Edgars Imants Siliņš

Biogrāfija un zinātniskā darbība

Dzimis Rīgas apriņķa Līgatnes pagasta "Veclapsās" kā ceturtais bērns turīgu zemnieku ģimenē. Skolas laikā interesējies vairāk par literatūru un vēsturi, nekā par dabaszinātnēm. Izglītību neļāva turpināt karš un mātes nāve 1943. gadā, bet 1947. gadā Edgars Siliņš iestājies Latvijas Valsts Universitātes Ķīmijas fakultātē, vidusskolas eksāmenus nokārtojis kā neklātnieks. Izvēli par labu dabaszinātnēm noteica apziņa, ka padomju valstī darbība humanitāro zinātņu jomā bija pakārtota valsts ideoloģijas prasībām. Taču 1949. gada represiju laikā Edgars Siliņš bija spiests atstāt arī ķīmijas studijas savas šķiriskās izcelsmes dēļ. Kopš tā laika 14 gadus nostrādājis par laborantu, no tiem pēdējos divpadsmit – Rīgas Elektromašīnbūves rūpnīcas (RER) Centrālajā laboratorijā. Tajā E. Siliņš beidzot varēja nopietni pievērsties zinātniskajai darbībai, pārsvarā atomu spektroskopijas jomā. 1958. gadā viņš bija uzstājies X Vissavienības spektroskopijas konferencē Ļvovā ar diviem ziņojumiem. Kopumā, darbojoties RER, Edgars Imants Siliņš ir publicējis 26 zinātniskus un tehniskus rakstus atomu un molekulu spektroskopijā, kā arī 16 publikācijas tehnikā un tehnoloģijā. Te E. Siliņš arī uzsācis sadarbību ar ilggadējo līdzstrādnieku O. Vilīti. N. Hruščova "atkušņa" laikā 1957. gadā iestājies un 1961. gadā ar izcilību absolvējis Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultāti. 1962. gadā iestājies neklātienes aspirantūrā S. Vavilova Ļeņingradas Valsts Optiskajā institūtā, un 1965. gada jūnijā aizstāvējis tur zinātņu kandidāta disertāciju par plazmas un kontakta izlādes polaritātes ietekmi uz metālu atomu emisijas spektriem (vadītājs K. Taganovs).
1963. gadā akadēmiķis Solomons Hillers ierosināja Rīgā izveidot apvienotu fiziķu un ķīmiķu grupu organisko savienojumu elektrofizikālo īpašību pētīšanai, par kuras vadītāju tika izvēlēts Edgars Imants Siliņš. Laikā no 1963. līdz 1967. gadam viņš bijis līdzstrādnieks Latvijas Valsts Universitātes Pusvadītāju fizikas problēmu laboratorijā, savukārt 1967. gadā kļuvis par Latvijas Zinātņu akadēmijas Fizikālās enerģētikas institūta Organisko pusvadītāju fizikas laboratorijas (vēlāk — Organisko cietvielu fizikas un molekulārās elektronikas laboratorijas) vadītāju. Laikā līdz 1975. gadam tika izstrādāts jauns modelis saķeršanas centru fizikālās dabas aprakstam organiskajos molekulārajos kristālos; šā perioda nozīmīgākā publikācija (Scopus citējamība 71) iezīmēja E. I. Siliņa sadarbības sākumu ar Ņūjorkas Universitātes profesoru Martinu Poupu un Japānas Nacionālā Dabaszinātņu institūta profesoru Hiroo Inokuči, vēlāk ar Plzeņas Universitātes profesoru Staņislavu Nešpureku.
Vēlāk Edgars Siliņš nodarbojās ar organiskās cietvielu enerģētikas problēmām, pierādot, ka molekulārajām cietvielām nav pielietojama klasiskā zonu teorija. Tika arī radīts uzlabots fenomenoloģiskais modelis šo īpatnību aprakstam. 1979. gadā Edgars Imants Siliņš aizstāvējis doktora (Dr. habil. phys.) disertāciju par šo tematiku. Monogrāfijas, kas bija disertācijas bāze, pārstrādātais izdevums nākamajā gadā tika izdots Rietumvācijā ar nosaukumu Organic Molecular Crystals, Their Electronic States. Šis ir biežāk citētais latviešu zinātnieku darbs (2017. gada jūnijā 218 atsauces) un pats Siliņš ir visbiežāk citētais latviešu zinātnieks. 1980. gadu sākumā E. Siliņš bija koncentrējies uz lādiņnesēju fotoģenerēšanas pētījumiem. 1985. gadā E. Siliņš ir publicējis molekulārā polarona modeli, kas apraksta režģa polarizācijas ietekmi uz lādiņnesēju kustību; ar līdzstrādniekiem Andreju Jurģi un Guntu Šlihtu izstrādājis modificēto Sano—Mozumdera modeli lādiņnesēju pārneses aprakstam. Notikusi arī plaša sadarbība ar RPI (tagad RTU) ķīmiķiem profesora Ojāra Neilanda vadībā un LOSI ķīmiķiem akadēmiķa Jāņa Freimaņa vadībā. Kopumā E. Siliņš ir publicējis vairāk nekā 200 zinātniskos rakstus un pārskata referātus, kā arī sarakstījis sešas monogrāfijas, bijis Amerikas fiziķu biedrības, kā arī vairāku citu starptautisko organizāciju loceklis. Scopus citējamība E. I. Siliņam ir 710, Hirša indekss — 15.
1984. gadā saņēmis LZA Mstislava Keldiša prēmiju, 1997. gadā — Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu par "jauna zinātniska virziena un skolas izveidošanu organiskajā cietvielu fizikā un ieguldījumu Latvijas zinātnes organizatoriskajā darbībā". Kopš 1992. gada E. Siliņš bija Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis.
Edgars Imants Siliņš miris 1998. gada 26. maijā, apglabāts Līgatnes kapos. 1998. gadā tikusi nodibināta Latvijas Zinātņu akadēmijas Edgara Siliņa balva fizikā. 2004. gadā pie Fizikālās enerģētikas institūta Rīgā, Aizkraukles ielā 21, ir atklāts tēlnieku Jura un Zigrīdas Rapu piemineklis Edgaram Imantam Siliņam.

Dzīves pārliecības un darbs zinātnes filozofijā

Edgars Imants Siliņš bija daudz interesējies par austrumu filozofiju (daoismu, dzenbudismu), kā arī Japānas kultūru. Atzinīgi vērtēja Nilsa Bora darbus zinātnes filozofijas jautājumos, kā arī nīderlandiešu grafiķa Morisa Ešera darbus. Pēc E. Siliņa nāves 1999. gadā izdevniecībā Jumava nāca klajā viņa darbs zinātnes filozofijā "Lielo patiesību meklējumi".