google/wiki40b huggingface dataset:
11. tramvaju maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Ausekļa iela — Mežaparks tramvaji brauc pa šādām ielām: Ausekļa iela, Kronvalda bulvāris, Zigfrīda Annas Meierovica bulvāris, Aspazijas bulvāris, Kr. Barona iela, Matīsa iela, Miera iela, Brasas tilts, Gaujas iela, Ķīšezera iela, Kokneses prospekts un Meža prospekts.
Virzienā Mežaparks — Ausekļa iela tramvaji brauc pa šādām ielām: Meža prospekts, Kokneses prospekts, Ķīšezera iela, Gaujas iela, Brasas tilts, Miera iela, Matīsa iela, Kr. Barona iela, Aspazijas bulvāris, Zigfrīda Annas Meierovica bulvāris un Kronvalda bulvāris.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 5. tramvaju depo (Brīvības ielā) — Ausekļa iela tramvaji brauc pa šādām ielām: Brīvības iela, Kr. Barona iela, Aspazijas bulvāris, Zigfrīda Annas Meierovica bulvāris un Kronvalda bulvāris.
Virzienā Ausekļa iela — 5. tramvaju depo (Brīvības ielā) tramvaji brauc pa šādām ielām: Kronvalda bulvāris, Zigfrīda Annas Meierovica bulvāris, Aspazijas bulvāris, Kr. Barona iela un Brīvības iela
Virzienā Mežaparks — Stacijas laukums tramvaji brauc pa šādām ielām: Meža prospekts, Kokneses prospekts, Ķīšezera iela, Gaujas iela, Brasas tilts, Miera iela, Matīsa iela, Kr. Barona iela un Radio iela.
Virzienā Stacijas laukums — 5. tramvaju depo (Brīvības ielā) tramvaji brauc pa šādām ielām: Radio iela, Aspazijas bulvāris, Kr. Barona iela un Brīvības iela.

Vēsture

Šis maršruts atklāts 1930. gadā. Sākotnēji tas brauca no Mežaparka pa tagadējo A. Sakses ielu līdz Saules dārzam, tad pa Kokneses un Meža prospektu līdz Zooparkam. 1937. gadā tas kursēja pa Brīvības ielu, tad nogriezās uz Miera ielas. Pēc tam tas kursēja līdz Brasas stacijai, bet kad uzcēla Brasas tiltu, 1958. gadā maršruts pagarināts līdz Drāmas teātrim, bet pēc tam saīsināja līdz Radio ielai (Stacijas laukumam). Pēdējos gados maršruts nav guvis lielas pārmaiņas. Sākot ar 2013. gada 7. februāri, 11. maršrutā kursē arī zemās grīdas tramvaji. No 2017. gada 5. jūnija 11. tramvaja maršruts ir pagarināts līdz Ausekļa ielai, bet slēgts Radio ielas galapunkts.
Rīga Preču

Vēsture

Stacija ierīkota padomju laikā LPSR centralizētās apgādes noliktavu apkalpošanai. Līdz tām uzbūvēts liels daudzums pievedceļu, kuri saglabājušies līdz mūsdienām. Sākumā stacija tika dēvēta krievu valodā par Promišļennaja (tulkojumā — "Rūpnieciskā"), bet 1976. gadā pārdēvēta par Rīga-Preču II (Rīga-Preču 2). Ērgļu virziena pasažieru vilcieni tajā sāk pieturēt kopš 1972. gada. Stacijā saglabājies pasažieru perons, kaut arī pasažieru vilcienu kustība kopš 2007. gada nenotiek. Pēc Rīgas Preču I stacijas nojaukšanas 2009. gadā stacija tiek saukta vienkārši par Rīgas Preču staciju (tomēr 13. autobusa galapunkts blakus stacijai joprojām tiek saukts "Preču 2").
1. jūnijs

1. jūnijs ir gada 152. diena pēc Gregora kalendāra (153. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 213 dienas.
Okeāna dibens

Okeāna dibens (arī jūras dibens) ir okeāna vai jūras apakšējā daļa. Okeāna dibens nav mazāk daudzveidīgs kā sauszeme. Arī jūras dibenā, tāpat kā uz sauszemes, atrodas kalnu grēdas, aizas un ielejas. Jūras dibens tiek iedalīts vairākās daļās. Šīs daļas ir kontinentālais šelfs, nogāze, pakāje, okeāna gultne, okeāna vidusgrēdas un dziļvagas.

Kontinentālā mala

Kontinentālā mala sastāv no kontinentālā šelfa, nogāzes un pakājes.

Šelfs

Virzoties no krasta tālāk okeānā, pirmā daļa no kontinentālās malas ir šelfs, kurš apjož visu kontinentālo sauszemi. Šelfs galvenokārt ir līdzenums ar nelielu slīpumu, kur var būt arī klinšaini veidojumi. Šelfa vidējais dziļums ir 130 metri. Krastos, kuri ir pakļauti apledojumam, ledāju kustības dēļ šelfā var izveidoties arī padziļinājumi: iedobes un trogi (iegultnes). Šādi padziļinājumi ir pie Menas štata krastiem, gar Norvēģijas un Aļaskas krastiem, Čīles dienvidu daļas krasta un Svētā Lavrentija līcī.
Šelfa reljefa formu būtiski ir ietekmējis arī ledus laikmets. Šajā laikmetā uz Zemes bija milzīgas ledus masas, savukārt jūras līmenis bija pazeminājies. Tādējādi mūsdienu šelfa rajonos izveidojās upju deltas - reljefa īpatnības, kuras saglabājās arī pēc tam, kad ūdens līmenis atkal pacēlās virs šelfiem. Tāpat ledus laikmetā pie kontinentu robežām izveidojās abrāzīvās platformas. Šelfa daļās, kuras ledus laikmetā bija sauszeme, arheologi bieži atrod dažādus cilvēku radītus priekšmetus un mamutu kaulus.

Nogāze

Pāreja no kontinentālā šelfa uz kontinetālo nogāzi (kroti), kā likums, vienmēr ir skaidri izteikta. Kontinentālās nogāzes slīpuma leņķis vidēji ir 4°. Dažās vietās nogāzes var būt pat vēl stāvākas. Nogāzēm parasti ir pakāpienveida kritums, t.i., ik pēc kāda posma nogāzēm nav vairs strauja krituma, bet tā var būt pat horizontāla. Uzskata, ka pakāpienveida kritumi ir izveidojušies tektoniskās kustības dēļ. Parasti kontinentu nogāzes ir izvagotas arī ar dažādu veidu kanjoniem. Kanjonu dziļums var būt pat 300 un vairāk metru. Dziļakais no tiem ir Lielais Bahamas kanjons. Tā dziļums sasniedz 5 kilometrus.

Pakāje

Kontinentālā pakāje, kura atrodas starp kontinentālo nogāzi un okeāna gultni, parasti ir ar paugurainu reljefu. Pakājes dziļums parasti ir ap 3,5 kilometriem. Pakājē atrodas daudz nogulumieži, kurus tur ir sanesuši dubļu straumes un noslīdeņi.

Okeāna gultne

Okeāna gultnes dziļums parasti ir no 3,5 līdz 6 kilometriem. Tā reljefs ir plakans vai paugurains. Tāpat šeit atrodas zemūdens kalni, no kuriem lielākā daļa ir vulkāniskas izcelsmes. Klusā okeāna vulkāniskās izcelsmes kalnus dēvē par gaijotiem. Gaijotu platums ir ap 60 kilometriem, savukārt garums ir ap 280 kilometriem. Gaijotu virsotne sasniedz ap vienu vai divu kilometru dziļumu. Uz okeānu kalnu virsotnēm bieži vien veidojas atoli.

Dziļvagas

Dziļvagu dziļums ir sākot no 7 līdz pat 11 kilometriem. Īpaši daudz dziļvagas atrodas Klusajā okeānā. Šeit atrodas arī dziļākā no tām - Marianas dziļvaga. Arī Atlantijas un Indijas okeānā ir dziļvagas.

Vidusgrēdas

Okeāna vidusgrēda veidojās seismisko un vulkānisko aktivitāšu darbībā. Šo kalnu grēdu kopgarums ir ap 60 000 kilometriem.
Baznīca Overā

Vēsture

"Baznīca Overā" līdz ar citiem darbiem kā "Overas domes ēka" un vairākiem nelielu ēku ar salmu jumtiem zīmējumiem atgādina par ainām no viņa Nīnenes perioda. Manāma nostaļģija pēc ziemeļiem parādījās jau pēdējās Senremīdeprovansā pavadītajās nedēļās. Vēstulē, ko viņš rakstīja pāris nedēļas pirms aizbraukšanas, viņš rakstīja "Kamēr biju slims, tomēr uzgleznoju vairākas nelielas gleznas pēc atmiņas, tās tur redzēsi vēlāk, atmiņas no ziemeļiem".
Viņš īpaši atsaucas uz līdzīgu darbu, ko radīja Nīnenē, aprakstot šo gleznu vēstulē savai māsai Vilhelmīnai 1890. gada 5. jūnijā:
Man ir lielāks attēls ar ciema baznīcu — ar efektu, ka ēka šķiet violetā krāsā pret vienkāršas dziļas zilas krāsas debesīm, tīrs kobalts; vitrāžas logi parādās kā ultramarīni traipi, jumts ir violets un daļēji oranžs. Priekšplānā daži zaļi augi pilnos ziedos un smilts ar rozā saules gaismas plūsmu tajās. Un atkal tas ir gandrīz tāds pats, ko es studēju Nīnenē ar veco torni un kapiem, tikai tagad, šķiet, ka šī krāsas ir daudz izteiksmīgākas un greznākas.
"Vienkāršais dziļais zilais" tika izmantots arī "Adelīnas Ravū portretā", ko van Gogs uzgleznoja savā īsajā periodā Overā pie Uāzas.
"Baznīcas Overā" priekšplānu ir spilgti izgaismojusi saule, bet pati baznīca atrodas savā ēnā un "ne atspoguļo, ne izplata savu gaismu" Pēc tam, kad van Gogs bija atbrīvots no evanģēliskās karjeras, viņš bija cerējis turpināt darboties Borinažas apkārtnē Beļģijā. Viņš 1880. gada jūlijā rakstīja savam brālim Teo no Kjesmas, citējot ainu no Šekspīra drāmas "Henrijs IV" 1. daļas par tumšo tukšumu baznīcas iekšienē, lai simbolizētu "tukšu un neapgarotu sludināšanu": "Viņu Dievs ir kā Šekspīra piedzērušā Falstafa Dievs, 'baznīcas iekšiene'".
Atšķirīgo ceļu motīvs parādās arī viņa gleznā "Kraukļi virs kviešu lauka".

Masu kultūrā

Glezna "Baznīca Overā" ieņem nozīmīgu lomu zinātniskās fantastikas seriāla Doctor Who piektās sezonas desmitajā sērijā (pirmoreiz demonstrēta 2010. gadā), lai arī ainas baznīcā tika filmētas Landafas baznīcā Velsā. Šajā sērijā gleznā baznīcas logā attēlota savāda, grifam līdzīga radība (saukta par Krafayis), kas seriāla galvenajam varonim, laikā ceļojošajam Doktoram, norāda uz to, ka 1890. gada jūnijā Overā pie Uāzas slēpās kas ļauns. Tikai tad, kad pats van Gogs, ko attēlo Tonijs Karrans, baznīcā pieveic radījumu, glezna atgriežas savā sākotnējā, neizmainītajā stāvoklī. Krafayis vēlāk izrādās bijis daļēji akls, pasaulē un debesīs neredzot krāsas un formas (kā tās redzēja Vinsents), šai tēmai vairākkārt atkārtojoties sērijā.
Sandis Buškevics

Karjera

Profesionāļa karjeru uzsāka 1994. gadā savas dzimtās pilsētas basketbola klubā BK Ventspils. Ar BK Ventspils izcīnīja godalgotas vietas LBL: 1996. - 3. vieta, 1998. un 1999. - 2 vieta. Izcīnījis četrus LBL čempiona titulus 2000., 2001., 2002. un 2003. Vēl 2003. kopā ar BK Ventspils izcīna 3. vietu Eiropas kausā un NEBL. Latvijas Basketbola līgas Zvaigžņu spēles dalībnieks 1998., 2000., 2001., 2003., 2007. gadā.
2003. gadā Sandis karjeru turpināja ārzemju klubos. Pusi 03.-04. gada sezonas spēlēja Turcijas basketbola klubā Stambulas "Galatasaray". Pēc jaunā gada pievienojās Krievijas basketbola klubam Permas "Ural Great", kura sastāvā izcīnīja Krievijas kausu un spēlēja Eiropas kausa Final 4 turnīrā Kazaņā. 2005. gadā Maskavas apgabala "Dinamo" sastāvā izcīnīja 3. vietu Eirokausa izaicinājumā. 2006. gadā kļuva par Baltijas un Lietuvas čempionu Viļņas "Lietuvos Rytas" sastāvā. 
2007. gadā atgriezās Latvijā un kļuva par pieckārtēju LBL čempionu ASK Rīga sastāvā. 2008. gada decembrī pievienojās Itālijas basketbola klubam Udīnes "Snaidero". No 2009. gada 14. decembra līdz 2010. gada 31. janvārim spēlēja BK Ventspils.
2012. gada vasarā S. Buškevics paziņoja par spēlētāja karjeras beigšanu un trenera karjeras sākumu, kļūstot par vienu no "Liepājas lauvu" treneriem. 2019. gada jūlijā kļuva par vienu no Klaipēdas "Neptūnas" treneriem.

Latvijas izlase

1997. un 1998. gadā spēlēja Latvijas U-22 izlasē. 1998. gadā piedalījās U-22 Eiropas čempionāta finālturnīrā Trapāni, Itālijā. Kopš 1998. gada spēlēja Latvijas nacionālajā izlasē.
Odžu apakšdzimta

Morfoloģija

Odzī apakšdzimtas sugas kā visas odzes ir masīvas čūskas, kurām ir proporcionāli īsas astes un trīsstūrveida galvas. Tās var būt dažāda lieluma. Mazākā apakšdzimtā ir Namakua pundurodze (Bitis schneideri), kuras ķermeņa garums ir apmēram 20 cm, bet lielākā apakšdzimtā ir gabūnu odze (Bitis gabonica), kuras ķermeņa garums var sasniegt 2,2 m vai vairāk. Lielākā daļa sugu dzīvo uz zemes, bet dažas sugas tikai kokos, piemēram, krūmu odzes (Atheris).
Atšķirībā no klaburčūskām odžu apakšdzimtas sugām nav termiskā maņu orgāna, kuram raksturīga bedrīšveida ārējā atvere (atrodas starp nāsīm un acīm). Toties vairākām ģintīm ir īpaša virsnāss kamera ar sensoro funkciju. Kamera atrodas starp nāss un virsnāss zvīņām, tā ir savienota ar trīszaru nerva zaru — acs nervu (Nervus ophthalmicus), bet nervu gali kamerā atgādina termiskā maņu orgāna nervu galus. Kamera ar ārpasauli savienota ar nāsīm. Šāda kamera ir tuksnešu odzēm (Daboia), viltus ragainajām odzēm (Pseudocerastes), nakts odzēm (Causus) un Āfrikas odzēm (Bitis), pēdējām no tām virsnāss orgāns ir īpaši labi attīstīts. Šo ģinšu odzes spēj uztvert arī siltumu.

Inde

Odžu apakšdzimtas sugu inde pamatā sastāv no enzīmiem un olbaltumvielām, kas veido hemotoksīnus (izraisa iekšējo asiņošanu, pārvērš asinis želejveida masā vai tieši pretēji asinis nespēj sarecēt), kardiotoksīnus (depolarizē sirds miocītu membrānas, traucē kontrakcijas funkciju, strauji krīt spiediens) un citotoksīnus (strauji deģenerē šūnas un izraisa nekrozi koduma tuvumā gan ādai, gan muskuļiem, attīstoties var skart visu ķermeni, izraisot gangrēnu). Arī, ja čūskas kodiens nav nāvējošs, pareizi neārstēts tas var atstāt nopietnas, ilgstošas vai pat hroniskas veselības problēmas.

Ekoloģija

Odzes pamatā ir aktīvas nakts laikā un medī tumsas aizsegā. Tās barojas ar dažādiem nelieliem mugurkaulniekiem. Odžu dzimtas sugas ir pasīvas mednieces un medībās paļaujas uz spēju maskēties, jo ķermeņa krāsa ir pieskaņota apkārtējai videi un sarežģītais zīmējums traucē saskatīt čūskas ķermeņa kontūru. Dažas odzes (viltus ragainās odzes) dēj olas, tomēr vairums odžu ir oldzīvdzemdētājas.
Donns Aisels

Biogrāfija

Donns Aisels dzimis 1930. gada 23. jūnijā Kolumbusā, Ohaio.
1952. gadā Aisels ASV Jūras akadēmijā ieguva bakalaura grādu un iestājās ASV Gaisa spēkos. Pēc pilotu apmācības kursiem 1954. gadā viņš ieguva kara lidotāja kvalifikāciju. Dienēja par pilotu pārtvērēju Elsvērta Gaisa spēku bāzē. No 1954. līdz 1956. gadam Aisels dienēja Lībijā.
1960. gadā Donns Aisels Gaisa spēku tehnoloģiju institūtā Raita — Patersona Gaisa spēku bāzē ieguva maģistra grādu astronautikā. Pēc tam viņš palika šajā bāzē un dienēja par raķešu inženieri.
1961. gadā Aisels sāka mācības Gaisa spēku Aerokosmisko pētījumu pilotu skolā. Pēc tās pabeigšanas kādu laiku bija pilots instruktors. Pēc tam dienēja Kirtlendas Gaisa spēku bāzē Gaisa spēku speciālo ieroču centrā par projektu inženieri un eksperimentu izmēģinātājpilotu.
1963. gada oktobrī Donns Aisels tika uzņemts trešajā NASA astronautu grupā.
1965. gada beigās Aisels tika iekļauts Apollo pirmās pilotējamās misijas pamatapkalpē. 1966. gada sākumā kādā paraboliskā lidojuma laikā bezsvara stāvokļa treniņā viņš lauza plecu. Aisels tika pārcelts uz dublieru apkalpi.
Donna Aisela vienīgais kosmiskais lidojums notika 1968. gadā no 11. līdz 22. oktobrim, esot kosmosa kuģa Apollo 7 komandmoduļa pilotam. Šis bija pirmais Apollo pilotējamais lidojums.
Pēc tam Aisels bija Apollo 10 dublieru apkalpes komandmoduļa pilots.
1970. gadā viņš atstāja astronautu vienību personisku iemeslu dēļ. Pēc atm līdz 1972. gada 1. jūnijam Aisels strādāja NASA Lenglija pētniecības centrā par pilotējamo lidojumu tehnisko asistentu.
1972. gadā Aisels atvaļinājās no bruņotajiem spēkiem pulkveža pakāpē.
No 1972. līdz 1974. gadam Aisels bija Miera korpusa Taizemes nodaļas direktors.
1974. gadā viņš sāka strādāt uzņēmumā Marion Power Shovel par pārdošanas nodaļas vadītāju. Vēlāk viņš kļuva par lidsabiedrības Trans Carib Air vice izpilddrirektoru.
1980. gadaā Aisels kļuva par uzņēmuma Drexel Burnham Lambert viceprezidentu investīciju jautājumos. 1981. gadā viņš sāka pildīt administratora pienākumus uzņēmumā Oppenheimer & Co. 
1986. gadā viņš pārgāja darbā uz uzņēmumu Prudential Bache Securities.
1987. gada 2. decembrī Donns Aisels mira no sirdstriekas biznesa brauciena laikā Japānā.
1984 (romāns)

Nosaukums

Romāna sākotnējais nosaukums bija Pēdējais cilvēks Eiropā. Bet, tā kā romāns tiktu izdots gan Amerikas Savienotajās Valstīs, gan Lielbritānijā, tad tā nosaukums, lai atvieglotu grāmatas pārdošanu, tika nomainīts uz 1984.
Darbs pirmo reizi tika publicēts 1949. gada 8. jūnijā. Lielāko darba daļu autors bija uzrakstījis 1948. gadā, Juras salā, Skotijā, lai gan nelielas romāna daļas Orvels bija rakstījis jau no 1945. gada. Romāna nosaukums "1984" ir tā pabeigšanas gada (1948) anagramma. Grāmatas darbība aizsākās 1984. gada 4. aprīlī, kad tiek veikts pirmais ieraksts galvenā varoņa Vinstona Smita dienasgrāmatā, pulksten 13:00 ("Bija skaidra, auksta aprīļa diena, pulksteņi sita trīspadsmit...").

Sižets

Romāna darbība risinās nākotnē — 1984. gadā, iespējamā, izdomātā pasaulē, kur pastāv trīs savstarpēji karojošas valstis: Okeānija, Eirāzija un Austrumāzija. Visās valstīs pastāv totalitāriska sabiedrības sistēma ar neierobežotu vienas partijas varu, kas nemitīgi kontrolē savu pavalstnieku domas un darbus. Galvenais varonis Vinstons Smits dzīvo Okeānijā, ko vada Lielais Brālis un Partija. Vinstons ir vienīgās partijas biedrs un strādā Patiesības ministrijā, kur tiek falsificēta vēsture un lietota "jaunruna". Līdztekus Patiesības ministrijai pastāv vēl trīs citas ministrijas: Mīlestības ministrija (nodarbojas ar cilvēku izsekošanu un represijām), Pārticības ministrija (kas organizē resursu mobilizēšanu karam) un Miera ministrija, kas atbild par kara lietām. Partijas trīs galvenie saukļi ir: "Karš ir miers", "Brīvība ir verdzība" un "Nezināšana ir spēks".
Autors darbā pieļauj šādu absurdu savienojumu iesaistīšanu, lai labāk varētu raksturot totalitārisma būtību.
Darba gaitā galvenais varonis meklē izeju no pastāvošās sistēmas, ko arī atrod, taču sākotnēji iluzorais priekšstats par iegūto brīvību izgaist, jo sistēmas realizētā uzraudzības funkcija ir visaptveroša, un beigās Vinstonu salauž.

Grāmatas vēsture

Jau drīz pēc iznākšanas grāmata tika iekļauta Padomju Savienībā aizliegtās literatūras sarakstā, jo tajā attēlotie apstākļi pārāk tieši raksturo reālo stāvokli PSRS.
Latviešu valodā grāmata tika izdota perestroikas laikā 1990. gadā, kopā ar romānu "Dzīvnieku ferma". Vēlreiz izdota 2004. gadā.
Pēc romāna sižeta Lielbritānijā 1954. un 1984. gadā ir uzņemtas divas filmas (abas ar tādu pašu nosaukumu).
Nātrija silikāts

Vēsture

Šķidro stiklu ieguva vācu ķīmiķis un mineralogs Jans Nepomuks fon Fukss 1818. gadā, bet jau ap 1640. gadu holandiešu ķīmiķis Žans Baptists van Helmonts novēroja šķidras substances veidošanos, izkausētām smiltīm reaģējot ar sārma pārākumu.

Atrašanās dabā

Nātrija silikāti atrodami dabā minerālu ertiksīta Na₂Si₄O₉ un natrosilīta Na₂Si₂O₅ veidā.

Izmantošana

Nātrija metasilikāts ir šihtas komponents stikla rūpniecībā. To lieto arī pret uguni un skābēm izturīgu betona veidu ražošanā. Ar šķidro stiklu piesūcina audumus vai koksni, lai tie kļūtu ugunsizturīgi; to izmanto arī par līmi. Ja šķidrais stikls izžūst uz parastā stikla virsmas, tas neatgriezeniski kļūst matēts.
Pārtikas rūpniecībā nātrija silikātus lieto kā pretsalipes vielu E550.
Ernsts fon Bergmanis

Biogrāfija

Bergmanis dzimis 1836. gada 16. decembrī Pils ielā 11, Rīgā Rūjienas luterāņu mācītāja Riharda fon Bergmaņa (1805-1878) un viņa sievas Bertas Krīgeres (1816-1877) ģimenē ka pirmais dēls 8 bērnu ģimenē. Jaunākie brāļi Reinholds (1850-1913) un Eduards (1852-1900). Bērnībā dzīvoja Rūjienā, mācījās Bērzaines ģimnāzijā pie Cēsīm (1851–1854), studēja medicīnu Tērbatas universitātē (1854-1860), kur pēc promocijas darba aizstāvēšanas strādāja par asistentu ķirurģijas klīnikā. 1864. gadā habilitējās ar darbu par tauku emboliju (Über Fettembolie) un kļuva par ķirurģijas privātdocentu, kopš 1871. gada par profesoru Tērbatas universitātē. Par godu Tērbatas universitātes 75 gadu jubilejai viņš 1876. gadā nolasīja akadēmisko lekciju par modernajiem pētījumiem par vēža izcelsmi (Die gegenwärtigen Forschungen über den Ursprung des Krebses).
Paralēli darbam Tartu, Bergmanis kā kara ķirurgs un prūšu armijas ģenerālārsta Vāgnera asistents piedalījās Prūsijas-Austrijas karā (1866), vadīja Manheimas un Karlsrūes lazaretes Francijas-Prūsijas karā (1870-1871) un piedalījās kaujās pie Pļevnas, pie Gorni Dabnikas un pie Telišas Krievijas-Turcijas karā (1877), kur pūlējās uzlabot sanitāros un aseptiskos apstākļus krievu armijas lazaretēs. 
1878. gadā viņš pieņēma piedāvājumu pārcelties strādāt uz Vircburgas universitāti, bet 1882. gadā — uz Berlīnes universitāti, kur vadīja I. Ķirurģijas klīniku.
1904. gadā piedalījās vācu ārstu izglītības laikraksta Zeitschrift für ärztliche Fortbildung izviedē. Kopā ar Paulu fon Brunsu un Johanu fon Mikuliču uzrakstīja praktiskās kirurģijas rokasgrāmatu (1907) un vairākas citas ķirurģijas mācību grāmatas, kas publicētas pēc viņa nāves (1926-1929). 
Miris 1907. gada 25. martā Vīsbādenē, apglabāts vecajā Potsdamas kapsētā. Ernsta fon Bergmaņa 175 dzimšanas gadadienā 2011. gada 16.decembrī viņa dzimšanas vietā Vecrīgā, Pils ielā 11 atklāja piemiņas plāksni.
Viņa dēls Gustavs fon Bergmanis kļuva par internās medicīnas profesoru un vienu no psihosomatiskās medicīnas pamatlicējiem.

Profesionālā darbība

Kā viens no sava laika izcilākajiem ķirurgiem ieviesa vairākas radikāli jaunas ārstēšanas metodes karalauka ķirurģijā, piemēram, ceļa locītavas ievainojumu ārstēšanu ar antiseptiskas ģipša bandāžas (Listēra metode) palīdzību. 1886. gadā viņš pilnīgi atteicās no ķīmiskās antiseptikas un savā Berlīnes klīnikā lietojis tikai ar tvaiku sterilizētus pārsējus. 
Bergmanis tālāk attīstīja apendektomijas, barības vada operācijas un hidrocēles operācijas tehniku.
Juris Šics

Karjera

Ar kamaniņu braukšanu nodarbojas kopš 1998. gada. Sākotnēji J. Šics startēja vieninieku sacensībās, taču divus gadus pirms 2006. gada Turīnas Olimpiskajām spēlēm sāka startēt kopā ar brāli Andri Šicu. Kamanās J. Šics startē apakšā.
Kopā ar brāli piedalījies trijās ziemas olimpiskajās spēlēs (2006, 2010, 2014). 2006. gadā Turīnā ieņēmuši 7. vietu divnieku sacensībās, pēc četriem gadiem Vankūverā izcīnīja otro vietu (sudraba medaļu), kas bija pirmā sudraba medaļa Latvijai ziemas olimpiskajās spēlēs pēc neatkarības atjaunošanas. 2014. gadā Sočos izcīnījuši bronzas medaļu divniekos, tādējādi kļūstot par pirmajiem latviešiem, kas ziemas olimpiskajās spēlēs izcīnījuši vairāk nekā vienu medaļu. Nākamajā dienā Latvijas komandas sastāvā tika izcīnīta bronzas medaļa arī komandu stafetē.
Pasaules čempionātos brāļi Šici ir izcīnījuši trīs bronzas medaļas jauktajā stafetē (2008, 2009, 2013) un vienu divniekos (2011), Eiropas čempionātos ir izcīnījis 2 zelta un vienu sudraba un vienu bronzas medaļu jauktajā stafetē.
Par sasniegumiem Olimpiskajās spēlēs piešķirts Triju Zvaigžņu ordenis.
2011. gada maijā cieta smagā autoavārijā, pēc kā viņam tika veikta operācija. Līdz augustam viņš izgāja rehabilitācijas procesu.
2015. gadā ieņēma trešo vietu Pasaules kausa kopvērtējumā.
Ilze Konrade (sportiste)

Karjera

Piedalījusies 1960. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Tajās Austrālijas izlases sastāvā 4x100 m brīvā stila stafetē izcīnīja sudraba medaļu (peldēja otro posmu). Tāpat piedalījusies 4x100 m stafetē priekšsacīkstēs (4. vieta), savukārt finālā Austrālijas komanda izcīnīja sudraba medaļu (pati I. Konrade to nesaņēma). Vēl viņa izcīnīja 4. vietu 400 m brīvajā stilā un 9. vietu 100 m brīvajā stilā.
I. Konrade 15 reizes labojusi pasaules rekordus brīvajā stilā, sešas no tām — klasiskajās distancēs. Vairākas reizes uzvarējusi Austrālijas čempionātā, bijusi 1958. gada Britu impērijas un Nāciju Sadraudzības spēļu čempione 440 jardu brīvā stila distancē. 1958. gadā starptautiskā aptaujā tikusi atzīta par gada devīto labāko sportisti pasaulē.
1971. gadā tikusi uzņemta Starptautiskajā peldēšanas slavas zālē.
Simbols

Simbols ir tēls (priekšmets, parādība, dzīva būtne), ar ko tiek pausta vai atzīmēta kāda ideja vai tēls mākslas darbā. Simbols var būt gan, piemēram, kāda grafiska zīme, gan priekšmets, dzīvnieks, krāsa, skaņdarbs vai apzīmējums kādam noteiktam jēdzienam. Simbola nozīmi nosaka daudzi faktori, kā lietojuma popularitāte, vēsture un konteksts. Piemēram, sadzīvē plaši lietotas piktogrāfiskas norādes, kā ceļa zīmes, arī marķējums uz apģērba, kas norāda, kā tas jāmazgā, smaidiņi komunikācijā internetā, kas apzīmē emocijas, zīmoli ir simboli. Arī burti un cipari ir simboli. Bieži vien simboli tiek izmantoti zinātnē, piemēram, elektronikā, ķīmijā, matemātikā, kā arī astroloģijā. Vizuāli simboli arī bieži tiek izmantoti, lai brīdinātu par briesmām. Tāpat arī karogs, ģerbonis un himna ir simboli, kas simbolizē valsti.
Simbols literatūrā ir tēli, kas nosacīti pārstāv kādu ideju. Latviešu literatūrā arī ir sastopami simboli, piemēram, Auseklītis, Gaismas pils un citi.
Lillekila (stacija)

Vēsture

Neskatoties uz to, ka dzelzceļš no Tallinas līdz Paldiskiem tika izbūvēts jau 1870. gadā, pirmais dzelzceļa pieturas punkts Väike-Ameerika (latviešu: Mazā Amerikas iela) Lillekilas apkaimē tika izveidots tikai 1928. gadā, galvenokārt pateicoties 1924. gadā izbūvētajai elektrificētajai līnijai uz tolaik vēl atsevišķo pilsētu Nemmi un sekojošajai pasažieru plūsmas intensifikācijai.
Nelielā Lillekilas koka stacijas ēka nojaukta 1997. gadā.

Apkārtne

Uz dienvidiem no Lillekilas pieturas punkta atrodas A. Le Coq Arena (futbola arēna), kā arī iepirkšanās centrs.