google/wiki40b huggingface dataset:
Irina Levitina

Šahistes karjera

1973. gadā Irina Levitina dalīja 2.-5. vietu starpzonu turnīrā Menorkā (Spānija).  1974. gadā uzvarēja Valentīnu Kozlovsku pretendentu pusfināla mačā Kislovodskā ar 6,5 : 5,5, bet 1975. gadā Maskavā zaudēja tikai papildus partijās pretendentu finālu Nanai Aleksandrijai ar 8 : 9. 1977. gadā Dortmundē Levitina zaudēja pretendentu ceturdaļfināla maču Allai Kušnirai ar 3 : 6.
Nākamajā Pasaules čempiones nosaukuma izcīņas ciklā Levitinai neizdodas piedalīties. Lai gan viņas brālis bija legāli emigrējis uz Izraēlu, tomēr starpzonu turnīrs 1979. gadā notika tālajā Buenosairesā, un padomju varas iestādes nedeva Levitinai izbraukšanas vīzu. Toties 1982.-1984. gadu cikls bija veiksmīgākais Irinas Levitinas karjerā. 1982. gadā viņa izcīnīja 2. vietu Tbilisi starpzonu turnīrā. Pēc tam 1983. gadā Ļvovā Levitina uzvarēja certdaļfināla mačā Pasaules eksčempioni Nonu Gaprindašvili ar 6 : 4 un pusfinālā Dubnā Nanu Aleksandriju ar 7,5 : 6,5. 1984. gadā pretendentu fināla mačā Sočos Levitina pārspēja Lidiju Semjonovu ar 7 : 5 un ieguva tiesības uz cīnīties par Pasaules čempiones šahā titulu ar Maiju Čiburdanidzi. Šis mačs notika Volgogradā, ilgu laiku cīņā bija līdzīga, bet pēc 8. partijas Levitina pat izvirzījās vadībā. Taču finišā lieliski spēlēja Čiburdanidze, kas pēdējās 5 partijās ieguva 4,5 punktus, un svinēja uzvaru visā mačā ar 5,5 : 8,5.
Vēlākajos gados Levitinai vairs neizdevās atkārtot šo panākumu. 1986. gadā viņa ieņēma 7. vietu pretendentu turnīrā Malmē (uzvarēja Jeļena Ahmilovska). 1987. gadā Levitina dalīja 2.-4. vietu starpzonu turnīrā un 3.-4. vietu pretendentu turnīrā Chaltubo (Gruzija). 1991. gadā viņa dalīja 3.-4. vietu starpzonu turnīrā, bet gadu vēlāk palika 6. vietā pretendentu turnīrā Šanhajā.
Irina Levitina ir četras reizes uzvarējusi PSRS sieviešu šaha čempionātā (1971, 1978, 1979, 1981). PSRS izlases sastāvā viņa ir trīs reizes uzvarējusi Pasaules šaha olimpiādēs (1972, 1974, 1984). Par FIDE sieviešu starptautisko meistari (WIM) viņa kļuva 1972. gadā, bet 1976. gadā Levitinai kā vienai no pirmajām tika piešķirts starptautiskās lielmeistares (WGM) tituls. 1986. gadā tika apbalvota ar PSRS Nopelniem bagātā sporta meistares nosaukumu.
1990. gadu sākumā Irina Levitina pārcēlās uz dzīvi ASV. Šeit viņa trīs gadus pēc kārtas (1991-1993) kļuva par ASV sieviešu šaha čempionāta uzvarētāju.

Bridža spēlētāja

Tomēr ASV Levitina vairāk ir pazīstama kā viena no labākajām bridža spēlētājām. Ar šo spēli Levitina sāka aizrauties 1970. gados, kad tā vēl nebija oficiāli atzīta PSRS. 1986. gadā Levitina kā pirmā padomju bridža spēlētāja ieguva prestižo "Alpvatera balvu" labākajai gada spēlētājai. Vēlākajos gados Levitina ir ieguvusi piecus Pasaules čempiones un vairākus nacionālos titulus.
Spectrum HoloByte

Spectrum HoloByte, Inc. bija ASV datorspēļu uzņēmums, dibināts 1983. gadā. Tas ir slavens ar savām simulācijas spēlēm, īpaši Falcon sēriju. Uzņēmums darbojās plašā videospēļu laukā, publicēja spēles gan datoriem, gan konsolēm. Spectrum HoloByte publicēja slaveno Tetris spēli.
1993. gadā Spectrum HoloByte savā paspārnē pārņēma MicroProse. Turpmākajos gados abi uzņēmumi savus produktus publicēja katra ar savu zīmolu, līdz 1996. gadā tika pieņemts lēmums izmantot tikai MicroProse zīmolu.
1998. gadā Spectrum HoloByte pārņēma Hasbro Interactive, bet jau 1999. gadā Spectrum HoloByte kā atsevišķa uzņēmuma darbība tika pārtraukta.
Dzīvesveids

Dzīvesveids ir socioloģijā izmantots jēdziens, lai apzīmētu kādu noteiktu uzvedības izpausmju un paradumu kopumu, kas ir saprotams pašam indivīdam un citiem, piemēram, attiecības ar citiem indivīdiem, attieksme pret dažādu produktu patērēšanu, apģērba izvēle u.c. Dzīvesveids parasti pauž indivīda vērtības un uzskatus, tāpēc tas ir kā līdzeklis pašapziņas nostiprināšanai. Ar dzīvesveida palīdzību tiek veidoti kultūras simboli, kas atsaucas uz indivīda identitāti. Ne visi dzīvesveida aspekti ir pilnībā brīvprātīgi izvēlēti. Dažādi ārējie apstākļi, piemēram, sociālie vai ģeogrāfiskie, var ierobežot dzīvesveida izvēli un simbolu radīšanas iespējas. Jēdzienu "dzīvesveids" 1929. gadā ieviesa austriešu psihologs Alfrēds Adlers. Pašreizējā plašākā nozīmē to izmanto kopš 1961. gada.
Robeža starp indivīda identitāti un ikdienas rīcību, kas norāda uz konkrētu dzīvesveidu, mūsdienu sabiedrībā kļūst nenoteikta. Piemēram, "zaļais dzīvesveids" tiek saistīts ne tikai ar uzskatiem, ka jāsamazina resursu patēriņu un jārada pēc iespējas mazāk atkritumu, bet arī ar centieniem to īstenot (piemēram, radot mazāku "ekoloģisko pēdas nospiedumu". Šādas rīcības rezultātā veidojas indivīda sevis izpratne. Atsevišķi komentētāji  norāda, ka mūsdienās (modernitātes laikmetā) dzīvesveida veidošanas stūrakmens ir ar patērēšanu saistītā uzvedība, kas rada iespēju attīstīt un individualizēt pašizpratni ar dažādu tādu produktu un pakalpojumu palīdzību, kas raksturīgi kādam dzīvošanas veidam.

Politika

Politikā "dzīvesveida" jēdziens nereti tiek lietots, lai norādītu, ka sabiedrībā vienlaikus pastāv dažādi dzīvošanas veidi. Tas tiek darīts ar domu, ka atšķirības dzīvesveidos ir virspusīgas nevis eksistenciāli svarīgas. Par dzīvesveidu mēdz runāt arī nievājoši, lai nošķirtu vienus dzīvošanas veidus kā brīvprātīgi izvēlētus pretstatā citiem, kas tiek uzskatīti par vispārpieņemtiem, īpaši neizceļamiem un normatīviem.
Anarhisma kontekstā šīs jēdziens tiek lietots, lai raksturotu uzskatu, ka anarhistu sabiedrība ir izveidojama, mainot katra paša rīcību nevis iesaistoties šķiru cīņā.

Reklāma un tirgdarbība

Uzņēmējdarbībā "dzīvesveida" jēdzienu kā līdzekli lieto tirgziņi un reklāmas speciālisti, lai saskaņotu patērētāju vēlmes ar piedāvātajiem produktiem. Tāpēc tiek izpētīti dažādiem dzīvesveidiem raksturīgie uzskatu un rīcības modeļi un piesaistīti konkrētu produktu un pakalpojumu patērēšanai. Šie modeļi atspoguļo demogrāfiskos faktorus (paradums, attieksmes, morālās vērtības, turīgumu utt.), kas raksturīgi kādai konkrētai grupai. Kā veidojumi, kas virza indivīdus uz patērēšanu, dzīvesveidi savā ziņā ir pakļauti pārmaiņām, kuras nosaka tirgdarbība un tehnoloģiskie jaunievedumi.
Johans Rūdolfs Adolfi

Dzīves stāsts

Dzimis Cēsīs pilsētas ārsta ģimenē. No 1872. gada līdz 1881. gadam mācījies Bērzaunes ģimnāzijā. Pēc tam studējis Tērbatas Universitātē. To beidzis 1887. gadā iegūstot ārsta (Dr. med.) profesiju. Kļuvis par ārstu, Adolfi uzsācis savas darba gaitas Nītaurē, tad no 1890. līdz 1895. gadam strādājis Kandavā. Šai laikā praktizējies arī Berlīnes un Getingenes Universitāšu klīnikās. No 1895. gada augusta strādājis Jelgavā un vasarās arī Ķemeros. Būdams labs šahists, viņš 1899. gada aprīļa beigās piedalījies 1. Baltijas Šaha savienības kongresa blakusturnīrā, iegūstot dalītu 4. godalgu.
1899. gada jūnijā viņš devās uz Tālajiem Austrumiem un tur kā Krievijas dzelzceļa ārsts nostrādāja dažādās vietās sava darba mūža lielāko daļu. Par saviem piedzīvojumiem Tālajos Austrumos laikrakstos un medicīniskos žurnālos publicējis vairākus aprakstus.
1923. gadā viņš atgriezās Rīgā un dzīvoja kā pensionēta privātpersona.
Rejs Emerijs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Emerijs uzsāka 2002.—03. sezonā, kad aizvadīja trīs spēles NHL kluba Otavas "Senators" rindās, bet atlikušo sezonu pavadīja tās fārmklubā, AHL līgas klubā Bingemtonas "Senators". Arī 2003.—04. sezonā Otavas kluba rindās viņš aizvadīja trīs spēles, bet 2004.—05. NHL sezonas lokauta laikā Emerijs spēlēja Bingemtonā. Nākamajās trīs sezonās Emerijs kļuva par stabilu NHL vārtsargu, Otavas rindās katru sezonu aizvadot vairāk par 40 spēlēm.
2008. gada vasarā Emerijs pievienojās KHL līgas klubam Mitišču "Atlant". 2009. gada 10. janvārī spēlēja Pirmajā Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēlē, taču jau pēc vienas sezonas Krievijā atgriezās NHL.
2009.—10. sezonu hokejists aizvadīja "Flyers" rindās, taču 2010.—11. sezonā bija viens no Anahaimas "Ducks" vārtsargiem. 2012.—13. gada sezonā kopā ar Čikāgas "Blackhawks" izcīnīja Stenlija kausu. 2013. gada vasarā Emerijs atgriezās "Flyers" rindās, noslēdzot ar klubu viena gada līgumu. "Flyers" sastāvā spēlēja arī 2014.—15. gada sezonā. 2015. gada septembrī uz pārbaudes laiku pievienojās Tampabejas "Lightning", taču komandas sastāvā nenoturējās. Sezonas gaitā pievienojās Vācijas hokeja līgas vienībā Manheimas "Adler", pēc tam noslēdzot līgumu ar Filadelfijas "Flyers", kuras sastāvā gan laukumā tā arī nedevās. Pēc sezonas beigām noslēdza profesionāļa karjeru.
Jānis Gailis

Biogrāfija

Jānis Gailis dzimis 1903. gada 19. oktobrī Pērkones pagastā zemnieku ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā ar ģimeni devies bēgļu gaitās uz Krieviju, Petrogradu, un Somiju, Latvijā atgriezies 1918. gadā. Interese par mākslu radusies, mācoties Liepājas ģimnāzijā zīmēšanu pie Augusta Annusa. Tāpēc vēlāk devies uz Latvijas Mākslas akadēmiju, kur studējis Vilhelma Purvīša ainavu darbnīcā. Mākslinieka tālāko veidošanos izšķīris Purvīša sacītais: "Jūsu ūdeņi ir slapji, palieciet pie tiem", tāpēc viņa darbība saistās ar marīnu gleznojumiem; 1932. gadā viņš beidza akadēmiju ar diplomdarbu "Pie jūras". Šajā gadā uzsācis zīmēšanas skolotāja darbu Rēzeknē. 1944. gadā devies trimdā uz Vāciju, Bādvimpfeni, senu kūrorta pilsētiņu pie Nekāras, kur aktīvi atsācis gleznošanu. Pirmie pieci trimdas gadi ir uzskatāmi par ļoti raženiem un iezīmē mākslinieka darbības virsotni. 1950. gadā mākslinieks uzsācis dzīvi ASV, Ņujorkā, kur vairākus gadus strādājis par būvgaldnieku. Ņujorkā arī miris 1975. gada 2. jūlijā. Mākslinieks bijis ekstraverts, uzņēmīgs un sabiedriski aktīvs.

Mākslinieciskā darbība

Savā laikā darbojies Rēzeknes mākslinieku kopā. Bijis viens no Vilhelma Purvīša audzēkņiem, kurš centies izkopt patstāvību tēlojumā un skatījumā, īsti sevi atrazdams trimdas un pēckara gados. Mākslinieka labākie ekspresīvi reālie darbi radušies 20. gadsimta 40. gadu beigās, 50. gadu sākumā un vēlīnā posmā, kad iezīmējas pagrieziens uz brīvu ekspresiju dabas motīvu pārveidošanā. 
Galvenais glezniecības žanrs ir bijusi ainava, marīna. Galvenais mākslinieka pamatkapitāls bez Rēzeknes un Vācijas pilsētu ainām ir marīnas, kas ir atšķirīgas veidojumā un uztverē no citu mākslinieku radītajām, jo mākslinieka attīstība noritējusi reālisma un ekspresīva reālisma virzienā. 30. gadu sākumā mākslinieks pieturas pie tradicionālā reālisma, bet beigās apguvis lielāku varēšanu, savu īpatnību izpausmi, gleznojumi kļuvuši brīvāki, dinamiskāki. Trimdā Vācijā kā nobrieduša mākslinieka darbos parādās tautas dzīves drāmas smagums, kas savijies ar cerībām un nostalģiskām izjūtām. ASV radītos sākuma darbos redzama kāpināta dramatiski un drūmi sabangota emocionāla izteiksme. 60. gados eksperimentējis, lietojot jauktas tehnikas, emaljas, iracionālus pigmentu šķīdinājumus, pilinājumus, kā rezultātā radušies nejauši un neparedzami veidi, abstraktas parādības, kas robežojušās ar manieri. 70. gadu sākumā notiek vērtību pārvērtēšana, atsākot studēt īstenības parādības, meklējot lielāku vienkāršību, stabilitāti gleznu struktūrā. Gleznotājs brīžiem atgriezies pie Latvijas un Vācijas laiku motīviem, meklēdams ceļu starp brīvību un nepieciešamību. Gleznojis galvenokārt eļļas tehnikā.

Izstādes

Izstādēs piedalījies no 1935. gada Kultūras fonda un Rēzeknes kopas izstādēs. Būdams trimdā Vācijā, sarīkojis 9 skates, tai skaitā Manheimā, Bādenbādenē, Darmštatē. Piedalījies Ņujorkas latviešu mākslinieku grupas izstādēs, trimdas dziesmu svētku un Kultūras fonda skatēs.

Personālizstādes

No 1951. gada sarīkojis 4 personālizstādes Ņujorkā, citās pilsētās ASV un 1962. gadā Raimonda Dunkana galerijā Parīzē.
Opera

Operas vēsture

Pirmie itāļu opermūzikas komponisti to apzīmēja kā favola in musica, jeb mūzikas fabula, tādējādi netieši atzīstot operu par Senās Grieķijas drāmas imitāciju. Pirmā šāda opera uzvesta Itālijā, Mantujas dodža pilī 1607. gadā, lai gan jau pirms vairākiem gadiem operas libretu bija uzrakstījis dzejnieks Alesandro Stridžo (Alessandro Striggio) (1540—1592). Šī opera sastāvēja no pieciem aktiem ar madrigālu sērijām, kuras atdalīja instrumentālas interlūdes un rečitatīvi.
Vairuma pirmo operu libretu pamatā bija klasiskas vai vēsturiskas tēmas. Taču jau sākotnēji libreti tika rakstīti arī komēdijas vai muzikālās komēdijas žanros, apmierinot Eiropas aristokrātijas vēlmes pēc izklaidēm. Mūsdienu klasiskais operas žanrs (Grand Opera) izveidojās XVIII gs. beigās, savu māksliniecisko pilnību sasniedzot itāļu, austriešu, franču, vācu un krievu opermūzikas skolās. Viena no spilgtākajām šī laikmeta iezīmēm operu libretos un mūzikā bija nacionālais romantisms, kas visvairāk jūtams Riharda Vāgnera darbos.
Artura sēta Dancigā

Vēsture

Nams tika uzbūvēts 1342. gadā un senākā atsauce uz curia regis Artusi ir saglabājusies no 1350. gada. Zināms, ka 1380. gadā uzmūrēta akmens celtne, kuru kā savu saietu vietu izmantojušas septiņas tirgotāju un amatnieku brālības. 1476. gadā nams nodega un 1478.—1481. gadā tika pilnīgi pārbūvēts vēlīnās gotikas stilā. 1552. gadā tā fasāde tika pārbūvēta renesances stilā, bet 1616.—1617. gadā — manierisma stilā (arhitekts Abrahams van den Blocke). Fasādi izgreznoja ar antīko valstsvīru Scipiona Āfrikāņa, Temistokla, Marka Fūrija Kamilla (Marcus Furius Camillus) un Jūdas Makabeja skulptūrām, kas simbolizēja pilsētas pilsoņu tikumus tāpat kā Taisnīguma un Veiksmes alegoriskās statujas nišās.
Himalaji

Ģeoloģija

Himalaji veidojušies alpīnās oroģenēzes (kalnu veidošanās) laikā. Apmēram pirms 70 miljoniem gadu, krīta periodā, Indoaustrālijas tektoniskā plātne sāka virzīties zem Eirāzijas plātnes. 20 miljonu gadu laikā Indijas subkontinents sadūrās ar Eirāziju, kā rezultātā senais Tētisa okeāns izzuda un tā vietā pacēlās Himalaju kalni.
Arī mūsdienās notiek joprojām aktīvi ģeoloģiskie procesi. Gada laikā Indoaustrālijas plātne pārvietojas par 67 mm, kas nozīmē, ka pēc miljons gadiem tā būs pārvietojusies Āzijas virzienā par 150 km. Savukārt ik gadu Himalaji paceļas par 5 mm augstāk.
Uz ziemeļiem no Indas-Gangas līdzenuma Himalaji paceļas trīs pakāpēs: Priekšhimalajos (vidējais augstums 900–1200 m vjl), Mazajos Himalajos (3500–4500 m vjl) un Lielajos Himalajos (virs 6000 m vjl).

Ietekme uz klimatu

Himalajiem ir liela ietekme uz klimatu gan Indijas subkontinentā, gan Tibetas kalnienē. Tie neļauj no ziemeļiem ieplūst aukstām gaisa masām. Līdz ar to Indijā klimats ir daudz siltāks nekā tā paša platuma grādos citās pasaules daļās. Tā ir arī kā barjera musona vējiem, neļaujot tiem ieplūst Āzijas centrālajā daļā. Himalaju dienvidu pakājē ir viens augstākajiem nokrišņu daudzumiem gadā.
Tampere

Vēsture

Pilsētu 1775. gadā nodibināja Zviedrijas karalis Gustavs III, un 1779. gadā tai tika piešķirtas pilsētas tiesības.
19. gs. tā kļuva par lielu rūpniecības centru un XIX gadsimta beigās ražoja gandrīz pusi no visas Somijas rūpniecības produkcijas, un tā tika saukta par Ziemeļu Mančestru, arī Manso.
20. gs. pirmajā pusē Tampere bija politiskās dzīves centrs. 1905. gada revolūcijas laikā Tampere bija strādnieku kustības centrs. 1907. gadā Tampere bija pēdējā vieta Krievijas impērijā, kurā uzturējās Ļeņins, pirms došanās trimdā uz Eiropu (1905. gadā Tamperē Ļeņins pirmoreiz satika Staļinu). Somijas Pilsoņu kara (1918. gada 28. janvāris - 15. maijs) laikā Tampere bija "sarkano" spēku atbalsta bāze. 1918. gada 6. aprīlī to ieņēma "baltie", sagūstot 10 000 "sarkanos".
Līdz 1990. gadiem Tamperes ekonomika balstījās metālapstrādē un tekstilrūpniecībā, bet pašlaik galvenās ekonomikas nozares ir informācijas tehnoloģijas un telekomunikācijas.

Nokļūšana

Tamperes-Pirkalas lidosta (TMP) atrodas 17 km attālumā no pilsētas dienvidrietumu virzienā.
No Rīgas var aizlidot ar Ryanair un airBaltic. Autobuss Nr. 61 savieno 1. terminālu ar pilsētas centru (4.10€), no 2. termināla (kur ielido Ryanair) var izmantot arī AIRPRO autobusu (€6). Brauciena ilgums ir 40 min. Ar taksometru ceļš aizņem 20 min un maksā 30-40 €.
Irēna Žolio-Kirī

Agrīnie gadi

Irēna Kirī piedzima 1987. gadā Parīzē zinātnieku Pjēra Kirī un Marijas Sklodovskas-Kirī ģimenē. Desmit gadu vecumā uzsāka skolas gaitas, bet vecāki drīz pamanīja meitas izcilās spējas matemātikā un kopā ar domubiedriem organizēja mācību grupu, kurā kolēģi viens otra bērniem mācīja sev tuvus mācību priekšmetus. Pēc pāris gadiem Irēna ieguva arī tradicionālāku izglītību privātā meiteņu koledžā Collège Sévigné, bet pēc tam iestājās Parīzes universitātē (Sorbonā). Studijas pārtrauca Pirmais pasaules karš.

Pirmā pasaules kara periods

Kara laikā, 18 gadu vecumā, Irēna iesaistījās savas mātes organizētajā mobilo rentgenogrāfijas iekārtu lietošanā, lai diagnosticētu ievainojumus un palīdzētu ķirurgiem karavīru ārstēšanā. Abas ar māti strādāja par rentgenogrāfijas māsām, veicot ļoti daudz izmeklējumu. Tajā laikā nebija skaidras izpratnes par radiācijas kaitīgo ietekmi uz cilvēka organismu. Strādājot bez pienācīgas aizsardzības, viņas saņēma lielas radiācijas dozas, kas summējās kopā ar zinātnes pētījumos no radioaktīvām vielām iegūtām dozām. Vēlāk, pēc daudziem gadiem, abām attīstījās leikēmija, no kuras Marija Sklodovska-Kirī nomira 1934. gadā, bet Irēna — 1956. gadā. Irēna 1946. gadā bija saņēmusi vēl papildu radiācijas dozu negadījumā, kad laboratorijā sasprāga kapsula, kurā bija polonijs.

Zinātniskais darbs

1918. gadā Irēna uzsāka darbu mātes vadītajā Parīzes Rādija institūtā. 1920. gadā pabeidza studijas Sorbonā, 1921. gadā pievērsās zinātniskiem pētījumiem Rādija institūtā, 1925. gadā aizstāvēja doktora disertāciju, veica radioaktīvo vielu pētījumus. 1926. gadā apprecējās ar fiziķi Frederiku Žolio. Kopā ar Frederiku veikusi radioaktivitātes, atoma uzbūves un ķēdes reakciju pētījumus. 1935. gadā abi saņēma Nobela prēmiju ķīmijā par radioaktīvo vielu sintēzes pētījumiem un jaunu radioaktīvu izotopu mākslīgu radīšanu.
1937. gadā Irēna tika ievēlēta par profesori Sorbonā. Viņa turpināja arī darbu Rādija institūtā, analizēja parādības, kas rodas, iedarbojoties uz urānu ar neitronu plūsmu. Sākoties Otrajam pasaules karam, Irēna Žolio-Kirī palika vācu okupētajā Parīzē, turpinot strādāt laboratorijā. Pēc kara 1946. gadā viņa kļuva par Rādija institūta direktori, kā arī par vienu no Francijas Atomenerģētikas Komisariāta direktoriem (tā vadītājs bija Frederiks Žolio-Kirī). Pēdējos gadus Irēna pavadīja, attīstot Rādija institūtu un veidojot jaunas laboratorijas Parīzes priekšpilsētā Orso.
1956. gadā, 58 gadu vecumā, Irēna Žolio-Kirī nomira no leikēmijas, tāpat kā viņas māte Marija Sklodovska-Kirī. Leikēmija bija attīstījusies kā rezultāts viņu ilgstošajam darbam ar jonizējošā starojuma avotiem.
Irēnas un Frederika Žolio-Kirī bērni arī guvuši panākumus zinātnes jomā. Meita Helēna Lanževēna-Žolio (dzimusi 1927. gadā) kļuva par kodolfiziķi un Parīzes universitātes (Sorbonas) profesori, bet dēls Pjērs Žolio (dzimis 1932. gadā) — par biofiziķi Nacionālajā zinātnisko pētījumu centrā.
Rapallo līgums (1922)

Rapallo līgums tika noslēgts 1922. gada 16. aprīlī starp Veimāras republiku un Padomju Krieviju.

Apstākļi, kas noveda pie līguma noslēgšanas

20. gadu pirmajā pusē, pārvarējuši ilūzijas par drīzu pasaules komunistisku revolūciju, padomju līderi sāka pievērst lielāku uzmanību diplomātisko attiecību noregulēšanai ar lielvalstīm. Pirmie soļi attiecību uzlabošanā tika sperti 1921. gadā, kad parakstīja tirdzniecības līgumus ar Lielbritāniju un Vāciju. Pagriezienu šajā politikā iezīmēja 1922.g. aprīļa Dženovas konference.
1922. gada aprīlī darbu sāka Dženovas konference, kurā Lielbritānija, Francija u.c. valstis apsprieda ekonomiskās attiecības ar Padomju Krieviju, pieprasot, lai tā atzīst pirmskara valdības parādus (ar saviem procentiem) un atdod ārzemniekiem nacionalizētos īpašumus. Padomju valdība principā neatteicās atmaksāt parādus, taču prasīja no Rietumvalstīm diplomātisku atzīšanu un palīdzību Krievijas ekonomikas atjaunošanā, kā arī atlīdzināt Pilsoņu kara laikā nodarītos zaudējumus, kuri, pēc padomju puses aprēķiniem, pat divas reizes pārsniedza cara valdības parāda summu.
Osvalds Lēmanis

Dzīvesgājums

Ar skatuvi vispirms iepazinies Birutas Skujenieces dramatiskos kursos. Pēc Nacionālās Operas baletskolas absolvēšanas 1926. gadā viņu angažēja Operas baletā par premjeru. No 1934. līdz 1944. gadam viņš bija arī Nacionālās Operas baletmeistars un šajā laikā, kas vispār iezīmējas ar izcilām izrādēm, operā iestudējis 13 baletus  un ap 100 deju operu izrādēm.
Iestudējumu vidū bija "Gulbju ezers", "Dons Kihots", "Korsārs", kā arī latviešu baleti — pirmais nacionālais balets Jāņa Mediņa "Mīlas uzvara".  Viņš kā baletmeistars viesojās arī starptautiskajā teātru festivālā 1934. gadā Venēcijā un 1938. gadā Buenosairesā, un dejojis daudzos Rietumeiropas mākslas centros.
1944. gadā emigrējis uz Vāciju. Lēmanis tur vadīja Latvijas baletu un kopš 1948. gada bija baletmeistars Virtembergas valsts teātrī. 
Kā horeogrāfs un baletmeistars Lēmanis izcēlās ar lielisku tehniku, bagātu fantāziju un spēcīgu pārdzīvojumu. Viņa izcilākās lomas — princis "Gulbju ezerā" un "Apburtā princesē", Bazils "Donā Kihotā", vergs "Šeherezadē", students "Lakstīgalā un rozē" uc.
Kopš izceļošanas no Vācijas uz ASV viņš dzīvoja Detroitā, kur bija Institute of Musical Art baleta vadītājs. Uzskatīts par dižāko trimdā dzīvojošo latviešu horeogrāfu.
Visoke Mīto

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1262. gadā. Viduslaikos pilsēta bija Bohēmijas karalienes īpašums (Královské věnné město). Ilgu laiku atradās Habsburgu impērijas sastāvā, un tās vāciskais nosaukums bija Hoenmauta (vācu: Hohenmauth). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Sociālistikās Čehoslovākijas laikā pie pilsētas atradās Padomju armijas kara bāze. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Māris Mičerevskis

Biogrāfija

2000. gadā sācis studijas Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē, vēstures studijās, iegūstot bakalaura grādu. Šobrīd studē Filoloģijas fakultātē maģistra studijās. No 2007. gada ir Vēstures izpētes un popularizēšanas biedrības biedrs un valdes loceklis. 
2008. gadā iznākusi pirmā grāmata "Septiņas dienas Miltiņu karaļvalstī".
Atveidojis Duļķa lomu 2018. gada filmā Kriminālās ekselences fonds, pie kuras ticis, iegūdams lomu caur pūļa finansējuma kampaņu filmas uzņemšanai.

Politiskā darbība

2016. gadā partijas "Latvijas attīstībai" kongresā ievēlēts par valdes locekli. Startējis 2017. gada Rīgas domes vēlēšanās no Latvijas Reģionu Apvienības un partijas "Latvijas attīstībai" apvienotā saraksta, ievēlēts domē.
Ericsson Eesti

Vēsture

Igaunijā Ericsson bija pazīstams jau kopš 1920.—1930. gadiem, kad Tartu darbojās Ericsson telefonu fabrika Tartu Telefonivabrik.
1993. gadā Ericsson atgriezās Igaunijā, atverot pārstāvniecību Tallinā. Ar Ericsson produkcijas tālākpārdošanu nodarbojās arī vietējais uzņēmums Baltimore.
Lai labāk sadarbotos ar Igaunijas sakaru tīklu operatoriem Eesti Telekom un EMT, 1996. gada janvārī dibināts Ericsson meitas uzņēmums Ericsson Eesti. Tas nopirka Baltimore.
Savukārt 1992. gadā Somijas uzņēmums Elcoteq Tallinā izveidoja elektronikas ražotni Elcoteq Tallinn, kas veica ārpakalpojumus. Pasūtītāji bija galvenokārt no Ziemeļvalstīm. 1995. gadā Elcoteq Tallinn kļuva par Igaunijas lielāko eksportētāju. 1990. gadu otrajā pusē par uzņēmuma lielākajiem klientiem kļuva Ericsson un Nokia.
2009. gadā Ericsson Eesti pr 30 miljoniem eiro nopirka Elcoteq Tallinas galveno ražotni (aptuveni 80 % Elcoteq Tallinn ražošanas jaudu).
Penka rags

Penka rags (angļu: Cape Penck) ir ar ledu klāts zemesrags Deivisa jūras piekrastē rietumos no Filipi glečera. Atdala Vilhelma II krastu no Leopolda un Astridas krasta. Piekrasti raga apkaimē sedz Rietumu šelfa ledājs. Ragu atklāja Daglasa Mosona ekspedīcija (1911—1914) un nosauca vācu ģeogrāfa Albrehta Penka vārdā.