmu Mariju Liepiņu. Ģimenes valoda — franču. Divi bērni: dzejniece Astrīde Ivaska un matemātiķis Juris Hartmanis.

Latvijas Armija

No 1918. gada 18. novembra kā kapteinis dienēja Latvijas Pagaidu valdības bruņotajos spēkos, Apsardzības ministrijas Ģenerālštābā. 1918. gada 1. decembrī iecelts par Latvijas Pagaidu valdības pārstāvi un otro Ģenerālštāba virsnieku Baltijas landesvēra virsštābā (līdz 1919. gada 15. janvārim). 1919. gada jūnijā komandēts uz Igauniju un jūlijā iecelts par Ziemeļlatvijas brigādes štāba priekšnieku, bet augustā — par Armijas virspavēlnieka štāba Operatīvās daļas priekšnieku. No 1919. gada oktobra Latvijas militārais pārstāvis Polijā. 1919. gada oktobrī paaugstināts pulkveža-leitnanta pakāpē, 1924. gadā — pulkveža, un 1929. gadā ģenerāļa pakāpē. No 1922. gada Galvenā štāba Operatīvās daļas priekšnieks. 1924. gadā beidzis Francijas Kara akadēmiju un iecelts par Virsnieku akadēmisko kursu priekšnieka palīgu, 1925. gadā — par Armijas komandiera štāba Operatīvās daļas priekšnieku. No 1929. gada bruņoto spēku štāba priekšnieka pirmais palīgs. 1929—1930, lai iegūtu pulka un divīzijas komandēšanas cenzu, bijis 5. Cēsu kājnieku pulka komandieris. No 1932. līdz 1933. gadam bija 4. Zemgales divīzijas komandiera vietas izpildītājs. 1934. gada februārī iecelts par Armijas štāba priekšnieku, 1939. gada oktobrī — par sevišķu uzdevumu ģenerāli Armijas komandiera rīcībā un par Latvijas un PSRS savstarpējās palīdzības pakta militāro jautājumu komisijas priekšsēdētāju (vēlāk — par delegācijas vadītāju jauktajā komisija savstarpējas palīdzības pakta realizācijai).
1940. gada 18. jūnijā norīkots par priekšnieku sakaru štābam sadarbības noorganizēšanai un veicināšanai ar ienākošo Sarkano armiju. 1940. gada oktobrī atvaļināts. 1940. gada 20. decembrī savā Lestenes saimniecībā (bijušajā Lestenes muiža) apcietināts un izvests uz Krieviju. 1941. gada 7. jūlijā Maskavā ar PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģijas spriedumu apsūdzēts par kontrrevolucionāru darbību, piespriests nāvessods, kas izpildīts 1941. gada 27. jūlijā.
Latviešu studentu korporācijas Tervetia goda filistrs.
Acetonilacetons

Atrašanās dabā

Acetonilacetons ir heksāna metabolisma produkts un nosaka heksāna toksiskumu, hroniski iedarbojoties uz organismu.

Iegūšana

γ-Diketonus iegūst, kondensējot nātrija acetilacetonātu ar α-hlorketoniem. Radušos triketonus sadala ar sārmu — veidojas γ-diketoni un acetāti.
Acetonilacetonu var iegūt, karsējot diacetildzintarskābi:
HOOC−CH(СН₃CO)−CH(СН₃CO)−COOH → СН₃–СО–СН₂–СН₂–СО–СН₃ + 2CO₂
Lankasteru dinastija

Lankasteru dinastija (House of Lancaster) bija Plantagenetu dinastijas atzars, Lankasteras hercogi, Akvitānijas hercogi (1399.-1499.), Anglijas karaļi (1399.-1471.). Dzimtas dibinātājs bija karaļa Edvarda III ceturtais dēls Ģentes Džons, Lankasteras hercogs. Tā dēls Henrijs Bolingbroks (no Bolingbrokas pils nosaukuma, kurā tas bija dzimis), gāza no troņa Ričardu II un pats kronējās par karali.

Lankasteras hercogi, pirmā paaudze (Dukes of Lancaster, first Creation)

Henrijs Grosmonts, 1. Lankasteras hercogs (Henry Plantagenet of Grosmont, 1st Duke of Lancaster, 1300.-1361.) Henrija dēls; Augstais lords Stjuarts, Derbijas, Lankasteras un Leičesteras grāfs, Lankasteras hercogs

Lankasteras hercogi, trešā paaudze (Dukes of Lancaster, third Creation)

Henrijs Monmuts, 1. Lankasteras hercogs (Henry of Monmouth, 1st Duke of Lancaster, 1387.—1422.)