google/wiki40b huggingface dataset:
Jūliuss Dērings

Biogrāfija

Dzimis 1818. gada 31. augustā Drēzdenē, Vācijā. Studēja Drēzdenes mākslas akadēmijā pie E. Bendemaņa (1838), studiju gados sāka darināt portretus. 1844. gadā viņš ceļoja pa Dienvidvāciju un Ziemeļitāliju, zīmējot tautastērpus zīmējumus dzejnieka E. Dullera izdevumam "Vācu tautas vēsture" (Geschichte des deutschen Volks).
1845. gadā viņu uzaicināja strādāt par zīmēšanas skolotāju Jelgavas ģimnāzijā, līdztekus viņš pasniedza arī privātstundas, aktīvi nodarbojās ar portretu darināšanu un baznīcu altārgleznu gleznošanu. 1852. gadā apceļoja Vāciju, Itāliju un Franciju.
Dērings ilgstoši bija Kurzemes literatūras un mākslas biedrības biedrs, no 1860. gada darbojās kā bibliotekārs Kurzemes Provinces muzejā, kur apzināja kultūrvēsturiskos materiālus. Interesējās par jaunāko literatūru un pārvaldīja franču un itāļu valodas. 
1863. gadā arheologiski izpētīja Bīlavu un Birznieku Velna laivas.
1885. un 1889. gadā devās ceļojumā uz Grieķiju un Palestīnu, miris 1898. gada 26. septembrī.

Māksla

Jūliusa Dēringa galvenais mākslas žanrs bija portreti. Viņa darināto portretu kopskaits sasniedz tūkstoti no kuriem gan saglabājušies tikai nedaudzi. Portretu pasūtījumi nāca visbiežāk no muižnieku un pilsoniskajām aprindām. 
Otrs plašākais Dēringa žanrs bija altārgleznas, kuru vairums ir saglabājušās. Tēmu risinājums ir konvencionāls un tradicionāls. Dērings tiešāk vai netiešāk seko aprobētiem un arī slaveniem paraugiem. Vairāki gandrīz identiski kompozīciju atkārtojumi (Iecavas, Jelgavas, Salas, Saukas, Bauskas baznīcās) liecina par tipveida produkciju.
Augusts Vinnigs

Dzīvesgājums

Vinnigs dzimis 1878. gadā Blankenburgā (tagad — Saksija-Anhalte) divpadsmit bērnu ģimenē, no 1892. līdz 1895. gadam mācījās mūrnieka amatu. Kā mūrnieku zellis viņš piedalījās streikos, tika apcietināts.
1904. gadā viņš kļuva par arodbiedrību avīzes galveno redaktoru. 1910. gadā Vinnigs organizēja lielu būvstrādnieku streiku un 1912. gadā kļuva par Vācijas būvstrādnieku arodbiedrības vadītāju. Pirmā pasaules kara laikā pieslējās "nacionālā sociālisma idejai".
Neilgi pēc Novembra revolūcijas sociāldemokrātiskā Vācijas valdība 1918. gada 15. novembrī Augustu Vinnigu iecēla par Impērijas ģenerālpilnvaroto Baltijas zemēs (Der Generalbevollmächtigte des Reichs für die Baltischen Lande), vienlaikus viņš bija arī Austrumprūsijas un Rietumprūsijas komisārs (Reichs- und pr. Staatskommissar für Ost- und Westpreußen).
26. novembrī viņš Vācijas impērijas vārdā parakstīja Latvijas Pagaidu valdības atzīšanas paziņojumu (t.s. "Vinniga notu"). Tomēr, lai piespiestu Latvijas Republikas valdību ievērot vācbaltiešu prasības pēc plašākas pārstāvniecības, Vinnings kavēja vācu karaspēka izvešanu no Latvijas un atbalstīja brīvprātīgo korpusu veidošanu (Freikorps). Pēc Baltijas atstāšanas Vinnigs turpināja aktīvi darboties Vācijas Sociāldemokrātiskajā partijā un kļuva par Austrumprūsijas virsprezidentu (Oberpräsident von Ostpreußen). 1920. gadā viņš atbalstīja Kapa puču, tādēļ pēc tā sakāves zaudēja savu amatu un tika izslēgts no sociāldemokrātiskās partijas un arodbiedrības.
1922. gadā Vinnigs sāka vēstures un ģeogrāfijas studijas Berlīnes Humbolta universitātē, publicēja autobiogrāfiskas atmiņas un sāka nodarboties ar rakstniecību. Pēc tam, kad pie varas nāca Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija, viņš pieslējās kristīgi demokrātisko uzskatu pārstāvjiem, kas 1945. gadā nodibināja Vācijas Kristīgi Demokrātisko partiju. Pēc Otrā Pasaules kara Vinnigs dzīvoja Vācijas Federatīvajā Republikā un 1955. gadā tika apbalvots ar VFR Nopelnu ordeni.
Miris 1956. gada 3. novembrī Bādnauheimā.
Laimonis Laizāns

Spēlētāja biogrāfija

Kad Laizāns vēl bija skolēna vecumā, viņu uz futbola treniņiem uzaicināja pazīstamais futbola treneris Vadims Ulbergs. Iesākumā Laizāns spēlēja laukuma spēlētāja pozīcijā, bet īpaši ne ar ko neizcēlās. Tas mainījās pēc spēles, kur viņam nācās aizvietot vārtsargu. Kopš tās spēles viņš regulāri spēlēja vārtos, lai arī sākumā viņam pašam gribējās gūt vārtus.
Tajā laikā vairums sportistu Latvijā spēlēja gan futbolu, gan hokeju, līdz 1965. gadā Laizāns nolēma veltīt visu savu karjeru futbolam.
Pēc pāris sezonām FK Daugava Rīga sastāvā viņš saņēma vairākus piedāvājumus no PSRS Augstākās līgas klubiem. Viņš izvelējās pievienoties Maskavas "Torpedo", kurā spēlēja Valentīns Ivanovs un Eduards Streļcovs. Pirmajā sezonā Laizāns aizvadīja 25 spēles, ielaižot 16 vārtus. Bet ziemā, spēlējot hokeju, viņš guva savainojumu, kas pārsvītroja viņa izredzes spēlēt augstākajā līmenī, tāpēc viņš atgriezās Daugavā, kur viņš spēlēja līdz 1976. gadam. Pēc tam viņš vairākus gadus spēlēja FK Alfa Latvijas PSR čempionātā.
74. Kinoakadēmijas balva

Galvenās balvas

Uzvarētājs atzīmēts trekninātu tekstu.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Priekules novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Priekules novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Melnvēderu dzimta

Latvijā

Latvijā sastopamas 2 melnvēderu dzimtas sugas — baltais platpieris (Hypophthalmichthys molitrix) un raibais platpieris (Hypophthalmichthys nobilis). Abas sugas ievestas 1960. gados vai vēlāk. Baltais platpieris 1980. gadā tika ielaists Valdemārpils ezerā. Viens pieaudzis eksemplārs jūras piekrastē pie Daugavas grīvas tika noķerts 1996. gadā. Arī raibais platpieris 1990. un 1992. gadā (pa vienam eksemplāram) noķerts Rīgas jūras līča piekrastē. Populāciju izveidošanās savvaļā nav zināma.
Talsu traģēdija

Talsu traģēdija bija nelaimes gadījums, kas notika 1997. gada 28. jūnijā Talsos Valsts ugunsdzēsības un glābšanas dienesta svētku laikā, kad, 19 metru augstumā lūstot un krītot autopacēlāja grozam, dzīvību zaudēja deviņi bērni.
1997. gada 28. jūnijā Talsos Iekšlietu ministrija rīkoja ugunsdzēsēju svētkus. Svētkos piedalījās arī pacēlājs, kas bija novietots uz automašīnas "Kamaz". Ar pacēlāju bija paredzēts pacelt bākugunis, kas simbolizētu svētku lāpu. Pretēji tam pacēlāja grozs tika izmantots, lai paceltu cilvēkus apmēram 30 metru augstumā, lai viņi varētu apskatīt pilsētas panorāmu. Pacēlāja ekspluatācijas noteikumi paredzēja, ka pacēlāja grozā vienlaicīgi var atrasties līdz četriem pieaugušiem cilvēkiem, bet svētku laikā tajā ļāva iekāpt lielākam cilvēku skaitam.
Pēdējā pacēlāja pacelšanas gadījumā grozā atradās 22 cilvēki, no kuriem vairākums bija bērni. Apmēram 19 metru augstumā pacēlāja strēle, neizturot papildus slodzi, sāka lūst un grozs no liela augstuma nokrita uz asfalta. Kopumā dzīvību zaudēja 9 bērni.
Pēc Talsu traģēdijas no amata atkāpās tā brīža iekšlietu ministrs Dainis Turlais. Autopacēlāja šoferus Vilni Griķi un Igoru Ivanovu tiesa atzina par vainīgiem nonāvēšanā aiz neuzmanības, smagu miesas bojājumu nodarīšanā, kas sodāma ar reālu brīvības atņemšanu, taču viņiem piemēroja Amnestijas likumu un atbrīvoja no turpmākās reālas soda izciešanas cietumā. Talsu ugunsdzēsības un glābšanas dienesta priekšnieks Pēteris Bekmanis un inspektors Modris Keisels, kā arī VUGD priekšnieka vietnieks Pāvels Zagorskis tika apsūdzēti nolaidībā. Kurzemes apgabaltiesa Bekmani un Keiselu attaisnoja. Zagorskim piesprieda brīvības atņemšanu uz trim gadiem nosacīti ar pārbaudes laiku uz diviem gadiem. Vēlāk tiesā tika iesniegtas vairāk kā desmit prasības par morālā kaitējuma kompensēšanu.
Talsu traģēdijas vietā ir novietots tēlnieka Ojāra Feldberga piemineklis "Dzīvības aplis, nāves ēna". Piecus Talsu slimnīcas ārstus, kuri 1997. gada 28. jūnijā glāba dzīvības traģēdijas upuriem, apbalvoja ar Triju Zvaigžņu ordeni.
Dzērves pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Dzērves un Vārpu ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Aizputes rajonā. Mūsdienās Dzērves pagasta teritorija iekļauta Aizputes novada Cīravas, Lažas un Aizputes pagastos.
Medicīna

Medicīna (latīņu: medicina — ‘ārstniecība’, ‘dziedniecība’) ir zinātnisku atziņu sistēma un praktiska darbība cilvēka veselības saglabāšanai. Pēc būtības medicīna ir veselības zinātnes nozare. Tajā tiek pētīts cilvēka organisms, tā uzbūve, funkcijas, bet visvairāk slimības un to ārstēšanas iespējas. Medicīnas mērķis ir noteikt slimību izcelsmi, norisi, kā arī diagnostika, ārstēšana un profilakse.
Mūsdienās medicīna ir cieši saistīta ar veselības zinātni, medicīniskajiem pētījumiem un medicīnisko tehnoloģiju.

Praktiskā medicīna

Praktiskā medicīna parasti balstās uz pacienta medicīnisko izmeklēšanu, slimības diagnostiku, ķirurģiju un ārstēšanu.
Medicīniskās izmeklēšanas laikā ārsts apskata pacienta ķermeni, lai varētu noteikt slimības simptomus. Lai veiksmīgi noteiktu slimības, nereti ārstam ir nepieciešams zināt pacienta slimību vēsturi. Ja izmeklēšanas laikā nevar noteikt slimību, tad ir nepieciešams pievērsties diagnostikai.
Pēc pacienta izmeklēšanas seko pacienta stāvokļa un slimības diagnozes noteikšana. To parasti nosaka, izmantojot vispārpieņemto medicīnas terminoloģiju un pamatojoties uz visaptverošu sistemātisku pētījumu par pacientu.
Ja ir nepieciešams, seko ķirurģiska iejaukšanās. Parasti tā ir operācija.
Visbeidzot praktiskā medicīna noslēdzas ar ārstēšanos, kuras laikā tiek lietoti medikamenti, veiktas dažādas procedūras un citas darbības veselības stāvokļa uzlabošanai.

Medicīnas simboli

Laika gaitā ir izveidojušies vairāki simboli, kuri simbolizē medicīnu. No tiem visbiežāk sastopami ir kauss, Asklēpija ceļa spieķis, sengrieķu dieva Apollona trijkājis, zizlis un spogulis, kuram apvijusies čūska, ola, degoša lāpa, svece un citi.
Valdemārs Ozoliņš

Biogrāfija

Valdemārs Ozoliņš dzimis 1896. gada 5. novembrī Aizkalnēs, Vestienas pagastā, lauksaimnieku ģimenē. Mācījās Vestienas pagastskolā un draudzes skolā, vēlāk Jaunjelgavas tirdzniecības skolā. 1914. gadā iestājās Pēterburgas konservatorijā, pēc tam Maskavas konservatorijā, un kopš 1921. gada Latvijas konservatorijā studēja prof. J. Vītola kompozīcijas klasē un prof. Jāņa Mediņa diriģentu klasē; kompozīcijas klasi beidza 1931. gadā. Rīgā ilgus gadus bija Teodora Reitera vietnieks. Starp Valdemāra Ozoliņa kompozīcijām vērtīgākās ir kora dziesmas, kurās dominē liriski romantiski motīvi un viegli rezignēta melodika, vietām latviskas ieskaņas Melngaiļa ietekmē. Valdemāra Ozoliņa dziesma “Papardes zieds” (K. Krūza) guva lielu atsaucību VI Vispārējos dziesmu svētkos Rīgā 1926. gadā. VII dziesmu svētkos uzņēma 3 viņa dziesmas: “Krēslā” (Fr. Bārda), “Bērnu dienas” (V. Plūdons), “Dziesmu brīnums” (M. Grimma). Arī VIII un IX dziesmu svētkos atskaņoja viņa dziesmas Latvijā, kā arī vēlākos gados trimdā. Maz zināms ir fakts, ka Valdemāram Ozoliņam ir īpaši nopelni dievturu mūzikas popularizēšanā - V.Ozoliņš bija pirmā dievturu kora diriģents.
Valdemārs Ozoliņš trimdā, Čikāgas konservatorijā, ieguva mūzikas maģistra grādu. Diplomdarbs -- “Svīta” A. Brigaderes lugai “Sprīdītis”. Uzrakstīja vairākas kantātes: “Pelnrušķīte”, “Spēlēju dancoju”.
Par solo un kora dziesmām Valdemārs Ozoliņš ieguvis Latvijas Kultūras fonda balvu 1926. gadā. Vācijā saņēma Goppera fonda balvu par gaidu dziesmām. Amerikā godalgotas viņa dziesmas jaundarbu sacensībās.
Miris trimdā 1973. gada 15. februārī Pueblo, Kolorādo, ASV. Valdemāra Ozoliņa un viņa dzīves biedres Valijas, dzimusi Alberta, urnas 1993. gada 20. augustā guldītas Rīgas I Meža kapos, Mākslinieku kalniņā, blakus viņa skolotājam, profesoram Jāzepam Vītolam.
Ivans Jupatovs

Biogrāfija

Dzimis 1865. gada 16. februārī Rīgā. Mācījies 
Rīgas Aleksandra zēnu ģimnāzijā, Maskavas Universitātes Matemātikas fakultātē un Pēterburgas Tehnoloģiju institūtā, iegūstot inženiera tehnologa grādu.
Ieguvis stāžu rūpnīcās Vācijā, Šveicē un Beļģijā. Pēc atgriešanās bija Pēterburgas Tehnoloģiju institūta pasniedzējs, vēlāk strādāja Varšavas Politehniskajā institūtā. Varšavā kļuva par fakultātes un institūta padomes sekretāru, vēlāk — par direktoru. 1910. gadā kļuva par Donas Politehniskā institūta rektoru. 1916. gadā Jupatovam tika uzdots izveidot politehnisko institūtu Odesā, taču Februāra revolūcijas rezultātā viņam neizdevās darbu pabeigt.
1922. gadā atgriezās Latvijā. No 1923. gada augusta līdz 1924. gada jūnijam un no 1925. gada novembra līdz 1934. gada maijam vadīja Latvijas Republikas Izglītības ministrijas Krievu nodaļu. No 1925. līdz 1928. gadam bija 2. Saeimas deputāts, pārstāvēja Vecticībnieku partiju. 1928. gadā ievēlēts Rīgas domē.
Miris Rīgā 1944. gadā. Apglabāts Ivana kapos.
Harijs Dīkmanis

Biogrāfija

Dzimis 1895. gada 5. jūlijā Tukumā. Kopš 1928. gada Harijs Dīkmanis lasīja lekcijas par jogas mācību Parapsiholoģijas biedrībā Rīgā. 
Kopš 1934. gada Dīkmanis vadīja "Jogas zinātņu centru Latvijā" un nodibināja ciešākus sakarus ar Šrī Jogendras Jogas zinātņu institūtu Bulsarā, Indijā. 1936. gadā biedrības vajadzībām bija iegādāti 57 sējumi jogas literatūras angļu, franču, hindi un sanskrita valodā. "Dievišķās dzīves sabiedrība" (Divine Life Society) Rišikešā atļāva tulkot un izdot latviešu un citās valodās visas tās vadītāja Šivanandas (1887–1963) grāmatas. Ap 1937. gadu Harijs Dīkmanis kopā ar Alfrēdu Biezo pārtulkoja latviski vairākas Upanišadas.
Harijs Dīkmanis uzturēja saraksti ne tikai ar Svami Šivanandu, bet arī ar Svami Joganandu ASV, Šrī Jogendru Bombejā un Šrī Ramanu Maharši. Kopš 1939. gada Harijs Dīkmanis vadīja Latvijas Jogas biedrību, viena no viņa audzēknēm bija vēlākā dzejniece Velta Sniķere.
Otrā pasaules kara laikā viņš 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju un pēc kara beigām dzīvoja amerikāņu okupācijas zonā, kur mācīja jogu latviešu bēgļu nometnēs. 1946. gadā viņš sazinājās ar Joganandu, kas sagādāja Dīkmanim un viņa sievai Izabellai atļauju izceļošanai uz ASV.  Ap 1947.– 1948. gadu viņš sarakstījis grāmatu par Šivanandas dzīvi un misiju (Siva. His Life and Mission). 1951. gada beigās viņš pārcēlās uz dzīvi Ņujorkā, kaut arī Jogananda esot piedāvājis H. Dīkmanim darbu savā organizācijā Losandželosā. 1958. gadā viņš publicēja savu grāmatu par Šivanandu “Yoga Chakravarty: Sri Swami Sivananda”. 
No 1972. gada Dīkmanis dzīvoja Bhagavana Šrī Ramana Maharši centrā Ņujorkas tuvumā, bet 1974. gadā pārcēlās uz Sanrafaelas pilsētu Sanfrancisko tuvumā. Viņa pēdējā mācekle 1977. gadā bija Meriona Makkonela (McConnell), kas 2016. gadā izdeva atmiņu grāmatu par savu skolotāju "Vēstules no jogas meistariem". 
Miris 1979. gadā.
Heiki Kovalainens

Karjera

Heiki savu formulu karjeru uzsāka ar Formula Renault 2001. gadā. Viņš sezonu pabeidza ceturtais un jau 2002. gadā pārcēlās uz britu F3. Viņš parādīja diezgan labu sniegumu un ieguva gada debitanta titulu. Viņš arī citās F3 sērijās noturēja labu sniegumu, Makao Grand Prix izcīnot 4. vietu, bet Zandvortas Marlboro Masters viņš bija otrais. 2003. gadu viņš aizvadīja Nissan World Series vienā komandā ar citu Renault jauno pilotu programmas pilotu Franku Montaņī. Montaņī tur jau brauca trešo sezonu un izcīnīja titulu 2001. gadā. Montaņī ar deviņām uzvarām pārspēja Kovalainena vienu uzvaru un izcīnīja titulu. Soms palika Nissan čempionātā pārceļoties uz citu komandu un izcīnot titulu. 2005. gadā Kovalainens sāka braukt jaunizveidotajā GP2. Viņš izcīnīja otro vietu kopvērtējumā un visu 2006. gadu pavadīja testējot Renault formulu. 2007. gadā pēc tam, kad Fernando Alonso mainīja komandu, Heiki kļuva par komandas pamatsastāva pilotu. 2007. gada Japānas Grand Prix viņš izcīnīja 2. vietu.
Flavio Briatore pēc sezonas paziņoja, ka ir maza iespējamība, ka Kovalainens paliks Renault. 2007. gada 10. decembrī komanda paziņoja, ka 2008. gadā tajā brauks Alonso un Pikē. Četras dienas vēlāk tika noslēgts līgums ar McLaren un viņš kļuva par Luisa Hamiltona komandas biedru. 2008. gada 27. aprīlī, Spānijas Grand Prix, Kovalainens piedzīvoja avāriju ar ātrumu 240 km/h. Lai gan sākotnēji tika ziņots par iespējamu atslēgas kaula lūzumu, soms ieguva tikai nelielu smadzeņu satricinājumu. Avārijas brīdī tika konstatēta 26G pārslodze. Komandas vadītājs Rons Deniss drīz paziņoja, ka uzskata, ka pilots varēs atgriezties jau nākamajā sacīkstē — Turcijas Grand Prix. Tas tika apstiprināts dienu pirms treniņbraucienu sākšanās.
Pēc avārijas Kovalainens nākamajās trijās sacīkstēs izcīnīja tikai vienu punktu dažādu problēmu dēļ, tomēr Francijas Grand Prix izcīnīja 4. vietu. Lielbritānijas Grand Prix soms finišēja piektais, lai gan viņš izcīnīja savu pirmo pole-position. Arī Vācijas posmā Kovalainens sacīksti pabeidza kā piektais. Ungārijas Grand Prix Kovalainenam izdevās izcīnīt savu pirmo Formula 1 karjeras uzvaru, turklāt, kļūstot par 100. pilotu, kas kaut reizi uzvarējis Formula 1 sacīkstēs.
Pirmajās divās 2009. gada sacīkstēs Kovalainens izstājās jau pirmajā aplī, bet Ķīnas Grand Prix viņš finišēja 5. vietā. Kopvērtējumā viņš sezonas beigās palika 12. vietā un komanda paziņoja, ka viņa vietā nākamgad stāsies Džensons Batons. Kovalainens pārgāja uz Lotus komandu, kura 2012. gada sezonā mainīja nosaukumu uz Caterham.
Novoazovska

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1849. gadā kā Novomikolajivskas (Novonikolajevskas; Новомиколаївська/Новониколаевская) kazaku staņica. Attīstījās kā tirdzniecības centrs ar savu ostu. 1923. gadā pārdēvēta pa Budjoņivku (Будьонівка) par godu karavadonim Semjonam Budjonnijam, 1959. gadā pārdēvēta tagadējā vārdā (Новоазовськ — ‘Jaunazovas’).
Kārlis fon Brēverns

Dzīvesgājums

Cēlies no Brēvernu dzimtas. Dzimis 1704. gada 22. oktobrī Rīgā tiesneša Hermaņa Brēverna un viņa sievas Katrīnas, dzimušas fon Reiternas, ģimenē. Mācījās Rīgas akadēmiskajā ģimnāzijā, no 1719. gada studēja tieslietas Kēnigsbergas universitātē. No 1726. gada bija Krievijas impērijas vēstniecības sekretārs Stokholmā, vēlāk Krievijas impērijas Ārlietu kolēģijas tulks. Pēc Kurzemes hercoga atraitnes Annas kļūšanas par Krievijas ķeizarieni 1731. gadā viņš pavadīja vēstnieku F.K. fon Lēvenvoldi diplomātiskās misijās Vīnē, Drēzdenē un Berlīnē (1731—1734). 
1735. gadā K. Brevernu iecēla par ķeizarienes Annas Ministru kabineta sekretāru. 1740. gadā viņš salaulājās ar ķeizarienes galma dāmu Amāliju Doroteju fon Keizerlingu un tika iecelts par Krievijas impērijas Zinātņu akadēmijas prezidentu. 
Pēc ķeizariemes Annas nāves un reģenta Bīrona gāšanas 1741. gada 15. aprīlī atcelts no visiem amatiem, tomēr vēlāk iecelts par ķeizarienes Elizabetes konferencministru, no 1742. gada vadīja Krievijas impērijas Ārlietu kolēģiju.
Miris 1744. gada 3. janvārī Pēterburgā.
Eirāzijas āpši

Izplatība

Eirāzijas āpši dzīvo lielākajā daļā Eirāzijas teritorijas, izņemot ziemeļos, galējos dienvidos un attālākajās salās. Robeža starp Eiropas āpsi un Āzijas āpsi ir Volgas upe. Japānas āpsis ir endēmisks Japānai.

Izskats un īpašības

Āpsim patīk sausi meži ar irdenu augsni, kuru ir viegli rakt. Visiem Eirāzijas āpšiem ir masīva ķermeņa uzbūve, pagarināta ķermeņa forma un īsas, spēcīgas kājas. Galvas forma saplacināta, ar trīstūrveida seju. Priekšķepas platas, ar spēcīgiem, gariem nagiem, kas piemēroti zemes rakšanai. Tie dzīvo pašraktās alās, kuras ik pa laikam tiek mainītas. Eirāzijas āpši medī galvenokārt kukaiņus, uzlasa kukaiņu kūniņas un kāpurus, sliekas, kā arī pie izdevības apēd grauzējus, olas, putnus, rāpuļus, vardes un citus mazus dzīvniekus, kā arī ēd graudus, saknes un augļus.
Tabita Bebita

Dzīves sākums

Sāra (Tabita) Bebita dzimusi 1779. gada 9. decembrī Masačūsetsas štata Hardvikas pilsētiņā. 1793. gada 12. augustā viņa kļuva par šeikeru biedri Masačūsetsas Hārvardas šeikeru kopienā.

Darbarīku izgatavošana un izgudrošana

Tiek uzskatīts, ka Bebita sapratusi, ka apaļš zāģa asmens būtu efektīvāks un 1813. gadā ir izgudrojusi pirmo kokzāģētavā izmantoto ripzāģi. Ripzāģi darbināja mašīna ar ūdens piedziņu, samazinot kokmateriālu zāģēšanai izmantoto piepūli. Viņa bija vērojusi vīrus, kas izmantoja divroku zāģi un pamanījusi, ka puse no viņu kustībām tiek izlietotas nelietderīgi. Pirmais viņas izgatavotais ripzāģis atrodas Olbani, Ņujorkas štatā. Viņa savu izgudrojumu nepatentēja, lai to varētu izmantot arī citi, bet pēc trim gadiem ASV to patentēja divi francūži, kad viņi par to uzzināja šeikeru laikrakstos.
M. Stīvens Millers apstrīd, ka Bebita būtu pirmā ripzāģa izgudrotāja, pamatojoties uz viņas pievienošanās datumu sektai. Viņš uzsver, ka ripzāģis ir izgudrots Libānas kalna šeikeru ciematā, to jau 1793. gadā paveicis Eimoss Bišops vai Bendžamins Brūss.
Tiek apgalvots, ka viņa izgudrojusi arī ripzāģa zobu ražošanas procesu un uzlabotu vērpjamā ratiņa konstrukciju.
Viņai kopā ar Eli Vitniju tiek piedēvēta naglu izgatavošanas procesa no stieples izgudrošana. Būdama šeikere, Bebita nekad nepatentēja savus izgudrojumus.
Karš par Austrijas mantojumu

Karš par Austrijas mantojumu bija plašs militārs konflikts Eiropā un tās kolonijās, no 1740. līdz 1748 gadam, kurš sākās pēc formāla iemesla vairākām Eiropas valstīm apstrīdot Hābsburgu monarhijas troņa mantošanas kārtību. Kara rezultātā notika teritoriālas izmaiņas Eiropas politiskajā kartē.

Kara sākums un gaita

1740. gadā Hābsburgu troni saskaņā ar Kārļa VI "Pragmatisko Sankciju" (Pragmatische Sanktion) ieguva Marija Terēza, taču pretenzijas uz to balstoties uz "Saliskā Likuma" (Lex Salica) izvirzīja arī vācu zemju Bavārijas un Saksijas kūrfirsti, kuri bija saistīti ar Hābsburgiem radnieciskām saitēm. Francija paziņoja, ka tā ir gatava atbalstīt vācu valstis pret Hābsburgiem. Prūsijas karalis Frīdrihs II izmantoja situāciju un bez kara pieteikuma ieņēma Hābsburgiem piederošo Silēziju. Silēzijas karš (1740. - 1742.) pārauga Eiropas karā par Austrijas mantojumu (1740.—1748). 
Francija 1741. gadā ieveda savu karaspēku Vācijā, Nīderlandē (kur sagādāja zaudējumu Lielbritānijas Karalistei) un Itālijā (kur pastiprināti darbojās savienībā ar Spāniju). Bavārieši iebruka Austrijā, draudēja Vīnei, kopā ar frančiem ieņēma Prāgu. Marijas Terēzas stāvoklis kļuva kritisks, viņas kontrolē palika tikai Ungārija un Tirole. Šādos apstākļos ar Anglijas starpniecību viņa noslēdza slepenu līgumu ar Frīdrihu II, kurš apmaiņā pret austriešu troņa atteikšanos no Silēzijas daļas par labu Frīdriham II piekrita apturēt karadarbību.

Kara beigas Eiropā

Karadarbība risinājās plašā teritorijā ap Donavu un pie Baltijas jūras. Austrijas pusē cīnījās Lielbritānija un Prūsijas pusē — Francija. 1748. gadā Vācijas pilsētā Āhenē tika noslēgts miera līgums. Austrija gan zaudēja Silēziju, bet tā bija saglabājusi nedalītu Hābsburgu mantojumu.
1745. gada 25. decembrī Austrija un Prūsija noslēdza separātu „Drēzdenes miera līgumu”, saskaņā ar kuru visa Silēzija tika nodota Prūsijai. Atbildot uz to Prūsijas karalis atzina Marijas Terēzas vīra Franča Stefana no Lotaringijas (Franz Stephan von Lothringen) ievēlēšanu par Svētās Romas impērijas ķeizaru, kurš pieņēma Franča I Stefana (1708. — 1765.) vārdu un valdīja impērijā 20 gadus (1745. — 1765.). Prūsija izstājās no kara, bet karadarbība vēl turpinājās dienvidu Nīderlandē, Itālijā, bet īpaši — starp Anglijas un Francijas kolonijām.

Karš kolonijās

1739. gadā starp Angliju un Spāniju sākās koloniālie kari par Anglijas tiesībām brīvi tirgoties ar Spānijas kolonijām.
1743. gadā, pēc savienības atjaunošanas starp Franciju un Spāniju, uzliesmoja Anglijas — Francijas karš. Karadarbība norisinājās Ziemeļamerikā, kur angļi 1745. gadā atbrīvojot sev ceļu uz Kanādu ieņēma franču ostu Luisburgu Sv. Labrenča upes grīvā, un Indijā, kur franči 1746. gadā atņēma angļiem Madrasu — Anglijas galveno atbalsta punktu. Angļi un franči karoja arī Skotijā, kur Francija atbalstīja Jēkaba (Džeimsa) II Stjuarta mazdēla (Džeimsa II dēla Džeimsa Frensisa Eduarda Stjuarta dēla) Čārlza Eduarda Stjuarta (1720. — 1788.) mēģinājumu (1745. — 1746) atjaunot Stjuartu dinastiju Anglijā.
1926. gada neoficiālā šaha olimpiāde

1926. gada neoficiālā šaha olimpiāde notika no 1926. gada 26. jūnija līdz 17. jūlijam Budapeštā Starptautiskā šaha federācijas (FIDE) III kongresa ietvaros.

Atklātais turnīrs

Piedalījās 45 dalībnieki, kas vispirms sacentās apakšgrupās. Finālā (virsturnīrā), kurā spēlēja 9 dalībnieki, uzvarēja S. Zinners (Budapešta).

Dāmu turnīrs

Piedalījās 8 dalībnieces. Uzvarēja E. Holoveja (Anglija).

Jauktais turnīrs

Pirmo godalgu ieguva M. Valters (Bratislava).