google/wiki40b huggingface dataset:
Franko Dzefirelli

Darbs televīzijā un kino

Starp Dzefirelli nozīmīgākajiem darbiem kino un televīzijā ir vairākas pēc Viljama Šekspīra lugu motīviem veidotas filmas — "Spītnieces savaldīšana" (1967) ar Elizabeti Teilori un Ričardu Bērtonu galvenajās lomās, "Romeo un Džuljeta" (1968) (par kuru Dzefirelli tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai un Zelta Globusa balvai kā labākais režisors), "Otello" (1976) ar Plasido Domingo galvenajā lomā, "Hamlets" (1990) ar Melu Gibsonu un Glennu Klouzu galvenajās lomās. Ievērību guvis Dzefirelli veidotais TV miniseriāls "Jēzus no Nācaretes" (1977).

Operu iestudējumi

Kopš 1950. gadiem Dzefirelli bija kļuvis par vienu no vadošajiem operu iestudētājiem Itālijā, kā arī citur Eiropā un ASV. Savu karjeru viņš bija sācis teātrī kā Lukīno Viskonti asistents. Vēlāk viņš pievērsās scenogrāfijai. Pirmie viņa režisora darbi bija Džoakīno Rosīni operu iestudējumi. 1958. gadā iestudēja operu "Traviata" Dalasā ar Mariju Kallu galvenajā lomā. No viņu kopējiem darbiem īpaši atzinīgi tika uzņemts operas "Toska" iestudējums 1964. gadā Londonas Karaliskajā operā Koventgārdenā. Sekoja operas "Norma" iestudējums Parīzes Operā ar Mariju Kallu galvenajā lomā. Dzefirelli bieži sadarbojās arī ar operdziedātāju Džoanu Saterlendu. 1959. gadā Dzefirelli iestudēja operu Lucia di Lammermoor ar Saterlendu galvenajā lomā. Dzefirelli veidojis daudzu operu iestudējumus Metropoles operā Ņujorkā, starp tiem "Bohēma" (La bohème), "Toska", "Turandota", "Dons Žuans" (Don Giovanni).

Apbalvojumi

1977. gadā Dzefirelli saņēma ordeni "Par nopelniem Itālijas Republikas labā" ar Lielvirsnieka pakāpi (Grande Ufficiale Ordine al Merito della Repubblica Italiana).
2004. gadā Dzefirelli tika apbalvots ar Britu impērijas ordeni un Britu impērijas Goda bruņinieka titulu, kļūstot par pirmo Itālijas pilsoni, kam piešķirts šis tituls.
Priekuļu sākumskola

Skolas vēsture

Skola izveidota 1968. gadā, saplūstot trim nelielām skolām — Razrivkas, Stikānu un Lācenieku.
2015./2016. mācību gadā Preiļu novada dome atļāva uzsākt mācības ar samazinātu skolēnu skaitu.

Skolas direktori

1939 — 1940 Antons Dzenis
1940 — 1941 Staņislavs Klepers
1941 — 1948 Jāzeps Vaivods
1948 — 1949 Jānis Tjarve
1949 — 1950 J. Actiņš
1950 — 1953 Romualds Kavinskis
1953 — 1955 Valentīna Gudļevska
1955 — 1971 Jānis Bebrišs
1971 — 1978 Staņislavs Antāns
1978 — 1980 Jānis Tjarve
1980 — 1998 Broņislava Jokste
1998 — 2018 Ruta Rožāne

Skolas nosaukumu maiņa

Priekuļu sešgadīgā skola, Priekuļu pamatskola, Priekuļu sākumskola (2016).
Hailendas ponijs

Izskats un raksturs

Hailendas poniji ir ļoti spēcīgi, un tam ir izteikti pakļāvīgs raksturs. Kādreiz to lietoja kā darba zirgu lauksaimniecības darbiem un meža darbiem. Hailendas ponijs var nest nastas, kas ir 114 kg smagas. Mūsdienās tas tiek izmantots kā hobija jājamzirgs vai sporta zirgs. Tie ir labi piemēroti konkūram. 
Hailendas ponijam izšķir divus tipus; lielāks un masīvāks, kas dzīvo kontinentā, un smalkāks, mazāks, kas dzīvo salās. Abi tipi ir labi piemērojušies Skotijas bargajam un mainīgajam klimatam. Ziemā tam uzaug biezs, dubults kažoks, ar siltu pavilnu un pret nokrišņiem izturīgu akotspalvu. Hailendas ponijs visbiežāk sastopams pāta krāsas visās iespējamās variācijās, gan pelēkā, gan rudi un bēri pātos toņos ar primitīvajām pazīmēm. Rama salā Hailendas poniji dzīvo savvaļā, un salas populācijai pāta krāsa ir valdošā. Hailendas poniji mēdz būt arī bēri, sirmi, melni un tumši palsi - tumši rudi zirgi ar gaišām krēpēm un asti. Ponijam drīkst būt tikai neliela balta zvaigznīte pierē, bet cita veida baltas zīmes netiek akceptētas. Poniju šovos nedrīkst piedalīties ar Hailendas poniju, kuram uz galvas būtu balta zīme, kas ir lielāka par zvaigznīti, vai tam būtu baltas zīmes uz kājām, vai balti nagi.
Hailendas ponija augums skaustā ir 132 - 148 cm. Ponijam ir kompakts un labi balansēts ķermenis, platas krūtis, spēcīgi krusti un kājas. Nagi tumši un labi veidoti. Krēpes un astes ir kuplas un garas.
Indriķis Kalniņš

Biogrāfija

Beidzis Latvijas Universitātes matemātikas fakultāti, pēc tam strādājis par sekretāru Iekšlietu ministrijā. Bijis aktīvs šahists un šaha dzīves organizators. Trīs reizes piedalījies Latvijas šaha čempionātos, bet 1936. gadā kā 2. rezervists pārstāvēja Latvijas izlasi neoficiālajā šaha olimpiādē Minhenē (+3, =4, -1). 1937. gadā ievēlēts par Latvijas Šaha savienības kasieri. 1938. gadā bijis Latvijas šahistu komandas pārstāvis Latvijas un Igaunijas valstu mačā. 1938. gadā bijis Iekšlietu ministrijas šaha komandas līderis 5. Valsts un pašvaldību darbinieku šaha komandu turnīrā.
Otrā pasaules kara gados devies bēgļu gaitās. Sākumā bijis dažādās pārvietoto personu nometnēs Bavārijā, kur uzstājies arī ar lekcijām par šaha spēles vēsturi un attīstību. 1947. gadā Rēgensburgā uzvarējis šaha ātrspēles turnīrā.
Vēlāk parcēlies uz dzīvi ASV, kur dzīvojis Mičiganā. 1953. gadā kopā ar Edmāru Medni, Nikolaju Kamparu un citiem latviešu izcelsmes šahistiem piedalījies ASV atklātajā šaha čempionātā. 1955. gadā ar 6½ punktiem no 8 iespējamajiem izcīnījis 2. vietu Mičiganas štata šaha čempionātā un tikai par puspunktu atpalicis no uzvarētāja Leonīda Dreiberga. 1956. gadā uzvarējis Kalamazū pilsētas šaha čempionātā. Līdz pat sava mūža beigām piedalījies ASV latviešu organizāciju darbā.
Matīss Frīdrihs Vatsons

Dzīvesgājums

Dzimis 1733. gada 19. janvārī Kēnigsbergā Prūsijas karaļa militārā padomnieka Matīsa Vatsona ģimenē. Mācījās Kēnigsbergas Frīdriha-kolēģijā (Friedrichs-Collegium, 1738-1746), studēja Kēnigsbergas universitātē (1746-1752), 1753. gadā ieguva Dr. Philos. grādu. Pēc trīs gadu ceļošanas pa vācu zemēm viņš 1756. gadā atgriezās Kēnigsbergā, kur darbojās kā universitātes ārkārtas profesors (1756-1759). Pēc tam, kad Krievijas impērijas armija Septiņgadu kara laikā (1756-1763) ieņēma Kēnigsbergu, 1759. gadā M. Vatsons devās uz Jelgavu, kur strādāja par pilsētas skolas direktoru (1759-1774, 1781-1804). 1772. gada apprecējās ar Doroteju Agati Dillo (Düllo). 1775. gadā viņš pieņēma hercoga Pētera uzaicinājumu un sāka strādāt par Academia Petrina latīņu valodas un literatūras profesoru. Līdztekus bija luterāņu mācītājs Vecsaules draudzē (Alt-Rahden). 1777. gada 7. jūnijā viņam piedzima dēls Kārlis Frīdrihs Vatsons.
1801. gadā viņu iecēla par jaundibināmās Jelgavas universitātes Filozofijas fakultātes dekānu, tomēr to pārcēla uz Tērbatu, bet M. Vatsons palika Jelgavā. 1801. gada 26. maijā mira viņa sieva. Miris 1805. gada 8. martā Jelgavā.
1,3-Propāndiols

Iegūšana

1,3-Propāndiolu iespējams iegūt bioķīmiski.
Gundega Knipše

Dzīves gājums

Dzimusi 1950. gadā Rīgā anatoma Miervalža Kaminska ģimenē. Studēja Rīgas Medicīnas institūta (RMI) Vispārējās Ārstniecības fakultātē (1968-1974). Pēc studiju beigām turpināja izglītību RMI klīniskajā ordinatūrā (1974-1975) un strādāja par ārsti Saldus rajona centrālajā slimnīcā (1974-1976) un Rīgas pilsētas 1. poliklīnikā (1976-1977).
No 1977. gada asistente RMI anatomijas katedrā, pēc tam turpināja studijas aspirantūrā 1. Ļeņingradas Medicīnas institūta Anatomijas katedrā (1978-1981). 
1982. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu kandidātes disertāciju, turpināja strādāt par asistenti RMI anatomijas katedrā (1981-1987).
1987. gadā pārgāja strādāt uz Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūta (LSPA) Anatomijas katedru, 1991. gadā ievēlēta par docenti, 1998. gadā par asociēto profesori. 1998.-2002. gadā bija asociētā profesore gan LSPA anatomijas katedrā, gan atjaunotās Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes anatomijas un histoloģijas katedrā.
2002. gadā tika ievēlēta par LU Medicīnas fakultātes profesori un 2003. gadā par Anatomijas un histoloģijas katedras vadītāju.
Agni

Agnī (sanskritā: अग्नि — ‘uguns’) jeb Agni, ir uguns un pavarda dievība vēdiskajā un hinduisma mitoloģijā. Kopā ar Indru un Sūrju Agni veido "vēdisko triādi". Agni ir Djausa un Prithivī (debesu un zemes personifikāciju) dēls, citur — Brahmas vecākais dēls. Dažkārt Agni tiek identificēts arī ar sauli. Ikonogrāfijā Agni ir minimāli antropomorfizēts. Agni atribūti ir dūmi, ugunīgs šķēps un zeltaini zirgi. Mītos viņš nereti parādās kā vēstnesis starp dieviem un mirstīgajiem.
Taizemes administratīvais iedalījums

Taizemes administratīvo iedalījumu veido 75 provinces un 1 īpašās pārvaldes apbabals. Provinces parasti iedalās piecās provinču grupās - dažreiz Austrumu grupu savieno kopā ar Centrālo provinču grupu. Galvaspilsēta Bangkoka nav province, bet gan īpašā administratīvā teritorija, bet to parasti ieskaita kā 76. provinci, kurai ir tādas pašas tiesības, kā pārējām provincēm. Provinču nosaukumi ir tieši tādi paši, kā to administratīviem centriem. Ar dažiem izņēmumiem, piemēram Songhlas, Čonburi un Pračuapkhīrīkhanas provincēs, administratīvais centrs ir arī lielākā provinces pilsēta. Provinces sīkāk iedalās 796 distriktos.
Bangkoka ir lielākā province gan pēc iedzīvotāju skaita, gan pēc iedzīvotāju blīvuma. Mazākā pēc iedzīvotāju skaita ir Ranonas province, bet pēc blīvuma Mēhonsonas province. Pēc platības lielākā province ir Nakhonratčhasīmas province, savukārt mazāka ir Samutsonkhrāmas province.
Naturālais logaritms

Logaritmiskā atvasināšana

Dažreiz naturālie logaritmi tiek izmantoti lai atvasinātu kādu funkciju. Piemēram, (x^x)' = (e^{x \ln x})' = e^{x \ln x} \cdot (x \ln x)' = x^x \cdot (1+ \ln x).
HD 156668

HD 156668 ir zvaigzne, kas atrodas 24,5 pc attālumā no Zemes Herkulesa zvaigznājā. Novērojumi liecina, ka zvaigznei ir vismaz viena planēta.
Zvaigznes masa ir 0,88 MSUN, un tās rādiuss ir 0,895 RSUN. Zvaigzne ir vēsāka par Sauli un tās temperatūra ir 4917 K (4644 °C), tāpēc zvaigzne izstaro gaismu, kura pēc spektrālā sastāva ir sarkanīgāka par Saules gaismu.
1951. gada Latvijas čempionāts šahā

1951. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 8. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 5. šaha čempionāts sievietēm.

Turnīra gaita

Latvijas PSR 8. šaha čempionāts vīriešiem notika no 3. marta līdz 1. aprīlim 1951. gadā Rīgā. Cīņa par čempiona nosaukumu izvērtās starp pieredzējušo meistaru Aleksandru Koblencu un Latvijas Valsts Universitātes I kursa studentu Marku Pasmanu. Turnīra finišā Koblencam vajadzēja uzvarēt čempionāta debitantu Mihailu Tālu, taču viņam nācās samierināties ar neizšķirtu pret savu audzēkni un nākamo pasaules čempionu. Par Latvijas PSR čempionāta uzvarētāju kļuva Pasmans, bet Koblencs, lai gan nezaudēja nevienā partijā, palika otrais. Čempionātā kopā ar Tālu debitēja vēl divi pazīstami Latvijas šahisti - Jānis Klovāns un Jānis Kļaviņš.
Latvijas PSR 5. šaha čempionāts sievietēm notika no 16. līdz 26. aprīlim 1951. gadā Rīgā. Tajā piedalījās tikai 8 dalībnieces, taču čempione palika iepriekšējā. Pirms pēdējās kārtas Milda Lauberte par puspunktu apsteidza tuvāko sekotāju Lidiju Paramonovu, un neizšķirts savstarpējā partijā viņai ļāva ceturto gadu pēc kārtas izcīnīt čempiones titulu.
Meistars Ekharts

Dzīve

Ekharts dzimis 1260. gadā Erfurtē un 15 gadu vecumā viņu uzņēma  dominikāņu klosterī.
Apsūdzēts ķecerībā, pirmo reizi no vietējās franciskāņu inkvizīcijas un viņam nācās pamest Vāciju. Vēlāk Pāvests Jānis XXII Ekhartu tiesājis bet mūks nomiris pirms sprieduma.  Saglabājušies prāvas materiāli.

Darbi un ietekme

Ekharts tiek uzskatīts par vienu no ietekmīgākiem kristiešu mistiķiem. Viņš uzsācis studijas Ķelnē un akadēmisks tituls (Magister in theologia) piešķirts Parīzē.  Nodarbojies ar kristīgo metafiziku, kas skaidri novirzās no tā laika pieņemtā sholastikas kanona.  Sludinājis vācu valodā. Vairāki sprediķa teksti saglabājušies un tiek uzskatīti par Ekharta nozīmīgākiem darbiem. Pastāv strīdīgi uzskati, ka Ekharts bijis Theologia Germanica autors.
Arhibalds fon Keizerlings

Dzīvesgājums

Arhibalds Keizerlings ir dzimis 1882. gada 18. (6.) novembrī Augustes muižā pie Grobiņas. Cēlies no Kurzemes grāfu Keizerlingu dzimtas.
1899. gadā A. Keizerlings absolvēja Pēterburgas Jūras kadetu korpusu un kā jauns Krievijas impērijas flotes virsnieks viņš piedalījās krievu-japāņu karā. Apbalvots par varonību Portartūras aizstāvēšanā un Cusimas kaujā, pēc kuras viņš nokļuva japāņu gūstā.
Pēc atbrīvošanas no gūsta 1906. gadā viņš bija vecākais virsnieks uz mīnu kreisera, pēc tam atgriezās dzimtenē un 1907.-1908. gadā mācījās zemūdeņu kursos Liepājā. Pēc tam viņš atkal devās uz Vladivostoku, kur 1908.-1912. gadā bija zemūdenes "Фельдмаршал граф Шереметьев" kapteinis Klusā okeāna flotē. Pēc tam tika pārcelts uz Baltijas kara floti, bija eskadras mīnu kuģa kapteinis.
Pirmā Pasaules kara laikā A.Keizerlings bija mīnu kuģa komandieris Baltijas jūras flotē un piedalījās jūras kaujās ar Vācijas kara floti, karu beidza kā 1. ranga kapteinis. Pēc Cēsu kaujām viņš bija starp tiem Baltijas landesvēra virsniekiem Anatola Līvena vadībā, kas 1919. gada augustā pārgāja Latvijas Republikas pakļautībā. Pēc landesvēra izformēšanas 1920. gada aprīlī viņš kļuva par Latvijas armijas speciālo uzdevumu virsnieku flotes jautājumos, 1921. gadā tika paaugstināts par jūras kapteini.
Kad 1924. gada 27. jūnijā nodibināja Latvijas Jūras krastu aizsardzības eskadru, Arhibaldu Keizerlingu iecēla par tās komandieri. Kā flotes komandieris Arhibalds Keizerlings vadīja jaunas flotes tehnikas iegādi un viņa laikā pēc Latvijas pasūtījuma Havras un Nantes kuģu būvētavās Francijā tika uzbūvētas divas zemūdenes ("Ronis" un "Spīdola) un un divi mīnu kuģi ("Imanta" un "Viesturs"). 1927.gada 18. novembrī A. Keizerlingam piešķīra admirāļa pakāpi.
Šajā laikā pasliktinājās Keizerlinga attiecības ar Latvijas armijas vadību. "Aristokrātiskās paražas un dzīvesveids, nepilnīga latviešu valodas prasme, vācbaltiešu izcelsmes jūras virsnieku protežēšana — tas viss armijas vadībai nepatika" . 1931. gadā viņš tika apsūdzēts spirta kontrabandā, jo bija licis iegādāties virsnieku rautam alkoholiskos dzērienus. 1931. gada 19. septembrī viņu atvaļināja un par krastu aizsardzības eskadras komandieri iecēla jūras kapteini Teodoru Spādi.
1939. gadā A.Keizerlings sakarā ar vācbaltiešu pārvietošanu atstāja Latviju. Miris 1951. gada 15. decembrī Frankfurtē pie Mainas.

Ģimene

Dzimis grāfa Gebharda Eduarda Heinriha Nikolaja fon Keizerlinga un baroneses Sofijas fon Ofenbergas ģimenē. Precējies trīs reizes - 1909. gadā ar Marinu Konstantinovu, 1916. gadā ar Olgu Diņinu, 1922. gadā ar Edīti Līcu. 1916. gadā viņam piedzima dēls Viktors, 1923. gadā dēls Bruno Leo, 1929. gadā meita Inese Sofija Katrīna.
Fascioloze

Profilakse

Nekādām vajadzībām nedrīkst lietot nevārītu ūdeni no pļavās un ganībās esošiem grāvjiem, dīķiem, peļķēm. Nevēlams ir paradums košļāt zāļu stiebrus.
Transcendenta funkcija

Transcendenta funkcija — kompleksā mainīgā analītiska funkcija, kuras vērtības aprēķināšanā bez algebriskas operācijas jāizdara arī kāda robežpāreja.
Asarveidīgās

Kopējās iezīmes

Asarveidīgajām zivīm galvenā, kopējā pazīme ir muguras spuras un anālā spuras, kas sadalītas divās daļās. Priekšdējai spuras daļai ir asi stari, aizmugurējai mīksti. Abas daļas var būt dalēji savienotas vai pilnībā atdalītas. Vēdera spurām ir viens ass stars un līdz skaitā pieciem mīksti stari. Šīs spuras asarveidīgajām zivīm novietotas izteikti uz priekšu — zem zoda vai vēdera. Zvīņas parasti ir ktenoidālas, lai gan reizēm tās ir gludas.
Skunksi

Izskats un īpašības

Skunksi ir slaveni ar spēju izdalīt ļoti spēcīgi smirdīgu aromātu, kas tiem kalpo kā aizsardzības līdzeklis. Smaku varētu raksturot kā puvušu olu, ķiploku un gumijas kokteili. Smaka ir tik spēcīga, ka spēj aizbiedēt pat lāci vai citu plēsēju, potenciālo uzbrucēju. Smaka kairina elpošanas sistēmu, izraisa nelabumu un dedzina acis. Skunkss var trāpīt savam upurim 2 m attālumā, un cilvēks skunksa smaku var sajust 1 km attālumā. 
Vairums skunksu dzimtas dzīvnieku ir melnbalti, bet tie var būt arī brūni vai krēmīgi dzelteni. Visi skunksi uzreiz piedzimstot ir svītraini. Tiem var būt tikai viena svītra vai vairākas, vai rindā sakārtoti vairāki plankumi, kā arī svītru raksts var būt lauzīts. Dažiem ir svītras uz kājām. Kažoki ir biezi un mīksti, to astes krāšņas un kuplas. 
Skunksu sugas dzīvnieki ir dažāda lieluma, to ķermeņu garums ir 40—90 cm, svars 0,5—8,2 kg. Mazākie ir plankumainie skunksi (Spilogale), lielākie cūkšņukura skunksi (Conepatus). Skunksiem kopumā ir raksturīgs pagarinātas ķermeņa proporcijas, ar relatīvi īsām, muskuļotām kājām, priekškājām ir gari nagi, piemēroti zemes rakšanai. Skunksiem ir lieliska oža, bet vāja redze. Tie neredz priekšmetus tālāk par 3 metriem, tādēļ skunksi bieži tiek nobraukti uz ceļiem.

Uzvedība

Skunksi ir vientuļnieki un aktīvi krēslas stundās, lai gan vēsā laikā skunksi var sanākt kopā lielākā barā un doties gulēt vienā migā, lai būtu siltāk. Dienas laikā skunksi slēpjas alā, kuru izrok ar savām spēcīgajām priekškājām, skunksi izmanto arī dabīgus slēpņus un alas. Skunksu teritorijas pārklājas, un viena skunksu mātīte apdzīvo 2—4 km², bet tēviņš līdz 20 km². 
Ziemas laikā, lai arī skunksi ir miegaini un barojas reti, tie neguļ ziemas miegu. Aukstajā laikā mātītes guļ kopā lielākā saimē, kas var būt līdz 12 dzīvniekiem, tēviņi parasti guļ pa vienam. Skunksi ziemas migu mēdz izmantot atkārtoti.

Barība

Skunksi ir visēdāji, tie barojas gan ar augiem, gan kukaiņiem, gan maziem dzīvniekiem, kā grauzējiem, ķirzakām, salamandrām, vardēm, čūskām, putniem, kurmjiem un olām. Tie labprāt ēd dažādas ogas, saknes, lapas, zāles, sēnes un riekstus. Ja skunksi dzīvo cilvēku tuvumā, tad tie pārbauda arī atkritumus, ļoti reti skunksi ēd maitu. Bieži ir novērots, ka skunksi iekļūst cilvēku mājās un izēd mājdzīvniekiem domāto barību. Lai piekļūtu pie sliekām un citiem kukaiņiem, skunksi izrakņā zemi. Skunksi ir arī meistarīgi, lai izēstu bišu ligzdas, jo to biezais kažoks tos pasargā no bišu dzēlieniem.

Vairošanās

Skunksiem riesta laiks parasti ir agrā pavasarī. Tēviņi sapārojas ar vairākām mātītēm, un mātīte audzina bērnus viena pati. Pirms mazuļu dzimšanas, mātīte izrok alu un iekārto migu bērniem. Parasti piedzimst 4—7 mazuļi. Skunksu mazuļi piedzimst akli, kurli un segti ar mīkstu kažociņu. Pēc trīs nedēļām mazuļiem atveras acis. Māte tos zīda ar pienu 2 mēnešus, bet ģimene kopā paliek apmēram 1 gadu, līdz nākamajam riesta laikam. Māte ļoti sargā savus mazuļus, un pie mazākām aizdomām par briesmām izsmidzina smaržu sekrētu.
Adamovas muiža

Adamovas muiža (vācu: Adamhof; poļu: Adamowa) ir muižas ēku un parka komplekss Rēzeknes novada Vērēmu pagasta Adamovā. Muižas dzīvojamā ēka ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, bet kalpu māja un parks — vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis.
Adamovas muiža agrāk piederēja Rēzeknes pilskungam Korfam, dekabrista Oboļenska brāļa meitai Žemčužņikovai, kā arī ģenerālim Karaulovam. 1905. gadā muižā tika atklāts minerālūdens avots, kuru nosauca svētās Helēnas vārdā. 
Kad Pirmā pasaules kara laikā pēc operācijas "Dūres sitiens" 1918. gada ziemā Latgali okupēja Vācijas impērijas karaspēks, Adamovas muižā izvietojās Vācijas okupācijas karaspēka 13. brigādes štābs.
1919. gadā Adamovas muižas teritorijā tika atvērta pirmā skola — bāreņu patversme, pašlaik tās nosaukums ir Adamovas sanatorijas internātskola.
Auseklis Veģis

Dzīves gājums

Dzimis 1903. gada 27. decembrī Mazstraupes skolā skolotāja Pētera Veģa un Adelīnas Rozālijas (dzim. Rudzītes) ģimenē. Mācījās Longīna Ausēja reālskolā Cēsīs (no 1914), bet no 1917. gada Baku 1. reālskolā. Studēja Latvijas Universitātē, uzsāka pētījumus augu fizioloģijā.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās trimdā uz Zviedriju, kur turpināja zinātniskos pētījumus Upsalas Universitātes fizioloģiskās botānikas institūtā.
Miris 1973. gada 5. jūnijā Upsalā.
26. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Abrenes iela — Katlakalns kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Turgeņeva iela, Gogoļa iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Mūkusalas iela, Laivu iela, Buru iela, Jelgavas iela, Bauskas iela, Ziepniekkalna iela, A7 un ceļš uz Katlakalnu.
Katlakalns — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: ceļš uz Katlakalnu, A7, Ziepniekkalna iela, Bauskas iela, Jelgavas iela, Buru iela, Laivu iela, Mūkusalas iela, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Abrenes iela un Skrindu iela.
Raimonds Vaikulis

Klubu karjera

Savu bērnību pavadījis un basketbolu sācis spēlēt Līvānos. Pirmā R. Vaikuļa profesionālā komanda bija Rīgas "ASK/Brocēni/LMT", kuru viņš pārstāvēja no 1998. līdz 2001. gadam. 1999. gadā viņš "Brocēnu" sastāvā kļuva par Latvijas čempionu. 2001.—2002. gada sezona bija pirmā, ko R. Vaikulis aizvadīja ārzemju komandā — šajā laikā viņš spēlēja Krievijas otrās spēcīgākās līgas klubā Maskavas apgabala "Dinamo". Nākamajās divās sezonās R. Vaikulis pārstāvēja Krievijas Superlīgas komandu Permas "Ural Great". Turpinājumā viņš spēlēja Beļģijas komandā Monas "Hainaut". 2005. gadā R. Vaikulis atgriezās Latvijā. 2 sezonas viņš aizvadīja BK Ventspils sastāvā, ar kuru kopā pirmajā sezonā viņš kļuva par Latvijas čempionu. 2007.—2008. gada sezonu Vaikulis pavadīja Rīgas "Barons/LMT" komandā, ar kuru kopā uzvarēja LBL čempionātā. 2008. gada novembrī R. Vaikulis pārtrauca līgumsaistības ar "Baronu" un pievienojās citai Latvijas komandai "Liepājas lauvas". 2009.—2010. gada sezonu viņš aizvadīja Ukrainas Superlīgas kluba "Nikolajev" sastāvā, taču 2010. gada decembrī atkal atgriezās "Liepājas lauvas" sastāvā. Kluba sastāvā aizvadīja vairākas spēles, kurās bija viens no komandas līderiem. 2011. gada janvāra beigās viņš pārgāja uz Igaunijas līgas klubu Rakveres "Tarvas".

Latvijas izlase

R. Vaikulis 1998. gadā kopā ar Latvijas izlasi izcīnīja 4. vietu Eiropas U-18 čempionātā, kļūstot par komandas rezultatīvāko spēlētāju, kā arī ierindojoties 8. vietā starp visa turnīra rezultatīvākajiem basketbolistiem ar vidēji spēlē gūtiem 17,3 punktiem. 1999. gadā viņš Latvijas izlases sastāvā piedalījās Pasaules U-19 izlašu čempionātā, kur izlase ierindojās 9. vietā. Vēlāk R. Vaikulis spēlēja arī Latvijas U-20 izlasē, taču kopā ar šī vecuma izlasi viņš nekvalificējās Eiropas U-20 čempionāta finālturnīram.
Pirmoreiz Latvijas pieaugušo izlases sastāvā Eiropas čempionāta finālturnīrā R. Vaikulis piedalījās 2007. gadā. Šajā čempionātā Vaikulis laukumā pavadīja 9 minūtes un guva 2 punktus.