Ziemeļu krusta kari

Ziemeļu krusta kari ir historiogrāfijā lietots kopējs apzīmējums militārajām misijām Ziemeļeiropas zemēs 12.—14. gadsimtā. Pāvests Eugenijs III 1147. gada 13. aprīlī izdeva krusta karu bullu pret vendiem. 1171. gadā Romas pāvests Aleksandrs III vēstulē Upsalas arhibīskapam mudināja sākt katolicisma izplatīšanu Somijā, tomēr svētie darbi nevedās un nācās izdot bullu, ar kuru viņš vienādo Palestīnas un Baltijas krustnešu tiesības, kas nozīmē pilnvērtīgu krusta karu sākšanu Baltijā. Tajos aktīvi piedalījās 1198. gada 5. martā Akrā nodibinātais Vācu ordenis. Arī krusta kari pret Polockas, Pleskavas un Novgorodas kņaziem tiek uzskatīti par šī kara sastāvdaļu.  Lietuvas krusta kari beidzās tikai pēc Lietuvas dižkunigaitijas kristīšanas 1387. gadā. 1399. gada maijā Lietuvas dižkunigaitis Vītauts Dižais izsludināja krusta karu pret tatāriem, ko apstiprināja Romas pāvests Bonifācijs IX.

Priekšvēsture

Pēc 1071. gada uzvaras pār Bizantijas impērijas ķeizaru Romānu IV turki seldžuki izveidoja savu lielvalsti, kas historiogrāfijā tiek dēvēta par Lielo Seldžuku impēriju. Turku iekarojumi uz laiku pārtrauca tirdzniecību pa Zīda ceļu no Eiropas cauri Bizantijai uz Ķīnu. 1096. gadā Romas pāvests Urbāns II pēc Bizantijas ķeizara Aleksija I Komnena aicinājuma izsludināja Krusta karu, lai atkarotu Svēto zemi neticīgajiem. Pirmais krusta karš beidzās 1099. gadā ar Jeruzalemes ieņemšanu un sekojošu krustnešu valstu nodibināšanu ar galvaspilsētām Jeruzalemē, Tripolē, Antiohijā un Edesā. Iekaroto zemju aizsardzībai nodibināja Hospitāliešu ordeni (1113) un Templiešu ordeni (1119).
Zīda ceļa tirdzniecības apsīkšana caur Vidusjūras ostām notika vienlaikus ar vikingu tirdzniecības ceļu aktivēšanos Baltijas jūras austrumu krastā, kur kopš seniem laikiem dominēja Gotlandes tirgotāji. Sakarā ar kristietības izplatīšanos dāņu un zviedru vikingi 11.—12. gadsimtā pakāpeniski pārtrauca savus aizjūras sirojumus, kaut arī vēl 1160. gadā senās ticības piekritēji nogalināja zviedru ķēniņu Ēriku IX. 1140.—1143. gadā sakši Elbas labajā krastā ieņēma pagānu vendu Vagrijas zemi, kur obodrītu apmetnes Ļubices vietā Trāves upes lejtecē nodibināja Lībeku, kas vēlāk kļuva par centru sakšu ekspansijai uz austrumiem.   
Pēc tam, kad 1145. gadā seldžuki no jauna iekaroja Edesu, Romas pāvests Eugenijs III izdeva bullu, kurā Francijas karali Luiju VII aicināja doties atkārtotā Krusta karā uz Tuvajiem Austrumiem. Arī vācu ķēniņš Konrāds III nolēma pievienoties karagājienam, bet cieta smagu sakāvi kaujā pie Dorilejas tagadējās Turcijas teritorijā.

Krusta kari pret tatāriem

1253. gadā Romas pāvests Inocents IV izsludināja krusta karu pret Zelta Ordas haniem, aicinot tajā piedalīties kristītos Livonijas, Bohēmijas, Morāvijas, Serbijas, Pomerānijas un Lietuvas iedzīvotājus un piešķīra Mindaugam Lietuvas karaļa titulu. Lai krusta karā iesaistītu arī bijušās Kijevas Krievzemes rietumu daļas iedzīvotājus, viņš 1254. gadā piešķīra Galīcijas-Volīnijas lielkņazam Danielam Romanovičam Krievzemes karaļa titulu (rex Rutheniae). Arī pāvests Aleksandrs IV vēlējās rast izlīgumu ar ortodokso baznīcu un vienoties krusta karā pret tatāriem 1259. gadā.
Pēc tam, kad 1383. gadā bijušā Lietuvas dižkunga Ķestuta dēls Vītauts tika kristīts katoļu ticībā, viņš 1386. gadā kļuva par Lietuvas dižkungu un 1396. gadā uzsāka karu pret Zelta Ordas karaspēku. Karš sākotnēji bija veiksmīgs un 1398. gadā Vītauts ieņēma cietoksni pie Dņepras upes grīvas. Lietuvas bajāri viņu pasludināja par karali, tomēr tam bija nepieciešama Romas pāvesta piekrišana. 1399. gada maijā viņš no Kijevas izsludināja krusta karu pret tatāriem, ko apstiprināja Romas pāvests Bonifācijs IX. Karagājienā piedalījās arī Vācu ordeņa bruņinieki, tomēr tālāku ekspansiju apturēja zaudējums Vorsklas kaujā pie Poltavas 1399. gada augustā.