google/wiki40b huggingface dataset:
Leģenda

Leģenda (latīņu: legenda — ‘lasītais’) ir fokloras un literatūras žanrs, kas galvenokārt ir dzejisks izdomāts teiksmains, fantastisks nostāsts par kādu neparastu vietu, personu vai vēsturisku notikumu. Mūsdienu literatūrā - sacerējums, kam raksturīga izdoma, fantastika, heroika. Leģendās parasti tiek stāstīts par notikumiem senos laikos. Tajās figurē varoņi, kuriem nereti ir kādas pārdabiskas spējas. Notikumi parasti ir pārspīlēti, tajos ir daudz izdomājumu. Šī iemesla dēļ zinātnieki, īpaši vēsturnieki, neuztver leģendas par nopietnām vēsturiskajām liecībām, tajā pašā laikā nenoliedzot, ka daļa no leģendas varētu balstīties uz patiesiem notikumiem.
Elizabete Bousa-Laiona

Bērnības gadi

Elizabete Anglela Mārgreta Bousa-Laiona bija jaunākā meita un devītā no desmit Klaudija Džordža Bousa-Laiona bērniem un viņa sievas Secīlijas Ninas Kavendišas-Bentinksas. Viņas mātes izcelsme bija no britu premjerministra — Viljama Kevendiša-Bentinksa, trešā Portlendas hercoga un Indijas ģenerālgubernatora — Ričarda Veleslija, kas bija vecākais brālis citam premjerministram, Artūram Velslejam, pirmajam Velingtonas hercogam. Viņas dzimšanas vieta paliek nenoteikta, bet saskaņā ar sabiedrības viedokli viņa dzima viņas vecāku mājā — Vestminsterā vai arī ātrās palīdzības karietē pa ceļam uz slimnīcu. Citas dzimšanas vietas iespējas iekļauj Forbsu māju, Londonā, viņas mātes vecmātes, misis Skotas, mājā. Viņas dzimšana bija reģistrēta Hitčinā, Hertfordšīrā, netālu no Stratmoras lauku mājas, kas arī minēta kā viņas dzimšanas vieta Tautas skaitīšanas laikā. Viņa bija kristīta 1900.gada 23. septembrī, vietējā draudzē un viņas krustvecāki bija arī viņas tēva tante — lēdija Mauda Bovesa-Liona un māsīca misis Artūra Džeimsa. 1911. gada tautas skaitīšanas laikā viņa dzīvoja Hitčinā, bet viņa nebija reģistrēta kā dzīvojusi tur.

Viņa pavadīja savu bērnību Sv. Paula Valdenā un Glamisas pilī, no grāfa mantotā mājā, Skotijā. Viņu izglītoja mājskolotāja līdz astoņu gadu vecumam. Elizabete mīlēja lauku sporta veidus — ponijus un suņus. Kad viņa sāka mācīties Londonā, viņa pārsteidza savus skolotājus ar viedi iesāktu eseju. Tā sākās ar diviem grieķu vārdiem no enophon's Anabasis. Viņas mīļākie priekšmeti bija literatūra un Svētie raksti. Pēc atgriešanās mājmācībā pie Vācijas ebrejietes mājskolotājas, Kates Kubleres, viņa nokārtoja Oksfordas pārbaudījumus ar izcilību 13 gadu vecumā. Viņas 14. dzimšanas dienā Lielbritānija pieteica karu Vācijai. Četri viņas brāļi dienēja armijā. Viņas vecākais brālis, fergus, Black Watch pulka virsnieks mira Losas kaujā 1915.gadā. Vēl viens brālis, Maikls, bija izziņots kā pazudis kaujā 1917.gada 28. aprīlī. Trīs nedēļas vēlāk ģimene atklāja, ka viņš bija sagūstīts pēc tam, kad tika ievainots. Viņš palika kara gūstekņu nometnē līdz kara beigām.
Endera spēle (filma)

Sižets

Netālā nākotnē cilvēcei uzbrūk naidīga citplanētiešu rase — Formics (no latīņu: formica — skudra) — milzīgi, skudrām līdzīgi radījumi, nogalinot miljoniem cilvēku uz Zemes. Pirmo ienaidnieku uzbrukumu izdevās apturēt, pateicoties Meizeram Rekhemam (Bens Kingslijs), kurš taranēja citplanētiešu karalienes kuģi.
Lai sagatavotu virsniekus, kuri vadīs nākamo uzbrukumu ienaidnieku planētai, valdība izvēlas īpaši apdāvinātus bērnus mācībām prestižajā Kaujas skolā. Sešus gadus vecais Enders Vigins (Eisa Baterfīlds), kautrīgs, bet ļoti apdāvināts zēns ir trešais bērns ģimenē. Viņa vecākais brālis Pīters Kaujas skolai neder, jo ir pārāk nežēlīgs, bet viņa māsa Valentīna — gluži pretēji — ir pārāk maiga. Kaujas skolas vadītājs pulkvedis Grafs (Harisons Fords) uzskata, ka Enders ir tas, kas vadīs visas armijas uzbrukumu. Viņš Enderam dod izredzētā statusu, un tas ir spiests ātrāk progresēt apmācībās un iegūt citu kursantu uzticību.
Pēc Kaujas skolas beigšanas Enders tiek nosūtīts uz Komandieru skolu, kur par viņa skolotāju kļūst Meizers Rekhems. Endera apmācība notiek interaktīvu datorspēļu veidā — viņš vada kosmosa kuģus, kas cīnās ar Formics. Enders ir armijas virspavēlnieks, un virsnieki ir viņa draugi no Kaujas skolas. Eksāmena laikā Enders iznīcina Formics planētu un pēc tam uzzina, ka eksāmens īstenībā bijis īsta cīņa, un viņš ir uzvarējis karā. Taču Enders uzskata, ka Formics nav gribējuši Zemei uzbrukt atkārtoti un vēlējušies sarunas, nevis cīņu. Viņš atrod kokonu, kurā atrodas Formics karalienes kūniņa, un jau kā admirālis dodas Visumā tai meklēt jaunas mājas.
Tunisijas administratīvais iedalījums

Tunisijas administratīvo iedalījumu veido 24 vilājas (wilayah). Vilāji sīkāk iedalās 264 distriktos (mutamadiyat), savukārt distrikti sīkāk tiek iedalīti municipalitātēs (shaykhats)  un sektoros (imadats)
Jānis Puriņš (1889—1944)

Dzīvesgājums

Dzimis 1889. gada 25. aprīlī Mārsnēnu pagasta "Sakaiņos" lauksaimnieka Jāņa Puriņa ģimenē. Mācījās Raunas draudzes skolā un Valmieras pilsētas skolā. 1910. gada novembrī viņu iesauca Krievijas impērijas armijā, dienēja Cēsu kara apriņķa priekšnieka pārvaldē, pēc tam Viļņas kara apgabala intendantūrā. Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā pārcelts uz 173., vēlāk 3. rezerves pulku Toropecā un Pēterhofā. No 1916. gada oktobra līdz 1917. gada februārim mācījās 1. Maskavas praporščiku skolā. Bija 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka vada, pēc tam ložmetēju komandas komandieris līdz demobilizācijai 1918. gada martā.
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada novembrī iestājās Cēsu brīvprātīgo rotā un kā rotas komandieris Latvijas brīvības cīņu sākumā piedalījās kaujās pret Sarkano armiju pie Āraišiem, Līgatnes un Ieriķiem, vēlāk atkāpās uz Kurzemi, kur piedalījās 1919. gada 16. janvāra kaujā pie Lielauces. 31. martā Puriņu iecēla par bataljona komandieri, pēc Rīgas ieņemšanas paaugstināja par pulkvežleitnantu un Rīgas nocietinātā rajona priekšnieku.
1919. gada jūnijā pulkvežleitnantu Puriņu nosūtīja uz Latgales fronti Lubānas un Atašienas apkaimē un 7. augustā iecēla par 2. Ventspils kājnieku pulka komandieri. 16. oktobrī viņu iecēla par 1. Kurzemes divīzijas komandieri un Austrumu frontes pavēlnieku. Vadīja divīzijas kaujas pret bermontiešiem Sēlijā un noturēja fronti pret Sarkano armiju gar Daugavas krastu. Latgales atbrīvošanas operācijas laikā Latvijas armijas vienības pulkvežleitnanta Puriņa vadībā ieņēma Latgales lielāko daļu. 1920. gada 13. augustā viņu apbalvoja Lāčplēša kara ordeni par kauju vadīšanu Latgalē un par uzvarām kaujās pie Daugavpils un Rēzeknes atbrīvošanu un iecēla par ordeņa domes locekli.
1920. gada 29. septembrī Janis Puriņš atkāpās no Kurzemes divīzijas komandiera amata, bet palika 2. Ventspils kājnieku pulka komandiera amatā. 1925. gada 22. jūnijā viņu paaugstināja par pulkvedi. 1928. gada vidū viņu pārcēla uz Rīgas kara apriņķa pārvaldi. 1930. gadu beigās atkal pildīja pulka komandiera pienākumus, 1939. gadā atvaļināts no dienesta, dzīvoja tēva mājās Mārsnēnu pagasta Sakaiņos.
Otrā pasaules kara laikā bija Mārsnēnu, Liepas un Rankas pagastu komandants (1941-1944). 1944. gada 13. oktobrī padomju karavīri viņu apcietināja un 1944. gada 18. novembrī pēc 3. Baltijas flotes kara tribunāla sprieduma Jāni Puriņu ieslodzīja Rīgas 2. cietumā, kur viņš pazuda bez vēsts.
Programmēšanas valoda

Programmēšanas valoda ir formāla valoda, kas kalpo datorprogrammu aprakstam. Ir izstrādāts plašs programmēšanas valodu klāsts, sākot ar mašīnorientētām valodām līdz augsta līmeņa valodām.

Programmēšanas valodu vēsture

Programmēšanas valodu attīstība ir cieši saistīta ar šodienas datoros izmantoto fizisko un elektronisko procesu attīstību.
Par pirmās datoriem līdzīgās mašīnas autoru tiek uzskatīts Čārlzs Bebidžs, kuram Ada Lavleisa sarakstīja vairākas programmas šīs mašīnas asamblervalodas analogā.
1940. gados tika radīti pirmie mūsdienīgie, elektriskie datori. Sākotnēji datoru izstrādi virzīja nepieciešamība veikt sarežģītus aprēķinus, tādus, kā šifrēšana, atšifrēšana un trajektoriju aprēķināšana militārām vajadzībām. Tajā laikā datori bija ļoti lieli, lēni un dārgi. Pēckara sasniegumi elektronikā ļāva radīt daudz praktiskākus elektroniskos datorus. Tajā laikā tikai Konrāds Cūze iedomājās, ka tādas programmēšanas valodas, kādas tiek izmantotas mūsdienās, varētu atrisināt daudzas problēmas.
Sekojošie izrāvieni elektronikā (tranzistori, integrālās shēmas) noveda pie arvien labāku un lietojamāku datoru izstrādes. Pirmā plaši lietotā programmēšanas valoda bija Fortran, kuru izstrādāja IBM no 1954. līdz 1957. gadam. Fortrans tiek plaši izmantots vēl joprojām, 2004. gadā tika pieņemts tā starptautiskais standarts.
No 1969. līdz 1973. gadam amerikāņu datorzinātnieks Deniss Ričijs un kanādiešu datorzinātnieks Braiens Kērnigans (Brian Kernighan) DEC PDP-10 datoram izstrādāja programmēšanas valodu C. 1985. gadā tika izstrādāta valoda C++, kas bija ar programmēšanas valodu C savietojama objektorientēta valoda. 1995. gadā Sun Microsystems izstrādāja valodu Java. 2001. gadā Microsoft radīja programmēšanas valodai Java līdzīgu valodu C#.
2014. gada maijā visplašāk izmantotās programmēšanas valodas bija C un Java. Nākamās populārākās programmēšanas valodas bija Objective-C, C++ un Visual Basic. Plaši tiek lietotas arī daudzas citas valodas, piemēram, C#, PHP, Python, JavaScript un Perl.
Kālija hlorāts

Vēsture

Pirmo reizi ieguvis Klods Bertolē 1786. gadā, tādēļ viela nosaukta viņa vārdā.
Amerikas lidvāveres

Kopīgās īpašības

Amerikas lidvāveres nemāk lidot, taču tās māk planēt, izmantojot ādas kroku, kas savieno visas četras kājas un lēcienā izplešas kā izpletnis. Planējot no viena koka uz otru, tā spēj veikt arī dažādus akrobātiskus trikus: pagriezties, planēt pa apli vai spirāli un nolaisties tajā pašā vietā, no kuras startējusi. Lidvāvere spēj planēt pat 50 m tālu. Kad lidvāvere neplanē, ādas kroka ir savilkta, tādējādi tā netraucē tai kāpelēt pa kokiem. 
Amerikas lidvāveru ģintī ir divas sugas: dienvidlidvāvere (Glaucomys volans) un ziemeļlidvāvere (Glaucomys sabrinus). Ziemeļlidvāvere ir lielāka par dienvidlidvāveri, un tās apspalvojums uz vēdera ir tumšs, bet tā tumšo spalviņu gali ir balti. Dienvidlidvāveres ir mazākas un vēdera apspalvojums ir pilnīgi balts.
Uldis Zemzaris

Dzīvesgājums

Dzimis 1928. gada 24. februārī Rīgas Jūrmalas Mellužos. Mācījās Dubultu ģimnāzijā, ko beidza 1945. gadā. 1953. gadā beidza Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas skolu, 1955. gadā beidza Latvijas Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļu (vadītājs Eduards Kalniņš). Kopš 1952. gada piedalījās izstādēs. 
Strādāja par ilustratoru Latvijas Valsts izdevniecībā (1955-1957), Latvijas Mākslinieku savienības biedrs kopš 1957. gada. Veidoja dekorācijas Pētera Pētersona izrādēm Dailes teātrī (1965-1966). 
1969. gadā debitēja arī literatūrā ar īsprozas krājumu "Modeļa pieradināšana". 1971. gadā uzņemts Latvijas PSR Rakstnieku savienībā.
1999. gadā kļuva par Kultūrkapitāla fonda mūža stipendiātu.

Personālizstādes

Zemzara gleznu personālizstādes notika Rīgā (1961, 1964, 1976, 1980, 1988, 1998, 2003), Jūrmalā (1976), Tartu (1965), Maskavā (1974), Sidnejā (1982), Otavā (1984), Kolumbusā (1990), Ņujorkā un Bostonā (abas 1991), Jelgavā (2014), Jūrmalā (2017).
Sofija Polgāra

Biogrāfija

Vidējā no māsām Polgārām, kuru tāpat kā Judīti un Žužu, viņu tēvs Lāslo Polgārs izaudzināja par spēcīga līmeņa šahisti. Lai gan ģimenē tika uzskatīta par talantīgāko no māsām, tomēr viņas šaha rezultāti nesasniedza abu pārējo māsu līmeni.
1986. gadā Sofija Polgāra ir dalījusi 2.-3. vietu Pasaules junioru šaha čempionātā Puertoriko un 1989. gadā uzvarējusi spēcīgā starptautiskā šaha turnīrā Romā ar izcilu rezultātu - 8½ punkti no 9.
No 1988. līdz 1996. gadam četras reizes pārstāvējusi Ungārijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs. Komandu vērtējumā ieguvusi 3 medaļas: 2 zelta (1988, 1990) un 1 sudraba (1994), bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi 3 zelta medaļas (1990, 1994 -2) un bronzas medaļu (1996).
Tomēr vēlākajos gados pievērsusies mākslas studijām Telavivas Avni mākslas un dizaina institūtā. 1999. gada 7. februārī apprecējusies ar Izraēlas šaha lielmeistaru Jonu Kosašvili. Pārim ir divi bērni. Ģimene ir dzīvojusi Toronto (Kanāda), taču 2012. gadā atgriezusies Izraēlā. Sofija Polgāra strādā kā šaha trenere un māksliniece.
Daniels Brjērs

Spēlētāja karjera

1996. gada NHL draftā viņu Vinipegas "Jets" izraudzījās ar kopējo 24. kārtas numuru pirmajā kārtā.
Profesionāļa karjeru Briērs uzsāka 1997.—98. gada sezonā, aizvadot piecas spēles NHL kluba Fīniksas "Coyotes" sastāvā, atlikušo sezonas daļu aizvadot Amerikas hokeja līgas kluba Springfildas "Falcons" sastāvā. Nākamajā sezonā uzbrucējs "Coyotes" sastāvā aizvadīja 64 spēles, taču līdz galam nostiprināties kluba sastāvā Briēram izdevās vien 2001.—02. gada sezonā.
2002.—03. gada sezonas otrajā pusē Briērs tika aizmainīts uz Bufalo "Sabres" vienību. 2003.—04. gada sezonas otrajā pusē hokejists kļuva par komandas kapteini. 2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Briērs spēlēja Šveices hokeja līgas vienībā HC Bern, taču tad atgriezās "Sabres", tās sastāvā aizvadot vēl nākamās divas sezonas.
2007. gada vasarā Briērs noslēdza astoņu gadu līgumu ar Filadelfijas "Flyers" vienību. 2007.—08. gada sezonā Briērs bija vislabāk apmaksātais spēlētājs visā līgā. 2009.—10. gada sezonā "Flyers" sasniedza Stenlija kausa finālu, tajā piekāpjoties Čikāgas "Blackhawks" vienībai, taču Briērs sezonu noslēdza kā izslēgšanas kārtas rezultatīvākais spēlētājs.
2012.—2013. gada NHL lokauta laikā Brjērs spēlēja Vācijas hokeja līgas kluba Berlīnes "Eisbaren" rindās. 2013. gada jūlija sākumā noslēdza divu gadu līgumu ar Monreālas "Canadiens". Gadu vēlāk hokejists tika aizmainīts uz Kolorādo "Avalanche" rindām. 2015. gada vasarā paziņoja par karjeras beigšanu.
Piedalījies divās NHL Visu zvaigžņu spēlēs. 2007. gadā tika atzīts par Visu zvaigžņu spēles vērtīgāko spēlētāju.
Kanādas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2003. un 2004. gada Pasaules čempionātos, abos kopā ar izlasi izcīnot zelta medaļas. U-20 izlases sastāvā izcīnījis zelta medaļu 1997. gada Pasaules čempionātā junioriem.
Dolina

Vēsture

Kopš 14. gadsimta pazīstama kā sāls ieguves vieta. No 1349. gada - Polijas sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā (Austroungārijā) un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Dolina iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Dolina tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada līdz 1944. gada atradās vācu okupācijā. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. Kopš 20. gadsimta piecdesmitajiem gadiem pilsētas apkaimē - naftas ieguve. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Gauskāji

Morfoloģija

Gauskāju ķermeņa garums 0,05—1,2 mm. Posmi neskaidri izteikti. Kāju četri pāri, tās īsas, bez posmiem. 3 kāju pāri ir ķermeņa sānos, ceturtais pāris — ķermeņa pakaļējā galā. Ķermeņa priekšgalā atrodas mutes atvere; ap to var būt dažādi izaugumi (ciras, palpas, papilas). Olas apaļas vai ovālas, līdz 0,14 mm garas, dažām sugām ar izteiktu virsmas reljefu. Augšana saistīta ar novilkšanos (ādas mešanu). Juvenilās stadijas visumā līdzīgas pieaugušajām. Tēviņi daudz mazāki nekā mātītes un sastopami nelielā skaitā. Gauskājis var badoties daudzus gadus. Sīciņie dzīvnieki mēdz ieslīgt kriptobiozē - dzīvnieku pasaules galējā anabiozes formā. Gauskājis līdz pilnīgam minimumam samazina dzīvības funkcijas, kļūstot gluži vai par dzīvu mironi, kura vielmaiņa ir mazāka nekā 0,01% no normāla stāvokļa. Gauskājis kriptobiozē var ieslīgt līdz pat desmit gadiem.

Ekoloģija

Dzīvo ūdenī (uz ūdens augiem), un arī dažos sauszemes biotopos, it sevišķi sūnās. Pārtiek no augiem vai no citiem sīkiem dzīvniekiem. Nelabvēlīgos apstākļos var pāriet ļoti izturīgā sastinguma stāvoklī; ķermenis pie tam sarūk nenoteiktas formas piciņā. Praktiskas nozīmes nav.
Gerets Sautgeits

Karjera

Futbolista karjeru sācis Londonas klubā Crystal Palace labās malas aizsarga pozīcijā. Vēlāk spēlējis arī kā pussargs. Pēc pāriešanas uz Aston Villa sācis spēlēt centra aizsarga pozīcijā. 2001. gadā pievienojās Middlesbrough, kurā aizvadīja piecas sezonas līdz noslēdza spēlētāja karjeru. Visās komandās ir pildījis kapteiņa pienākumus.
Anglijas izlasē pirmo spēli aizvadīja 1995. gada 12. decembrī, nākot uz maiņu draudzības spēlē pret Portugāli. Izlases sastāvā piedalījies 1998. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā, kā arī 1996. un 2000. gada Eiropas čempionātos. Bija iekļauts izlases sastāvā arī 2002. gada FIFA Pasaules kausā, taču laukumā nevienā spēlē neiznāca. Kopumā izlases rindās aizvadījis 57 spēles un guvis 2 vārtus.
Trenera karjeru sāka 2006. gadā klubā, kurā bija beidzis spēlētāja karjeru — Middlesbrough. No 2013. līdz 2016. gadam strādāja ar Anglijas U-21 futbola izlasi. 
2016. gada septembrī pēc Sema Elardaisa atkāpšanās tika iecelts par Anglijas izlases galvenā trenera pienākumu izpildītāju. 2016. gada 30. novembrī tika apstiprināts amatā oficiāli, parakstot līgumu uz četriem gadiem.
Jūlijs Ērglis

Biogrāfija

Jūlijs Ērglis piedzima 1885. gada 24. decembrī Meirānu pagastā. Pirmā pasaules kara laikā kā zemessargs iesaukts Krievijas armijā, pēc neilga laika iestājās Gačinas Kara skolā, kuru pabeidza 1915. gadā. Lielāko daļu kara atradās frontē. Par dalību karā apbalvots ar IV šķiras Sv. Annas ordeni, III šķiras Sv. Staņislava ordeni un Jura Zelta zobenu.
1919. gada februārī brīvprātīgi iestājies Latvijas armijā, lai piedalītos Neatkarības karā. Vispirms bija Kalpaka bataljona Neatkarības rotas sastāvā, vēlāk — bataljona komandieris 1. Liepājas kājnieku pulkā. Apbalvots ar III šķiras Lāčplēša Kara ordeni par cīņām Latgales frontē 1919. gada 1. novembrī un par izlūkgājienu pie Makužu sādžas 1920. gada 6. janvārī, pārņemot Nagļus un Makužus no lieliniekiem. Paaugstināts par pulkvežleitnantu.
Pēc kara Ērglis atgriezās tēva mājās, nodarbojās ar lauksaimniecību un iesaistījās sabiedriskajā dzīvē. Iecelts par 9. Madonas aizsargu pulka komandieri, bet no amata atteicies Zāmuēla valdības laikā, jo piedalījās Nacionālo organizāciju kongresā. 1924. gadā piedalījās Latvijas Piensaimniecības centrālās savienības izveidē, no 1932. gada bija tās valdes priekšsēdētājs.
1925. gadā ievēlēts 2. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta. 1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā. Parlamentā strādājis līdz 1931. gadam. Bija pēdējais Lāčplēša Kara ordeņa kavalieru biedrības priekšsēdētājs. 1937. gadā kļuva par aizsargu aviācijas priekšnieku, 1939. gadā — par akciju sabiedrības "Degviela" valdes priekšsēdētāju un rīkotājdirektoru. Ērglis bija arī Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras priekšsēdētāja vietnieks, Latvijas Banku padomes loceklis un akciju sabiedrības "Kūdra" padomes priekšsēdētājs. 
Latvijas okupācijas laikā 1940. gada 14. oktobrī Jūlijs Ērglis tika apcietināts. 1941. gada 6. maijā Rīgas apgabaltiesa viņam piesprieda nāvessodu. Spriedums izpildīts 22. jūnijā pie Lielā Baltezera. Jūlijā apbedīts Ādažu kapos.
Apbalvots ar II un III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, II šķiras Viestura ordeni (ar šķēpiem), Lietuvas Aizsargu zvaigzni, III šķiras Čehoslovākijas Baltās Lauvas ordeni.
Vadakste

Upes raksturojums

Sākas no grāvju sistēmas ziemeļaustrumos no Auces. Dažkārt par Vadakstes sākumu tiek uzskatīta Līgotnes un Avīknes sateka pie Putrām. Augštece līdz Putrām regulēta. Pie Vadakstes ciema Vadakstes ūdenskrātuve.
SANAE IV

Vēsture

Pēc Starptautiskā ģeofizikas gada programmas beigām Norvēģija 1959. gadā paziņoja par savas Norvejas polārstacijas pamešanu. Dienvidāfrikas Nacionālo antarktisko pētījumu institūcijas izteica gatavību pārņemt šo staciju un tā tika nodota Dienvidāfrikai par simbolisku samaksu. Pirmā dienvidāfrikāņu antarktiskā ekspedīcija devās ceļā kopā ar norvēģu pētniekiem ar kuģi Polarbjorn, lai 1960. gadā pārņemtu staciju. 1960. gada ziemā Norvejas stacijā pārziemoja 10 cilvēku komanda, 1961. gadā — 11.

SANAE I-III

Pirmā patstāvīgā Dienvidāfrikas stacija SANAE I tika izbūvēta 1962. gadā 20 km uz ziemeļiem no Norvejas. Stacija tika veidota no vienkāršiem koka konstrukciju savstarpēji savienotiem moduļiem. Gadu gaitā stacija tika ieputināta vairākus metrus biezā sniega slānī un spiediena ietekmē sagrauta. 1971. gadā tā tika aizvietota ar līdzās pēc tādas pašas metodes izbūvēto staciju SANAE II, kas, savukārt, 1980. gadā tika aizvietota ar SANAE III staciju. Trešā stacija tika izbūvēta sniegā iegremdētās liela diametra tērauda caurulēs. Pēc līdzīgas sistēmas vēlāk tika izbūvēta vācu Georgfonneimaijeres stacija.

Vasaras stacijas

Vasaras sezonas lauka ekspedīciju nodrošināšanai tika ierīkotas atbalsta bāzes Borga Borgas masīva dienvidos Vindegas grēdā (1969-1976) un Sarīmaraisa uz Grunehognas nunataka Ālmana grēdas vidusdaļā (1982-1999).

Stacijas struktūra

SANAE IV stacija būve sākta 1993. gadā. Sarīmaraisas bāze tika izmantota kā galvenais transporta mezgls un glābšanas stacija ārkārtas situācijās. Atšķirībā no trim pirmajām stacijām, ceturtajai stacijai vieta tika izvēlēta uz klinšu atseguma 140 km no piekrastes. Galvenās ēkas koncepcija bija tiem laikiem revolucionāra — stacija tika veidota uz 3,5 m augstas piepaceltas platformas, uz kuras tika izvietoti trīs savā starpā savienoti moduļi. Piepaceltā platforma neļauj pie stacijas ēkas uzkrāties sniegam, liekot apvidū valdošajiem vējiem un zem platformas papildus veidotam aerodinamiskajam efektam to aizpūst prom. Uz tās pašas platformas izvietots arī helikopteru nosēšanās laukums un lifts tehnikas nogādāšanai remontdarbnīcā.
Katra divstāvu moduļa izmērs ir 14x44 m. Kopējā derīgā telpu platība ir ~3300 m². Helikopteru platformai tuvākajā C blokā ir izvietots angārs, spēkstacija, darbnīcas, vingrošanas zāle un sauna. Vidējā B blokā izvietota virtuve, kopkajīte, atpūtas telpasm bibliotēka un dzīvojamās telpas. A blokā izvietots sakaru mezgls, medpunkts, dažādas laboratorijas, noliktava un dzīvojamās telpas. Stacijas platība spēj nodrošināt 60 cilvēku izmitināšanu vasaras sezonā un 20 — ziemā. Parasti ziemošanas komanda sastāv no 9-11 cilvēkiem.
Latvijas Republikas Saeimas nams

Apraksts

Celta eklektiskā historicisma stilā, bet pati ēkas ideja ir aizgūta no Florences piļu renesanses arhitektūras. Ēkas formās un galvenajā reprezentācijas zālē, kur notika Vidzemes landtāga sēdes un svinības, izmantoti renesanses motīvi, Luija XVI stils iedvesmoja Dzeltenās zāles interjera izveidi, bet gotikas stils — ēdamzāles iekārtojumu. Nama fasādē XIX gs. Pāris gadus pēc ēkas iesvētīšanas tās ārsienas nišā 2. stāva augstumā tika uzstādīta Valtera fon Pletenberga statuja, kuru pēc gleznotāja Johana Ādolfa Timma metiem materiālā realizēja dāņu tēlnieks Dāvids Jensens.

Ēkas vēsture

Pirmais Vidzemes bruņniecības nams (vācu: Ritterhaus) bija celts 1755. gadā. Tas tika radikāli pārbūvēts 1863.-1867. gados pēc Pēterburgas Ķeizariskās mākslas akadēmijas arhitektūras studentu Jāņa Baumaņa (1834.-1891.) un Roberta Pflūga (1832.-1885.) projekta. Jaunā nama iesvētīšana notika 1867. gada 8. maijā (pēc vecā sila). No 1900. līdz 1903. gadam Vidzemes bruņniecības nams ievērojami paplašināts (arh. Vilhelms Neimanis). 1921. gada 17. oktobrī ēka tika ļaunprātīgi aizdedzināta, un 1923. gadā to nopietni pārbūvēja (arh. E.Laube) Latvijas Republikas Saeimas vajadzībām. 1922. gadā Livonijas ordeņa mestra figūru demontēja, nomainot ar tēlnieka Roberta Maura darināto Lāčplēsi (kuru demontēja Latvijas PSR laikā 50. gados, bet 2007. gadā nišā ievietota tās kopija — J.Gomberga dāvinājums).
2. Pasaules kara laikā ēkā atradās vācu policijas un SS organizācijas augstākā pārvalde Ostlandē. Šajā laikā tika iznīcināti reprezentācijas telpu interjeri, uz Trešo reihu aizveda lielāko daļu grāmatu, lietišķās mākslas un gleznu kolekciju, kas bija saglabājušās gan no Vidzemes bruņniecības, gan no pirmās Latvijas Republikas laikiem. Daļa mākslas vērtību zuda pēckara periodā, kad ēkā atradās Latvijas PSR Augstākā padome.
Astoņdesmito gadu sākumā tika aizbūvēts viens no iekšējiem pagalmiem un izveidota jauna telpa, kurā pašlaik iekārtota Balsošanas zāle. 1996. gadā tika pārkrāsots vestibils un Lielo marmora kāpņu telpa. 1997. gadā pēc arhitekta Andra Veidemaņa projekta tika izveidots jauns Sēžu zāles interjers. 1990. gada 4. maijā šajā namā Latvijas PSR Augstākā padome pieņēma deklarāciju Par Latvijas Republikas Neatkarības atjaunošanu, un 1993. gadā darbu sāka 5. Saeima.