google/wiki40b huggingface dataset:
Zolotonoša

Vēsture

Apdzīvotā vieta vēstures avotos pirmoreiz minēta 1576. gadā, kad to pavēlējis dibināt Volīnijas kņazs Bogušs Koreckis. Jau no 1616. gada zināma kā gadatirgu pilsēta tirdzniecības ceļu krustojumā. 1635. gadā Zolotonošai piešķirtas Magdeburgas tiesības, kopš 1648. gada — kazaku sotņas centrs, bet kopš 1781. gada pilsēta Kijevas vietvaldībā (vēlāk — Mazkrievijas un Poltavas guberņās). 1912. gadā savienota ar dzelzceļa līniju Bahmača—Odesa.

Cilvēki

Zolotonoša ir šahista Isāka Boļeslavska (Исаак Ефремович Болеславский, 1919 – 1977) un cionista Bēra Borohova (Дов-Бер Борохов, 1881 – 1917) dzimtā pilsēta.
Kurdi

Ģeogrāfija

Kurdi vēsturiski un politiski ir viena no nozīmīgākajām tautām Tuvajos Austrumos. Tuvajos Austrumos pēc cilvēku skaita tā ir ceturtā lielākā etniskā grupa aiz arābiem, turkiem un persiešiem.

Cīņa par autonomiju

Kurdu nacionālisms radās vairāku apstākļu un faktoru ietekmē, piemēram, Apvienotā Karaliste reģionā ieviesa privātīpašuma jēdzienu, Kurdistānas sadalīšana starp vairākām valstīm, Amerikas Savienoto Valstu un Padomju Savienības interešu ietekme Persijas līča reģionā. Šie un citi faktori veicināja nacionālisma kustības izveidi, it īpaši kurdu intelektuāļu vidū, kas dažādās pilsētās izveidoja kurdu klubus.
1897. gadā tika izdots pirmais kurdu laikraksts, kas ar pārtraukumiem tika izdots līdz 1902. gadam. Pēc Turcijas valsts apvērsuma 1908. gadā radās pirmās kurdu literārās un kultūras biedrības. 1908. gada rudenī tika izveidota pirmā kurdu kultūras biedrība “Kurdistānas atgūšana un attīstība” (Taali we Terakii Kurdistan). 1912. gadā oficiāli tika apstiprināta pirmā kurdu politiskā apvienība “Kurdu cerība” (Kivija Kurd). Pēc Pirmā pasaules kara, kad kurdi tika deportēti un slepkavoti, viņu politiskā aktivitāte apsīka. Pēc tam nāca jaunas politiskas organizācijas, it īpaši “Kurdistānas atgūšanas biedrība” (Kurdistan Taali Djemijeti), kas atsāka cīņu par neatkarību. Tika uzsākta kurdu rakstības standartizēšana un valodas modernizācijas kampaņa.
1920. gada Sevras līgums paredzēja Kurdistānai piešķirt autonomiju, bet tas netika ratificēts; 1923. gada Lozannas līgumā, kas aizstāja Sevras līgumu, nebija minēta ne Kurdistāna, ne arī kurdi. Tiek uzskatīts, ka tādējādi tika zaudēta kurdiem iespēja izveidot savu valsti.
Haralds Zilzobis

Biogrāfija

Haralds Zilzobis bija Dānijas karaļa Gorma Vecā un Tiras dēls. Saviem vecākiem par godu Haralds Zilzobis uzcēla Jellingas rūnakmeņus.
965. gadā karalis pieņēma kristietību, līdz ar to Dānija kļuva par kristīgu valsti un dienvidu kaimiņi tai vairs nevarēja uzbrukt kā pagānu zemei. Īsti nav skaidrs, kā Haralds kristījies, jo avotos (Korvejas Vidukinda un Brēmenes Ādama rakstos un Heimskringlā) ir pretrunīga informācija.
970. gadā Haralda dāņi kopā ar jarla Hokona II vadītajiem norvēģiem sakāva Norvēģijas karaļa Haralda II Pelēkādas karaspēku, kā rezultātā Haralds Zilzobis kļuva arī par formālo Norvēģijas valdnieku. Faktiskais valdnieks tomēr bija jarls Hokons II, kurš 986. gadā, pēc tam, kad Haralds mēģināja viņu pievērst kristīgajai ticībai, pilnībā pārtrauca saistības pret Dānijas karali. Dāņu atbildes iebrukums Norvēģijā bija neveiksmīgs.
983. gadā kopā ar obodrītiem padzina no Dānijas dienvidiem sakšus. Haralda Zilzobja laikā ir izbūvēti vismaz pieci tā sauktie apļveida nocietinājumi. Domājams, ka to mērķis bija pasargāt Dāniju pret iebrukumu no dienvidiem. Pats vai viņa dēli karoja Normandijā, Norvēģijā un Sembā.
Pirmais Dānijas karalis, kurš noteica Roskildi par savu rezidenci. Apglabāts Roskildes katedrālē, kuru pats nodibinājis.
Pēc dažiem avotiem Haraldu Zilzobi gāza dēls Svens Dakšbārda. Iespējamais iemesls bija dēla pretestība Haralda mēģinājumiem atteikties no vikingu dieviem par labu kristietībai un tradicionālā dzīvesveida, mēģinot līdzināties Viduseiropas valdniekiem.
Haralda vārdā ir nosaukts Bluetooth bezvadu datortīklu standarts un uz tā logo ir rūnas - Haralda iniciāļi.
22. oktobris

22. oktobris ir gada 295. diena pēc Gregora kalendāra (296. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 70 dienas.
Pazudušā šķirsta meklējumos

Sižets

Piedzīvojumu meklētājs Indiana Džonss ASV valdības uzdevumā dodas mistiskā Derības šķirsta meklējumos. Viņam līdzi dodas viņa senais draugs Salla un bijusī mīļākā Meriona Reivenvuda. Džonsam šķirsts ir jāatrod ātrāk par nacistiem un viņa oponentu, franču arheologu Renē Beloku.

Filmas skaņu celiņš

Oriģinālo muzikālo pavadījumu filmai "Pazudušā šķirsta meklējumos" komponēja komponists Džons Viljamss un tas, pateicoties leģendārajam "The Raiders March", kas kļuva par simbolu visam, kas saistīts ar Indianu Džonsu, kļuva par vienu no atpazīstamākajiem muzikālajiem pavadījumiem filmām. Iesākumā Viljamss komponēja divas dažādas "The Raiders March" versijas, no kurām Spīlbergs izvēlējās to, kura zināma pašreiz. Skaņu celiņā tika iekļautas arī citas zīmīgas kompozīcijas: izcilo un mistisko "Ark Theme", kompozīciju, kas saistīta ar Merionu, ka arī skaļo "Nazi March". Skaņu celiņš tika nominēts "Oskaram", bet piekāpās elektro-sintētiskajām Vangeļa kompozīcijām filmai "Uguns rati" (angļu: "Chariots of Fire").
Riodežaneiro Metropolīta katedrāle

Svētais Sebastjans

Svētais Sebastjans bija kristietis, romiešu gvardes kareivis, kurš atteicās kalpot imperatoram Diokletiānam, un par to valdnieks viņam piesprieda nāvessodu. Sebastjans tika piesiets pie koka un ar bultām apšaudīts tik ilgi, līdz šķita, ka viņš nogalināts. Naktī ieradās Irēna, kāda augsta ierēdņa atraitne, lai apglabātu līķi. Bet viņa atklāja, ka Sebastjans ir dzīvs, un pēc tam viņu kopa, līdz viņš pilnībā atveseļojās. Vēlāk, kad dievbijīgais kareivis joprojām negribēja atteikties no savas ticības, viņu nosita ar vālēm un iemeta galvenajā notekūdeņu kanālā. Kāda cita dievbijīga sieviete paslēpa līķi un apglabāja to pie kādas katakombas ieejas.

Pilsētas aizbildnis

Svētais Sebastjans ir piemērots aizbildnis šai pilsētai. Ciešanas, kas viņam bija jāpiedzīvo, nāvējošie sitieni un nāve mēslos un netīrumos it kā sasaucas milzīgajos nabadzīgo ļaužu kvartālos valdošo garu, ko raksturo vairāku simtu tūkstošu iedzīvotāju dzīve kūpošu atkritumu kaudžu vidū. Protams, Metropolīta katedrāles vadošie garīdznieki tādu Svētā Sebastjana lomu noliedz.

Vai maijiem par godu?

Metropolīta katedrāle, kuras arhitekts ir Lima Atiliu Korrea, atrodas lielā, apzaļumotā laukumā. Baznīca pēc savas formas līdzinās nošķeltam konusam. Katedrāles vadība augsti vērtē atzinumu, ka šī forma esot estētisks reveranss maiju tempļu ēkām. Diemžēl šis uzskats vairāku iemeslu dēļ ir apšaubāms. Maiju piramīdu plānojuma pamatā bija kvadrāts, turpretim Metropolīta katedrāles pamatā ir aplis. Maiji dzīvoja un dzīvo Meksikā, Hondurasā un Gvatemalā, tālu uz ziemeļiem no Brazīlijas un Riodežaneiro, turklāt tie ir spāņu koloniālie apgabali, kuros vēl mūsdienās runā spāņu valodā. Garīdznieku atzinuma rašanās pamatā droši vien bija oriģinalitātes meklējumi. Taču iespējams, ka tas bijis mēģinājums kaut nedaudz vērst par labu kristīgo konkistadoru asiņainos darbus.

Baznīca 20 000 cilvēkiem

Metropolīta katedrāle ar saviem izmēriem ir piemērota vairāku miljonu pilsētas vajadzībām. Tās augstums ir 80 metri, bet diametrs- 106 metri. Pamata lielums ir 8000 kvadrātmetru, un telpā var satilpt divdesmit tūkstoši cilvēku, no kuriem pieci tūkstoši var atrast sev sēdvietu. Altāris atrodas precīzi katedrāles centrā. Četri milzīgie logi, kuri rotāti ar dažādām krāsainām figūrām, simbolizē svēto, katoļu un apustulisko baznīcu. Metropolīta katedrālei ir sava radiostacija, kas raida tikai garīga satura pārraides.
Burgenlande

Vēsture

Burgenlande gadsimtu gaitā piederējusi dažādām valstīm un tautām, bet tā ir vienīgā Austrijas teritorija, kas nekad nav bijusi Svētās Romas impērijas, Vācu Konfederācijas vai Cisleitānijas daļa. Jau kopš Romas Impērijas laikiem piederējusi Pannonijai. Pirmie ģermāņi, kas ieceļoja šajā teritorijā, bija ostgoti ap 380. gadu, kas kļuva par Romas sabiedrotajiem. 5. gadsimtā ostgotu zemi iekaroja huņņi, bet pēc tam izveidojās neatkarīga ostgotu karaliste. Vēlākos laikos tagadējā Burgenlande nonāca Lombardijas, avāru, Samo un Frankijas pakļautībā, bet no 1043. gada tās nonāca Ungārijas sastāvā, bet no 1440. gada — Habsburgu impērijā.
1910. gada Austroungārijas tautas skatīšanas laikā tagadējās Burgenlandes teritorijā 74% iedzīvotāju bija vāciski runājoši, 15% — horvātiski, bet 9% — ungāriski. Pēc Austroungārijas sadalīšanās, pretēji Ungārijas centieniem, 1921. gadā Burgenlande nonāca Austrijas sastāvā. Pēc Anšlusa 1938. gadā Burgenlandes zeme tika likvidēta un pievienota Lejasdonavai un Štīrijai. Atjaunota 1945. gadā Padomju okupācijas zonā.

Ģeogrāfija

Burgenlade ir trešā mazākā no Austrijas federālajām zemēm. Izveitojusies šaurā joslā valsts austrumu pierobežā, Vidusdonavas līdzenuma malā. Augstākais punkts ir 884 m augstais Gešrībenšteins uz Ungārijas robežas. Burbenlandes ziemeļdaļā atrodas daļa no Neizīdles ezera, kas ietilpst Neizīdles ezera—Zēvinkeles nacionālajā parkā.
Egils Rozenbergs

Biogrāfija

Izglītību mākslas jomā uzsācis Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolā, kuras glezniecības nodaļu absolvēja 1966. gadā, tālāk sekoja studijas Latvijas Mākslas akadēmijas Tekstilmākslas nodaļā (1966—1971).
Pedagoga gaitas E. Rozenbergam bijušas īslaicīgas: no 1971. līdz 1975. gadam viņš strādāja Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā kā zīmēšanas un gleznošanas pasniedzējs.
Mākslinieks dzīvo Mellužos, Jūrmalā. Ir precējies ar Maigu Rozenbergu, mākslas galerijas "Māksla" vadītāju.

Mākslinieciskā darbība

Izstādēs E. Rozenbergs sāka piedalīties 1968. gadā. Ārpus Latvijas darbi eksponēti: Atēnās (Grieķija), Londonā (Lielbritānija), Prāgā (Čehija) un daudzviet citur. Personālizstādes notikušas ne tikai Latvijā, bet arī Briselē (Beļģija), Ļvovā (Ukraina), Kopenhāgenā (Dānija), Gēteborgā (Zviedrija) un citviet ārvalstīs.
Mākslinieka darbi atrodas daudzās kolekcijās Latvijā un ārvalstīs, to vidū Dānijas Karaļnama, Klīvlendas Māksla muzeja, Latvijas Nacionālā mākslas muzeja, Mākslas un Dizaina muzeja (MAD)
Ņujorkā (ASV) kolekcijā.
E. Rozenbergs ir vienīgais Latvijas mākslinieks, kura darbi austi prestižajā  Francijas Nacionālā mēbeļu fonda (Mobilier national) Gobelēnu manufaktūrās (dibinātas 17. gadsimtā) Bovē un Parīzē.

Darbība profesionālajās organizācijās

1973. gadā iestājies Latvijas Mākslinieku savienībā, kuru pats vadījis no 1994. līdz 2005. gadam. Vadījis arī LMS Tekstilmākslas sekciju. No 1993. līdz 1997. gada bijis Eiropas Tekstilmākslas asociācijas (European Textile Network(ETN)) ģenerālsekretārs.  1994. gadā Zvārtavas pilī LMS paspārnē dibinājis Mākslas un izglītības centru.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais pop albums

Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais pop albums ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko popmūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā.
Pirmoreiz balva tika pasniegta 2001. gada ceremonijā, bet līdz tam pastāvēja apvienota labākā pop & roka albuma nominācija.
Žokļkājvēži

Morfoloģija

Žokļkājvēžu galvas posmi ir saplūduši ne tikai savstarpēji, bet arī ar krūšu pirmo posmu un veido t.s. salikto galvu. Pie galvas 2 pāri taustekļu. Pirmais no tiem ir bez zariem, parasti garāks par pārējām ekstremitātēm, otrais - divzarains. Mutes ekstremitātes ir labi attīstītas. Krūtis sastāv no 6 posmiem, retāk no 4-5. Pie katra posma ir 1 divzarainu kāju pāris, ko žokļkājvēži izmanto peldēšanai. Žaunu nav. Asinsrite stipri reducēta, vai arī tās vispār nav. Vēders slaids, posmots, bez kājām, sastāv no 4 segmentiem. Vēdera galā divzaraina dakšiņa - furka. Žokļkājvēžu attīstība notiek ar sarežģītu metamorfozi.

Ekoloģija

Žokļkājvēži ir ļoti plaši izplatīti un dzīvo visdažādākajos apstākļos. Tie dzīvo jūrās un saldūdeņos, pazemes ūdeņos, daži — pat mitrajās liedaga smiltīs. Šie vēzīši ir sastopami gan bentosā, gan planktonā, gan okeāniskajos dziļumos. Daudzi žokļkājvēži ir parazīti.
Pilā kāpa

Pilā kāpa (franču: Dune du Pilat) ir lielākā smilšu kāpa Eiropā. Tā atrodas Francijā, Atlantijas okeāna Biskajas līča piekrastē, Arkašonas pilsētas tuvumā.
Kāpā ir 60 000 000 m³ smilšu. Tā ir 500 m plata, 3 km gara un līdz 130 m augsta.
Jons Hāns

Biogrāfija

Dzimis 1869. gada 14. novembrī. Mācījies Liepājas Nikolaja ģimnāzijā. Pabeidzis augstskolu Maskavā, strādājis biržā. 
Hāns bija Vācbaltu vienotības partijas biedrs. Ticis ievēlēts vairākos Latvijas Republikas parlamentos: 1. Saeimā (1922), 2. Saeimā (1925), 3. Saeimā (1928) un 4. Saeimā (1931). Kopā ar citu vācbaltu partiju deputātiem veidojis vienotu frakciju. Darbojies 3. Saeimas prezidijā kā sekretāra Jāņa Breikša biedrs. Visticamāk gājis bojā kopā ar kuģi "Wilhelm Gustloff" Baltijas jūrā.
Apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Saldus vidusskola

Vēsture

2016. gada sākumā Saldus Dome izlēma skolēnu samazināšanās dēļ likvidēt Saldus 1. un 2. vidusskolas un izveidot vienotu Saldus vidusskolu  Saldus 2. vidusskolas telpās. Skola tika atklāta 2016. gada 1. septembrī un tajā mācījās 665 skolēnu un strādāja 60 skolotāji. skola tika uzcelta ap 1975-1980. gadu un tika renovēta ap 2015. gadu.
Ortopēdija

Ortopēdija (grieķu: orthos — 'taisns', paideia — 'audzināšana') ir medicīnas nozare, kas ārstē un pēta balsta un kustību orgānu sistēmas bojājumus un deformācijas, kā arī nodarbojas ar to profilaksi. Ortopēdijā kaulu un muskuļu traumu, sportā gūtu savainojumu, deģeneratīvu slimību, infekciju un audzēju izraisītu bojājumu ārstēšanā izmanto gan ķirurģiskas metodes, gan risinājumus, kas ļauj izvairīties no ķirurģiskas iejaukšanās. Ortopēdija nodarbojas arī ar bojātu vai zaudētu kustību aparāta daļu protezēšanu.
Dziesmuvara (filma)

Sižets

Dziesmu svētki jau kopš to pirmsākumiem bijuši viena no latviešu identitātes sastāvdaļām. Filmā parādīta vēlme Dziesmu svētkus pakļaut ideoloģiskiem mērķiem, kā arī tā nepieļaušana no tautas puses.
Boļeslavs Pruss

Dzīvesgājums

Dzimis kā Aleksandrs Glovackis Hrubešovā. Piecpadsmit gadu vecumā piedalījās kaujās un tika ievainots 1863. gada Janvāra sacelšanās laikā. Šī pieredze, iespējams, turpmākajā dzīvē Prusam radīja psihiskas problēmas - viņš cieta no panikas lēkmēm un agorafobijas. 1872. gadā, divdesmit piecu gadu vecumā, sāka nodarboties ar žurnālistiku. Strādādams žurnālistikā 40 gadus un rakstīdams par zinātni, ekonomiku un kultūru, Pruss paralēli nodarbojās ar rakstniecību.
Konektikuta

Vēsture

Pirms eiropiešu ierašanās Konektikutas teritorijā dzīvoja vairākas algonkinu tautas. Pirmais eiropietis, kurš izpētīja štata piekrasti, bija nīderlandietis Adriēns Bloks (Adriaen Block). Nīderlandieši nodibināja apmetni netālu no mūsdienu Hārtfordas un nodarbojās ar kažokādu tirdzniecību. 1633. gadā teritorijā ieradās angļi un nodibināja vairākas citas apmetnes. 1636. gadā nodibinājās angļu Konektikutas kolonija. 1637. gadā izcēlās t. s. Pekotu karš starp kolonistiem un to sabiedrotajiem un indiāņu pekotu tautu. Pekoti tika smagi sakauti. XVIII gadsimta beigās robežu disputs Konektikutu noveda pie atklātas karadarbības ar Pensilvāniju.
ASV neatkarības kara laikā Konektikutā lielas cīņas nenotika, jo jau pirms tam kolonijā bija nodibināta pašpārvalde. Konektikuta ir viens no trīspadsmit štatiem, kas 1776. gadā izveidoja ASV.
XIX un XX gadsimtā Konektikutā strauji attīstījās moderna rūpniecība. Līdz pat XX gadsimta trīsdesmitajiem gadiem štatā bija vislielākais izdoto patentu skaits uz iedzīvotāju visā valstī. Pasaules kari deva spēcīgu impulsu štata militārajai rūpniecībai. XX gadsimta beigās indiāņu rezervācijām atļāva savās teritorijās atklāt kazino, rezultātā ievērojami palielinājās indiāņu rezervāciju ieņēmumi.

Iedzīvotāji

Pēc tautas skaitīšanas datiem 2010. gadā štatā bija 3 574 097 iedzīvotāju.
Šujmašīna

Šujmašīna ir mašīna, kas tiek izmantota, lai veiktu šūšanas darbus. Šūšanas procesā parasti tiek izmantots diegs, kas caurvij audumus ar dūrienu palīdzību. Šujmašīnas tika izgudrotas Rūpnieciskās revolūcijas laikā, lai palielinātu saražotās produkcijas daudzumu tekstilrūpniecībā. Ir dažāda veida šujmašīnu modeļi, kuri tiek klasificēti mehāniskajās, elektromehāniskajās un datorizētajās šujmašīnās.
Prāga

Vēsture

Juridiski Prāga kļuva par vienotu pilsētu tikai 1784.gadā, kad apvienoja līdz tam laikam četras atsevišķas pilsētas — Hradčany, Malá Strana, Staré Město un Nové Město, tomēr pilsētas vēsture ir daudz senāka.
Ap 870. gadu uzcēla pirmo Prāgas pili, bet 1085. gadā pilsēta kļuva par Bohēmijas karaļu rezidenci.
1346. gadā sāka valdīt karalis Kārlis IV un Prāga kļuva par Svētās Romas impērijas galvaspilsētu. 1348. gadā nodibināja Kārļa Universitāti, kas bija pirmā universitāte Centrāleiropā. Prāga tajā laikā bija trešā lielākā pilsēta Eiropā. Kārlis IV sāka būvēt vairākas celtnes, kas nosaka Prāgas pašreizējo veidolu, tajā starpā Kārļa tiltu un Sv. Vita katedrāli.
1378. gadā Prāgā savu darbību izvērsa Jans Huss. Pēc Husa sodīšanas ar nāvi 1415. gadā, 1419. gadā notika Pirmā Prāgas defenestrācija, kura ievadīja Husītu karu sākumu.
1526. gadā Prāga nokļuva Hābsburgu monarhijas sastāvā. 1583. gadā par Svētās Romas imperatoru ievēlēja Rūdolfu II un pilsēta otrreiz kļuva par impērijas galvaspilsētu un Eiropas kultūras centru.
1618. gadā notika Otrā Prāgas defenestrācija, kas bija Trīsdesmitgadu kara tiešais iemesls. Prāga vairākkārt okupēja (zviedru, franču, bavāriešu, prūšu) armijas, kas pārtrauca Prāgas "zelta laikmetu".
Pēc Pirmā pasaules kara Prāga kļuva par jaunās Čehoslovākijas galvaspilsētu. 1938. gadā, pēc Minhenes vienošanās, Vācijas karaspēks okupē Sudetu apgabalu, bet 1939. gadā Vācija okupēja visu Čehiju. 1942. gadā čehu pagrīdnieki Prāgā nogalināja Reinhardu Heinrihu, tuvojoties Padomju armijai, 1945. gadā Prāgā sākas sacelšanās.
1948. gadā varu sagrāba komunisti. 1968. gadā Prāga bija galvenais Prāgas Pavasara centrs. 1969. gada 19. janvārī čehu students Jans Palahs Vāclavas laukumā veica pašsadedzināšanos, protestējot pret PSRS iebrukumu.
1989. gadā Prāga bija Samta revolūcijas centrs. 1993. gadā, sabrūkot Čehoslovākijai, Prāga kļuva par Čehijas galvaspilsētu. 2002. gadā Prāga smagi cieta Vltavas izraisītajos plūdos.
Vilis Plūdons

Dzīves gājums

Dzimis kā Vilis Lejnieks 1874. gada 9. martā Bauskas apriņķa Pilsmuižas „Lejenieku” māju saimnieka Jāņa Lejnieka ģimenē Zemgalē. Viņa vecmāmiņa bijusi liela tautas dziesmu, pasaku un nostāstu zinātāja. Apdāvināto bērnu iespaidoja dzimto māju apkārtne, krāšņie, mežiem apaugušie Mēmeles līči. Iemācījies lasīt, viņš jau pirmsskolas gados kopā ar brāļiem mājās rīkoja teātra izrādes, izdevis žurnālu ar saviem dzejoļiem, sacerējis „varoņeposus”, kurus paša melodijā dziedājis priekšā pieaugušajiem.
1884. gada rudenī Vilis sāka mācīties Bauskas Pilsmuižas pagasta skolā, bet pēc trīs gadiem iestājās Bauskas pilsētas skolā, līdztekus mācījās zīmēt, spēlēt klavieres, vijoli, mežragu un ērģeles. 
Skolas gados Vilis Plūdons aizrautīgi lasīja latviešu un krievu literatūru. Visvairāk viņu valdzināja Ausekļa, Ļermontova un Puškina dzeja, Gogoļa dabas apraksti.
Turpināja mācības Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā (1891—1895) un sāka rakstīt dzeju ar pseidonīmu „Plūdons”, kas tika iespiesta laikrakstā „Mājas Viesis”, vēlāk viņa pirmajā dzejoļu krājumā „Pirmie akordi” (1895). Pēc institūta beigšanas 1895. gadā strādāja par skolotāju Liezēres draudzes skolā (1895—1897), Bigauņciema pagastskolā (1897—1898) un rakstīja stāstus par zvejnieku dzīvi. Jūrmalas dzīves pretišķību iespaidā tapa poēma „Divi pasaules” (1899). 
No 1898. gada Vilis Lejnieks strādāja par skolotāju Rīgas pilsētas elementārskolā (no 1901), N. Draudziņas ģimnāzijā un citās Rīgas skolās un publicēja savus galvenos darbus — „Atraitnes dēls” (1901), „Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas” (1901), „Uz saulaino tāli” (1912). Līdztekus viņš veidoja skolu mācību grāmatas un piedalījās 1905. gada skolotāju kongresā. 1903. gadā salaulājās ar skolotāju Otīliju Kuču, no kuras drīz izšķīrās un 1904. gadā apprecējās ar Elfrīdu Melbārdi, viņu laulībā piedzima septiņi bērni. 1905. gada revolūcijas iespaidā uzrakstīja poēmu „Uz saulaino tāli”, 1908. gadā tika izdots viņa tulkotais Nīčes meistardarbs „Tā runāja Zaratustra” un mistiskās poēmas „Baigi” (1903) un „Rēgi” (1908). 1913. gadā Indriķa hronikā aprakstīto seno zemgaļu cīņu iespaidā tapa viņa vēsturiskā balāde „Salgales Mada loms”.
Pirmā Pasaules kara un Brīvības cīņu laikā no 1915. līdz 1919. gadam dzīvoja pie brāļa Jaungulbenē. 1917. gadā viņš darbojās Iskolatā un piedalījās Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju II kongresā Valmierā, kas 1917. gada 24. decembrī pieņēma Latvijas pašnoteikšanās deklarāciju, taču iestājās pret lielinieku teroru un atbalstīja Latvijas Republikas dibināšanu.
1920. gada 30. janvārī viņš uzvārdu Lejnieks nomainīja uz Plūdons. No 1919. līdz 1934. gadam Plūdons bija skolotājs Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijā un pievērsās bērnu dzejas rakstīšanai. Pēc 15. maija apvērsuma publicēja vairākus dzejojumus Kārļa Ulmaņa atbalstam. 
Miris Rīgā 1940. gada 15. janvārī un apglabāts dzimtas kapos „Lejeniekos”, tagadējos Plūdoņa kapos. 
1940. gada 19. martā Latvijas Izglītības ministrija Kuldīgas Valsts ģimnāziju pārdēvēja par Viļa Plūdoņa valsts ģimnāziju, kas 1989. (1997.) gadā atkal atguva savu nosaukumu.
Lejnieku mājās Bauskas rajonā 1963. gadā iekārtoja Plūdoņa memoriālo muzeju.
XX Vispārējie latviešu Dziesmu un X Deju svētki

Divdesmitie Vispārējie latviešu Dziesmu un Desmitie latviešu Deju svētki notika no 1990. gada 30. jūnija līdz 8. jūlijam. Kopkora koncerti notika paplašinātajā Rīgas Mežaparka Lielajā estrādē, bet „Daugavas” stadionā notika Deju svētki. Atkal tika plaši lietoti Latvijas valsts sarkanbaltsarkanie karogi. Kā svētku zīmolu izmantoja Ilmāra Blumberga zīmēto koku ar sauli saknēs.

Dalībnieki

Kopkorī bija 20 399 dziedātāji. Svētkos piedalījās arī apvienotais pūtēju orķestris (2062 muzikanti), apvienotais simfoniskais orķestris (300 mūziķi), ārzemju latviešu kori un deju kopas (841 dalībnieks). Kopā svētkos piedalījās 35 438 dalībnieki. 
Dziesmu svētku režisors bija Pēteris Pētersons, scenārija autore Māra Zālīte. Virsdiriģenti bija Ivars Bērziņš, Terēzija Broka, Ausma Derkēvica, Jānis Dūmiņš, Jānis Ērenštreits, Daumants Gailis, Sigvards Kļava, Juris Kļaviņš, Gido Kokars, Imants Kokars, Pauls Kvelde, Haralds Mednis, Edgars Račevskis, Leonīds Vīgners un Jānis Zirnis. Ārzemju diriģenti Viktors Bendrups, Daira Cilne, Andrejs Jansons, Vizma Maksiņa, Marks Opeskins, Arvīds Purvs, Lilija Zobens, Roberts Zuika. 
Deju virsvadītāji: Ieva Adāviča, Marga Apsīte, Taisa Aruma, Aija Baumane, Donāts Doniks, Modris Gipmanis, Ojārs Grasis, Aleksandrs Lembergs, Zigurds Miezītis, Uldis Ozols, Vilis Ozols, Uldis Rikmanis, Ingrīda Saulīte, Rita Spalva, Harijs Sūna, Uldis Šteins, Osvalds Štrauss, Uldis Žagata.

Norise

Kopkoris uzstājās trijos koncertos - "Liktensdziesma", "Tautasdziesma" un "Dzīvības dziesma". Kopkorī dziedāja gan Latvijas, gan trimdas latvieši. Kopkoris pirmo reizi kopš 1940. gada Latgales Dziesmu svētkiem dziedāja Baumaņu Kārļa sacerēto Latvijas himnu "Dievs, svētī Latviju". Noslēgumā mirgoja vairāk nekā 20 tūkstoši sveču liesmiņu un skanēja Lūcijas Garūtas „Mūsu tēvs debesīs…”

Svētku pamatideja

"Šiem Dziesmu svētkiem jāatklājas jaunā emocionālā un mākslinieciskā kvalitātē. Daļēji to nodrošinās tas, ka atbrīvojamies no padomju laika uzslāņojumiem, ka brīvi veidojam repertuāru, ka atkal kopā ir visa tauta. Taču tas ir tikai viens virziens – „atgriešanās”. Vajadzīga arī kustība uz priekšu.
DZIESMA. Tev jāzin, mans draugs, cik daudz es vēlētos ietvert šai vārdā.
Dziesma ir mūsu kultūras pamats un galvenā sastāvdaļa. Latviešu tautasdziesmas, no aizlaikiem nākdamas, uzkrājušas sevī milzīgu gaismas enerģiju. Pāri par miljons četrrindes un meldijas glabā sevī augsti izkoptu ētisku un estētisku sistēmu. Caur to realizējas paaudžu garīgā saistība, kad reālās paaudžu saites tika nežēlīgi ārdītas. Sevišķi šajā gadu simtenī." (Māra Zālīte)