Cilvēks, kas atnāca par agru

Sižets

Stāsts sarakstīts pirmajā personā, to it kā stāsta vikingu laiku islandietis — Ospaks Ulfsons. Spēcīga pērkona negaisa laikā Ospaka sētā neizskaidrojamā veidā nokļūst cilvēks no 20. gadsimta — seržants Džeralds Robertss no Savienoto Valstu armijas bāzes Islandē.
Uzskatot Džeraldu par kuģa avārijā izdzīvojušo, viņu pieņem Ospaka ģimene, pēc islandiešu tradīcijām nodēvējot viņu par Semsonu (Džeralda tēvu sauca par Semu). Kaut arī Džeralda inženiera izglītība ļauj viņam ģenerēt dažādas idejas par to, kā izmainīt islandiešu dzīvi (piemēram, uzlabojot zvejai izmantotos buru kuģus), viņam trūkst praktisku iemaņu, viņa idejas ir pārlieku sarežģītas, lai 10. gadsimtā tās varētu realizēt. Zināšanas par 20. gadsimta metalurģiju viņam neko nedod, strādājot 10. gadsimta kalvē, un viņa mēģinājumi beidzas ar fiasko, gandrīz nodedzinot kalvi. Arī zināšanas par to, kā veidot lielu metāla tiltu, nav noderīgas, lai ar viduslaiku galdniecības instrumentiem uzbūvētu nelielu koka tiltiņu pāri strautam. Džeralds arī neprot lauku darbus.
Veselu virkni pārpratumu rada laikmetu sociālās un kultūras atšķirības. Džeralds mēģina islandiešiem pastāstīt, ka viņa zemē nav asinsatriebības, jo valdība soda tos, kas rīkojas neatļauti. Taču viņa klausītājiem nav priekšstata par valdību un tiesībaizsardzības iestādēm.
Džeralds cenšas to izskaidrot saviem klausītājiem saprotamā valodā, taču tiek saprasts tā, ka visu, kas attiecas uz pilsoņu tiesību aizsardzību, veic pats karalis personiski. Uzjautrinātie islandieši spriež, ka šāds karalis būtu pārāk aizņemts, lai parūpētos par sava mantinieka radīšanu... Un tieši otrādi, kad Džeralds stāsta, ka bijis militārais policists, viņa izklāstu par 20. gadsimta armijā pierasto karavīru apģērba un personiskās dzīves pakļaušanu reglamentam islandieši uztver kā karavīru aizvainošanu.                        
Džeralds neapdomīgi stāsta, ka viņa ģimenei nepieder zeme un ģimene dzīvo vienā dzīvoklī, lielā mājā, kopā ar daudzām citām ģimenēm, nesaprotot, ka tikko strauji pazeminājis savu vērtību islandiešu acīs — šajā sabiedrībā cilvēks bez zemes sociālajā skalā ir tālu lejā. Un, kad viņš lepojas, ka Amerikas Savienotajās Valstīs ir brīva sabiedrība, taču atzīst, ka ASV pilsoņi var tikt iesaukti militārajā dienestā pat ražas novākšanas laikā, viņa satriektie saimnieki secina, ka ASV ir briesmīgākā no tirānijām, jo 10. gadsimta islandiešu aizkavēšana ražas novākšanas laikā nozīmētu nolemt viņu ģimenes nomiršanai badā.             
Saimnieka meita Torgunna un Džeralds iemīl viens otru. Sāncensis Ketills no kaimiņu ģimenes ir sakaitināts par to, ka viņa izvēlējusies "bezjēdzīgu ārzemnieku", viņš izsaka Džeraldam apvainojumus, strīds noved līdz divkaujai. Džeralds nezina, ka šajā sabiedrībā bez ieročiem cīnās tikai vergi, brīvie cilvēki cīnās ar ieročiem un bieži līdz nāvei. Kā ieroci viņš izvēlas islandiešu cirvi, jo ar zobenu neprot apieties, tiek ievainots, un, lai izvairītos no nākamā — jau nāvējošā cirtiena, viņš izmanto savu revolveri un nogalina pretinieku.               
Lai novērstu naidu un asinsatriebību starp ģimeni, kura viņu pieņēmusi, un tās kaimiņiem, Džeralds ir spiests pamest Ospaka māju. Viņš neizstāsta par notikušo Torvaldam Hallsonam, cilvēkam, kas dod viņam pajumti, un līdz ar to Džeraldu likums vairs neaizsargā. Pēc cīņas ar Ketilla tēvu Jalmaru, kurā viņš ar ieroci ievaino vairākus savus vajātājus, Džeralds aizbēg kalnos. Kad viņš beidzot tiek notverts, viņa ierocis klusē — patronas ir beigušās. Tad viņš paķer kāda kritušā zobenu un cīnās tik drosmīgi, ka pat viņa naidnieki vēlāk atzīst viņa varonību.            
Džeralda apbedījuma vietu ar laiku sāk uzskatīt par "senlaiku varoņa" kapu. Islandes sabiedrībā pēc nāves viņš ir atradis savu vietu, kuru tam nebija izdevies atrast 20. gadsimta dzīvē.