google/wiki40b huggingface dataset:
Cēsu kauja (1578)

Kaujas priekšvēsture

1577. gada sākumā Cēsu pilsoņi sacēlās pret Polijas-Lietuvas karaspēka garnizonu un lūdza Krievijas vasaļvalsts Livonijas karalistes valdnieku Magnusu pārņemt pilsētu savā valdīšanā.
Krievijas cars Jānis Briesmīgais sakarā ar aizdomām par Magnusa nodevību, lika viņu apcietināt un padzīt viņa karaspēku. Pēc piecu dienu lielgabalu apšaudes krievi ieņēma pilsētu un nežēlīgi izrēķinājās ar pilsētniekiem, bet apmēram 300 pils aizstāvji, to skaitā sievietes un bērni, pilī uzspridzinājās. Karalis Magnuss vēlāk gan tika atbrīvots no apcietinājuma, bet drīz vien pārgāja krievu pretinieku pusē. 1577. gada decembrī apmēram 200 jātnieku un tikpat kājnieku Jāņa Bīriņa vadībā pēkšņā nakts uzbrukumā padzina krievu garnizonu no Cēsīm. Jānis Briesmīgais lika vojevodam Ivanam Mstislavskim un bajāram Morozovam atgūt Cēsis. Krievu karaspēks ilgstoši aplenca pilsētu, kuras aizstāvji cieta no bada. Beidzot lielgabalu apšaudes rezultātā cietokšņa sienā tika izsists liels caurums, tomēr krievi pārtrauca aplenkumu sakarā ar ziņām par poļu un livoniešu papildspēku tuvošanos Hodkeviča un Bīriņa vadībā. 1578. gada vasaras beigās krievi ieņēma karaļa Magnusa rezidenci Peltsamā (Põltsamaa, vācu: Oberpahlen) un cars pavēlēja steidzami ieņemt arī pēdējo viņam neuzticīgo cietoksni Cēsīs.

Kaujas norise

1578. gada 21. oktobrī pie krievu aplenktās Cēsu pils viņiem uzbruka apvienotais Polijas-Lietuvas un Zviedrijas karaspēks zviedru ģenerāļa Boses un lietuviešu karavadoņa Sapehas vadībā. Krievi tikko paspēja pārkārtoties kaujai, tomēr veiksme nebija viņu pusē. Tatāru jātnieki nespēja noturēties pret sabiedrotajiem un glābās bēgot, krievu kājnieki atkāpās savos nocietinājumos. Naktī kauja pierima un kņazs Goļicins un citi vojevodas aizbēga no kaujas lauka uz krievu karaspēka galveno bāzi Tērbatu. No rīta kauja turpinājās un krievu karaspēks tika sakauts un zaudēja ap 7000 vīru. Krievu artilēristi, nevēloties padoties, pakārās uz saviem lielgabaliem.

Kaujas sekas

Kauja pielika punktu krievu kara panākumiem bijušās Livonijas teritorijā un Krievijas cars sāka meklēt iespējas sākt miera sarunas. Tomēr Polijas-Lietuvas karalis Stefans Batorijs nolēma karu turpināt līdz pilnīgai uzvarai.
Ofenbergi

Ofenbergi (vācu: von Offenberg) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas bija ieceļojusi Livonijā 16. gadsimtā un 1841. gadā ierakstīta Kurzemes bruņniecības matrikulā. Vēlāk dzimta izplatījās arī Krievijā.
1862. gadā Krievijas valdība Ofenbergiem piešķīra baronu titulu.

Vēsture

Ofenbergu dzimtas Baltijas atzars cēlies no Ofenburgas Lorenca, kuru Rīgas arhibīskaps Brandenburgas Vilhelms (1498–1568) 1540. gadā iecēla par Kokneses pils pārvaldnieku un Turaidas un Krimuldas fogtu, 1569. gadā viņš kā Livonijas hercogistes pārstāvis piedalījās Ļubļinas ūnijas parakstīšanā. 
Savukārt Livonijas kara laikā 1571. gadā Svētās Romas impērijas ķeizars Maksimiliāns II Hābsburgs iecēla Štīrijas vietvaldi Ofenburgas Jonasu (Jonas von Offenberg) par savu sūtni Krievijas caristē. 
Viņu pēcnācējs Lorencs no Ofenburgas († 1625) apprecējās ar Barbaru no Rozeniem, kura mazdēls Heinrihs Kristiāns (1696–1781) kļuva par Kurzemes un Zemgales hercogistes galminieku (Landhofmeister). Pēc laulībām ar Frīderiki Dēnhofu (Dönhoff) viņš ieguva savā īpašumā Saraiķu un Iļģu (Illien) muižu, kas kļuva par vienu no Ofenbergu dzimtmuižām.
Viņa brāļi Frīdrihs Kārlis Nikolajs Ofenbergs (Фёдор Петрович Оффенберг, 1789–1856) un Emerihs Johans Ofenbergs (Иван Петрович Оффенберг, 1791–1870) pēc Kurzemes pievienošanas Krievijas impērijai kļuva par Krievijas karaspēka ģenerāļiem.  
Heinrihs Pēteris Frīdrihs Ofenbergs (1821–1888) no 1872. līdz 1875. gadam bija Krievijas impērijas sūtnis ASV. Valdemārs Kristiāns Ofenbergs (Оффенберг, Владимир Христианович, 1856—1927) bija Krievijas impērijas kuģubūves korpusa ģenerālleitnants.
Kems Faulers

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Faulers sāka 2010.—11. gada sezonā NHL kluba Anahaimas "Ducks" rindās. 2012. gada vasarā pagarināja līgumu ar "Ducks" uz nākamajiem pieciem gadiem. 2012.—13. gada NHL lokauta laikā spēlēja Allsvenskan klubā Södertälje SK, taču tad atgriezās "Ducks".
ASV hokeja izlases rindās spēlējis 2011. un 2012. gada Pasaules čempionātos.
Fabiola Džanoti

Karjera un pētniecība

1989. gadā Fabiola Džanoti Milānas universitātē saņēma fizikas doktora (PhD) grādu eksperimentālajā elementārdaļiņu fizikā, kopš 1994. gada viņa ir pētniece Eiropas Kodolpētījumu organizācijā (CERN). Viņa ir strādājusi vairākos CERN eksperimentos, tajā skaitā ALEPH un ATLAS, iesaistoties detektoru pētniecības un attīstības darbos, konstruēšanā, programmatūras attīstībā un datu analīzē. Laika posmā no 2009. gada līdz 2013. gadam Dr. Džanoti bija ievēlēta par ATLAS projekta vadītāju - oficiālo pārstāvi. Tieši tādēļ viņa 2012. gada 4. jūlijā prezentēja ATLAS rezultātus Higsa bozona meklējumos. Šajā vēsturiskajā sēdē CERN paziņoja par Higsa bozona atklāšanu ar varbūtību 4,9 σ gan CMS, gan ATLAS eksperimentos.
Dr. F. Džanoti ir ne tikai vairāku starptautisku komiteju dalībniece, bet arī Itāļu Nacionālās Zinātņu akadēmijas (itāļu: Accademia Nazionale dei Lincei) locekle, ārvalstu asociētā dalībniece gan ASV Nacionālajā Zinātņu akadēmijā (angļu: US National Academy of Sciences) , gan Franču Zinātņu akadēmijā (franču: Académie des sciences) . Viņa ir ievēlētā locekle Amerikāņu filozofijas biedrībā (angļu: American Philosophical Society) . Kopš 2013. gada augusta viņa ir goda profesore Edinburgas universitātē (angļu: University of Edinburgh)  .

Publikācijas un publicitāte

F. Džanoti ir līdzautore vairāk nekā 550 publikācijām, viņas Hirša indekss ir h=89 , līdz 2019. gadam viņa bijusi uzaicināta uz vairāk nekā 40 plenārsēdēm vairākās starptautiskās konferencēs.

Apbalvojumi

Jau 2011. gadā "The Guardian" iekļāva Fabiolu Džanoti 100 ietekmīgāko sieviešu topā , žurnāls "Forbes"
2013. gadā , savukārt BBC 2018. gadā . Viņa saņēmusi arī vairākus citus apbalvojumus un nominācijas, tajā skaitā arī goda doktora grādu vairākās Eiropas un pasaules universitātēs.
Itāļu valodas

Itāļu valodas bija Apenīnu pussalā runātu, pie indoeiropiešu saimes piederošu valodu grupa, kurā ietilpst latīņu, osku, umbru un vairākas citas valodas.
Latīņu valoda asimilēja ne tikai izolētas, pie indoeiropiešu saimes nepiederošas valodas, piemēram, etrusku valodu, un indoeiropiešu valodas, kas nepiederēja pie itāļu grupas, piemēram, mesapiešu valodu, bet arī visas citas itāļu valodas un izplatījās visā Vidusjūras reģionā. Pēc latīņu valodas faktiskās nāves tā ilgu laiku baudīja augstu prestižu, piemēram, būdama viena no rakstvedības valodām Polijā-Lietuvā.
No sākotnējām itāļu valodām oficiāls statuss kādā teritorijā mūsdienās ir tikai latīņu valodai (Vatikānā), taču no latīņu valodas cēlušās romāņu valodas, tai skaitā itāļu valoda, ir plaši izplatītas pasaulē.
Nasdaq Stockholm

Vēsture

Stokholmas birža (Stockholms Fondbörs) pirmo transakciju veica 1863. gada 4. februārī. 1901. gada 1. oktobrī biržā ieviesta jauna akciju tirgošanas sistēma. Līdz ar telefona ieviešanu, darījumu skaits biržā ievērojami pieauga. 1929. gada ekonomiskā krīze un finansista Īvara Krīgera impērijas sabrukums sagrāva Stokholmas biržu. Birža īsti atguvās tikai 1950. gados.
1993. gadā Stokholmas birža kļuva par kapitālsabiedrību (Stockholms Fondbörs AB).
1998. gadā Stockholms Fondbörs AB apvienojās ar OM Stockholm AB  ar nosaukumu OM Stockholmsbörsen AB, kuras īpašnieks bija OM AB.
2004. gadā OM iegādājās Helsinku biržu un mainīja nosaukumu uz OMX AB. Stokholmas birža pārdēvēta par OMX Stockholm.
2007. gadā tika panākta vienošanās par OMX pārdošanu ASV bāzētajam NASDAQ. 2008. gada 27. februārī darījums tika pabeigts, izveidojot NASDAQ OMX Group. OMX Stockholm tika pārdēvēts par NASDAQ OMX Stockholm.
2009. gadā Stokholmas birža sāka kotēt pārdotākas Norvēģijas akcijas.
2015. gada 1. decembrī NASDAQ OMX Stockholm AB tika pārdēvēts par Nasdaq Stockholm AB.
Pauls Duškins

Biogrāfija

Pauls Duškins dzimis 1928. gada 22. jūlijā Madonas apriņķa Adulienas pagastā skolotājas Martas Duškinas ģimenē. Mācījies Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātē (1947-1951). Māksliniecisko izglītību ieguvis, mācoties Latvijas Mākslas akadēmijas Grafikas nodaļā (1952). Vēlāk, 1959. gadā beidzis Ļeņingradas Iļja Repina Glezniecības, tēlniecības un arhitektūras institūta Grafikas fakultāti ar diplomdarbu — ofotru ciklu "Baltijas krastos" pie vadītāja V. Zvoncova. 
1960. gadā kļuvis Mākslinieku savienības biedrs. Miris 1996. gada 29. novembrī Rīgā. Apbedīts Tirzas kapos.

Mākslinieciskā darbība

Strādājis visos estampa veidos un žanros. Lielu ieguldījumu devis dobspieduma tehnikas attīstībā, izkopdams oriģinālu oforta manieri, ko realizējis poētiski ievirzītās urbānās ainavas kompozīcijās. Viens no latviešu grafiķiem, kurš visvairāk strādājis aukstās adatas tehnikā visos klasiskajos žanros. Litogrāfijā pievērsis uzmanību krāsas izmantojuma problēmām. Mākslinieks pazīstams arī kā krāsās un emocijās piesātinātu, ekspresīvu akvareļu autors. Grafiķis veidojies latviešu un krievu mākslas skolu ietekmē, patstāvīgi apgūstot Rietumeiropas, īpaši angļu grafikas tradīcijas.

Izstādes

Izstādēs sācis piedalīties 1953. gadā. Nozīmīgas personālizstādes noritējušas: Jūrmalā (1970, kopā ar Laimoni Kupci), Rīgā (1976, kopā ar Edvīnu Andersonu, 1978, 1988), Gulbenē (1979).
Jānis Volonts

Biogrāfija

Jānis Volonts piedzima 1882. gada 8. aprīlī Preiļu pagasta "Cišos" zemnieka ģimenē. Pēc Ludzas apriņķa skolas beigšanas studējis Pēterburgas Pobedinska augstākajos komerczinību kursos, kļuvis par pirmo latgalieti ar augstāko komerczinātņu izglītību. Pēc tam strādājis Pēterburgā Maļceva tirdzniecības un rūpniecības sabiedrības trauku fabrikā par pārvaldes kancelejas darbinieku, darbveža palīgu, darbvedi un administratīvās un finanšu nodaļas vadītāju. Piedalījies Pēterburgā dzīvojošo latviešu kultūras un sabiedriskajā dzīvē. Pirmā pasaules kara laikā kopā ar Kazimiru Skrindu un Franci Kempu dibinājis Latgaliešu palīdzības biedrību karā cietušajiem, bijis ilggadējs tās sekretārs. 
1922. gadā atgriezies Latvijā, tajā pašā gadā ievēlēts par Daugavpils pilsētas valdes locekli, bet 1923. gadā — par pilsētas galvu. Amatu saglabājis pēc vēlēšanām 1925., 1928. un 1931. gadā. Šajā laikā Daugavpilī tika uzbūvēts Vienības nams, Vienības tilts, Zemes bankas un pasta ēkas, nostiprināts pilsētas finansiālais stāvoklis un ierīkoti jauni parki un skvēri.  Pēc ilggadējā tautas labklājības ministra Vladislava Rubuļa nāves 1937. gadā Volonts tika izvirzīts par jauno ministru. Amatā stājās 1938. gada 1. janvārī. Amatu zaudējis 1940. gada jūnijā, neilgi pēc Latvijas okupācijas. 1941. gadā deportēts uz Sibīriju. Miris ieslodzījumā Vjatlagā 1943. gada 16. martā. 
Apbalvots ar I šķiras Atzinības krustu (1938), II  un IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni (1928), Aizsargu Nopelnu krustu un IV šķiras Polonia Restituta ordeni.
Daļiņu detektors

Daļiņu detektors (jonizējošā starojuma detektors vai elementārdaļiņu detektors) ir ierīce, ko izmanto lielas enerģijas elementārdaļiņu un citu daļiņu (jonizējošā starojuma) detektēšanai un parametru mērīšanai. Detektorus lieto kā eksperimentālajā fizikā zinātniskos eksperimentos, tā arī medicīnā (scintigrāfijā, rentgenogrāfijā un citur), defektoskopijā, militārām vajadzībām un daudzos citos gadījumos, kad nepieciešams noteikt radioaktīvo piesārņojumu vai radioaktīvu materiālu klātbūtni. Elementārdaļiņu detektori var noteikt radioaktīvajā sabrukšanā radušās daļiņas, kosmisko staru daļiņas, daļiņu paātrinātājos mākslīgi radītas lielas enerģijas daļiņas.
Jonizējošā starojuma mērīšanai izmanto ierīces, kuru konstrukcija ir ļoti dažāda.
Dažādu daļiņu, piemēram, fotonu, plūsmas iedarbība uz vielu, kas tiek izmantota kā detektors, ir atšķirīga. Tā var būt jonizācija, ierosināšana, elastīgā izkliede vai neelastīgā izkliede. Līdz ar to atšķiras arī izmantotās mērīšanas metodes.

Fotoemulsijas metode

Lai reģistrētu jonizējošās daļiņas, izmanto arī fotoemulsijas metodi. Lai to izdarītu, sagatavo fotoplati ar biezu emulsijas kārtiņu. Jonizējošais starojums, līdzīgi gaismas kvantiem, saduroties ar fotoemulsijas atomiem, tos ierosina. Ierosinātie atomi emulsijā izraisa fotoķīmiskas reakcijas, kas darbojas tāpat kā fotografēšanas procesos. Pēc attīstīšanas un fiksācijas emulsijas kārtiņā ir palikuši daļiņu treki. Ja emulsijas kārtiņu sagriež plānos gabaliņos, tad trekus var novērot mikroskopā.
Lai novērotu kodolreakcijas, emulsijas slānim pievieno tās vielas atomus, kurus kodolus grib pētīt. Apstarojot slāni ar starojumu (parasti ar neitroniem), kas izraisa kodolreakcijas, ar šo metodi ir iespējams novērot daļiņu sadursmēs radušos daļiņu treka garumus, kas raksturo daļiņas kinētisko enerģiju.
Lai novērotu iezīmētos atomus, izmanto fotoemulsijas metodi. Par iezīmētājiem atomiem uzskata elementa radioaktīvo izotopu atomus. Iezīmētos atomus izmanto dažādu dzīvības procesu izpētei, kuri notiek augos un dzīvniekos. Vielai, kuras molekulu gaitu dzīvajā organismā grib noskaidrot, piejauc šīs pašas vielas molekulas, kas satur radioaktīvos izotopus, piemēram, parastā oglekļa vietā radioaktīvo oglekļa izotopu ¹⁴₆C . Šīs molekulas organismā izplatās tāpat kā neradioaktīvās vielas, bet tās pakāpeniski sabrūk, izstarojot radioaktīvās starojuma daļiņas. Novietojot fotoplati virs dzīvnieka vai auga daļas, ir iespēja fiksēt radioaktīvās daļiņas.
Pēteris Korāts

Dzīvesgājums

Pēteris Korāts piedzima 1871. gada 20. decembrī Alšvangā, Kurzemes guberņā, Krievijas Impērijā kalpu Andreja un Edas Korātu ģimenē, kas vēlāk tur nopirkuši zemesgabalu. Zeme bija pārāk neauglīga, lai visai ģimenei varētu nodrošināt iztiku, tāpēc jau jaunībā strādāja dažādus darbus.
Par piedalīšanos 1905. gada revolūcijā vairākkārt ieslodzīts un tiesāts karatiesā Jelgavā. No 1912. līdz 1934. gadam dzīvoja Vecpils pagastā, kur Vecpils muižā strādāja par kalpu. Tur no Jāņa Poriķa tēva saņēma savu pirmo kokli, no kura iemācījās arī koklēt un izgatavot kokles. Pēc citām ziņām Korāts koklēšanu un kokļu izgatavošanu iemācījies bērnībā no sava tēva. Šajā laikā Pēteris Korāts apguva arī ratniecību un galdniecību. 1924. gadā Alšvangas Ozolmuižā pie Pētera Korāta viesojās Emilis Melngailis, kam viņš dziedāja un koklēja. Ar Melngaili sadraudzējās un turpmāk bieži vien viens otru apciemoja. Daudzas melodijas Pēteris Korāts sacerēja pats. Gan viens, gan ar bērniem un sievu bieži uzstājās dažādos pasākumos laukos, Rīgā un Liepājā. 1925. gada beigās Pēteris Korāts kļuva par pirmo koklētāju-solistu, kas uzstājies Latvijas radiofonā. Viņa koklēšana ieskaņota vairākās skaņuplatēs.
1946. un 1947. gadā izbraukājis visu Latviju, meklēdams palikušos kokļu gatavotājus, 1948. gada vasarā pie viņa viesojās krievu komponists Sergejs Krasnopjorovs, kurš Pētera Korāta kokles atzina par visskanīgākajām un izvēlējās tās par paraugu modernizēšanai.
Pēc tam ar ģimeni pārcēlās uz Aizputi, kur līdz 1948. gada sākumam dzīvoja Katoļu ielā 3. Pēdējos 10 dzīves gadus pavadīja Durbes kopsaimniecības Puķukalnos, kur dzīvoja kopā ar dēla ģimeni. Līdz pat sirmam vecumam turpināja kokļu gatavošanu un uzstāšanos. Miris 1957. gadā Durbē. Apglabāts Durbes kapos.
Viņa kokļu gatavošanas tradīcijas turpināja dēls Matīss Korāts, kurš kļuva par profesionālu mūzikas instrumentu meistaru un izgatavoja vairākus jaunus kokļu modeļus, turpinot tēva iesākto kokļu modernizēšanu.

Piemiņa

1982. gada 30. janvārī par godu viņa 110. dzimšanas dienai Liepājas vēstures un mākslas muzejā notika Pētera Korāta atceres pēcpusdiena, kurā tika izrādīta viņam veltīta izstāde un mākslinieka Jāņa Strupuļa Pēterim Korātam veltīta medaļu, kā arī notika koncerts, kurā dažādi mūziķi izpildīja galvenokārt Pētera Korāta skaņdarbus.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Mikronēzijā

Sarakstā apkopotas tās vietas Mikronēzijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Mikronēzijas ir iekļauta 1 vieta (kultūras objekts), savukārt 2 vietas ir iekļautas kandidātu sarakstā. Vienīgā sarakstā iekļautā vieta ir iekļauta arī kā apdraudētais objekts, kas tuvākajā nākotnē varētu tikt iznīcināta. Mikronēzija Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 2002. gada 22. jūlijā.
Džons Bezzemis

Biogrāfija

Tronī kāpj pēc vecākā brāļa Ričarda I nāves 1199. gadā.
1205. gadā sākās viņa konflikts ar pāvestu par kandidatūru uz Kenterberijas arhibīskapa vietu. Strīdā zaudējis, viņš 1213. gadā bija spiests atzīt sevi par pāvesta vasali un sākt maksāt tam nodevas. Pa to laiku Francijas karalis Filips II atņēma gandrīz visas Plantagenetu zemes Francijā (izņemot Bordo). Lai izrautu valsti no panīkuma, Džons I ieplānoja vērienīgas valsts centralizācijas un sabiedrības modernizācijas reformas, ieceru ziņā krietni apsteidzot savu laiku (absolūtisms Eiropā nostiprinājās tikai 16. gadsimtā).
Karaļa militāro un finansiālo vājumu izmantoja baroni un pilsētas, kas apvienojās, lai saglabātu veco feodālo kārtību un ierobežotu karaļa varu, nepieļaut valsts iejaukšanos aristokrātijas un pilsētu maģistrātu autonomijā. Šo varas ierobežošanas meklējumu sākotnējais mērķis aprobežojās ar vēlmi atņemt karalim tiesības uzlikt jaunus nodokļus un piespiest to kompensēt baznīcas finansiālos zaudējumus (kas radušies konflikta laikā). Kad situācija bija nonākusi līdz bruņotam konfliktam, karalis nobijās no tā un 1215. gada 15. jūnijā parakstīja "Lielo brīvības hartu" (Magna Carta Libertatum).
Jānis Kalniņš (hokejists)

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjera uzsāka 2008.—09. gada sezonā, HK Liepājas Metalurgs otrajā sastāvā spēlējot Latvijas čempionātā. Viņš tobrīd bija komandas otrais vārtsargs aiz Māra Jučera. 2010.—11. gada sezonā kopā ar komandu izcīnīja Latvijas čempiona titulu, Kalniņš ieguva arī līgas labākā vārtsarga balvu. "Metalurga" sastāvā Kalniņš spēlēja līdz pat 2012.—13. gada sezonas noslēgumam, pēc kura komanda tika izformēta.
2013. gadā Kalniņš pievienojās ungāru MOL hokeja līgas klubam Dunaújvárosi Acélbikák. Tā sastāvā viņš aizvadīja nākamās divas sezonas. 2015.—16. gada sezonu aizvadīja Székesfehérvár rindās. 2016. gada vasarā pievienojās KHL klubam Rīgas "Dinamo". Sezonas gaitā dalīja laiku vārtos ar čehu Jakubu Sedlāčeku, taču nākamajā sezonā jau pildīja komandas pamatvārtsarga funkcijas. 2018. gada jūnijā pievienojās Helsinku "Jokerit".
Latvijas hokeja izlases rindās debitēja 2014. gadā. Izlases sastāvā devies uz 2015. un 2016. gada Pasaules čempionātu.
23. janvāris

23. janvāris ir gada 23. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 342 dienas (343 garajā gadā).
2016. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle

2016. gada vasaras olimpisko spēļu un 2016. gada Vasaras Paraolimpisko spēļu norises vietas izvēli organizēja Starptautiskā Olimpiskā komiteja (SOK). Sākotnēji uz šo sporta turnīru rīkošanu pieteicās 7 pilsētas, SOK sanāksmes laikā Atēnās 2008. gada 4. jūnijā no tām paziņoja 4 pilsētas, kuras kandidēja uz spēļu rīkošanu līdz balsojumam: Riodežaneiro, Madride, Čikāga, Tokija.
Galīgais balsojums par olimpisko spēļu norises vietu notika 121. SOK sesijas laikā Kopenhāgenā, Dānijā, 2009. gada 2. oktobrī.

Rīkotājpilsētas izvēle

Izvēles process, kurā tika noteikta 2016. gada olimpisko spēļu norises vieta, tika uzsākts 2007. gada 16. maijā. Pilsētām, kuras vēlas rīkot olimpiskās spēles, sākotnēji bija jāiesniedz pieteikums Starptautiskajā Olimpiskajā komitejai līdz 2007. gada 13. septembrī. 
2008. gada 4. jūnijā tika paziņotas oficiālās kandidātpilsētas - Čikāga, Madride, Riodežaneiro un Tokija. Pārējas pilsētas - Baku, Doha un Prāga - tika izslēgtas no kandidātu saraksta.
2009. gada 2. oktobrī 121. SOK sesijā, kas norisinājās Kopenhāgenā, notika balsojums par 2016. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētu. Balsošana notika trijās kārtās. Pirmajā kārtā balsu pārsvaru guva Madride un Čikāga saņēma vismazāko balsu skaitu, tāpēc tā izstājās no balsojuma. Otrajā kārtā visvairāk balsis ieguva Riodežaneiro un no balsošanas izstājās Tokija, kas saņēma vismazāk balsis no palikušajām 3 pilsētām. Pēdējā balsojuma kārtā Riodežaneiro saņēma 66 balsis un Madride saņēma 32 balsis.
Jānis Brekte

Biogrāfija

Jānis Brekte dzimis Rīga dārznieka ģimenē 1920. gada 15. augustā. Bērnību pavadījis Lizumā, Rīgā atgriezies 1934. gadā un dzīvojis tur visu atlikušo dzīvi. Māksliniecisko izglītību ieguvis Kārļa Brencēna zīmēšanas kursos (1936-1939) un Latvijas Mākslas akadēmijā (1940 — 1948), kur mācījies pie ievērojamiem pedagogiem, kuru vidū minami Leo Svemps, Nikolajs Breikšs, Kārlis Miesnieks. No 1950. gada bijis Mākslinieku savienības biedrs. 1981. gadā saņēmis LPSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka nosaukumu. Miris Rīgā, apbedīts Gulbenes novada Lizuma Sila kapos.

Glezniecība

Strādājis pamatā akvareļa tehnikā, retāk eļļas tehnikā.
Dzīves laikā radījis vairākus tūkstošus akvareļu, tāpēc ir uzskatāms par vienu no ražīgākajiem sava laika akvarelistiem. Īpašu atzinību guvis ar Vecrīgas un Rīgas gleznojumiem dažādās dabas noskaņās un gadalaikos. Mākslinieciskās darbības sākumposmā pievērsies industriālajai ainavai, gleznodams pamatā ostu skatus, vēlāk pievērsdamies dabas ainavai, gleznodams mežus, kalnus, ūdeņus, kā arī klusās dabas un ziedus. Mākslinieka darbi izceļas ar individuālu, izkoptu rokrakstu ar tam raksturīgu atraisītu un brīvu pludinājumu, spilgtiem krāsu akcentiem un tieksmi konkrētu motīvu pacelt vispārinājuma pakāpē.

Piemiņai

Lizumā iekārtota pastāvīga mākslinieka darbu ekspozīcija. Izdotas reprodukciju mapes ar mākslinieka darbiem: Rīgā (1980); Maskavā (1982); Mākslas kalendārs (1982).
3MV

3MV (3МВ) bija PSRS starpplanētu zonžu projekts 1962. — 1965. gadā Marsa un Veneras izpētei. Sākotnēji to izstrādāja OKB-1, bet vēlāk nodots Lavočkina NPO.
Palaišanai tika sagatavoti deviņi kosmiskie aparāti, bet gandrīz visi neizpildīja paredzētos uzdevumus.
Starptautiskā problēmistu savienība

Turnīri šaha kompozīciju risināšanā

Ar Starptautiskā problēmistu savienības aizbildniecību notika no 1928. līdz 1938. gadam notika starptautiskas neklātienes sacensības šaha uzdevumu risināšanā. Tajās piedalījās līdz 15 valstim un katras valsts komandā bija 25 risinātāji. Šo sacensību uzvarētāji bija Lielbritānija — 4 reizes, Ungārija — 2 reizes, Austrija, Dānija, Latvija, Spānija un Vācija — 1 reizi.
Bārbele

Vēsture

1504. gada avotos pirmo reizi rakstos minēta Mazbārbeles (Klein-Barbern) un Lielbārbeles (Gross-Barbern) muiža. 1567. gadā Kurzemes hercogs Gothards Ketlers uz Mazbārbeles muižas zemes lika uzcelt baznīcu. Tā vairākkārt ir degusi un atjaunota, pašreizējā ēka celta 1789. gadā un pārbūvēta 1822. gadā.
Netālu no Bārbeles atrodas sēravots, kura ūdens dziednieciskās īpašības ir pazīstamas jau kopš Kurzemes hercogistes laikiem. 18. gadsimtā pie tā izveidotā sērūdens vannu dziedniecības iestāde bija pirmais šāda veida objekts Latvijā.