google/wiki40b huggingface dataset:
Žanis Blumbergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1889. gada 21. septembrī Vecauces pagastā zemnieka Kārļa Blumberga ģimenē. Mācījās Jelgavas pilsētas skolā, pēc tās beigšanas 1908. gadā brīvprātīgi pieteicās Krievijas impērijas armijā. Mācījās Viļņas karaskolā (1910—1913), kā podporučiks sāka dienēt 99. Ivangorodas kājnieku pulkā. Pirmā pasaules kara laikā bija rotas, vēlāk bataljona komandieris, vadīja izlūku un ložmetējnieku komandas. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas demobilizēts kapteiņa pakāpē.
Kopš 1918. gada jūnija piedalījās Krievijas pilsoņu kara cīņās kā 2. Latviešu strēlnieku divīzijas 3. brigādes komandieris. 1918. gada septembrī piedalījās Kazaņas ieņemšanā, pēc Pētera Slavena iecelšanas par Dienvidu frontes pavēlnieku viņš no 1918. gada 20. oktobra līdz 1919. gada 5. aprīlim komandēja Austrumu frontes 5. armiju, kas piedalījās cīņās pret Kolčaka vadīto karaspēku Tatarstānas un Baškīrijas teritorijā.
Kad 1919. gada aprīlī sākās Somijas karaspēka uzbrukums Oloņecas virzienā, Žanis Blumbergs tika nozīmēts par Ziemeļrietumu frontes 7. armijas komandiera vietnieku un Ziemeļu grupas komandieri. 7. armijas sastāvā atradās arī Latvijas armijas karaspēka grupa (Армейская группа войск Латвии). 1919. gada jūlijā Sarkanā armija piespieda somus atkāpties no Karēlijas austrumu daļas. 1919. gada vasarā pārcelts uz Dienvidu frontes 13. armiju, komandēja 42. strēlnieku divīzijas 2. brigādi. 1920. gadā komandēja 42. strēlnieku divīzijas 124. un 126. brigādi, piedalījās kaujās Ukrainā un Krimā.
Pēc kara beigām līdz 1922. gadam mācījās Sarkanās armijas Kara akadēmijas Augstākajos akadēmiskajos kursos. 1921.—1923. gadā bija 1. strēlnieku divīzijas komandieris un Sarkanās armijas karaskolu pārvaldes inspektors. 1924.—1926. gadā 11. strēlnieku korpusa komandieris, vēlāk Sarkanās armijas inspektors (1926—1929) un Karēlijas nocietinātā rajona komendants (1930—1932). Vēlāk strādāja par Sarkanās armijas Kara inženieru akadēmijas operatīvi-taktiskā cikla vadītāju un no 1933. gada stratēģijas un taktikas katedras vadītāju un komandieru fakultātes priekšnieku. 1936. gadā darbojās Sarkanās armijas karaskolu pārvaldē, 1937. gadā bija Sarkanās armijas kājnieku daļu inspektora vietnieks.
Lielā terora laikā viņu 1937. gada 13. decembrī apcietināja un 1938. gada 26. aprīlī piesprieda nāves sodu "par piedalīšanos pretpadomju teroristiskā organizācijā", ko izpildīja tajā pašā dienā. Aprakts Komunarkas masu kapos.
Dobrovolska

Oazisa

Oazisa (krievu: Оазис) bija padomju polārstacija Austrumantarktīdā. Izvietota Bangera oāzē (no kuras ieguva savu nosaukumu) Figurnoje ezera krastā. Staciju ierīkoja 1. Kompleksās antarktiskās ekspedīcijas laikā 370 km no galvenās stacijas Mirnijas. Stacija sastāvēja no divām saliekamām paneļu ēkām, kurās izvietojās aeroloģijas un meteoroloģijas kabineti, ģeofizikas laboratorija, radiostacija, elektrostacija, kopkajīte, kambīze, dzīvojamās telpas un noliktava. Atsevišķi bija izvietotas seismoloģijas, aeroloģijas un magnētisma paviljoni.
1956. gadā stacijā ziemoja 2 cilvēku, 1957. gadā - 7 cilvēku, 1958. gadā - 8 cilvēku komanda. 1958. gada 17. novembrī stacija tika iekonservēta, bet 1959. gada 23. janvāri nodota Polijas Zinātņu akadēmijai.

Dobrovolska

Oazisas stacija pēc pārņemšanas tika nosaukta par godu beļģu 1897.-1899. gadu polārās ekspedīcijas dalībniekam, poļu ģeofiziķim un meteorologam Antonijam Dobrovolskim (Antoni Bolesław Dobrowolski). Stacija tika izmantota pirmās (1958-1959) un otrās (1966-1967) poļu antarktiskās ekspedīcijas laikā. 1978.-1979. gada sezonā stacija tika izmantota pēdējo reizi, kad tur tika veikti kompleksi pētījumi ģeodēzijā, ģeomorfoloģijā un meteoroloģijā. Vēlāk stacija iekonservēta un praktiski nav izmantota.
Kopš 1986. gada Bangera oāzē funkcionē austrāliešu vasaras stacija Edžvērtdeivida.
Ūdens iela (Jelgava)

Vēsture

17. gadsimta Jelgavas kartēs atrodama Ūdens iela (Wasserstraße), kas savienoja veco hercogu pili ar Driksas upi.
Transilvānijas hercogiste

Vēsture

Pēc Mohāčas kaujas (1526) Transilvānija 1571. gadā kļuva par autonomu hercogisti, kas atradās nominālā atkarībā no Osmaņu impērijas un tajā valdīja ungāru izcelsmes un kalvinistu ticības valdnieki (1571—1711). Pēc turku sakāves Vīnes kaujā (1683) Transilvāniju pakļāva Habsburgi, ko Osmaņu impērija atzina 1699. gadā parakstītajā Karlovicas līgumā, bet vietējie valdnieki tikai 1711. gadā. Pēc ungāru sacelšanās un Austroungārijas dubultmonarhijas nodibināšanās 1867. gadā Transilvānija tika iekļauta Ungārijas sastāvā.
Aumeisteri

Vēsture

Ciems izveidojies 1533. gadā celtās Aumeisteru muižas (Aumeisteris, Hofmeistershof, Serbigal) centrā. 1905. gada revolūcijas laikā Aumeisteros soda ekspedīcija nošāva vietējos pretošanās kustības dalībniekus. Pēc 1920. gada zemes reformas Aumeisteru muiža tika sadalīta 221 vienībā 4861 ha kopplatībā un muižas pilī iekārtota skola.
1925. gadā Aumeisteru pagastu pārdēvēja par Cirgaļu pagastu. 1944. gada septembrī, Vērmahta Valkas aizsardzības līnijas kauju laikā pret Sarkanās armijas uzbrukumu, tika sagrauta Aumeisteru baznīca. Pēc kara beigām 1945. gada 2. novembrī Cirgaļu pagastā izveidoja Aumeisteru un Cirgaļu ciema padomes. 1949. gada 31. decembrī Aumeisteru ciemu iekļāva Smiltenes rajonā, 1961. gadā pievienoja Grundzāles ciema padomei.
Pulcējaties zem latviešu karogiem!

Pulcējaties zem latviešu karogiem! bija Kārļa Skalbes sarakstīts un Krievijas valsts domnieku Jāņa Goldmaņa un Jāņa Zālīša izdots uzsaukums latviešu tautai dibināt latviešu strēlnieku bataljonus.
11. aprīlis

11. aprīlis ir gada 101. diena pēc Gregora kalendāra (102. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 264 dienas.
Vrūtki

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1255. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Rutka (ungāru: Ruttka). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (96,01 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (50,34 %), nereliģiozi (24,86 %), luterāņi (19,01 %).
Karš

Vēsture

Karadarbība tradicionāli ir bijusi bruņota karojošo pušu darbība uz sauszemes. Tās rezultātā tiek okupētas vai aizstāvētas konkrētas teritorijas.
Aizvēsturiskajos karos, kas norisinājās akmens, bronzas un dzelzs laikmetos, ieroči bija primitīvi. Tie galvenokārt bija šķēpi un cirvji, kurus izmantoja pirms vismaz 35 tūkstošiem gadu. No alu zīmējumiem ir konstatēts, ka šajā laikā cilvēku ciltis viena otrai regulāri arī uzbruka. Tās bija atsevišķas kaujas. Liecības par liela mēroga kariem šajā laikā nav atrastas.
Senajos laikos parādījās zobeni, kā arī sāka izmantot zirgus, lai ātrāk pārvietos kaujas laikā. Tuvajos Austrumos tika izgudroti arī kaujas rati, kas ātri izplatījās arī Eiropā. Viduslaikos tika ieviestas bruņas. Karadarbība stipri izmainījās 14. gadsimtā, kad tika izgudrots šaujampulveris un karos sāka izmantot šaujamieročus.
20. gadsimta sākumā sāka izmantot bruņutehniku, īpaši tankus. Pirmā pasaules kara laikā sāka izmantot lidmašīnas. Otrajā pasaules kara laikā tika izmantoti pirmie kodolieroči — Amerikas Savienotās Valstis nometa atombumbas uz Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki.

Kara ētika

Mūsdienās karš tiek uzskatīts par nevēlamu, morāli nepieņemamu darbību. No otras puses skatoties, daudzi uzskata, ka bruņošanās ir nepieciešama kaut vai tāpēc, lai kara gadījumā varētu aizstāvēt valsti vai citas vērtības. Politisku kustību, kas nosoda karus un cīnās pret to sākšanos, sauc par pacifismu. Viens no slavenākajiem pacifistiem pasaulē ir Mohandass Karamčands Gandijs.
Kara ētika ļauj pamiera laikā pretinieka pusei apbedīt kaujas laukā kritušos.

Kara cēloņi

Bieži kara cēloni ir visai grūti konstatēt. Tie var būt teritoriāli, reliģiski, ekonomiski vai ideoloģiski strīdi. Parasti kara leģitimitātei kāda no pusēm izvēlas kādu iemeslu. Pusi, kura izraisa karu, mēdz dēvēt par agresoru, tomēr arī agresora definēšana bieži sagādā grūtības.
Apkārt Alaukstam

Tautas slēpojums Apkārt Alaukstam ir ikgadējas distanču slēpošanas sacensības, kas notiek Vecpiebalgas novadā, apkārt Alauksta ezeram. Sacensības notiek februārī un ir masveidīgākās slēpošanas sacensības, kādas Latvijā tiek rīkotas. Trase pēdējos gadus ir bijusi 15-22 km gara.

Vēsture

Pirmais slēpojums notika 1984. gadā. Sākotnēji tā bija izklaide, kas pulcēja toreizējās kopsaimniecības "Alauksts" ģimenes un sadarbības organizāciju pārstāvjus no Rīgas — māksliniekus, teātru un muzeju darbiniekus, draugus un tuvākos kaimiņus. Politisko pārmaiņu un ekonomiskās situācijas dēļ slēpojums 1989. un 1990. gadā nenotika, bet pēc tam tika atjaunots, pateicoties tā brīža organizatoriem Egilam Johansonam un tā laika Vecpiebalgas pagasta padomes priekšsēdētājam Aivaram Avenam. Slēpojumu atbalstīja pagasta padome un vietējie uzņēmēji, ar šo atbalstu katru gadu pasākums tika virzīts, lai tas būtu plaši apmeklēts. Gadu gaitā no vietēja mēroga aktivitātes slēpojums ieguvis ne vien sportisku raksturu, bet kļuvis par lielāko, populārāko un pašreiz vienīgo tik plaša mēroga distanču slēpošanas pasākumu Latvijā. 1992., 1995., 2007., 2008., 2012. un 2014. gadā slēpojums nenotika — nebija pietiekami daudz sniega vai arī tas uz izsludināto slēpojuma laiku jau bija nokusis. 2006. gadā tiek dibināts sporta klubs "Alauksts" un vienas distances slēpojums kļūst par Slēpošanas maratonu "Apkārt Alaukstam" ar vairākām slēpošanas distancēm, organizēšanā iesaistījās Uvis Avens.
Kopš 2010. gada Slēpošanas maratons "Apkārt Alaukstam" iekļauts starptautiskajā slēpošanas maratonu sērijā "Euroloppet", kas uzliek virkni pienākumu un lielu atbildību rīkotājiem slēpojuma kvalitātes uzlabošanā un dalībnieku ērtību nodrošināšanā.
Slēpojumā piedalījušies Latvijas labākie bijušie un pašreizējie slēpotāji un biatlonisti, tostarp daudzi Olimpisko spēļu dalībnieki, arī citu sporta veidu pārstāvji, kā motosportisti, orientieristi un daudzi sabiedrībā pazīstami cilvēki. Kopumā pa šiem gadiem slēpojumos ir piedalījušies ap 5 tūkstoši dalībnieku. Aivis Cīrulis, Ilmārs Glāzers, Nils Johansons un Ilmārs Jukevics ir vienīgie, kas piedalījušies visos līdzšinējos 20 slēpojumos.
Astrīda Harju

Politiskā darbība

Kopš 2001. gada bijusi Apes pilsētas ar lauku teritoriju domes deputāte, vēlāk Apes novada domes deputāte un priekšsēdētāja (no 2009. gada).
Kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās 2014. gadā no partijas "Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēta.
A. Harju tika ievēlēta Apes novada pašvaldībā no apvienības "Mēs savam novadam" saraksta arī 2017. gada pašvaldību vēlēšanās, tomēr izlēma pamest darbu pašvaldībā, lai 22. jūnijā kļūtu par Saeimas deputāti ar pilnvarām uz laiku, kamēr no partijas "Vienotība" kandidātu saraksta Vidzemes vēlēšanu apgabalā ievēlētais deputāts Arvils Ašeradens pilda ministra pienākumus.
2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēta.
Kirils Georgijevs

Biogrāfija

Savu pirmo panākumu šahā izcīnījis 1983. gadā, kad kļuvis par Pasaules junioru čempionu un FIDE starptautisko meistaru (IM). 1984. gadā pirmo reizi kļuvis par Bulgārijas čempionu šahā. Šo panākumu izdevies atkārtot vēl 3 reizes (1986, 1989, 2013). 1985. gadā kļuvis par FIDE starptautisko lielmeistaru (GM).
Vēlākajos gados daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētājs, tajā skaitā 2006. un 2013. gadā uzvarējis vienā no lielākajiem šaha turnīriem Latvijā - «Liepājas rokāde».
Bulgārijas un Maķedonijas izlašu sastāvos no 1984. līdz 2012. gadam 15 reizes piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs, bet no 1983. līdz 2011. gadam 8 reizes piedalījies Eiropas komandu šaha čempionātos, kur ieguvis 3 individuālās medaļas: zelta (1999) un 2 sudraba (1983, 2003).
2009. gadā uzstādījis Pasaules rekordu simultānspēles seansā, vienlaicīgi spēlējot ar 360 pretiniekiem. Seanss ilga 14 stundas, un Georgijevs uzvarēja 280 partijās, 74 partijas beidza neizšķirti, un tikai 6 partijas zaudēja. Sasniegtais rezultāts pārsniedza 80% no iespējamajiem punktiem, kas ļāva rekordu apstiprināt.
Kalna pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Arālīte, Ērmīte, Goba, Orste, Podvāze, Vārzgūne, Vecaldaunīca, Ziemeļsusēja.
Ūdenstilpes: Klaucānu ezers, Krūkliņu ūdenskrātuve, Nomavas ezers, Priekulānu ezers, Vārzgūnes ezers.

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gadā Jēkabpils apriņķa Biržu pagastā izveidoja Kalna ciema padomi. Jēkabpils rajona Kalna ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Vidsalas ciemu, 1956. gadā — Elkšņu ciema Vorošilova kolhoza teritoriju. 1977. gadā Kalna ciemam pievienoja daļu Leimaņu ciema teritorijas, bet daļu Kalna ciema pievienoja Ābeļu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Kalna pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Jēkabpils novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Vidsala (pagasta centrs), Dubulti, Kalna Ūdenāni, Sila Ūdenāni, Vagulāni, Vārzgūne.
Vecāķi (stacija)

Vēsture

Vecāķu stacija tika atklāta 1933. gada 6. oktobrī. Stacijas ēka tika uzcelta 1935. gadā. Tā ir saglabājusies līdz mūsdienām. Pēc līdzīga projekta būvēta Saulkrastu stacijas pirmskara ēka.
Pirms stacijas Rīgas virziena sliežu kopsavienojuma agrāk atzarojās dzelzceļa līnija uz Mangaļsalu (iespējams, būvēta jau Otrā pasaules kara laikā). Atjaunota padomju armijas vajadzībām 20. gadsimta 70. gados. Pēc armijas aiziešanas 90. gados nojaukta. Mūsdienās saglabājusies līnijas trase Mangaļsalā un dambis pāri Vecdaugavai, bet Vecāķos trase apbūvēta ar privātmājām un dabā vairs nav redzama.
Anomuras

Sistemātikas izmaiņas

Zinātniskais nosaukums Anomura saglabājies no iepriekšējo gadu (novecojušās) klasifikācijas, kad visi desmitkājvēži tika sadalīti trīs grupās: garastes vēžos (Macrura), īsastes vēžos (Brachyura) un mīkstastes vēžos (Anomura). Grupas alternatīvais nosaukums — Anomala — radies, raksturojot mūsdienu klasifikācijas anomuru grupu, kura ir ļoti daudzveidīga, ar dažādām, neparastām un ļoti atšķirīgām formām.

Kopīgās īpašības

Anomurām var izcelt vairākas kopīgas īpašības — kopumā, lai arī sugas ir tik dažādas, tām ir vairāk vai mazāk krabjiem līdzīga ķermeņa forma, lai gan plakanie omāri nedaudz atgādina saplacinātus omārus. Anomurām kā visiem desmitkājvēžiem ir pieci ejkāju pāri. Pēdējā pāra kājas ir ļoti maziņas un grūti saskatāmas, tās bieži paslēptas iekšpusē, žaunu dobumā zem čaulas. Šīs kājiņas anomuras izmanto, lai tīrītu žaunas. Vēders var būt gan pagarināts (simetriskajiem vientuļniekvēžiem), gan samērā īss un salocīts zem pārējā ķermeņa (plakanajiem omāriem, porcelānkrabjiem un karaliskajiem krabjiem), gan cieši satīts, lai varētu paslēpties gliemeņu čaulās (vientuļniekvēžiiem). Tomēr anomurām vēders nav tik īss kā īstajiem krabjiem. Anomuras ir arī lēnākas nekā krabji.
Ziemeļvācija

Ziemeļvācija ir Vācijas ziemeļu daļa, kurai raksturīga kopīga ģeogrāfija, vēsture un lejasvācu valodas izloksnes. Ziemeļvācijas valstis spēlēja vadošo lomu Vācijas impērijas izveidē 19. gadsimtā.

Vēsture

Ziemeļvāciju līdz 12. gadsimtam apdzīvoja sakši, frīzi, Elbas vendi (polabieši) un obodrīti. Vendu krusta karu (1147—1164) laikā Saksijas hercogs Heinrihs Lauva sakāva vendu ķēniņu Niklotu netālu no Gistrovas un pakļāva tagadējās Mēklenburgas un Brandenburgas zemes.
1241. gadā Hamburgas un Lībekas pilsētas noslēdza līgumu par tirgošanos Ziemeļu un Baltijas jūrā, kas tradicionāli tiek uzskatīts par Hanzas savienības sākumu.
1282. gadā līgumam pievienojās vendu pilsētas Vismāra, Rostoka, kā arī Ķelne, Minstere, Dortmunde un citas Lejassaksijas, Vestfāles un Reinzemes pilsētas. 
1367. gadā tika noslēgta Ķelnes konfederācija, piešķirot Hanzas savienībai noteiktu organizāciju. 16. gadsimta kristīgās baznīcas reformācijas laikā Ziemeļvācijas valstīs izplatījās luterisms. 
Trīsdesmitgadu kara (1618-1648) laikā Ziemeļvācija tika izpostīta, pēc kara beigām strauji attīstījās Brandenburgas-Prūsijas valsts ar galvaspilsētu Berlīnē. Napoleona karu periodā Prūsijai bija vadošā loma 39 valstu Vācu Savienības (Deutscher Bund) dibināšanā 1814. gadā, kas 1833. gadā izveidoja Vācu muitas savienību. 
Prūsijas uzvaras 1864. gada karā pret Dāniju un 1866. gada karā pret Austriju noveda pie Ziemeļvācijas savienības (Norddeutscher Bund) izveides, bet pēc uzvaras 1871. gada parā pret Franciju pie Vācijas impērijas radīšanas ar galvaspilsētu Berlīnē.  
Pēc Vācijas zaudējuma Pirmajā un Otrajā pasaules karā Ziemeļvācijas ekonomika un infrastuktūra bija sagrauta, 1949. gadā Ziemeļvāciju sadalīja starp Vācijas Federatīvo Republiku un Vācijas Demokrātisko Republiku, ko sāka dēvēt par Rietumvāciju un Austrumvāciju.
Liepājas opera

Liepājas opera bija Liepājas operteātris, kas darbojās Teātra ielā 4 Liepājā no 1922. līdz 1934. gadam, vēlāk kā Liepājas pilsētas drāma un opera (1934—1941), Liepājas drāmas, operas un baleta teātris (1941), Liepājas operas un drāmas teātris (1941—1944), Liepājas Muzikāli dramatiskais teātris (1945—1950).

Vēsture

Liepājas opera un Tautas konservatorija dibinātas 1922. gadā, izrādēs spēlēja un dziedāja gan konservatorijas audzēkņi, gan pedagogi. Tautas konservatorijā mācījās mūziķi Lidija Blūmentāle, Miķelis Fišers, Edgars Zveja, Ernests Bertovskis, Arvīds Jansons, Artūrs Priednieks-Kavarra, bet Liepājas operā dziedāja Helēna Cinka-Berzinska, Mariss Vētra, Natālija Ūlands un daudzi citi. Liepājas operas direktors bija ārsts Ernests Ekšteins.
1934. gadā Liepājas operu apvienoja ar Liepājas Jauno teātri un izveidoja Liepājas pilsētas drāmu un operu.
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada februārī Liepājas drāmu un operu pievienoja Liepājas teātrim, izveidojot Liepājas drāmas, operas un baleta teātri. Par tā direktoru iecēla E. Zundmani. 
Vācu okupācijas laikā Liepājas operas un drāmas teātris 1941. gada 2. septembrī sezonu atklāja ar Verdi "Traviatu", 1942. un 1943. gada sezonas sākās ar Vāgnera "Loengrīnu" un Vēbera "Burvju strēlnieku". 1944. gadā teātra ēka izdega, bet drīz tika atjaunota. 
Pēc Otrā pasaules kara beigām to pārdēvēja par Liepājas Muzikāli dramatisko teātri, to vadīja K. Piesis. 1945. gada 3. augustā Liepājas muzikāli dramatiskajā teātrī notika Ž. Bizē "Karmenas" pirmizrāde. 1947. gada beigās teātris iestudēja E. Rapa operu "Atriebības ugunis", bet 1949./1950. gada sezonā operas vairs netiek iestudētas un no 1950. gada teātris turpināja darboties tikai kā Liepājas valsts dramatiskais teātris.
Tomāšs Kaberle

Spēlētāja karjera

1996. gada NHL draftā viņu izraudzījās Toronto "Maple Leafs" ar kopējo 204. kārtas numuru.
NHL karjeru Kaberle sāka 1998.—99. gada sezonā Toronto "Maple Leafs" sastāvā. Jau nākamajā sezonā, kad ilgāku laiku savainots bija Braiens Berārs, Kaberle nostiprinājās komandas rindās, iegūstot krietni lielāku spēles laiku. 2001.—02. gada sezonu hokejists uzsāka kā ierobežotais brīvais aģents un aizvadīja vairākas spēles HC Kladno rindās, pirms panāca jaunu vienošanos ar "Maple Leafs". Toronto kluba sastāvā Tomāšs spēlēja līdz pat 2010.—11. gada sezonas vidum, kad tika aizmainīts uz Bostonas "Bruins".
"Bruins" sastāvā Kaberle vēl tajā pašā sezonā izcīnīja Stenlija kausu. 2011. gada vasarā Kaberle noslēdza trīs gadu līgumu ar Karolīnas "Hurricanes", taču jau decembrī tika aizmainīts uz Monreālas "Canadiens" rindām. 2012.—13. gada sezonā aizsargs vairs nespēja iekļūt "Canadiens" pamatsastāvā, sezonas gaitā tika izlikts neaizsargāto spēlētāju sarakstā, taču neviena cita komandas tiesības uz viņu nepārņēma.
2013. gada vasarā "Canadiens" izpirka Kaberles līgumu, un septembrī hokejists atgriezās Eiropā, noslēdzot viena gada līgumu ar Čehijas Ekstralīgas klubu HC Kladno. Pēc 2015.—16. gada sezonas, kuru Kaberle aizvadīja Brno "Kometa" sastāvā, hokejists noslēdza karjeru.
Kopā ar Čehijas izlasi startējis 2002. gada Ziemas Olimpiādē, 2005. gada Pasaules čempionātā (izcīnīta zelta medaļa), 2006. gada Ziemas Olimpiādē (izcīnīta bronzas medaļa), 2006. gada Pasaules čempionātā (izcīnīta sudraba medaļa), 2008. gada Pasaules čempionātā, 2010. gada Ziemas Olimpiādē.
Igaunijas pasažieru dzelzceļa pārvadājumi (austrumu virziens)

Igaunijas pasažieru dzelzceļa pārvadājumus austrumu virzienā no valsts galvaspilsētas Tallinas nodrošina VAS Edelaraudtee, kā arī VAS Elektriraudtee piepilsētas elektrovilcienu maršrutā Tallina—Aegvīdu—Tallina. Dīzeļvilcienu maršruti savieno Tallinu ar Narvu, Tartu, Valgu kā arī nodrošina pasažieru dzelzceļa pārvadājumus Harju, Rietumviru, Austrumviru, Jegevas, Tartu, Valgas un Pelvas apriņķos.

Maršruti

Tallina—Aegvīdu (igauņu: Tallinn—Aegviidu) ir piepilsētas pasažieru elektrovilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Tallinas pilsētu un Harju apriņķa austrumu pagastus. Maršruta kopgarums — 56,8 km. Maršrutā iekļautas 13 pieturas.
Tallina—Rakvere (igauņu: Tallinn—Rakvere) ir starppilsētu pasažieru dīzeļvilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Harju un Rietumviru apriņķus. Maršruta kopgarums — 104 km. Maršrutā iekļautas 14 pieturas.
Tallina—Rakvere—Narva (igauņu: Tallinn—Rakvere—Narva) ir starppilsētu pasažieru dīzeļvilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Harju, Rietumviru un Austrumviru apriņķus. Maršruta kopgarums — 209,8 km. Maršrutā iekļautas 23 pieturas.
Tallina—Tartu—Valga (igauņu: Tallinn—Tartu—Valga) ir starppilsētu pasažieru dīzeļvilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Harju, Rietumviru, Jegevas, Tartu un Valgas apriņķus. Maršruta kopgarums — 273 km. Maršrutā iekļautas 32 pieturas. Valgas stacijā tiek nodrošināta pārsēšanās starp VAS Pasažieru vilciens un VAS Edeleraudtee starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieniem, veidojot starpvalstu pasažieru satiksmes savienojumu starp Rīgu un Tallinu.
Tallina—Tartu (ekspresis) (igauņu: Tallinn—Tartu) ir starppilsētu pasažieru dīzeļvilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Harju, Rietumviru, Jegevas un Tartu apriņķus un nodrošina ātru satiksmi starp Tallinu un Igaunijas otro lielāko pilsētu Tartu. Maršruta kopgarums — 190,1 km. Maršrutā iekļautas 6 pieturas.
Tartu—Jegeva (igauņu: Tartu—Jõgeva) ir vietējas nozīmes pasažieru dīzeļvilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Jegevas un Tartu apriņķus. Maršruta kopgarums — 47,5 km. Maršrutā iekļautas 4 pieturas.
Tartu—Koidula (igauņu: Tartu—Koidula) ir vietējas nozīmes pasažieru dīzeļvilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Jegevas un Pelvas apriņķi. Maršruta kopgarums — 84 km. Maršrutā iekļautas 18 pieturas.
Koidula—Piusa (igauņu: Koidula—Piussa) ir vietējas nozīmes pasažieru dīzeļvilcienu maršruts Igaunijā, Pelvas apriņķī, kas savieno divus dzelzceļa iecirkņus: Tartu—Koidula un Valga—Koidula. Maršruta kopgarums — 8 km. Maršrutā iekļautas 2 pieturas.
Rojs Piziks

Biogrāfija

Izglītību ieguvis Krimuldas vidusskolā, ko pabeidzis 1989. gadā. Iestājies Latvijas Universitātē, taču studijas nav pabeidzis.
Trenējies pie tēva Imanta Pizika. Piedalījies 1996. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atlantā, kur ieņēma 23. vietu ar 7994 punktiem, uzstādīja labāko rezultātu augstlēkšanā (2,16 m). Startējis divos Pasaules čempionātos (1995, 1997), taču abās reizēs izstājies (pirmoreiz pēc sestās, otrreiz pēc ceturtās disciplīnas pēdas savainojuma dēļ). 1994. gadā izcīnījis 21. vietu Eiropas čempionātā ar 7118 punktiem. Tāpat startējis piecās Eiropas kausa izcīņas sacensībās. Deviņas reizes dažādās disciplīnās kļuvis par Latvijas čempionu (4 reizes no tām — desmitcīņā).
1995. gadā labojis Jānim Lankam 27 gadus piederējušo Latvijas rekordu (no 7854 līdz 7957 punktiem). Piziks kļuva par pirmo Latvijas desmitcīņnieku, kas sasniedzis (un vēlāk arī pārsniedzis) 8000 punktu robežu. 1996. gada Latvijas čempionātā viņš sasniedza 8000 punktu robežu, taču tā paša gada 16. jūnijā Rīgā Eiropas kausa izcīņas sacensībās kopā savāca 8045 punktus (11,33 s — 7,21 m — 15,04 m — 2,13 m — 51,90 s — 14,92 s — 46,42 m — 4,60 m — 62,52 m — 4:30,07 min). Šis rezultāts noturējās Latvijas rekorda statusā līdz 2007. gada maijam, kad to pārspēja Jānis Karlivāns (8271 punkts).
Pašlaik dzīvo Ukrainā, kur nodarbojas ar koksnes eksportu.