Ķemeru nacionālais parks

Meži

ĶNP teritorijas lielāko daļu klāj meži. Rīgas jūras līča piekrastei raksturīgi sausie priežu meži, kas aug neauglīgā smilts augsnē. Mitrie meži, piemēram Kalnciema dumbrāju masīvs, Slokas ezera dumbrāji, ir vērtīga reto augu atradne.

Upes

Ķemeru nacionālajā parkā vairums upju ir mazas un lēni tekošas. Vairāku upīšu (Vēršupītes, Slocenes, Džūkstes) dabisko ūdensnoteci nacionālajā parkā nozīmīgi ir ietekmējusi kanālu un meliorācijas grāvju izbūve (Slampes upes pārveidotā gultne ir pārrakta). Ainaviski interesanta ir Slocenes upe, kas gandrīz visā tās garumā atrodas dabas lieguma zonā. Upē un tās krastos ir sastopamas vairākas aizsargājamo dzīvnieku sugas (upes raibgliemezis, biezā perlamutrene, zivju dzenītis, melnais stārķis, ūdeņu un dīķa naktssikspārnis, ūdrs). Vēršupītes krastos izplūst sēravoti, tās palienē atrodas bioloģiski vērtīgie mitrie lapkoku meži.

Ezeri

Ķemeru nacionālais parks ir bagāts ar ezeriem. Tie ir lieli,vidēji,mazi un pavisam maziņi, gan dziļi gan sekli, ar ļoti lielu faunas un floras daudzveidību. Katram ezeram ir kaut kas savdabīgs. Kaņieris ir pēc platības lielākais nacionālā parka ezers, Dūņieris izceļas ar līčainajiem krastiem un daudzām pussaliņām, Aklais ezers — ar seklumu (vidējais dziļums ir 0,5 m), savukārt Valguma ezers ir dziļākais ĶNP ezers ar krāšņām ainavām krastos. Simtiem mazu lāmu ezeriņu atrodas Lielajā Ķemeru tīrelī. Tikai dažiem no tiem ir dots savs vārds, kā, piemēram, Zosu ezers, Gārgaļu ezers. Slokas ezers ir otrs lielākais ĶNP ezers. Tā krasti ir lēzeni, visbiežāk apauguši ar priežu un melnalkšņu mežiem. Ezerā atrodas lieli sapropeļa krājumi. Slokas ezeram piegulušā purva karjeros iegūst ārstnieciskās dūņas.

Sērūdens un sēravoti

Sērūdens veidojas ar ģipsi bagātajos slāņos, kur no lielajiem purviem izfiltrējas ar organiskām vielām bagāts ūdens ar zemu pH.
Gan ūdens šķīdinošas iedarbības dēļ uz ģipsi, gan anaerobo sulfātreducējušo baktēriju darbības rezultātā veidojas sulfāta ūdeņi. Uz tiem iedarbojoties ogļskābei, veidojas sērūdeņradis (H₂S) — gāzi, kas viegli šķīst ūdenī un veido vāju skābi. Sērūdeņi, kas satur H₂S un tā disociācijas produktus, avotu veidā nokļūst virszemē caur zemes slāņa spraugām. Sērūdeni iegūst gan no avotiem, gan no speciāliem urbumiem. Pazīstamākās sērūdens atradnes Latvijā ir Ķemeros, Baldonē, Siguldā, Bārbelē, Kandavā.
Par dziedniecībā noderīgiem uzskata tādus sērūdeņus, kuros kopējais sēra savienojumu daudzums nav mazāks par 10 mg/l.Sērūdeņus izmanto ārīgi peldēm vannās un iekšķīgi kā dzeramo minerālo ūdeni, kā arī inhalācijām. Sērūdeņu vannas paaugstina organisma tonusu, uzlabo asinsriti un vielmaiņu. Iekšķīgi sērūdeņus lieto galvenokārt gremošanas un vielmaiņas slimību ārstēšanai, bet inhalāciju veidā — elpošanas slimību simptomu samazināšanai.
Avoti, kuru ūdeņi ir bagāti ar dažādiem sāļiem un organiskajām vielām, latviešu tautas teikās tiek saukti par velna acīm. Tos mūsu senči jau tālā pagātnē ir izmantojuši dziedniecībā.

Purvi

Gandrīz ceturto daļu ĶNP aizņem purvi — vērtīga daudzu reto augu un dzīvnieku atradne, kā arī nozīmīgs posms ūdens apritē. Nacionālajā parkā ir sastopami visi trīs purvu tipi. Zemie jeb zāļu purvi ar lielu sūnu sugu daudzveidību, dažādām grīšļu sugām, krāšņajām orhideju dzimtas pārstāvēm, rūsgano melnceri, parasto bezdelīgactiņu, parasto kreimuli un citiem augiem atrodami Raganu purvā pie sēravotiem, kā arī pie Kaņiera un Dūņiera ezera. Pārejas purvi sastopami nelielās platībās pie Melnezera, Putnu ezera un Slokas ezera. Tipisks augstais jeb sūnu purvs ir Lielais Ķemeru tīrelis. Nacionālā parka teritorijā ir arī tādi augstie purvi, kuru atjaunošana meliorācijas un kūdras ieguves dēļ tuvāko simt gadu laikā ir neiespējama. Šādi purvi ir Slokas purvs, Labais purvs un Mazais tīrelis. Savukārt zem vairākiem purviem, piemēram, Lielā Ķemeru tīreļa, Raganu purva un Slokas purva, ūdeņiem saskaroties ar ģipša slāņiem, veidojas sērūdeņradis, kas daudzviet Ķemeru apkaimē avotu veidā izplūst zemes virspusē.