google/wiki40b huggingface dataset:
21. marts

21. marts ir gada 80. diena pēc Gregora kalendāra (81. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 285 dienas.
Oskars Ramiress

Futbolista karjera

Oskara Ramiresa klubu karjera pārsvarā bija saistīta ar diviem titulētākajiem Kostarikas klubiem Alajuelense un Saprissa. Pārstāvot šos klubus, viņš astoņas reizes kļuva par Kostarikas čempionu un trīs reizes par CONCACAF Čempionu kausa uzvarētāju. Neilgu laiku spēlēja arī Belén, bet spēlētāja karjeru noslēdza 2000. gadā klubā Guanacasteca.
Kostarikas izlasē debitēja 1985. gada februārī draudzības spēlē pret Salvadoru. Izlases sastāvā piedalījies 1990. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā. Spēlējis arī 1991. gada CONCACAF Zelta kausā un 1997. gada Copa América. Pēdējo spēli izlasē aizvadīja 1997. gada augustā Pasaules kausa kvalifikācijā pret Salvadoru. Kopumā izlases rindās nospēlējis 75 spēles un guvis 6 vārtus.

Trenera karjera

Trenera karjeru sāka 2002. gadā klubā Belén. Vēlāk strādāja kā trenera asistents Saprissa un Kostarikas izlasē.
2010. gadā kļuva par Alajuelense galveno treneri. 2013. gada sākumā amatu atstāja, bet pēc pusgada tajā atgriezās. Ar šo klubu piecas reizes izcīnīja Kostarikas čempiona titulu.
2015. gada augustā kļuva par Paulo Vančopes asistentu Kostarikas izlasē, bet pēc nedēļas Vančope atkāpās un Ramiress tika iecelts par izlases galveno treneri.
Kalāči

“Kalāči” ir dzejnieka Eduarda Veidenbauma memoriālais muzejs, kas atrodas Liepas pagastā, Priekuļu novadā. Kā muzejs "Kalāči" pastāv no 1958. gada.
Kalāču mājās atrodas apmēram 17 kilometrus no Cēsīm, netālu no Cēsu—Smiltenes ceļa. Šajās mājās no 1872. gada, kad dzejniekam bija pieci gadi, līdz pat savai nāves dienai 1892. gada 24. maijā, dzīvoja un strādāja latviešu dzejnieks Eduards Veidenbaums.
Mājas dārzā atrodas Eduarda Veidenbauma piemineklis (autors Laimonis Blumbergs), dzejnieka tēva stādītie ozoli. Dārza stūrī atrodas neliela guļbūve - Veidenbauma klētiņa, kurā dzejnieks mitinājies pa vasarām. Klētiņas vienā telpā ir apskatāma ekspozīcija par Eduardu Veidenbaumu un dzejnieka memoriālās lietas. Ēka 1987. gada cieta ugunsgrēkā. Mājas pagalmā vēl atrodas dvīņu klēts un izstāžu zāle un dīķmalā atrodas melnā pirts.
Divas reizes gadā, maija pēdējā svētdienā un oktobra pirmajā svētdienā muzejā notiek dzejniekam veltīti pasākumi.
Augu selekcija

Augu selekcija ir zinātne par to, kā mainīt augu pazīmes, lai iegūtu vēlamās īpašības. Tā tiek izmantota, lai uzlabotu pārtikas un lopbarības produktu kvalitāti. Augu selekcijā tiek izmantotas dažādas metodes — sākot ar augu izlasi pēc vēlamajām pazīmēm, līdz metodēm, kuras izmanto zināšanas par ģenētiku, hromosomām un dažādām molekulārajām tehnikām. Augu gēni nosaka, kādas kvalitatīvās vai kvantitatīvās īpašības būs augam. Augu audzētāji cenšas radīt īpašus augus un arī jaunas augu šķirnes.
Augu selekcija notiek jau tūkstošiem gadu, gandrīz kopš civilizācijas sākuma. Visā pasaulē to veic gan atsevišķi dārznieki un zemnieki, gan profesionāli augu selekcionāri, kas strādā dažādās organizācijās — valsts institūtos, universitātēs, kultūraugu industrijās vai asociācijās vai zinātnes centros.
Starptautiskās attīstības aģentūras uzskata, ka augu selekcija ir ļoti nozīmīga, lai nodrošinātu pārtikas drošību, veidojot jaunas šķirnes, kas ir ražīgākas, izturīgākas pret slimībām, sausumu, vai citiem noteiktam reģionam raksturīgiem vides apstākļiem.

Vēsture

Augu selekcija aizsākās ar pirmo lauksaimniecības augu domestikāciju, kas aizsākās pirms aptuveni 9000 līdz 11 000 gadiem. Sākotnēji zemnieki vienkārši atlasīja augus ar vēlamajām pazīmēm un tos izmantoja sēklas materiālam, tā gadu gaitā uzkrājot vērtīgas īpašības.
Gregora Mendeļa eksperimentiem ar augu hibridizāciju palīdzēja noformulēt Mendeļa iedzimtības likumus. Šis darbs palīdzēja noformulēt jauna zinātniskā virziena, ģenētikas pamatprincipus. Šie atklājumi palīdzēja daudziem augu zinātniekiem uzlabot lauksaimniecības augus selekcijas ceļā.
Mūsdienu augu selekcija ir praktiskās ģenētikas daļa, bet tās zinātniskais pamatojums ir plašāks, aptverot molekulārā bioloģiju, citoloģiju, sistemātiku, fizioloģiju, patoloģiju, entomoloģiju, ķīmiju, un statistiku. Selekcijas nozare ir attīstījusi arī pati savas tehnoloģijas.

Pēc 2. pasaules kara

Pēc Otrā pasaules kara tika atklātas vairākas metodes, ar kurām selekcionāri var sakrustot attāli radniecīgas sugas un mākslīgi radīt ģenētisko daudzveidību.
Treniņa stunda

Sižets

Igora Stravinska, krievu komponista, baleta "Svētpavasaris" pirmizrāde notika Parīzē 1913. gada 29. maijā. Publika bija šokā un izsvilpa baletu. Gadu gaitā savas versijas šim baletam iestudēja Londonas Karaliskais operas un baleta teātris, Pīna Bauša un Hedijs Mālems.
Polignots

Biogrāfija

Polignots piedzima un izauga Tasas salā, kur no sava tēva, kas arī bija gleznotājs, iemācījās gleznot. Pēc Atēnu valstsvīra Kimona uzaicinājuma Polignots ieradās Atēnās, kur ieguva pilsoņa tiesības.
Polignots kopā ar Mikonu Jaunāko ar vaska krāsām uzgleznoja gleznas Raibās stojas (sengr. ἡ ποικίλη στοά) dekoram, kā arī priekš Dioskūru un Tēzeja tempļiem. Stojā Polignots uzgleznoja "Atēniešu cīņu ar lakedemoniešiem", "Tēzeja cīņu ar amazonēm", "Trojas izpostīšanu" un "Maratonas kauju". Par Raibās stojas apgleznošanu Polignots ieguva tiesības pusdienot uz valsts rēķina. Vislielāko popularitāti ieguva Polignota Delfos gleznotās gleznas "Trojas ieņemšanu", "Grieķu apraudāšanu" un "Odiseju mirušo valstībā".

Darbi

Figūras Polignota gleznās tika zīmētas kontūrās un iekrāsotas tikai ar nedaudzām krāsām, kas izcēlās uz sienu krāsainā fona. Neskatoties uz cilvēku ķermeņu modelēšanas un perspektīvas trūkumu, viņa darbi mākslas vēsturē bija novatoriski, jo pēc nostāstiem tajos atspoguļojās kompozīcijas ritmiskums, formu cēlums, un izteiksmība, īpašības, kuras nebija sastopamas arhaiskā perioda darbos.
Jozefs Dovbors-Musņickis

Dzīvesgājums

Dzimis kā Jozefs Dovbors 1867. gada 25. oktobrī Garbovas muižā (tagad ciems Stary Garbów) pie Sandomežas Krievijas impērijas sastāvā esošajā Polijas Karalistē. Cēlies no lietuviešu Dauboru dzimtas, kas 16. gadsimtā ieceļojusi Polijā, piederēja reformātu baznīcai.  
Mācījās Radomas ģimnāzijā un Pēterburgas kadetu skolā (1884—1886), tad līdz 1888. gadam Konstantīna artilērijas skolā (Константиновское артиллерийское училище) Pēterburgā. Uzsāka dienestu Krievijas impērijas armijas 140. kājnieku pulkā (Зарайский 140-й пехотный полк), vēlāk 11. grenadieru pulkā (Фанагорийский 11-й гренадерский полк).  Studējot Nikolaja Ģenerālštāba akadēmijā (Николаевская академия Генерального штаба) Pēterburgā, 1902. gadā mainīja uzvārdu uz "Dovbors-Musņickis". 
Krievu - japāņu kara laikā apakšpulkvedis Dovbors-Musņickis bija 1. Sibīrijas korpusa (1-й Сибирский армейский корпус) štāba īpašo uzdevumu virsnieks. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gada augustā tika paaugstināts par ģenerālmajoru un 14. Sibīrijas strēlnieku pulka komandieri. Piedalījās kaujās Krievijas impērijas 1. armijas sastāvā, komandēja 123. un 38. kājnieku divīzijas. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada maijā viņu paaugstināja par ģenerālleitnantu un 38. armijas korpusa komandieri. 
1917. gada augustā viņu iecēla par Krievijas armijas jaunizveidotā 1. Poļu korpusa (I Korpus Polski w Rosji, 1-й Польский корпус) komandieri. Brestļitovskas miera sarunu laikā 1. Poļu korpuss atteicās pakļauties Sarkanās armijas vadībai un 1918. gada 29. janvārī ieņēma Bobruiskas cietoksni ar prāviem munīcijas krājumiem. 1918. gada februārī sacelšanās apspiešanai steigšus tika novirzīts Latviešu strēlnieku divīzijas 1. un 4. pulks Jukuma Vācieša vadībā, kas uzvarēja poļus vairākās 3.-13. februāra kaujās pie Rahačovas. Bobruiskas cietoksni ģenerāļa Dovbora-Musņicka 1. Poļu korpuss noturēja un pievienojās uzbrūkošajai Vācijas armijai, kas pēc Brestļitovskas miera sarunu izjukšanas veica operāciju "Dūres sitiens", okupējot lielāko daļu no Baltkrievijas. 1918. gada maijā bija spiests izformēt savu korpusu.  
Pēc Pirmā pasaules kara beigām ģenerālis Dovbors-Musņickis iesaistījās atjaunotās Polijas Republikas armijas veidošanā un no 27. decembra līdz 1919. gada 28. jūnijam vadīja Lielpolijas sacelšanos, kas beidzās ar Lielpolijas iekļaušanu atjaunotās Polijas sastāvā. 1920. gada martā viņš atvaļinājās no karadienesta un saimniekoja savā Batorovas muižā (Batorowo) netālu no Poznaņas un rakstīja memuārus.  Miris 1937. gada 26. oktobrī pēc sirdstriekas.
BiteFight

Spēlēšana

Spēlēšana ir nelineāra un spēlētājam ir daudzas iespējas. Sākumā viņam jāizvēlas vilkača vai vampīra rase. Tām nav būtisku atšķirību. Tad spēlētājs var krāt naudu, trenēties dodoties medībās, klaiņot pa pilsētu, cīnīties ar pretējās rases pārstāvjiem, cīnīties ar dēmoniem, vai strādāt kapsētā.
BIOS

BIOS (angļu: Basic Input/Output System - "pamata ievades/izvades sistēma", saukta arī par Basic Integrated Operating System vai Built In Operating System) ir sāknēšanas programma IBM PC savietojamos datoros. Tā ir pirmā programma, kas tiek palaista, ieslēdzot datoru. Tā sagatavo sistēmu darbam, lai citas programmas varētu darboties ar datora ierīcēm. Vispirms notiek datora galveno komponenšu ātrā diagnostika ar BIOSā iestādītajiem parametriem sistēmas darbaspējas noteikšanai (POST power on self test process), pēc tam tiek ielādēta operētājsistēma no norādītā datu nesēja pastāvīgās atmiņas. BIOS ir sava veida paplašināta FIRMWARE. Firmware atbild par konkrētās ierīdes darbu - DEVICE, savukārt BIOS veic visu ierīču (DEVICE) integrāciju vienotā kopumā un nodot to operacionālās sistēmas(OS) sākotnēšanai. BIOS uzstādījumi parasti tiek integrēti OS uztādījumos, taču nav obligāti OS darbībai, jo tā lieto savus, dziļākus un precīzākus uzstādījumus. Gan BIOS, gan tā uzstādījumi, atrodas uz plates instalētā mikroshēmā lasāmatmiņaROM ( read only memory ) par cik gan ROM saturs, gan uzstādījumi var tikt mainīti, tiek izmantots EPROM ( erasable programmable read only memory ) un EEPROM ( electrically erasable programmable read-only memory) jaunākajā paaudzē.
BIOS tehnoloģijas pēctecis ir Unified Extensible Firmware Interface (UEFI), tā mērķis ir risināt pastāvošās tehniskās nepilnības. 2017. gadā UEFI Plugfest konferencē uzņēmums Intel paziņoja par mērķi līdz 2020. gadam pilnībā atteikties no BIOS atbalsta jaunajos aparatūras produktos.
Darbarīks

Darbarīks ir ierīce kāda noteikta darba veikšanai. Parasti darbarīku lietošana ir saistīta ar mehāniska darba veikšanu.

Darbarīku vēsture

Darbarīku izmantošanas vēsture sniedzas vissenākajā cilvēces vēsturē, vai pat pirms tās, jo primitīvus darbarīkus vienkāršu funkciju veikšanai spēj izmantot atsevišķi dzīvnieku un pat putnu veidi.
Arī laikmetu apzīmējumi — Akmens, Bronzas un Dzelzs lielā mērā attiecināmi uz darbarīku veidiem, to tehnisko līmeni. Darbarīkiem, līdztekus daudziem citiem attīstības faktoriem bijusi nenovērtējama loma cilvēces attīstībā. Darbarīku izmantošana bija saistīta arī ar tehnoloģijas pilnveidošanos dažādās nozarēs. Piemēram, celtniecībā arvien efektīvāki darbarīki deva cilvēkiem iespēju būvēt arvien drošāku patvērumu. Ja sākotnēji Centrāleiropā, vēl jo vairāk tālāk uz ziemeļiem tās bija alas un primitīvas zaru būdas, tad vēlāk jau tika būvētas koka ēkas, cietokšņi un pilis. Cilvēka rokas, papildinātas ar dzelzs laikmeta darbarīkiem un instrumentiem un to lietošanas māku, deva iespēju radīt izturīgus mūra cietokšņus un pilsētas ar grandiozām katedrālēm, kuras arī mūsdienās rada izbrīnu par aizgājušo gadsimtu cilvēku roku veiklību, izdomu un radošo garu.

Darbarīki mūsdienās

Vienkāršākie, praksē biežāk sastopamie darbarīki ir āmurs, cirvis, zāģis, lauznis, kalts, cērte, skrūvgriezis u.c. Tos sauc arī par rokas instrumentiem. Ir sastopami arī sarežģītāki darbarīki ar mehāniskās vai elektriskās enerģijas piedziņu, kas pastiprina cilvēka roku spēku. Piemēram, elektriskais vai motorzāģis, pneimatiskais āmurs, elektriskais urbis utt.
Neskatoties uz arvien sarežģītāku tehnisko ierīču, iekārtu, mehānismu un aparātu lietošanu strauja tehniskā progresa rezultātā, vienkāršu darbarīku lietošanas joma nesamazinās. Tas izskaidrojams ar to, ka gan rūpnieciskajā ražošanā, celtniecībā un citās tautsaimniecības nozarēs, kā arī mājsaimniecībā joprojām pastāv liela daļa nestandarta vai epizodisku darbu veidu, kuru veikšanai sarežģītas tehnikas lietošana nav racionāla.
Johans Georgs Lēberehts Rihters

Dzīvesgājums

Dzimis 1763. gada 6. aprīlī Desavas vilnas vērpēja Johana Kristiāna Rihtera ģimenē. Studēja teoloģiju un filozofiju Halles universitātē (1781-1785), vienlaikus turienes skolās strādājot par seno valodu pedagogu. 
1786. gadā pārcēlās uz dzīvi Kurzemes un Zemgales hercogistē, bija  mājskolotājs Kandavas un Cēres muižnieku ģimenēs (1786-1796). 1794. gadā aizstāvēja filozofijas doktora grādu (Dr. phil.) Halles universitātē. 
No 1796. gada bija Lestenes draudzes mācītājs (1796-1803), Dobeles un Bērzmuižas latviešu draudzes mācītājs (1803-1825), 
1824. gadā ievēlēts par Kurzemes superinrintendentu, 1833. gadā par ģenerālsuperintendentu. Līdztekus bija Jelgavas vācu draudzes mācītājs (1825-1836) un Kurzemes konsistorijas viceprezidents (1833-1840). Konsistorijas uzdevumā Jelgavā cenzēja reliģiska satura izdevumus latviešu valodā (1827-1839).
Miris 1840. gada 18. septembrī Dobelē.
Selbukta

Selbukta (norvēģu: Selbukta, angļu: Seal Bay) ir ap 50 km plats atvērts līcis Hokona VII jūras piekrastē Antarktikā. Izvietojies pie Rīsera-Larsena šelfa ledāja frontes dienvidrietumos no Norvēģijas raga. Līci 1930. gadā atklāja Norvēģu polārpētnieks Jalmars Rīsers-Larsens un nosauca pēc tur mītošajiem roņiem par "roņu līci".
Gabriēle Tarkvīni

Karjera

Viņš debitēja F1 1987. gada Sanmarīno Grand Prix, Osella komandā. Atlikušo sezonas daļu viņš sacīkstēs nepiedalījās. 1988. gadā tika parakstīts līgums ar Coloni komandu un Tarkvīni tajā pavadīja visu sezonu. Labākais rezultāts bija 8. vieta Kanādā. Pusē no 16 sezonas sacensībām Tarkvīni nespēja kvalificēties sacīkstei.
1989. gadā Tarkvīni bija parakstījis līgumu ar FIRST komandu, tomēr tās veidotā formula neizturēja drošības testus un tādējādi pirmajā sezonas sacīkstē Tarkvīni bija bez komandas. Sākot ar otro sacīksti, itālis sāka pārstāvēt AGS komandu un Meksikā pat izcīnīja punktu, tomēr sākot ar Lielbritānijas Grand Prix viņš nespēja kvalificēties nevienai sacīkstei. Tādējādi pilots izlaida 9 no 16 sezonas sacensībām. 1990. gadā viņš nemainīja komandu, tomēr AGS palika tās pašas problēmas ar kvalificēšanos, tāpēc sacīkšu nedēļas nogales pēdējā dienā Tarkvīni braukt varēja tikai 4 no 16 reizēm, turklāt tikai vienreiz spēja sasniegt finišu. Gabriele tomēr nemainīja komandu un vēl vienu sezonu pavadīja bieži nekvalificējoties. 1991. gada beigās pilots sāka braukt Fondmetal komandā. Viņš tur palika arī uz nākamo gadu, tomēr Fondmetal bankrotēja un sezona viņam beidzās. Pēc diviem aizvadītiem gadiem salonauto sacīkstēs Tarkvīni atgriezās vēl uz vienu sacīksti, pārstāvot Tyrrell komandu, kuras galvenais pilots Ukijo Katajama bija savainots. 
1994. gadā Tarkvīni debitēja BTCC. Jau pirmajā sezonā itālis kļuva par čempionu. Nākamajā gadā viņš piedalījās gan BTCC, gan ITCC. Drīz viņš sāka piedalīties ETCC, kur 2004. gadā kļuva par čempionu. Nākamajā gadā ETCC kļuva par WTCC (pasaules čempionātu). Arī šobrīd itālis ir WTCC salonautomašīnu sērijas braucējs. Viņa labākais sasniegums ir vicečempiona tituls 2008. gadā.
Līdakveidīgās

Izskats un īpašības

Līdakveidīgās zivis ir plēsīgas, kuras medī no slēpņa, pacietīgi gaidot garām peldošu upuri. Līdakas ir daudz lielākas nekā dūņugrunduļi, kuri parasti ir mazāki par 20 cm. Vislielākā no dūņugrunduļu dzimtas ir Aļaskas dallija (Dallia pectoralis), kas sasniedz 33 cm garumu. Garākā līdakveidīgo zivju suga ir maskinonga (Esox masquinongy), kuras ķermeņa garums var sasniegt 183 cm garumu, bet svars 31,8 kg. Toties smagākā ir līdaka (Esox lucius), kuras ķermeņa garums sasniedz 150 cm, bet svars 35 kg.
Ernsts Rojāns

Biogrāfija

No 1930. gadu beigām līdz 1950. gadu beigām bijis viens no vadošajiem Norvēģijas šahistiem. Divkārtējs Norvēģijas šaha čempionātu uzvarētājs (1945, 1958). Pārstāvējis Norvēģijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 4 reizes (1939, 1952, 1956-1958). 1939. gadā Buenosairesā 8. šaha olimpiādē saņēmis zelta medaļu par savu rezultātu pie 1. galdiņa turnīra B finālā.
Baterija

Bateriju rašanās vēsture

1800. gadā Pāvijas universitātes fizikas profesors Alesandro Volta (1745-1827) sarindoja vara, tūbas, cinka, atkal vara, tūbas, cinka utt. ripiņas stikla caurulē un uzlēja tām ieskābinātu šķīdumu. Šķīdumā sākās ķīmiska reakcija, kuras rezultātā radās elektrība. Tā tika izgudrota pirmā elektriskā baterija jeb galvaniskais elements, kas bija līdzstrāvas avots. Tika likti pamati elektrības zinātnē. Šo Voltas izgudrojumu kā barošanas avotu izmantoja tikai pirmie telegrāfa izgudrotāji. Ilgu laika posmu izgudrojumam nebija liela pieprasījuma. Pēc kāda laika 1868. gadā Georgs Leklanšē izgudroja uzlabotu galvanisko elementu no cinka, ogles stienīša un mangāna dioksīda amonija hlorīda šķīdumā. Vairāku gadu laikā uzņēmīgais franču inženieris radīja firmu, kas saražoja 20 000 elementu, kurus ātri izpirka telegrāfa kompānijas. Pilnveidojot Leklanšē elementu, 1888. gadā vācu pētnieks Gasners izgudroja mums zināmo sauso bateriju (R6, AA, u.c.) priekšteci, šķidro elektrolītu aizvietodams ar atbilstoša sastāva želeju.

Bateriju uzbūve

Baterija ir neliels viegli pārvietojams elektrības avots. Kad bateriju pievieno ķēdei, tā nodrošina enerģiju, kas dzen elektronus cauri ķēdei. Baterija sastāv no ķīmiskām vielām, kas reaģējot veido pozitīvus un negatīvus jonus.
Baterija sastāv no viena vai vairākiem galvaniskajiem elementiem. Tās ir elektroķīmiskas ierīces, kas pārvērš ķīmisko enerģiju elektriskajā enerģijā. Visi galveniskie elementi sastāv no diviem elektrodiem, elektrolīta un apvalka. Baterijām ar ļoti mazviskozu elektrolītu ir arī separators (inerts porains elektriskais izolators), kas novērš elektrodu saskaršanos. Maza baterija parasti satur tikai vienu galvanisko elementu, bet liela un jaudīga baterija var saturēt sešus galvaniskos elementus. Elementa iekšienē elektrolīts reaģē ar elektrodiem, izraisot elektronu pārvietošanos caur elektrolītu no viena elektroda uz otru. Viens elektrods kļūst pozitīvi lādēts, bet otrs - negatīvi. Elektrodi veido elementu pozitīvo un negatīvo spaili. Baterijas darbības laikā elektrodi sairst, to ķīmiskā enerģija pārvēršas elektroenerģijā. Akumulatoriem, izlādējoties elektrodi daļēji izšķīst elektrolītā, pēc tam pieliekot spriegumu pretējā virzienā, reakciju var pagriezt pretējā virzienā un tādējādi akumulatoru var uzlādēt. Parastajām baterijām šis process vai nu nav iespējams nemaz, vai arī atjaunotā ietilpība ir daudz mazāka par sākotnējo.
Galvaniskā elementa spriegums ir atkarīgs no elektrodu un elektrolīta ķīmiskā sastāva. Ietilpība ir atkarība no reaģējošo vielu masas. Maksimālā strāva ir atkarīga no elektrodu virsmas laukuma.

Neparasti strāvas avoti

Mājas apstākļos ar citrona vai kartupeļa palīdzību var radīt elektroenerģiju, kas ir līdzīga baterijas radītajai. Ir nepieciešama papīra saspraude no tērauda un misiņa saspraude. Tās ir jāiedur citronā vai kartupelī un ar elektrības vadu palīdzību jāpievieno neliela spuldzīte, lai pārliecinātos par strāvas esamību. Citrona sula izraisa elektroķīmisku reakciju, kas tādā veidā liek iedegties spuldzītei.
DUTHSat

Lidojuma gaita

DUTHSat tika palaists 2017. gada 17. aprīlī 15:11 UTC kravas kuģa Cygnus OA-7 hermētiskajā nodalījumā ar nesējraķeti Atlas V/401 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-41. 22. aprīlī Cygnus ieradās stacijā.
25. maijā 08:35 UTC trīs 2U pavadoņi, to skaitā DUTHSat, tika palaisti brīvā lidojumā no Nanoracks NRCSD-11 izmešanas ierīces, kuru turēja Kibo moduļa manipulators.
Viļums Skubiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1876. gada 13. janvārī Sarkaņu pagasta "Buliņos". Studēja Rīgas politehniskā institūta lauksaimniecības nodaļā. Pēc 1905. gada revolūcijas 1906. gadā dibināja Rīgas latviešu lauksaimniecības centrālbiedrību, bija Baltijas mašīnu izmēģināšanas stacijas Priekuļos dibināšanas iniciators, tās organizētājs un pirmais vadītājs (1911–1918). Zināšanas lauksaimniecības mašīnu būvē viņš papildināja Pēterburgā. Pirmā pasaules kara laikā V. Skubiņš kopā ar Vili Olavu organizēja Latviešu palīdzības komiteju karā iesauktajiem, vēlāk bija Baltijas latviešu bēgļu apgādāšanas komitejas valdes priekšsēdētājs. Pēc Februāra revolūcijas viņu ievēlēja par 1917. gada 23. aprīlī izveidotās Vidzemes Pagaidu zemes padomes valdes priekšsēdētāju. Kā Vidzemes Zemes padomes pārstāvis viņš 1917. gada 2. decembrī parakstīja Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes deklarāciju par Latvijas autonomiju. Pēc tam, kad Vidzemi 1918. gadā okupēja vācieši, bija Vidzemes latviešu palīdzības komitejas priekšnieks Valmierā, komitejas sekretārs bija Kārlis Ulmanis.
Pēc Pirmā pasaules kara politikā vairs neiesaistījās, nodarbojās ar organizatorisko darbu lauksaimniecības jomā, 1920. gadā bija Latvijas Lauksaimniecības darbinieku biedrības (no 1923. gada Latvijas Agronomu biedrības) loceklis. Zemkopības ministrijas lauksaimniecības departamenta direktors 1921. gadā, parakstīja rīkojumu par Latgales lauksaimniecības vidusskolas dibināšanu Malnavas muižā. Zemgales izstādes direktors rīkotājs 1937. gadā.
Pēc Otrā pasaules kara V. Skubiņš uzturējās Priekuļos, kur izveidoja pirmo lauksaimniecības tehnikas muzeju (1949-1950). Miris 1971. gada 16. decembrī Rīgā, apglabāts Rīgas Meža kapos.

Piemiņa

Priekuļos Viļuma Skubiņa vārdā nosaukta iela.
Antropoģenēze

Antropoģenēze (grieķu anthropos - cilvēks, genesis - izcelšanās) mācība par cilvēka izcelšanos. Apskata cilvēka kā atsevišķas sugas Homo sapiens, veidošanos un attīstību evolūcijas ceļā no citiem cilvēkpērtiķiem un placentāļiem. Ar antropoģenēzes izpēti nodarbojas vairākas zinātnes - antropoloģija, primatoloģija, arheoloģija, valodniecība un ģenētika.
Evolucionārajā kontekstā termins "cilvēks" attiecas ne tikai uz pašlaik dzīvojošajiem cilvēkiem, bet arī uz izmirušajām Homo ģints sugām, turklāt antropoģenēzes pētījumu lauks ietver arī citus hominīdus, piemēram, austrolopitēkus. Homo ģints atdalījās no austrolopitēkiem apmēram pirms 2,3 - 2,4 miljoniem gadu Āfrikā. Zinātnieki uzskata, ka no sava tuvākā dzīvā radinieka - šimpanzes cilvēki atdalījušies pirms apmēram 5-7 miljoniem gadu. Ir attīstījušies vairāki Homo zari, kas pašlaik ir izmiruši. Tai skaitā Homo erectus, kas apdzīvoja Āziju, un Homo neanderthalensis, kas dzīvoja Eiropā. Arhaiskais Homo sapiens izveidojās pirms 250 000 līdz 400 000 gadiem.
Aleksandrs Pjatigorskis

Biogrāfija

Pēc studijām Lomonosova Maskavas valsts universitātes Filozofijas fakultātē 1951. gadā kļuva par vēstures skolotāju vidusskolā. No 1956. gada Austrumu pētniecības institūta līdzstrādnieks (nodaļas vadītājs Jurijs Rērihs — Рерих, Юрий Николаевич). 1962. gadā aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju "Par Tamilu viduslaiku literatūras vēsturi" (kr. Из истории средневековой тамильской литературы). 1963. gadā pēc Jurija Lotmana aicinājuma piedalījās semiotikas pētījumos Tartu Universitātē. Strādājis arī kopā ar Merabu Mamardašvili — kopīgi uzrakstīta grāmata "Simbols un apziņa".
1973. gadā emigrēja no PSRS. No 1974. gada A.Pjatigorskis dzīvoja Lielbritānijā, kur Londonas Orientālistikas un Āfrikas pētījumu skolā (angl. School of Oriental and African Studies) ieguva Dienvidāzijas vēstures doktora grādu, pēc tam kļuva par Londonas Universitātes filozofijas profesoru.
A. Pjatigorskis dzīves laikā vairākkārt viesojies Latvijā, 2005. gadā par viņu tika uzņemta dokumentālā filma “Filozofs izbēdzis” (rež. Uldis Tīrons, scen. Arnis Rītups, “Studija Lokomotīve“).
Miris ar sirdstrieku 2009. gada 25.oktobrī Londonā 81 gada vecumā.

Radošā darbība

Paralēli filozofijai Pjatigorskis aktīvi nodarbojās ar rakstniecību un filoloģiju. Sarakstījis vairākus darbus par indiešu filozofiju un "Tamilu-krievu vārdnīcu" (1960), kā arī literārus darbus. Viņa ievērojamāko darbu vidū ir romāni "Kādas šķērsielas filozofija", “Stāsti un sapņi”, “Senais cilvēks Pilsētā” un “Atceries savādo cilvēku”, kas veltīts Krievijas pagaidu valdības ārlietu ministram M. Tereščenko, par kuru viņš saņēma Andreja Belova prēmiju (kr. Премия Андрея Белого).