google/wiki40b huggingface dataset:
Brāļi Raiti

Brāļi Raiti (angļu: Wright brothers), Orvils Raits (Orville Wright, dzimis 1871. gada 19. augustā, miris 1948. gada 30. janvārī) un Vilburs Raits (Wilbur Wright, dzimis 1867. gada 16. aprīlī, miris 1912. gada 30. maijā), bija amerikāņu izgudrotāji un konstruktori, kuri 1903. gada 17. decembrī veica pirmo kontrolēto lidojumu ar lidmašīnu, kurai bija motors. Līdz tam cilvēki bija jau lidojuši, bet tikai ar planieriem vai gaisa baloniem.
Brāļi Raiti bija garīdznieka dēli. Viņu tēvs vēlāk kļuva par Apvienotās Brāļu baznīcas (United Brethren Church) bīskapu. Jau bērnībā abi zēni izrādīja interesi par mehānismiem. Pēc negadījuma slidojot Vilburam vairākus gadus bija kustību traucējumi. Tikmēr Orvils vidusskolā izveidoja iespiedmašīnu un sāka izdot iknedēļas avīzi. Vēlāk vecākais brālis Vilburs to uzlaboja. Tiek uzskatīts, ka no tā brīža brāļi Raiti kļuva neatdalāmi, viņi tā arī nekad neapprecējās un nedibināja savas ģimenes.
1892. gadā brāļi kļuva par nelielas tipogrāfijas īpašniekiem. Drīz pēc tam izveidoja velosipēdu remontdarbnīcu. Vēlāk šī darbnīca kļuva par velosipēdu fabriku, kurā varēja arī remontēt automašīnas. Kad brāļi uzzināja par Oto Lilientāla bojā eju, viņos radās apņēmība uzbūvēt savu lidaparātu. Tehniskā bāze velosipēdu fabrikā bija pietiekama, lai to izdarītu. Tapa biplāns "Flyer I", kas bija apgādāts ar stūres ierīci. Brāļiem ar padomu palīdzēja Oktāvs Šanutē. Dzinēju, kas bija nepieciešams lidaparātam, brāļi izgatavoja paši. Pēc lidaparāta izveides lielā slepenībā Ziemeļkarolīnā sākās izmēģinājuma lidojumi. 1903. gada 17. decembrī pirmā lidojuma ilgums bija tikai 12 sekundes, kura laikā nolidoja 53 metrus. Jau ceturtā izmēģinājuma lidojuma laikā 59 sekundēs tika nolidoti jau 260 metri.
1908. gada 9. septembrī Orvils Raits pirmo reizi pacēlās gaisā kopā ar pasažieri. Šajā gadā brāļi Raiti demonstrēja lidojumus gan Ziemeļamerikā, gan arī Eiropā. Viņi lasīja lekcijas par aviāciju, tādā veidā stipri ietekmējot jauno gaisa satiksmes veidu. 1909. gadā brāļi Raiti Amerikas Savienotajās Valstīs nodibināja lidmašīnu būves kompāniju. Pirmā pasaules kara priekšvakarā brāļi pārdzīvoja sarūgtinājumu tiesas procesos ar sāncenšiem.
Vilburs Raits nomira 1912. gada 30. maijā, savukārt viņa brālis Orvils nodzīvoja 36 gadus ilgāk, bet šajā laikā neko nozīmīgu vairs nepaveica.
Nīlzirgu dzimta

Izskats un īpašības

Nīlzirgu dzimtas dzīvnieki ir lieli dzīvnieki, to mucveida ķermeņi ir masīvi ar īsām kājām. Lai arī pundurnīlzirgi ir mazāki par nīlzirgiem, tomēr arī tie ir lieli dzīvnieki. Kopumā nīlzirgu dzimtas mazākie dzīvnieki sver 250 kg, bet lielākie 3600 kg. Auguma proporcijas abām sugām ir līdzīgas. Tiem ir liela galva un mute. Nīlzirgs žokļus var atvērt līdz 150° platā leņķī. Tā nāsis ir novietotas purna augšpusē, līdz ar to nīlzirgs var pilnībā iegremdēties ūdenī, ārpusē atstājot tikai nāsis un acis. To astes ir samērā īsas, ar pušķi galā. Tāpat kā cūkām nīlzirgiem katrai pēdai ir 4 pirksti, bet atšķirībā no cūkas tie visi tiek izmantoti staigāšanai. Tāpat kā kamieļi tie staigā nevis uz nagiem, bet to pēdu veido stingra, sabiezējusi āda, un nagi ir pirkstu galos. To kuņģim ir 3 kambari.
Nīlzirgu dzimtas dzīvniekiem ir gluda, bieza āda, gandrīz bez matojuma. Tiem nav nedz sviedru dziedzeru, nedz tauku dziedzeru. Toties nīlzirgu ādas poras izdala biezu, eļļainu un antibiotisku sekrētu, kas satur sarkanus un oranžus pigmentus. Gadiem pastāvēja uzskats, ka nīlzirgi izsvīst asinis līdz tika noskaidrota sekrēta izcelsme un īpašības. Sarkanajam pigmentam piemīt spēja absorbēt gaismu ne vien parastajā, bet arī ultravioletajā spektrā. Līdz ar to sekrēts pasargā dzīvnieku ādu pret saules staru iedarbību. Tomēr to biezās ādas ārējais slānis ir relatīvi plāns, un ārpus ūdens nīlzirgi ātri dehidrējas.
Nīlzirgiem ir gari gan priekšzobi, gan ilkņi, tomēr pēdējie ir garāki un lielāki. Turklāt ilkņi tiem aug visu mūžu. Lai arī nīlzirgi un ziloņi nav tuvi radinieki, to apakšžokļa ilkņiem ir līdzīgas īpašības. Tie ir gari, izliekti un abu dzimtu dzīvnieki ilkņus lieto savstarpējām cīņām. Dzerokļi ir piemēroti, lai sakošļātu dažādus augus. Lielajiem priekšzobiem barošanās procesā nav tikpat kā nekādas nozīmes, tie tāpat kā ilkņi paredzēti cīņai. Zāli tie plūc ar lielajām, muskuļotajām lūpām.

Uzvedība un barība

Nīlzirgu dzimtas sugas ir sociāli dzīvnieki, kas veido barus līdz 40 indivīdiem. Tie lielāko laiku pavada ūdenī un kā ūdens dzīvnieki tie ir lieliski peldētāji. Zem ūdens tie spēj sasniegt ievērojamu ātrumu. Nīlzirgi ūdenī tikpat kā nebarojas, bet tikai atpūšas, ūdensaugus tie ēd ļoti maz. Nīlzirgi tāpat kā citi pārnadži pamatā barojas ar zāli, kas aug ūdenstilpju krastos. Baroties tie dodas nakts laikā, lai izvairītos no saules staru iedarbības uz ādas. Barojoties tie pārvietojas pa krastu vairākus kilometrus prom no tās vietas, kur dienā ir atpūtušies. Reizēm nīlzirgi izbradā labības laukus. Pundurnīlzirgi ir mazāk sociāli kā nīlzirgi, un pamatā uzturas mežainos apvidos.
Musiqq

Vēsture

2009. gadā M. Ogļezņevs pameta grupu Device, pēc tam kopā ar E. Balceri dibināja grupu Musiqq.
Pirmais grupas radio singls ir "Klimata kontrole". Grupa guva panākumus ar 2009. gada nogalē izdoto dziesmu "Abrakadabra", kas ir ieguvusi vairākas balvas, tai skaitā uzvarēja 2009. gada Muzikālajā bankā. 2010. gadā sadarbībā ar ierakstu kompāniju "Mikrofona ieraksti" tika izdots debijas albums Šī ir tikai mūzika.
2011. gada Eirodziesmas pusfinālam kvalificējās Musiqq izpildītā dziesma "Angel in Disguise". Finālā grupa guva uzvaru, tā kļūstot par Latvijas pārstāvjiem 2011. gada Eirovīzijā Diseldorfā, Vācijā.
Eirovīzijas pusfinālā grupa ieņēma 17. vietu, tādējādi nekvalificējoties finālam.

Dalībnieki

M. Ogļezņevs ir bijušais grupas Device dalībnieks, ar ko tika izdoti 3 studijas albumi. Balceris ir vairāku starptautisku un nacionālo konkursu dalībnieks. Abi dziedātāji piedalījās TV3 šova Koru kari 1. sezonā Chilli vadītajā Liepājas sarkanajā korī.
Fonogrāfs

Fonogrāfs ir ierīce, ar kuru varēja ierakstīt un atskaņot skaņas. Tam bija ļoti neparocīgs svars — 150 kg. Fonogrāfu 1878. gada 19. februārī patentēja amerikāņu zinātnieks Tomass Alva Edisons. Šī ierīce sastāvēja no taurītes, ko nosedza plāna membrāna. Membrānu iesvārstīja taurītē ierunātās skaņas un kopā ar membrānu svārstījās adata, kas uz vara folijas uzklātajā vaska kārtiņā iezīmēja līkloču celiņu. Foliju kustināja rotējošs disks. Tad, kad šādā veidā "saglabātās" skaņas no jauna iesvārstīja adatu un membrānu, skaņu atkal varēja noklausīties.
4. autobusu maršruts (Jūrmala)

Maršruts

Bulduri — Slokas stacija autobusi kursē šādās ielās: Meža prospekts, Lienes iela, Jomas iela, Zigfrīda Meierovica prospekts, Dubultu prospekts, Mellužu prospekts, Asaru prospekts, Talsu šoseja, Skolas iela, Satiksmes iela, Tallinas iela.
Slokas stacija — Bulduri autobusi kursē šādās ielās: Tallinas iela, Tirzas iela, Skolas iela, Nometņu iela, Talsu šoseja, Asaru prospekts, Mellužu prospekts, Strēlnieku prospekts, Dubultu prospekts, Zigfrīda Meierovica prospekts, Jomas iela, Lienes iela, Meža prospekts, Dikļu iela, Edinburgas prospekts, Indras iela, Meža prospekts.

Vēsture

Padomju laikā 4. maršruta autobusi kursēja no Slokas autoostas, cauri Kauguriem, līdz Bulduru tirdzniecības centram (no rīta daži reisi Slokas virzienā brauca gar Slokas papīrfabriku). 20. gadsimta 90.-to gadu sākumā maršruts tika saīsināts un autobusi kursēja no Kauguriem līdz Dubultu stacijai. Pēc tam maršruts tika pagarināts līdz pilsētas domei Majoros, vēlāk līdz Bulduru tirdzniecības centram. 2013. gadā maršruts atkal tika pagarināts (atjaunots) arī Slokas virzienā un mūsdienās galapunkts ir pie Slokas stacijas.
Alfrēds Lielais

Biogrāfija

Dzimis tagadējās Anglijas dienvidos t.s. "Heptarhijas" laika beigu posmā kā Veseksas ķēniņa Ezelvulfa (Ethelwulf) jaunākais dēls. 871. gadā pēc sava brāļa Ezelreda I nāves kļuva par Veseksas ķēniņu. Šajā laikā Britānija pārdzīvoja nepārtrauktus dāņu vikingu uzbrukumus un sirojumus, kas no austrumu piekrastes spiedās arvien tālāk iekšzemē.
Sākotnēji Alfrēdam izdevās noslēgt ar dāņiem mieru. Bet tas turpinājās tikai piecus gadus - līdz 878. gadam, kad dāņi atjaunoja savus sirojumus. Tajā pat gadā Alfrēds savāca karaspēku un sakāva dāņus, ieņemot arī viņu cietoksni (vēsturnieki domā, ka tā bijusi Edingtona). Nākamos 14 gadus Alfrēds ziedoja savas valsts nostiprināšanai un attīstībai.
Kad Alfrēds jutās jau pietiekami nostiprinājis valsti, viņš sāka paplašināt tās robežas un 886. gadā ieņēma Londonas pilsētu. Drīz pēc tam viņu atzina par visu anglosakšu karali.
Tomēr cīņa ar dāņiem ar to vēl nebeidzās. Viņi 893. gadā atsāka plašu ofensīvu un cīņas turpinājās vairākus gadus pēc kārtas. Veseksas ķēniņvalsts tomēr bija jau pietiekami nostiprinājusies un dāņu uzbrukumus ne tikai izturēja, bet soli pa solim atņēma tiem visu Anglijas teritoriju, izņemot Nortumbrijas ķēniņvalsti, kas tika pievienota Anglijai tikai Edreda valdīšanas laikā 954. gadā.

Vēsturiskā nozīme

Arī citi anglosakšu ķēniņi aizstāvēja savas zemes pret vikingu iebrucējiem. Tomēr Alfrēds bija vienīgais, kas to darīja veiksmīgi. Tādēļ, ap viņu arvien vairāk sāka pulcēties citi vietējie valdnieki ar savu karaspēku. Ar to sākās Anglijas teritoriālā un politiskā apvienošanās.
Alfrēds bija ne tikai veiksmīgs militāro kampaņu organizētājs un vadītājs. Viņš savā valstī bija arī sistemātiskas izglītības iniciators. Būdams pats labi izglītots, viņš senangļu valodā pārtulkoja tā laika svarīgākos darbus vēsturē, filozofijā, jurisprudencē.
Ķūļciema pagasts

Upes

Dzedrupe, Mellupīte, Pelčupe, Pļavupe, Šķēde.

Vēsture

1945. gadā Mērsraga pagastā izveidoja Ķūļciema ciema padomi. 1951. gadā Ķūļciema ciemam pievienoja Dzedru ciemu, 1954. gadā — Mērsraga ciema kolhoza „Plēsums” teritoriju. 1963. gadā Ķūļciema ciema kolhoza „1 Maijs” teritoriju iekļāva Mērsraga ciemā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Talsu novadā.

Apdzīvotās vietas

Pagasta centrs atrodas Ķūļciemā. Citas lielākās apdzīvotās vietas ir Dzedri, Krievragciems un Jādekšas. Attālums no pagasta centra līdz novada centram Talsiem ir 32 km, tuvākā kaimiņu novada centram Mērsragam — 14 km, tuvāko kaimiņu pagastu centriem Vandzenei — 19 km, Laucienei — 20 km. Tuvākā dzelzceļa stacija Stende — 45 km, Mērsraga osta — 15 km.
Gordana Markoviča

Biogrāfija

No 1970. gadu beigām līdz 1990. gadu sākumam bijusi viena no Dienvidslāvijas vadošajām šahistēm. Divas reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos (1977, 1981). 1979. gadā Alikantē pirmo reizi piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā kopā ar savu tautieti Oliveru Prokopoviču dalījusi 13.-14. vietu. Vēlākajos gados vēl divas reizes bijusi starpzonu turnīru dalībniece. 1987. gada starpzonu turnīrā ieņēmusi 13. vietu, bet 1991. gadā šajā turnīrā palikusi 22. vietā. Pārstāvējusi Dienvidslāvijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 6 reizes (1978-1980, 1984-1990), un komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1988) medaļu. Par panākumiem turnīros FIDE 1979. gadā Markovičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Kopš 2000. gada šaha turnīros piedalās reti.

Personīgā dzīve

Markovičas māsa Katarina Blagojeviča ir šaha lielmeistare.
Atgāzene (stacija)

Vēsture

1928. gadā atvērtā tuvsatiksmes vilcienu pieturas punkta nosaukums līdz 1929. gadam bija Ģimnastikas iela. Pieturas punkta kods 10451 (pēc PSRS klasifikācijas).
2007. gadā stacijas ēka nodega, vēlāk tās vietā uzbūvēta cita neliela ēka.
Rūsiņš Rozīte

Biogrāfija

1961. gadā pabeidzis Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolu. Mākslas akadēmijā studēja grafiku. Ietekmējies no Edgara Iltnera, Jāņa Pauļuka un Borisa Bērziņa. Mākslas akadēmijas studiju laikā Rūsiņš Rozīte īpaši pētīja oforta tehnikas iespējas. 1966. gadā piedalījās 6. jauno mākslinieku darbu izstādē, papildinājis zināšanas Maskavā un Polijā. Mākslas akadēmiju Rūsiņš Rozīte absolvēja 1967. gadā ar diplomdarbu — piecu ofortu ciklu "Latviešu strēlnieki", iegūstot kvalifikāciju "mākslinieks stājgrafiķis — pedagogs". Akadēmijas laikā tapusi lielformāta glezna "Karnevāls", kuras izpildījumā Rozītem pārmesta pārmērīgi liela ietekmēšanās no Jāņa Pauļuka. Pēc augstskolas pabeigšanas turpināja strādāt akadēmijā kā pasniedzējs, mācot zīmēšanu vakara sagatavošanas kursos, kā arī dažādās vietās (piem., VEF un Rīgas elektropiederumu rūpnīcā) lasīja lekcijas par mākslas žanriem un mākslas teoriju. 1970. gadu sākumā apmeklējis radošo nometni Gurzufā. 1976. gadā apmeklēja Senežu, PSRS Mākslinieku savienības jaunrades namu Piemaskavā.
Akadēmijas mācību laikā aizsākto interesi par ofortu Rūsiņš Rozīte turpināja arī vēlāk, papildinot to ar linogriezumu, kas ļauj attīstīt ģeometrisku līniju formas. Strādājis grāmatu noformēšanā un plakātu žanrā, tomēr neviens Rozītes plakāts nav saglabājies līdz mūsdienām. Strādājis J. Raiņa Akadēmiskajā dailes teātrī, veidojot drosmīgi eksperimentālu scenogrāfiju tādām izrādēm, kā, piem., Mati Unta „Kāda būsi, mana pasaule?”, Paula Putniņa „Kā dalīt zelta dievieti?” un Gunāra Priedes „Otīlija un viņas bērnu bērni”.
1969. gadā uzņemts LPSR Mākslinieku savienības grafikas sekcijā.
Glezniecībā Rūsiņu Rozīti raksturo centieni izslēgt jebkādas nevajadzīgas līnijas, studēt krāsu un formu iespējas, nereti veidojot abstraktus darbus. Rozīte bija viens no pirmajiem, kas pētīja ciparu formas.
Rūsiņa Rozītes dzīves pēdējos gadus aizēnoja smags alkoholisms. Rozīte gāja bojā negadījumā 35 gadu vecumā.

Izstādes

Pirmā Rūsiņa Rozītes personālizstāde notika 1969. gadā Dailes teātra telpās. Izstādi veidoja 11 eļļas gleznas, to starpā nosacīts cikls "Mākslinieka klusā daba", "Literāta klusā daba" un "Matemātiķa klusā daba" (šo ciklu papildināja arī jauktā tehnikā veidotā, bet izstādē neiekļautā "Vēsturnieka klusā daba").
1973. gadā Rīgas Traumatoloģijas un ortopēdijas zinātniski pētnieciskajā institūtā notika Rūsiņa Rozītes otrā personālizstāde.
1974. gada izstādē "Rudens" izstādīta glezna "Ziemas nakts"
No 1981. gada 26. novembra līdz 27. decembrim Mākslinieku namā tika sarīkota Rozītes piemiņas izstāde, kā arī iznāca mākslas zinātnieces Ingrīdas Burānes sastādīts katalogs.
2010. gadā "Rīgas Mākslas telpā" izstādē "UN CITI virzieni, meklējumi, mākslinieki Latvijā 1960-1984" tika izstādīta Rozītes glezna "Literāta klusā daba" (1968).
2013. gadā galerijā "Pegazs" tika rīkota viņa 70 gadu jubilejai veltīta izstāde "Ikars"; šajā gadā izstāde rīkota arī Ikšķiles novada pašvaldībā.
Lielākā daļa Rūsiņa Rozītes darbu atrodas privātkolekcijās, tomēr tie iekļauti arī Latvijas Nacionālā Mākslas muzeja, Latvijas Mākslinieku savienības un Latvijas Mākslas akadēmijas fondos.
Repšes Ministru kabinets

Einara Repšes vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no 2002. gada 7. novembra līdz 2004. gada 9. martam.
Windows 7

Galvenās funkcijas

Šajā operētājsistēmā realizēts atbalsts Unicode 5.1. Meklēšanas panelis Instant Search tagad atpazīst vairāk valodas.
Šai operētājsistēmai ir atbalsts ar Multi-Touch. Visas operētājsistēmas versijas ietver 50 jaunus fontus. Esošie fonti tika pārveidoti, lai pareizi atveidotu visas rakstzīmes.
Apaļmutnieki

Ekoloģija

Dzīvo jūrās, upju deltu rajonos un upēs. Peld čūskveidīgi, izlokot visu ķermeni. Vairums sugu ir savdabīgi parazīti un plēsēji; tie piesūcas pie ūdensdzīvniekiem, galvenokārt pie zivīm. Uzturā lieto arī beigtas zivis. Dzīves ciklā veic ar nārstu saistītas migrācijas.
Antarktīdas pussala

Antarktīdas pussala (angļu: Antarctic Peninsula, spāņu: Península Antártica) ir vistālāk uz ziemeļiem izvirzītā Antarktīdas kontinenta daļa. Tās garums ir ap 1350 km, platums — līdz 500 km. Galējais ziemeļu punkts Praimheds ir arī galējais Antarktīdas kontinentālās daļas punkts. Pussalas dienvidu robeža nosacīti tiek vilkta no Ridberga pussalas Belinshauzena jūras dienvidu piekrastē līdz Evansa ledus straumes pamatnes līnijai pie Ronnes šelfa ledaja rietumu malas. Līdz 2009. gadam par pussalas dienvidu robežu tika uzskatīta līnija no Adamsa raga pie Ronnes šelfa ledāja frontes rietumu malas līdz punktam iepretī Eklunda salai pie Džordža VI šauruma dienvidu gala. Dienvidos pussala robežojas ar Elsvērta Zemi. Pussalu austrumos apskalo Vedela jūra, rietumos — Belinshauzena jūra. Ziemeļos Brensfīlda šaurums pussalu atdala no Dienvidšetlendas salām. Augstākais punkts ir 3050 m augstais Džeksona kalns pussalas vidusdaļā. Krasta līnija stipri izrobota ar daudziem līčiem un fjordiem. Piekrastē daudz salu; daļu no piekrastes klāj šelfa ledāji.

Atklāšana un nosaukumi

Pussalas piekraste tika atklāta 1820. gadā 27. janvārī. Pirmatklājēji bija Krievijas Kara flotes ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā. Trīs dienas vēlāk, 30. janvārī, pussalas ziemeļu daļu nokartēja Edvarda Brensfīlda un Viljama Smita britu ekspedīcija apvidū, kas tagad tiek saukts par Triniti pussalu. Pirmais cilvēks, kas spēris kāju Antarktīdas kontinentā, iespējams, ir amerikāņu roņu mednieks Džons Deiviss 1831. gada 7. februārī, bet tā laika roņu mednieku kuģu grāmatas ir ar zemu ticamību, jo maršruti tika šifrēti, lai pasargātu jaunatklātos medību apgabalus no konkurentiem.
1832. gadā pussalas piekrasti pētīja angļu kuģotājs Džons Bisko un to nosauca par Greiema Zemi par godu tā laika Admiralitātes pirmajam lordam seram Džeimsam Greiemam (Sir James R. G. Graham). Amerikāņu avotos pussala tika dēvēta par Pālmera Zemi vai Pālmera pussalu par godu roņu medniekam Natenjelam Pālmeram, kura kuģis Hero 1820. gada 17. novembrī bija trešais (un pirmais amerikāņu), kas sasniedza Antarktīdu. Čīliešu avotos pussala tiek saukta par O’Higinsa Zemi (Tierra de O'Higgins) par godu Čīles neatkarības cīņu varonim Bernardo O'Higinsam. Argentīniešu avotos — Sanmartina Zemi (Tierra de San Martín) par godu argentīniešu neatkarības cīņu militārajam līderim Hosē de Sanmartinam.
1964. gadā tika panākta vienošanās starp ASV Antarktikas nosaukumu pārraudzības komisiju (ACAN) un Apvienotās Karalistes Antarktikas vietvārdu komisiju, pussalai piešķirot starptautisko nosaukumu Antarktīdas pussala, Greiema Zemes nosaukumu saglabājot tās ziemeļu daļai un Pālmera Zemes — dienvidu daļai.

Izpēte

Antarktīdas pussala ietilpst triju valstu teritoriālajās pretenzijās, kas šajā teritorijā pārklājas: Čīles Antarktiskā teritorija, Argentīnas Antarktīda un Britu Antarktiskā teritorija. Pussalā (neskaitot piekrastes salas) atrodas 3 vissezonas (Argentīnas Esperansa un Sanmartina, Čīles Henerala Bernardo Ohiginsa) un 4 vasaras polārstacijas.
Tūlijs

Atrašanās dabā

Tūlijs ir reti sastopams ķīmiskais elements. Dabā sastopams tikai tūlija-169 izotops. Tas atrodams tādos minerālos kā bastnezītā, monacītā, loparītā, ortītā un ksenotīmā.

Izotopi

Dabā ir sastopams tikai viens tūlija izotops. Tas ir tūlijs–169, un ir stabils. Mākslīgi ir iegūti tūlija izotopi, kuru masas skaitlis ir no  144 līdz 179. Visstabilākais no tiem ir tūlijs–171, kura pussabrukšanas periods ir 1,92 gadi.

Vēsture

Tūliju 1879. gadā Upsālā atklāja zviedru ķīmiķis Pērs Teodors Klēvs (Per Teodor Cleve), izdalot to no gadolinīta oksīda — minerāla, kas satur šo elementu. Elementa nosaukums ir radies no Tūlas nosaukuma. Tāds viduslaikos bija nosaukums vistālāk esošajām zemēm Eiropas ziemeļos. Lai gan pats Klēvs bija no Zviedrijas, uzskata, ka Tūla varētu būt mītiska zeme, visticamāk, mūsdienu Norvēģijā.
LMT Virslīgas 2010. gada sezonas spēles

Pārspēles par vietu LMT Virslīgā

Sakarā ar to, ka FC Tranzit atsaucis savu dalību Virslīgā un atteicās no pārspēlēm, kā 9. vietas ieguvējs LMT Virslīgā, tad 2. vietas ieguvējs Pirmajā līgā — FC Jūrmala automātiski ieguva vietu Virslīgā nākamajā sezonā.
Latvijas Sporta muzejs

Vēsture

Sporta muzeja izveides doma radās jau 20. gadsimta 30. gados, kad cirka atlēts Kārlis Vītoliņš nodeva savus sporta apbalvojumus Voldemāram Šmidbergam. 1974. gadā Šmidbergs atdāvināja savu kolekciju valstij. 1985. gadā tika nolemts par sporta muzeja izveidi, kas tika atklāts 1990. gada 1. janvārī. 1992. gada februārī muzejs ievācās nesen restaurētā Vecrīgas ēku kompleksā. Kopš 2001. gada muzejs atrodas Alksnāja ielā 9.
Latvijas Sporta muzejā apskatāmas medaļas, kausi, apbalvojumi, dokumenti, programmas, fotogrāfijas, afišas, plakati, albumi, sporta inventārs un drēbes, sporta atribūtika, audio un video materiāli un periodiskie izdevumi.
Stara Tura

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1392. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums bija Otura (ungāru: Ótura). Pilsēta 19. gadsimta beigās kļuva par atturības kustības Modrý kríž ("Zilais krusts") centru. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (97,4 %). Pēc reliģiskās piederības - luterāņi (45,5 %), katoļi (27,3 %), nereliģiozi (23,6 %). Pretēji daudzām citām Slovākijas pilsētām iedzīvotāju lielākā reliģiskā kopiena Stara Turā ir luterāņi.
42. šaha olimpiāde

42. šaha olimpiāde notieka no 2016. gada 2. septembra līdz 13. septembrim Azerbaidžānas galvaspilsētā Baku.

Vispārīgs apskats

Olimpiādē piedalījās 175 vīriešu komandas un  140 sieviešu komandas. 
Spēles reglaments: Šveices sistēma 11 kārtās. Apdomas laiks: katram spēlētājam 90 minūtes 40 gājieniem un turpinājumā 30 minūtes līdz partijas beigām ar 30 sekunžu pieskaitījumu katram partijā izdarītam gājienam sākot ar pirmo. Pēc 5. kārtas sekoja atpūtas diena. 
Vērtējums: Par komandas uzvaru tā ieguva divus punktus, par neizšķirtu (2:2) vienu punktu. Turnīra noslēgumā augstāku vietu ieguva komanda, kura bija guvusi 11 kārtās vairāk punktu (KP). Pie vienādiem rādītājiem, vietas noteikšanai lietoja Zonneborna-Bergera punktu summu (ZBP). Ja arī tā izrādījās vienāda, tad bija jāizšķir partijās iegūtai punktu summai (PP).

Nonas Gaprindašvili balva

Nonas Gaprindašvili vārdā nosaukto balvu saņem tās valsts šahisti, kas ieguvuši visvairāk punktu abu tās komandu (vīriešu un sieviešu) maču punktu kopsummā. Ar 37 (20+17) punktiem labākie bija un balvu saņēma Ukrainas šahisti.
Limbaži

Nosaukuma izcelsme

10.—12. gadsimtā mūsdienu Limbažu vietā atradusies līvu pils Lembsele vai Lemesele, kas nozīmējis "plaša sala mežainā purvā." Šajā laikā Ziemeļvidzeme tiešām bija klāta ar bieziem mežiem un purviem. Izskaņa "-aži" (kā Pabaži, Allaži, Ainaži, Ropaži u.c.) ir raksturīga pārlatviskoto līvu apvidiem Vidzemē. Kopš viduslaikiem Limbažu pils un pilsētas nosaukums vāciski bijis Lemsal.
Toties pēc tautas nostāstiem 17. gadsimtā kāds zviedru mācītājs nejauši izdzirdētos vārdus "Limba" un "āži", salicis kopā, domādams ar to vietas nosaukumu, un tā esot cēlies pilsētas pašreizējais nosaukums Limbaži.

Ģeogrāfiskais novietojums

Limbažu apkārtne ir samērā līdzena un auglīga platforma ar lēzeniem reljefa viļņiem, uz kuru mugurām mālaina zeme. Lēzenās ieplakas starp reljefa viļņiem un dziļās glaciālās renes, kur tagad ezeri, atvieglina ūdeņu noteku no reljefa viļņu mugurām.
Uz rietumiem no Limbažiem atrodas Metsepoles līdzenums, bet uz austrumiem Idumejas augstienes Limbažu viļņotais līdzenums.

Mūsdienas

Mūsdienās Limbažu dzīve pārsvarā ir saistīta ar lauksaimniecību un pārtikas pārstrādi. Lauksaimniecībā izmantojamās zemes Limbažu rajonā sastāda gandrīz trešdaļu no kopējās rajona zemes platības. Attīstās arī mežsaimniecība un kokapstrāde un citas apstrādes rūpniecības nozares.