google/wiki40b huggingface dataset:
Johans Laidoners

Dzīvesgājums

Pirmo izglītību ieguvis pagastskolā. 1901. gadā brīvprātīgi iestājies Krievijas impērijas armijā. Nākamajā gadā uzņemts Viļņas karaskolā, vēlāk, no 1909. gada, turpinājis izglītoties Nikolaja Ģenerālštāba akadēmijā Pēterburgā.
Piedalījies Pirmajā pasaules karā, vairākkārt apbalvots. Krievijas armijā dienestu beidzis 1918. gadā pulkvežleitnanta dienesta pakāpē. Dzimtenē 1918. gadā iecelts par igauņu bruņoto vienību komandieri, vadījis tos Igaunijas brīvības cīņās un Latvijas brīvības cīņās līdz pat 1920. gadam. Šajā laikā paaugstināts par ģenerāli.
1920. gadā Laidoners atvaļinājās no dienesta, turpmāk ieņēmis dažādus politiskos un sabiedriskos amatus, kā arī pildījis diplomātiskos pienākumus. Īsu brīdi atjaunots armijas virspavēlnieka amatā Tallinas puča laikā.
1934. gadā martā atbalstījis valsts galvas Konstantīna Petsa vadīto valsts apvērsumu. Līdz Igaunijas okupācijai Laidoners pildīja armijas virspavēlnieka pienākumus. 1940. gadā padomju apcietinājumā, miris 1953. gadā cietumā Vladimirā.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Raunas novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Raunas novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Kankles

Uzbūve

Tradicionāli kankles gatavotas no vienkoča izgriezta trapecveida korpusa, kam virsū piestiprināts ar griezumiem rotāts plāns skaņgaldiņš (visbiežāk no egles). Atkarībā no novada īpatnībām, tradicionāli kanklēm bijušas 5—12 tērauda vai senāk arī dzīvnieku cīpslu stīgas. Mūsdienu modernizētajām koncertkanklēm ir līdz pat 29 stīgām. Kankles parasti krāsotas brūnā vai tumši brūnā krāsā.

Vēsture

Kankļu izplatība ir saistīta ar Narvas kultūras areālu mūsdienu Lietuvas ziemeļu un rietumu teritorijās, ko apdzīvoja sēļi, zemgaļi, žemaiši un kurši. Kankles ir radniecīgs instruments citu šajā areālā dzīvojošo tautu instrumentiem — latviešu koklēm, somu kanteli, igauņu kanneli.
Instrumenta izcelsme saistāma ar pirmatnējo dzīves priekšstatu un ticējumiem. Instrumenta laivveida forma un krāsa liek domāt par tās rituālo saistību ar mirušo ģimenes locekļu nogādāšanu aizsaulē, stīgu skaits ir maģiski skaitļi 5, 7, 9, 12, bet rotājumi visbiežāk bijuši ar debesu sfēru — Sauli, zvaigznēm — saistītas zīmes. Kankles, iespējams, bija arī totēmi. Ziemeļaustrumu Augštaitijas kankles ir rotātas ar ūdensputnu motīviem, bet Augštaitijas rietumos ar zivju tēliem.
Rakstītos avotos kankles pirmo reizi minētas 1580. gadā Bībeles tulkojumā.
1964. gadā pirmoreiz tika izveidotas koncertkoklēm līdzīgas modernizētās koncertkankles ar 29 stīgām, kā arī basa koncertkankles ar 20 un kontrabasa koncertkankles ar 15 stīgām.

Spēlēšana

Ziemeļaustrumu Augštaitijas novadā kankles spēlējot tur uz ceļgaliem, galda vai uz vēdera (spēlējot guļus pozā, kas gan ir mazāk raksturīgi). Stīgas ieskandina ar labās rokas rādītājpirksta spilventiņu, to virzot uz savu pusi. Dažreiz stīgas spēlē arī ar kreisās rokas īkšķi. Parasti ieskandina tikai vienu vai divas stīgas. Kamēr ar labās rokas pirkstiem ieskandina stīgas, kreisās rokas delna ir atspiesta pret kanklēm un ar pirkstiem apklusina nevajadzīgās stīgas. Ļoti reti stīgas mēdz ieskandināt arī ar kreisās rokas rādītājpirkstu.
Ziemeļrietumu Augštaitijā un Žemaitijā kankles turēja uz ceļgaliem, uz galda, iekāra zem krūtīm (spēlēja stāvus vai ejot). Stīgas tika ieskandinātas ar labās rokas rādītājpirksta nagu vai elastīgu kociņu, kaulu vai spalvaskātu. Kreisās rokas četrus pirkstus uzliek uz tām stīgām, kas nav nepieciešamas akordam.
HTML

Hiperteksta iezīmēšanas valoda jeb HTML (no angļu: HyperText Markup Language) ir iezīmēšanas valoda, kas ir izstrādāta tīmekļa lappušu un citas pārlūkprogrammā attēlojamas informācijas glabāšanai. Sākotnēji definēta kā vienkārša SGML implementācija, HTML šobrīd ir starptautisks standarts (ISO/IEC 15445:2000). HTML specifikāciju pamatā uztur Vispasaules Tīmekļa Konsorcijs (W3C).
Pēdējā HTML versija ir HTML5.

Ievads

HTML ir iezīmēšanas forma, kas ir vērsta uz vienas lappuses teksta dokumentu attēlošanu speciālās programmas HTML lietotāja aģentos, kuru visizplatītākais paveids ir tīmekļa pārlūkprogramma. HTML sniedz iespēju dokumenta pamatsaturu sasaistīt ar dažāda veida metadatiem un renderēšanai nepieciešamo informāciju. Renderēšanas informācija var būt gan nelielas teksta dekorācijas, kā piemēram atsevišķa vārda pasvītrošana vai attēla ievietošana tekstā, gan sarežģīti skripti, attēlkartes un formu definīcijas, kas kontrolē tīmekļa pārlūkprogrammu. Metadati var saturēt informāciju par dokumenta nosaukumu un autoru, strukturālo informāciju, teiksim izteikt to, kā dokuments tiek dalīts rindkopās, sarakstos, virsrakstos, u.c., un, kas ir pats svarīgākais, informāciju, kas atļauj dokumentu sasaistīt ar citiem dokumentiem. Lai gan lielākās daļas HTML dokumentu pamatā ir teksts, pastāv arī nelieli HTML dokumenti, kuru vienīgais uzdevums ir attēlot vizuālu informāciju tīmekļa pārlūkprogrammā.
HTML dokumenti parasti tiek veidoti ar teksta redaktoru palīdzību un saglabāti kā teksta faili, kuru nosaukums beidzas ar ".html" vai ".htm". Šādi faili parasti tiek veidoti ar domu, ka tie būs pieejami Globālajā tīmeklī, izmantojot HTTP protokolu. Pieprasījumus pēc HTML dokumentiem parasti veic tīmekļa pārlūkprogrammas un, tūlīt pēc saņemšanas, dokuments tiek apstrādāts un parādīts lietotājam. HTML var tikt lietots arī e-pasta ziņojums, tādā gadījumā to attēlo e-pasta lasīšanas programma, vai arī mobilajos tālruņos, kuriem ir iebūvētas tīmekļa pārlūkošanas iespējas.

Vienkāršs koda piemērs

<html>
  <head>
    <title>lapas virsraksts</title>
  </head>
  <body>
    <h1>mana lapa</h1>
    <p>Paragrafs. <b>Izcelts teksts</b></p>
  </body>
</html>
HTML fails parasti iesākas ar <html> un beidzas ar </html>
Serafs

Serafs, arī serafims (ivritā: שְׂרָפִים śərāfîm, vienskaitlī שָׂרָף śārāf; latīņu: seraphi[m], vienskaitlī seraph[us]; grieķu: σεραφείμ) ir debesu būtnes veids kristietībā un jūdaismā.

Etimoloģija

Vārds serafs nāk no senebreju valodas saknes saraph kura nozīme ir "degt" vai “iznīcināt ar uguni”. Vecajā Derībā šis vārds tiek saistīts ar čūskām. "Un Tas Kungs uzsūtīja tautai ugunīgas čūskas; tās sakoda tautu, un daudzi no Israēla tautas nomira." (4. Mozus grāmata, 21:6) Termins kas lietots lai pateiktu "ugunīgas čūskas" tiešā nozīmē rakstīts kā "serafimu čūskas".

Izcelsme

Vārdam serafs Bībelē ir divas nozīmes. Dažviet tas attiecināms uz indīgām čūskām, kuru inde dedzina, bet cituviet šī vārda nozīme ir "cēla būtne ar sešiem spārniem, cilvēka rokām vai balsīm, kas kalpo Dievam". Serafi ir mīlestības, gaismas un uguns eņģeļi, tie uzrauga Dieva troni un dzied Trisagionu (Dievišķās Liturģijas standarta dziedājums, kas pieņemts Austrumu Ortodoksālajā un Austrumu Katoļu Baznīcā) — “Svēts, svēts, svēts” (Jesajas grāmata 6:3).
Lietvārds "serafs" Bībelē pieminēts septiņas reizes, Mozus grāmatās un Jesajas grāmatā. Jesajas grāmatā 6:2-6 serafi pieminēti kā debesu būtnes vai eņģeļi, kurus pravietis Jesaja redzējis vīzijā. Jesaja redzēja vairākus serafus, kuri stāv Jahves troņa priekšā. Tās bija būtnes ar sešiem spārniem — diviem, kas aizsedz to sejas, diviem, kas aizsedz to pēdas un diviem, kurus tie izmanto lidošanai. Viens no serafiem pielidoja pie Jesaja un ar kvēlojošu ogli, ko tas bija paņēmis no altāra, aizskāra pravieša lūpas, lai attīrītu to no grēka. Jesaja nesniedz plašāku aprakstu par šo būtņu ārējo izskatu. Serafi bieži pieminēti arī Enoha grāmatā kur tie nosaukti par δράκονες (“čūskas”), un vienmēr tiek pieminēti, kopā ar ķerubiem, kā debesu būtnes, kuras atrodas vistuvāk Dievam.
Saskaņā ar Pseido-Dionīsiju un Svēto Akvīnas Tomu serafi ir augstākās pakāpes eņģeļi. Trīspakāpju sistēma, kurā sakārtoti eņģeļi, šobrīd ir visplašāk pieņemtais uzskats par eņģeļu hierarhiju Debesīs. Katrā no šīm trim pakāpēm ietverti trīs eņģeļu tipi. Kopā ir deviņas pakāpes un Serafi atrodas augstākajā pakāpē, septiņas pakāpes virs erceņģeļiem. 12. gadsimtā jūdaisma teologs Maimonīds ievietoja serafus piektajā no desmit eņģeļu kārtām.

Attēlojums mākslā

Serafi Viduslaikos bieži tiek attēloti mākslas darbos — manuskriptu ilustrācijās, gleznās, mozaīkās un baznīcu freskās. Piemēram, Džoto piedēvētajā freskā "Sv. Franciska Serafa vīzija" (13.gs.) un ilustrācijā no Stundu grāmatas Petites Heures no Jean de France, Duc de Berry "Serafi ielenc Dieva troni" (14.gs.), kurā tā ir viena no 182 miniatūrām. Arī vēlākajos gadsimtos mākslinieki pievērsušies šai tēmai, piemēram, krievu gleznotājs Viktors Vasņecovs, kurš iedziļinājās mitoloģiskos un vēsturiskos tematos, un savā gleznā "Serafim" (1885) ir attēlojis četrus serafus, un Mihails Vrubels, kurš ir ievērojams ar to, ka viņš apzināti stāvēja savrup no laikmetīgās mākslas tendencēm, gleznā "Sešspārnu Serafs" (1905), kurā attēlots Jesaja un viens no serafiem ar ko viņš sastopas, kad Dievs viņu aicina būt par pravieti.
Zambijas administratīvais iedalījums

Zambijas administratīvo iedalījumu veido 10 provinces, kas sīkāk tiek iedalītas 103 distriktos.
Ģimnāzija

Ģimnāzija (no sengrieķu: γυμνάσιον (gymnásion) — 'vingrināšanās vieta') ir vispārējās izglītības iestāde, kas īsteno vispārējās vidējās izglītības programmas. Agrāk ģimnāzijās lielāku uzmanību pievērsa grieķu un latīņu valodas, kā arī veco kultūrtautu literatūras mācīšanai, to pamatuzdevums bija sagatavot studijām augstskolā.
Pašlaik Latvijā vispārējās vidējās izglītības programmas īsteno ne tikai valsts ģimnāzijas, bet arī pašvaldību un privātās ģimnāzijas līdztekus vidusskolām un vakara (maiņu) vidusskolām.

Vēsture

Senajā Grieķijā par ģimnāziju (gymnasion) sauca vingrošanas vietu dārzā, laukumā vai telpās. Atēnās darbojās trīs ģimnāzijas, proti, Platona akadēmija, Aristoteļa licejs un Kinosargs (Kynosarges), ģimnāzijas darbojās arī Korintā, Efesā un citur.
Ģimnāzijas nosaukumu Eiropā atsāka lietot Renesanses laikmetā. Dažās ģimnāzijās (gymnasium academicum vai gymnasium illustre) mācību programmas paplašināja ar filozofiju, loģiku, retoriku, parasti ar latīņu mācību valodu. Pie šīm ģimnāzijām piederēja Zviedru Vidzemes Rīgas Akadēmiskā ģimnāzija (1631), Tērbatas Akadēmiskā ģimnāzija un Zviedru Igaunijas Rēveles Akadēmiskā ģimnāzija.
17. gadsimtā izveidojās klasiskās ģimnāzijas ar seno valodu un literatūras apguvi un reālās ģimnāzijas (reālskolas) ar t.s. "reālo zināšanu" apguvi.
Spore

Žanrs

Spore neatbilst nevienam datorspēļu žanram. Spēles veidotāji un dažādi mediju avoti spēli pieskaita pie dieva datorspēles žanra,
Turkestānas—Sibīrijas dzelzceļš

Turkestānas—Sibīrijas dzelzceļš jeb Turksibs (kazahu: Түрксіб теміржолы, krievu: Туркеста́но-Сиби́рская магистра́ль, Турксиб) ir dzelzceļu tīkls Centrālāzijā, kas savieno Uzbekistānas austrumu daļu (agrāko Turkestānu) ar Sibīrijas dienvidu daļu un pievienojas Transsibīrijas dzelzceļam Novosibirskas stacijā.
Dzelzceļa būvi sāka pirms Pirmā pasaules kara 1913. gadā, 1915. gadā pabeidza Altaja dzelzceļa līniju no Transsibīrijas dzelzceļa cauri Barnaulai līdz Semipalatinskai (653 km). Dzelzceļa būvi turpināja pēc PSRS nodibināšanas no 1927. līdz 1930. gadam (1442 km). 1959. gadā pabeidza atzara būvi līdz Ķīnas—PSRS robežai, ko savienoja ar Urumči tikai 1990. gadā.
Mūsdienās Turkestānas—Sibīrijas dzelzceļš ir daļa no Kazahstānas dzelzceļa sistēmas (Қазақстан Темір Жолы), 2001. gadā pabeidza Turksiba elektrifikāciju no Šimkentas līdz Almati stacijai.
Doktora Īvensa klusēšana

Sižets

Lidmašīna, kurā atrodas doktors Martins Īvenss, kas nodarbojas ar cilvēka dzīves pagarināšanas problēmu, cieš avāriju un iekrīt Atlantijas okeānā. Atnācēji no planētas Oraina izglābj vairākus pasažierus, kas guvuši maznozīmīgus ievainojumus. 
Starp pasažieriem un atnācējiem izveidojas kontakts. Doktors Īvenss aicina tos palīdzēt tam viņa darbā. Taču Zemes militārpersonas jau ir pamanījušas svešzemnieku kuģi. Seko negaidīts militārās lidmašīnas uzbrukums, viens no atnācējiem iet bojā, un citplanētieši maina savus plānus. Tie atsakās palīdzēt zemiešiem un dzēš lidmašīnas pasažieru atmiņas. Doktors Īvenss ir vienīgais, kura atmiņas tiek saglabātas. Viņš apsola turēt notikušo noslēpumā.

Apbalvojumi

1974. gadā filmai tika piešķirta Triestē notiekošā starptautiskā zinātniskās fantastikas filmu festivāla žūrijas īpašā balva, Žannai Bolotovai kā labākajai aktrisei tika piešķirta festivāla balva "Sudraba asteroīds".
Permiešu valodas

Iezīmes

Urāliešu valodām neraksturīgi, udmurtu valodā (tatāru valodas ietekmē) ir fiksēts uzsvars uz pēdējās zilbes. Komi-zirjāņu valodā tas ir fiksēts uz pirmās zilbes, bet komi-permiešu valodā tas ir mainīgs.
Krievu—persiešu karš (1826—1828)

Krievu—persiešu karš (1826—1828) bija pēdējais lielais karš starp Krievijas Impēriju un kādžāru dinastiju. Iepriekšējais karš bija beidzies ar kādžāru dinastijai neizdevīgo 1813. gada Gulistānas miera līgumu. Karš beidzās ar kādžāru dinastijas sakāvi un Krievijas impērijas armijas ieiešanu Tebrīzā. 1828. gada Turkmenčajas miera līgums Krievijai deva pilnīgu kontroli Dienvidkaukāzā, kādžāru dinastijai atsakoties no mūsdienu Azerbaidžānas dienvidiem un Armēnijas. 
1826. gada maijā Krievijas karaspēks ieņēma Mirakas pilsētu Armēnijā. Konflikta risināšanai kādžāru dinastija uz Sanktpēterburgu nosūtīja sūtni, kuru Kaukāza ģenerālgubernators Aleksejs Jermolovs aizturēja Tiflisā. Jūlija vidū 35 000 liela kādžāru armija kronprinča un Azerbaidžānas provinces vietvalža Abasa Mirzas vadībā iebruka Karabahas un Tališas hanistēs, salauza vietējās zemessardzes pretestību un tuvojās Baku. Kādžāru mērķis bija iekarot Tiflisu, un atmest krievus aiz Terekas upes. Jermolovam bija 3500 kareivju, un sākumā viņš nevarēja izrādīt pretestību, reģionā izvietotajām vienībām atkāpjoties uz Vanadzoru un Šušu. Musulmaņu iedzīvotāju un augstmaņu vairākums atbalstīja kādžāru dinastiju, kamēr armēņi saglabāja uzticību Krievijai, pievienojoties armijai un ciešot musulmaņu uzbrukumos civiliedzīvotājiem. Smagi cieta vācu Katrīnfeldas kolonija, kuras iedzīvotāju lielu daļu nogalināja. Reģionā darbojās arī kurdu kavalērija, kas vairāk nodarbojās ar uzbrukumiem armēņu ciemiem un mājlopu laupīšanu. Pēc papildspēku saņemšanas, krievi sāk uzbrukumu, izbeidzot kādžāru virzību Tiflisas virzienā, pārraujot Šušas aplenkumu un atgūst Elizavetpoli. Oktobra beigās kādžārus atmet aiz Araksas upes. 
1827. gada 28. martā Jermolovu aizvieto ģenerālis Ivans Paskevičs. Jūnijā krievi iekaro Nahčivanu. Armijā izcēlusies epidēmija lika krieviem pārtraukt Erivānas aplenkumu. Lai novērstu Krievijas uzbrukumu pāri Araksai, kādžāri sāk uzbrukumu Erevānas hanistē, kuru krievi atsita pie Aštarakas. 1. oktobrī Krievijas armija ieņem Erevānu. Neklausot Paškeviča pavēlei saglabāt aizsardzību, neliela krievu vienība izmantoja kādžāru vājumu, lai 14. oktobrī ieņemtu Tebrīzu, kas padevās bez kaujas. Sākās miera sarunas, kuru laikā turpinājās sadursmes un krievu uzbrukums dziļāk kādžāru valstī. 
1828. gada 10. februārī parakstīja Turkmenčajas miera līgumu, ar kuru Krievija ieguva Erevānas un Nahčivanas hanistes, kā arī Īgdiras apgabalu. Kādžāru dinastija apņēmās izmaksāt 20 miljonus sudraba rubļu kā kompensāciju, un atļaut armēņu kristiešiem emigrēt uz Krievijas iekaroto teritoriju. Krievijas karaflotei piešķīra tiesības kontrolēt Kaspijas jūru, un Krievijas tirgoņiem brīvas tiesības tirgoties kādžāru valsts teritorijā.
Aegna

Vēsture

Sala minēta 13. gadsimtā kā Wluesøø, 1409. gadā kā Olevessunde, 1434. gadā kā Wulvessunt, 1539. gadā kā Wolffessunde. Pirmais igauņu valodas nosaukums ir 1683. gada rakstītajos avotos minētais Eikisari. Ir arī citi salas nosaukuma varianti. Kopš 1460. gada salu pastāvīgi vai periodiski apdzīvo zvejnieku ģimenes.
20. gadsimta sākumā uz salas tika veidota militārā bāze un visu piecu salas ciematiņu iedzīvotājiem nācās to pamest. 1911. gadā uz salas iekārtoja artilērijas bateriju, kas tika paplašināta otrā pasaules kara laikā.
Laikaposmā no 1914. līdz 1944. gadam uz salas bija arī šaursliežu dzelzceļš.
Margiāna

Margiāna vai Marguša (persiešu: مرگوش) bija vēsturisks reģions Centrālāzijā, galvenokārt mūsdienu Turkmenistānas teritorijā. Sākotnēji tās iedzīvotāji bija zoroastristi, vēlāk budisti un musulmaņi.

Vēsture

Pirmie valstiskie veidojumi vēlākās Margiānas teritorijā zināmi kopš 2200.–1700. gada p.m.ē., kad Amudarjas (Oksas) augštecē pastāvēja bronzas laikmeta kultūra, ko arheologs Viktors Sarianidi 1976. gadā nosauca par Baktrijas–Margiānas arhaeoloģisko kompleksu (BMAC).   
2. gadu tūkstoša p.m.ē. beigās to pakļāva mīdieši, bet aptuveni 550. gadā p.m.ē. Kīrs Lielais, iekļaujot Ahemenīdu impērijas sastāvā, 336. gadam p.m.ē. to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs Lielais.
Pēc viņa nāves Margiāna bija helēniskās kultūras ietekmē, no 312. gada p.m.ē. tā bija Seleikīdu impērijas, no 247. līdz 224. gadam Partas valsts sastāvā.
135. gadā p.m.ē. to ieņēma kušānu ciltis, bet nākamajā gadsimtā viņi nodibināja Kušānu valsti.

Lokalizācija

Margiāna atradās Amudarjas līdzenumā, lielākā pilsēta bija Merva. Margiāna robežojās ar Baktrijas, Sogdiānas un Horezmas reģioniem.
Venecuēla

Vēsture

Pirms spāņu ierašanās teritorijas piekrastē un Orinoko upes krastos dzīvoja vairākas indiāņu ciltis. 1498. gadā piekrasti atklāja Kristofors Kolumbs. Ap 1500. gadu cita spāņu ekspedīcija atklāja Marakaibo ezeru, kur ievēroja vietējo iedzīvotāju uz pāļiem celtās būdas un nosauca piekrasti par "Mazo Venēciju" (Venezuela). 16. gadsimtā konkistadori bija iekarojuši mūsdienu Venecuēlas teritorijas piekrasti, tomēr spāņi to neuzskatīja par nozīmīgu koloniju. 18. gadsimta sākumā mūsdienu Venecuēlas teritorija kļuva par spāņu Jaunās Granādas vicekaralistes sastāvdaļu.
1811. gadā Venecuēla deklarēja neatkarību, bet vēl līdz 1821. gadam turpinājās karš par neatkarību Simona Bolivāra vadībā. No 1819. līdz 1830. gadam ietilpa Lielkolumbijā. 1914. gadā tika uzsākta naftas ieguve Marakaibo ezera baseinā. 19. un 20. gadsimtā Venecuēlā bijuši daudz apvērsumu, nemieru un diktatūru, tomēr kopš 1958. gada Venecuēlā notiek lielākoties demokrātiskas vēlēšanas.

Bolivāra revolūcija

Par Bolivāra revolūciju dēvē kreisi orientēto politisko procesu, ko aizsāka Ugo Čavess, Piektās republikas kustības un vēlāk Venecuēlas Apvienotās sociālistu partijas (PSUV) dibinātājs. Viņš uzvarēja 1998. gada prezidenta vēlēšanās, iegūstot 56% balsu. 
Čavess sevi uzskatīja par sociālisma atbalstītāju, bet savu ideoloģiju, nošķirot no līdzšinējiem sociālisma mēģinājumiem, sauca par 21. gadsimta sociālismu. 2013. gada 5. martā Ugo Čavess nomira no vēža, par pagaidu prezidentu kļuva viceprezidents Nikolass Maduro, kurš pēc tam ar mazāk kā 2 procentu pārsvaru uzvarēja vēlēšanās 14. aprīlī, tika inaugurēts 19. aprīlī.
Bolivārieši ir veikuši dažādas reformas ar mērķi uzlabot dzīvi nabadzīgajiem iedzīvotājiem, kādu Venecuēlā ir ļoti daudz. Viena no pazīstamākajām bolivāriešu kampaņām ir Lielā mājokļu misija. Izmantojot no augošajām naftas cenām iegūtos ienākumus, tiek celti mājokļi, ko izīrē par ļoti zemu cenu, reizēm par velti. 2011. gadā šo misiju aizsāka Čavess, tomēr tā turpinās vēl joprojām. 2015. gada 30. decembrī Nikolass Maduro svinīgi atklāja miljono mājokli.
2015. gada 6. decembrī parlamentārajās vēlēšanās PSUV zaudēja opozīcijai vairākumu Nacionālajā asamblejā. Valdības popularitāte bija kritusies galvenokārt ekonomiskās situācijas dēļ. Nafta un tās produkti sastāda 95% no Venecuēlas eksporta. Pēc 2014. gada straujā naftas cenu krituma sākās strauja inflācija. Ekonomisko situāciju valstī pasliktinājis arī sausums, kura dēļ vairs nestrādā Venecuēlas hidroelektrostacijas. Tas valstī izraisījis enerģijas krīzi. Elektrības taupīšanas nolūkos valsts sektora darbiniekiem darba nedēļa samazināta līdz divām dienām.
Ērberģe

Vēsture

Ērberģes ciems veidojies ap Ērberģes muižu (vācu: Herbergen). Muiža no 1465. gada līdz Livonijas kara beigām  piederēja Heinriham Zellem (Selle) un viņa pēcnācējiem. 1582. gadā to mantojuma ceļā ieguva Lidinghauzenu-Volfu (v. Lüdinghausen-Wolff) dzimta. 1686. gadā muižu nopirka Gothards Vilhelms von Fītinghofs, kura meita apprecējās ar brīvkungu Aleksandru fon Taubi (Ērberģes muiža saukta arī par Taubes muižu). Līdz Kurzemes hercogistes aneksijai 1795. gadā muiža piederēja viņu mantiniekiem. Pirms 1806. gada Ērberģes muižu kopā ar Salas pusmuižu (Holmhof) iegādājās fon Hānu dzimta, kas 1868. gadā uzcēla muižas kungu māju klasicisma stilā. 1920. gada agrārās reformas gaitā muižas zemes sadalīja 159 jaunsaimniekiem un zemes piegriezumos citām saimniecībām, bet kungu mājā ierīkoja pastu (no 1922. līdz 1927. gadam). Barona fon Hāna ģimene pārcēlās dzīvot uz Ērberģes dzirnavām. No 1930. gada bijušajā Ērberģes muižas kungu mājā darbojas Mazzalves pamatskola.
Ērberģe bija pagasta centrs. Līdz 1925. gadam pagasta nosaukums bija Ērberģes pagasts, pēc tam - Mazzalves pagasts. 2009. gadā Mazzalves pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Neretas novadā.
Dīters Nolls

Biogrāfija

Dīters Nolls piedzima Saksijā farmaceita ģimenē. Viņa māte pa pusei bija ebrejiete. Uzreiz pēc vidusskolas pabeigšanas Nolls tika iesaukts Trešā reiha gaisa spēku dienestā kā Luftwaffenhelfer. 1944. gadā viņš tika iesaukts Vērmahta dienestā kā kareivis. Otrā pasaules kara beigās Nolls nokļuva ASV armijas gūstā. Pēc atbrīvošanas, 1948. gadā, viņš studēja mākslas vēsturi, filozofiju un ģermānistiku Jēnas universitātē. Kopš 1950. gada Nolls dzīvoja Berlīnē, kur strādāja vairākos laikrakstos. No 1956. gada viņš nodarbojās ar rakstniecību.
Kopš 1946. gada Dīters Nolls bija komunistiskās partijas biedrs. Viens no pazīstamākajiem Nolla darbiem ir novele divos sējumos Vernera Holta piedzīvojumi. Šis darbs ir autobiogrāfisks. Pirmais sējums stāsta par jauniešiem, kuri mācās vidusskolā, bet drīz vien tiek iesaukti gaisa spēku dienestā, bet pēc tam Vērmahtā. Otrs sējums ir par pēckara dzīvi, kur bijušajam karavīram ir jāiedzīvojas jaunajā kārtībā un jāatgriežas pie miera laika dzīves. Šis darbs ir ticis izdots vairāk kā 2 miljonu eksemplāru apjomā, bet pēc pirmās daļas motīviem tika uzņemta kinofilma. 
Dīters Nolls vairākkārt tika apbalvots par savu darbību literatūrā. Viņš darbojās vairākās rakstnieku organizācijās un bija Berlīnes mākslas akadēmijas biedrs no 1969. gada. Dīters Nolls nomira 2008. gada 6. februārī no vēža.
Gūdu klintis

Gūdu klintis (arī Gaviļu iezis, Tālskatu iezis) ir devona smilšakmens iežu atsegums Gaujas labajā krastā, Pārgaujas novadā. Klintis līdz 18 m augstas, aptuveni 250 m platas. Klints dienvidrietumu siena iet gar upi nemainot augstumu. Šajā ieža daļā, upes līmenī ir atrodama ala. Tā ir aptuveni 4,5 m dziļa, 6 m plata. Kopā ar nogāzi klintis ir 50 m augstas, tomēr liela daļa no nogāzes ir nobiras - noslīdējumu masa. Vietā, kur klintis vistālāk atkāpjas no Gaujas, ir redzama ievērojama mālu noplūde. Te pāri iezim krīt neliels strautiņš. Netālu no ieža ir sastopami vairāki atvari. Iezī atrastas vairākas devona fosilijas: bruņuzivju, bezžokļaiņu, bārkšspuru un žokļžauņzivju atliekas, kā arī fosforīta konkrēcijas.

Nosaukums

Gūdu klintis savu nosaukumu ieguvušas no tuvējām Gūdu mājām, bet citiem ieža nosaukumiem ir cita vēsture. Nostāsts vēstī, ka netālu no Gūdu mājām, ganu dziesmām bijusi tik skaista atbalss, un tās skanējušas tik tālu, ka iezis nodēvēts par Gaviļu iezi. Par Tālskata iezi klints iedēvēta 20.gadsimta nogalē, apbrīnojot ievērojamo skatu, kas paveras no ieža virsotnes.
Ijons Klusais

Ijons Klusais (poļu: Ijon Tichy) ir izdomāts personāžs, kosmonauts un pētnieks, daudzu poļu rakstnieka Staņislava Lema darbu varonis, profesora Tarantogas draugs un kolēģis. Ijons Klusais satiek daudzus interesantus cilvēkus un citplanētiešus, sastopas ar dažādām nopietnām problēmām un apraksta to savās "Dienasgrāmatās". Pazīstams arī kā cilvēks, kas atklājis, bet tā arī nav atrisinājis sepulu mīklu. Par Ijona Klusā dzimšanas dienu var uzskatīt 1953. gada 27. decembri, kad publicēts pirmais stāsts ar viņa dalību — "Divdesmit ceturtais ceļojums" no "Ijona Klusā zvaigžņu dienasgrāmatām".
Ijonam Klusajam par godu nosaukts asteroīds Ijontichy (2009 BH73), ko atklājuši vācu astronomi 2009. gadā.