Pirmais pasaules karš Latvijā

Pirmais pasaules karš Latviju skāra jau kara sākumā 1914. gadā, kad daudzi latvieši tika mobilizēti Krievijas impērijas armijā. Lielākā daļa tika nosūtīti uz Austrumprūsiju, kur krievi cieta militāru neveiksmi. Daudzi latviešu karavīri krita pie Mazūrijas ezeriem Austrumprūsijā un Augustovas mežos Polijā. Precīzu ziņu par kritušo latviešu skaitu nav, bet to skaits varētu būt ap 25 000. No latviešu ierindniekiem sastāvēja 20. armijas korpuss un citas cara armijas daļas un tie bija vislielākie latviešu karavīru zaudējumi Pirmajā pasaules karā.
1915. gada pavasarī un vasarā Vācijas impērijas armija veiktās Kurzemes ofensīvas laikā okupēja gandrīz visu Kurzemes guberņas teritoriju, taču tika apturēta kaujās pie Rīgas un Daugavpils. Turpmākos divus gadus frontes līnija gandrīz nemainījās līdz Rīgas operācijai, kad 1917. gada 3. septembrī Vācijas karaspēkam izdevās ieņemt Rīgu. 1918. gada sākumā vācieši okupēja visu Latvijas teritoriju. Īsi pirms kara beigām okupētajā Latvijas un Igaunijas teritorijā vācieši nodibināja Apvienoto Baltijas hercogisti.

Karš 1916. gadā

1916. gada februārī sākās Verdenas kauja Francijā, Sabiedrotie vērsās pie Krievijas impērijas armijas vadības ar lūgumu piesaistīt pēc iespējas lielākus vācu spēkus Austrumu frontē. Galvenais Krievijas armijas trieciens bija paredzēts Naroča ezera apkārtnē, tā atbalstam bija paredzēti arī vairāki uzbrukumi Latvijas teritorijā pie Daugavpils un Ķekavas, kuri novērstu pretinieka uzmanību.
Strēlniekiem Ķekavas kaujas laikā izdevās pārraut vācu fronti, bet krievu pulku neveiksmju dēļ tālāki uzbrukumi nenotika. Jau šajā kaujā parādījās komandiera Radko Dmitrijeva neizlēmība un neprasme vadīt vīrus, kas vēl jo labāk parādījās Ziemassvētku kaujās.

Nāves salas aizstāvēšana

1916. gada vasarā un rudenī strēlnieki cīnījās tā dēvētajā „Nāves salā”, kas bija 3 km gara un 2 km dziļa nocietināju pozīcija Daugavas kreisajā krastā pretī Ikšķilei. No trim pusēm to apņēma vācieši , bet no ceturtās — Daugava. Krievi šo pozīciju vēlējās nosargāt, jo no turienes bija izdevīgi uzbrukt vācu frontei. „Nāves salā” pirmo reizi kaujās Latvijas teritorijā tika izmantots indīgu gāzu uzbrukums. Rezultātā ar ļoti lieliem karavīru zaudējumiem strēlniekiem izdevās nosargāt „Nāves salu”, tomēr Krievijas armija nekad neizmantoja šo pozīciju uzbrukumam.
1924. gadā „Nāves salā” tika uzcelts piemineklis kritušajiem strēlniekiem. Pēc Rīgas HES uzcelšanas pie Salaspils tika appludināta lielākā daļa cīņu vietu, tādējādi „Nāves sala”, kas sākotnēji bija tikai upes ieloks, kļuva par īstu salu.

Latvija 1917. gadā

Pēc asiņainajām ziemas kaujām latviešu pulki skaitliski atjaunojās — atgriezās ievainotie, kā arī nāca klāt strēlnieki no rezerves pulka. Krievijā bija notikusi Februāra revolūcija (martā) un cara varas vietā izveidojās Pagaidu valdība. Latvijā dibinājās jaunas partijas, veidojās jaunas pašvaldības.
1917. gada 27. martā latviešu strēlnieku pulku delegāti pulcējās kongresā, kurā ievēlēja Latviešu strēlnieku pulku apvienotās padomes izpildu komiteju, ko dēvēja par Iskolastrelu. Tajā vairākumā bija boļševistiski noskaņotie strēlnieki, kuru lozungs bija „Nost ar karu!” Kara izbeigšanai viņi aicināja brāļoties ar vāciešiem. Latviešu pulkos izrēķināšanās ar virsniekiem nenotika.
1917. g. augusta beigās Rīgas frontē esošās sabrāļojušās vācu vienības tika nomainītas, lai sāktu jaunu uzbrukumu. Vācu armija draudēja aplenkt Rīgu, dezorganizētais krievu karaspēks atkāpās un to vietā sūtīja latviešu strēlniekus.
1917. gada 1. un 2. septembrī notika kauja pie Mazās Juglas.

Pilnīga Latvijas okupācija 1918. gadā

Pēc Brestļitovskas miera sarunu izgāšanās 1918. gada 16. februārī Vācijas armijas vadība paziņoja, ka 17. februārī pamiers tiks pārtraukts. Militārās operācijas "Dūres sitiens" (Operation Faustschlag) laikā vācu armija bez nopietnas pretestības pa dzelzceļa līnijām ātri virzījās uz priekšu. 18. februārī Vācijas karaspēks ieņēma Daugavpili un turpināja uzbrukumu Pleskavas virzienā. Jau 19. februārī Ļeņins vācu pusei lika steigšus piedāvāt slēgt miera līgumu uz jebkādiem nosacījumiem, jo Krievijai "vairs nav armijas. Vācieši no Rīgas uzbrūk visā frontē."
Okupēto Rīgu apjoza dzeloņstiepļu aizžogojumi, bija spēkā komandantstunda un totāla personu kontrole. Iedzīvotājiem atņēma vara un misiņa priekšmetus, velosipēdus, tālruņus u.c. elektriskos aparātus, siltās drēbes, vilnas un papīra krājumus. Veikalos tirgoja vairs tikai zirga gaļu, bet maizi cepa no surogātiem. Par okupācijas režīma kritiku draudēja bargi sodi. Varas iestādes sistemātiski apcietināja visus aizdomās par lielinieciskumu turētos, dezertējušos latviešu strēlniekus u.c. aizdomīgas personas. 21. jūnijā aizliedza presē un citur publiski lietot Latvijas nosaukumu, nebija atļauta sarkanbaltsarkanā karoga izmantošana.
1918. gada 27. augustā Berlīnē tika parakstīta Vācijas—Krievijas vienošanās par Krievijas atteikšanos no Igaunijas un Vidzemes provincēm. tajā pašā dienā okupētās Baltijas provinces apvienoja vienotā "Baltijas zemju militārpārvaldē" (Militärverwaltung der baltischen Lande).
1918. gada 12. aprīlī vācbaltiešu aristokrātu izveidotā Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotā Zemes padome (Der Vereinigte Landesrat für Livland, Estland, Ösel und Riga) nolēma izveidot "Baltijas hercogisti" un lūgt Vācijas ķeizaram ņemt to savā protektorātā. Kā alternatīva bija paredzēta kopējas Baltijas valsts izveide personālūnijā ar Prūsiju.
Nolēma likvidēt Baltijas guberņas un izveidot 7 kantonus: trīs igauņu (Igaunijas, Ziemeļlīvzemes un salu) un četrus latviešu (Vidzemes jeb Dienvidlīvzemes, Rīgas, Kurzemes un Latgales).
Vācijas ķeizars atzina Apvienotās Baltijas hercogistes suverenitāti tikai 1918. gada 22. septembrī, bet pati Baltijas valsts tika proklamēta Rīgā 1918. gada 5. novembrī. Hercoga kronis tika piedāvāts Mēklenburgas hercogs Ādolfam Frīdriham, bet līdz viņa atbraukšanai tika nodibināta Reģentu padome desmit cilvēku sastāvā, ko vadīja Vidzemes landmaršals Ādolfs Pilars fon Pilhavs (Adolf Pilar von Pilchau) kā valsts pārvaldnieks (Reichsverweser).

Pirmā pasaules kara zaudējumi Latvijā

1920. gadā veiktie apsekojumi liecināja, ka no 499 Latvijas pagastiem karadarbība bija skārusi 283 jeb 56,7% pagastu. Visvairāk nopostīto ēku bija Jaunjelgavas, Rīgas, Ilūkstes, Bauskas un Jelgavas apriņķī. Latvijā pilnīgi nopostītas bija 86,7 tūkst. jeb 10,5% ēku. Kara laikā 1/4 aramzemes tika aizlaista, liela daļa bija aizaugusi un kļuvusi lauksaimniecībai nederīga. Lopkopība bija pilnīgi iznīcināta. Pilsētās rūpnīcu evakuācijas dēļ fabriku un rūpnīcu korpusi stāvēja tukši. Arī tilti bija sapostīti, gandrīz visi tirdzniecības kuģi nogremdēti, ieejas ostās aizsprostotas un dzelzceļš nedarbojās.
Aktīvā karadarbība un evakuācija Latvijas teritorijā bija nodarījusi milzīgus zaudējumus latviešu tautai un līdz tam nepieredzētu postu zemei. Kara rezultātā iedzīvotāju skaits bija samazinājies no 2,55 milj. 1914. gadā līdz 1,3 milj. 1918. gadā (gandrīz puse iedzīvotāju). Latviešu skaits kara gados bija samazinājies par ~250—300 tūkst. cilvēku (t.sk. vīrieši par ~180 tūkst.). Daudzi tūkstoši krita kaujās (Ziemassvētku kaujas, Nāves sala; Juglas kauja), tika ievainoti vai sakropļoti. ~760 tūkst. cilvēku, pārsvarā kurzemnieki, bija spiesti atstāt savas mājas un kļūt par bēgļiem. Kara laikā katastrofāli samazinājās dzimstība, daudz dzīvību paņēma arī postošā gripas epidēmija, kas no armijas pārsviedās uz civiliedzīvotājiem. Milzīgie cilvēku zaudējumi un izpostītā saimniecība bija tik smags trieciens latviešu tautai, ka tika apdraudēta tās turpmākā pastāvēšana.