google/wiki40b huggingface dataset:
Cirkonijs

Vēsture

Cirkoniju saturoši dārgakmeņi — cirkona varietātes jargūns, hiacints un ligūrs, ir zināmi jau kopš senajiem laikiem, toties pašu cirkoniju 1789. gadā Berlīnē atklāja Martins Heinrihs Klaprots. 1808. gadā angļu ķīmiķis Hamfrijs Deivijs centās to iegūt tīrā veidā, veicot elektrolīzi, bet šis mēģinājums nebija sekmīgs. Tīrā veidā to 1824. gadā pirmais ieguva zviedru ķīmiķis Jenss Jākobs Bercēliuss.

Atrašanās dabā

Cirkonijs nekad dabā nav atrasts tīrā veidā. Zemes garozā cirkonija koncentrācija ir 130 mg/kg, bet jūras ūdenī — 0,026 μg/l. Nozīmīgākais minerāls, kas satur cirkoniju, ir cirkons (ZrSiO₄).

Izotopi

Dabā ir sastopami pieci cirkonija izotopi, no kuriem četri ir stabili. Visizplatītākais izotops ir cirkonijs–90 (51,45% no visa kopējā cirkonija daudzuma). Nākamie izplatītākie ir cirkonijs–94 (17,38%), cirkonijs–92 (17,15%) un cirkonijs–91 (11,22%). Visretāk ir sastopams nestabilais cirkonijs–96 (2,80%), kura pussabrukšanas periods ir 2,35×10¹⁹ gadi.
Ir zināmi vēl 28 mākslīgi iegūti cirkonija izotopi, kuru atommasa ir no 78 līdz 110.

Bioloģiskā nozīme

Cirkonija bioloģiskā nozīme nav zināma, lai gan cilvēka ķermenī tā koncentrācija ir 4 mg/kg.

Iegūšana

Visvairāk cirkonija tiek iegūts Austrālijā un Dienvidāfrikā (pa abām valstīm kopā tiek iegūti aptuveni 80% no visa cirkonija). Vēl nozīmīgas atradnes atrodas Brazīlijā, Indijā, Šrilankā, Ukrainā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Ik gadu tiek iegūts aptuveni 900 tūkstoši tonnu cirkonija.

Fizikālās īpašības

Cirkonijs ir spožs, pelēkbalts un mīksts metāls, kas normālos apstākļos ir cietviela. Cirkonija kušanas temperatūra ir 1855 °C, bet vārīšanās temperatūra ir 4371 °C. Tā elektronegativitāte pēc Polinga skalas ir 1,33.
Rēzeknes Sāpju Dievmātes baznīca

Vēsture

Baznīcas celtniecība uzsākta 1935. gadā pēc arhitekta Pavlova projekta uz zemes gabala, ko Dricānu prāvesta Jāzepa Vojcehovska māsa, Ludvika Vojcehovska, savā testamentā novēlēja mariāņu kongregācijas tēviem. Pirms tam, 1934. gadā, Rēzeknē kā rektorātu nodibināja Sāpju Dievmātes draudzi. Baznīcas teritorijā esošās ēkas tika apsaimniekotas jau kopš 1932. gada, kad šeit tika nodibināts otrs mariāņu klosteris Latvijā. Baznīcas būvdarbu vadītājs bija mariāņu kongregācijas tēvs Juris Kārkle, bet logu projekta autors bija Jānis Jaškovičs (vēlākais mariāņu kongregācijas pārstāvis, kas tolaik vēl mācījās ģimnāzijā). Kā minēts liecībās par baznīcas celtniecību, lielākā daļa būvdarbu tika veikta brīvprātīgi iesaistot draudzes locekļus. Daudzi materiāla apstrādes un sagataves darbi tika veikti uz vietas, piemēram, gatavotas pārsedzes sijas un brusas. 1937. gada 6. decembrī baznīcu svinīgi iesvētīja Latvijas mariāņu kongregācijas priors Benedikts Skrinda.

Arhitektūra

Baznīca celta neoromānikas stilā. Tā ir halles tipa celtne ar Katoļu baznīcām raksturīgajiem diviem torņiem un akcentētu ieejas daļu. Fasādes risinājumos izmantoti pseidoromānikas dekora un konstruktīvie elementi. Baznīca vizuāli ļoti līdzinās Atašienes Sāpju Dievmātes Romas katoļu baznīcai un līdzīgi romānikas stila elementi un baznīcas arhitektoniskie apjomi saskatāmi arī Stirnienes Sv. Laurencija Romas katoļu baznīcas eksterjerā.
Baznīcas garums ir 25 metri, bet platums - 12 m un tās divu torņu smailes ar krustiem paceļas 27 metru augstumā virs zemes.
Baznīcai ir trīs jomi - centrālais un divi malējie, kurus no centrālā atdala balsta funkcijas pildošās četrstūrveida kolonnas. Altārtelpu noslēdz pusapaļa apsīda. Interjera galvenie elementi ir trīs altāri. Galvenais altāris veltīts Dievmātes godam, kura centrā atrodas 20. gs. sākumā gleznota svētbilde, kurā attēlota Jēzus upurēšana templī. Svētbildē redzams Simeons ar Jēzus bērniņu rokās, Jaunava Marija un Jāzeps. Saskaņā ar Lūkas evaņģēliju, Jeruzalemē bija cilvēks, vārdā Simeons. No Svētā Gara viņš bija saņēmis atklāsmi, ka neredzēs nāvi, pirms nebūs uzlūkojis Kunga Svaidīto. Viņš paņēma Bērnu savās rokās, slavēja Dievu un sacīja: "Manas acis ir skatījušas Tavu pestīšanu, ko Tu sagatavoji visu tautu priekšā: gaismu pagānu apgaismošanai un slavu savai Izraēļa tautai!" (Lk 2, 25-32). Divos sānu altāros ir svētbildes, kas veltītas Jēzus sirds, Dievmātes sirds un Svētā Jāzepa godam. Pusapaļās apsīdas pilastru priekšā novietotas Sv. Jāzepa un Sv. Terēzes no Bērna Jēzus skulptūras.

Draudze

Pašlaik Baznīca atrodas mariāņu kongregācijas aprūpē. Funkcionē klosteris un draudze, kurā kalpo priesteris Pāvels Zeiļa, kas ir Latvijas mariāņu kongregācijas priekšnieks, Rēzeknes Sv. Andreja klostera priekšnieks un ir prāvests ne tikai Rēzeknes Sāpju Dievmātes draudzē, bet arī Dukstigala un Prezmas draudzēs. Sāpju Dievmātes draudzē kalpo arī priesteris Dainis Kašs.
Edvards Sapīrs

Biogrāfija un zinātniskā darbība

Dzimis ebreju ģimenē Prūsijas pilsētā Lauenburgā (tagad Lemborka, Polijā). 1904. gadā ieguva bakalaura, bet 1905. gadā — maģistra grādu vācu filoloģijā Kolumbijas Universitātē. Nākamos divus gadus pētīja indiāņu višramu un takelmu valodas Oregonas dienvidrietumos. Tām veltīja savu disertāciju, par kuru 1909. gadā ieguva doktora grādu antropoloģijā. Viņš turpināja pētīt indiāņu valodas gan ASV, gan Kanādā, kur no 1910. līdz 1925. gadam strādāja par vienu no diviem tālaika antropologiem.
1921. gadā publicēja darbu Language. 1925. gadā sāka strādāt par pasniedzēju Čikāgas Universitātē. 1931. izveidoja Antropoloģijas nodaļu Jeilas Universitātē, kuru vadīja līdz mūža beigām.
Dibinājis arī Personības un kultūras komiteju ASV Nacionālajā pētījumu padomē (National Research Council).

Uzskati

Sapīrs uzskatīja, ka valoda nosaka kultūru, proti, to, ko sociāla grupa dara un domā. Valodu viņš raksturoja kā domāšanas veidu, formālu likumsakarību kopumu, ko cilvēki patur prātā. Šīs likumsakarības jeb modeļi ir neapzināti: cilvēki vadās pēc tiem, bet reti var tās verbalizēt. Sabiedrība, pēc Sapīra domām, ir indivīdu “paplašinājums”, tādēļ tās izpētē noder psiholoģijas jēdzieni.
Sapīrs bija arī viens no mākslīgās valodas Interlingua attīstības atbalstītājiem.
Atika

Ģeogrāfija

Atikas pussala Vidusgrieķijas dienviddaļā ar savu smailo galu dziļi iesniedzas Egejas jūrā. Ziemeļos no Centrālās Grieķijas to atdala Kitairona kalnu grēda (angļu — Kithairon). Rietumos Atika robežojas ar Korintas prefektūru.
Lielāko Atikas daļu veido kaļķakmens un marmora augstienes, kuras šobrīd neklāj praktiski nekāda augu pasaule. Tikai Kitairona un Parnasa augstākās vietas, kā arī Pentelikona ziemeļrietumu nogāzes klāj priežu un egļu meži.

Lauksaimniecība un derīgie izrakteņi

Atikas augsni pamatā viedo viegls, diezgan plāns akmeņaina kaļķakmens slānis, kurš praktiski neder kviešu kultivēšanai. Šeit labāk aug mieži un vīnogas, bet īpaši labi olīvkoki un vīģeskoki, tāpēc šie kā pagātnē, tā arī mūsdienās ir galvenie valsts produkti gan iekšējai lietošanai, gan eksportam. Attīstīta lopkopība, iegūst vilnu. Kalnos iegūst marmoru, dienvidrietumos — mālu. Atikas dabiskā apūdeņošanas sistēma ir ļoti nabadzīga. Nozīmīgākie ūdens avoti tek pa Atēnu līdzenumu.

Vēsture

Atiku (grieķu val. akte — piekrastes zeme) apdzīvoja jonieši. Viņi sauca sevi par autohtoniem, t. i. par šīs zemes pamatiedzīvotājiem. 2.gadu tūkstotī pr. Kr. Atikā saka veidoties atsevišķas pilsētvalstis jeb polisas. Ap 10.gs. pr. Kr. leģendārā valdnieka Tēseja vadībā sākās Atikas apvienošanās zem Atēnu varas, tika atvairīti Peloponēsas doriešu iebrukumi, organizēta joniešu pārcelšanās, bet šis process bija ilgs un turpinājās gadsimtus. 4.gs. pr. Kr. Atēnas kļuva par Atikas ekonomisko un politisko centru. Svarīgi Atikas centri bija Pireji, Ramnunta, Tarikosa u.c.
Atikā, kā arī Beotijā, atšķirībā no citiem kaimiņu apgabaliem, nebija vergu. Atika tika iedalīta trīs apgabalos: līdzenums (pediake) — teritorija apkārt Atēnām un Elevsīnu; piekraste (paralia) — jūrā iesniedzošās pussala; un augstiene (diacria) — ziemeļu rajoni. Visi iedzīvotāji tika iedalīti četrās filās. Katra joniešu fila vēl tika iedalīta trīs brālībās (phratriai); tā kā katras fratrijas locekļu zemes īpašumi bija strikti noteikti un neatsavināmi, katra fratrija ģeogrāfiskā nozīmē saucās par trešdaļu (trittys). Tādā veidā Atikā bija divpadsmit fratrijas un divpadsmit tritijas. Tās bija valsts iekārtas pamats līdz pat Kleistena reformām 508.g. pr. Kr. Katrā fratrijā bija divas sabiedrības indivīdu grupas: dzimtas locekļi (gene) un ģilžu locekļi (orgeones). Galvenā atšķirība starp šīm divām grupām bija tā, ka dzimtu locekļi strādāja uz zemes (un bija tās īpašnieki), bet ģilžu locekļi nodarbojās ar tirdzniecību un amatniecību. Uz Atiku atbraukušie svešzemnieki bieži saņēma pilsonību. Sākumā viņus pieņēma dzimtās. Vēlāk, acīmredzot, joniešu migrācijas procesu laikā, svešzemnieki centās apvienoties ģildēs.
Vanguard TV3

Avārija

2 sekundes pēc pacelšanās (1,2 m augstumā) raķete zaudēja vilci, un sāka krist atpakaļ. Kad tā nosēdās uz starta laukuma, tika bojātas degvielas tvertnes, un notika sprādziens. Tika iznīcināta raķete un bojāts starta laukums. Vanguard pavadonis nokrita nelielā attālumā, turpinot raidīt radio signālus. Diemžēl tas bija bojāts, un to vairs nevarēja izmantot kosmiskā lidojumā. Tagad pavadoni var apskatīt Smitsona aviācijas un kosmosa muzejā.
Augkopība

Augkopība ir lauksaimniecības pamatnozare, kurā nodarbojas ar dažādu gan pārtikā, gan arī lopkopībā, rūpniecībā un citās saimniecības nozarēs izmantojamu kultūraugu audzēšanu. Pasaules nozīmīgākās augkopības kultūras ir kukurūza, kvieši, rīsi, sojas pupas, kartupeļi un kokvilna. Svarīgs augkopības produkts ir siens. Lai gan termins „augkopība” visbiežāk attiecas uz augiem, tas var attiekties uz sugām no citām bioloģiskajām valstīm, piemēram, sēnēm (atmatenēm, šitake) un aļģēm. Dažu sugu aļģes tiek audzētas, lai gan tās pārsvarā iegūst savvaļā. Mikroorganismu kultivēšanu, ja tiem ir saimnieciska nozīme, bieži pieskaita pie augkopības. No mikrobiem parasti neražo pārtiku, bet tos izmanto, lai ražotu pārtikas produktus. Piemēram, baktērijas tiek izmantotas, lai no piena ražotu jogurtu.
Bazālā membrāna

Bazālā membrāna ir šaurs, fibrozs, bezšūnu slānis, kas atdala epitēliju (ādā, elpceļos, gremošanas traktā u.c), mezotēliju (pleiras dobumā, perikarda dobumā u.c.), endotēliju (asinsvados, limfvados u.c.) no zemāk pieguļošajiem saistaudiem.

Funkcijas

Bazālā membrāna savieno saistaudus ar citiem audiem, orientē un stabilizē šūnu slāņus un vienlaikus ietekmējot kaimiņšūnu polaritāti, dalīšanos, metabolismu, migrāciju un reģenerāciju. Šajā pro­cesā aktīvi piedalās laminīna un perlekāna molekulas, mijiedarbojoties ar attiecīgajiem epiteliocītu re­ceptoriem. Pie tam bazālā membrāna darbojas arī kā selektīva barjera starp blakusesošajiem audiem. Cauri tai starp epitēliju un saistaudiem notiek vielmaiņas procesi — vielu difūzija un filtrācija. Piemēram, acs lēcas bazālā membrāna ne tikai balsta, bet arī piešķir lēcas kapsulai elastību. Tādēļ lēca var mainīt formu.
Skafandrs

Skafandrs (no grieķu: σκάφος, skapfē "laivas korpuss" + ανήρ, anēr (no ανδρός, andros) "cilvēks") ir īpašs tērps un aprīkojums, kas paredzēts cilvēka izolēšanai no apkārtējās vides ar necaurlaidīgu (vai vairākiem) slāni. Tajā cilvēkam tiek saglabāta iespēja patstāvīgi kustēties. Dažādām vidēm paredzēti dažādi skafandri. Biežāk izmantotie ir ūdenslīdēju, aviācijas, kosmiskie. Atkarībā no veicamajiem darbiem un tehniskajām iespējām skafandri var būt pilnībā vai daļēji autonomi.

Vēsture

Par skafandru priekšteci var uzskatīt ūdenslīdēju zvanu, kurā ievietotais cilvēks varēja ilgāku laiku darboties zem ūdens, izmantojot zvanā esošo gaisu. Ir zināms, ka to pielietojis Maķedonijas Aleksandrs jau 356-323. gadā pmē.
Nākamais solis bija cietā skafandra izveidošana, kuru 1715. gadā patentēja Džons Letbridžs. Tas sastāvēja no cilindra ar iluminatoru un ādas piedurknēm rokām.
19. gadsimtā sāka attīstīties ūdenslīdēju tērpi. 1837. gadā Augusts Zībe radīja mīksto ūdenslīdēju tērpu ar metāla ķiveri. Gaiss tika sūknēts no augšas, bet izelpots caur ventiļa vārstu. Modernizētus, šāda veida skafandrus izmanto vēl mūsdienās.
20. gadsimtā, līdz ar lidmašīnu lidojumiem lielākos augstumos, kur ir samazināts atmosferas spiediens, radās nepieciešamība pēc īpašiem skafandriem lidotājiem.
1960. gados, sakarā ar cilvēka lidojumiem kosmosā, tika izveidoti skafandri kosmonautu apģērbšanai kosmosa kuģī gadījumam, ja notiktu kosmiskā aparāta dehermetizācija. Pēc tam tika radīti skafandri cilvēka iziešanai ārpus kuģa un uz Mēness.
Singapūras administratīvais iedalījums

Singapūras administratīvo iedalījumu veido 5 distrikti.
Vezinas balva

Vezinas balva jau kopš 1926. gada pēc katras NHL sezonas noslēguma tiek piešķirta labākajam līgas vārtsargam, kuru nosaka visu līgas klubu ģenerālmenedžeru balsojumā.
Līdz 1981.—82. gada sezonai šo balvu piešķīra vārtsargam, kurš regulārajā sezonā bija ielaidis vismazāk vārtu. Taču tad tika atzīts, ka šādā gadījumā vārtsargs, kurš spēlē spēcīgākā komandā, iegūst jūtamas priekšrocības pār saviem konkurentiem ne tik labās komandās. Kopš tā laika vismazāk vārtus ielaidušajam vārtsargam tiek piešķirta Dženingsa balvu.
Balva nosaukta par godu kādreizējam Monreālas "Canadiens" vārtsargam Džordžam Vezinam. Žaks Plānts (1929-1986) ir šo balvu ieguvis visvairāk reižu - 7, par vienu mazāk ir čeham Dominikam Hašekam, kurš Vezinas balvu pēc piešķiršanas kritēriju maiņas saņēmis visbiežāk.
1972. gada laikapstākļi Latvijā

Novembris

Rīgā mēneša nokrišņu summa sasniedza 94,9 mm, kas ir lielākais novembra nokrišņu daudzums kopš 1924. gada.
Gundars Celitāns

Profesionālā karjera

G. Celitāns visas karjeras laikā bija Latvijas volejbola izlases dalībnieks - piedaloties izlases sastāvā kopš 2004. gada līdz pat profesionālās karjeras beigu posmam, kad dalību Latvijas volejbola izlasē traucēja traumas.
Spēlējot Ankaras "Halkbank" sastāvā, viņš izcīnīja Turcijas kausu. 
2010. gadā G. Celitāna pārstāvētais Ankaras "Ziraat Bankası" klubs izcīnīja Turcijas Superkausu. 
Pārstāvot itāļu Casa Modena vienību, G. Celitāns tika atzīts par gada labāko spēlētāju Itālijas augstākajā līgā.
Aleksejs Auziņš

Hokejista karjera

Lielāko daļu savas hokejista karjeras Auziņš nospēlēja vienā komandā - Rīgas "US". Tās sastāvā Auziņš izcīnīja trīs Latvijas čempiona titulus - 1937., 1940. un 1942. gadā. 1940.—41. gada sezonā, pirmās Padomju okupācijas laikā, Rīgas "US" darbība bija apturēta, un Auziņš sezonu aizvadīja Rīgas "Dinamo" B komandā.
No 1947. līdz pat 1980. gadam Auziņš bija sporta kluba "Lokomotīve" hokejists, spēlējošais treneris, jaunatnes hokeja treneris un vēlāk arī stadiona direktors.
Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlēja 1936. gada Olimpiskajās spēlēs. Tāpat spēlējis arī 1935. un 1938. Pasaules čempionātos.
Meijendorfi

Meijendorfi (vācu: Meyendorff), arī Meijendorfi no Ikšķiles (Meijendorff von Yxkull, Uexküll-Meyendorf) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas 16. gadsimtā izveidojās no Ikšķiļu dzimtas atzara un bija ierakstīta ar nr. 26 Vidzemes bruņniecības matrikulā (1742), kā arī Igaunijas bruņniecības un Kurzemes bruņniecības matrikulās. Dzimtas atzari izplatījās arī Zviedrijā un Krievijā.
1865. gadā Krievijas impērijas Senāts Meijendorfu dzimtas piederīgajiem piešķīra mantojamu baronu titulu.

Vēsture

Kad 1201. gadā bīskaps Alberts pārcēla bīskapa sēdekli uz Rīgu un izlēņoja Ikšķiles pili bruņiniekam Konrādam no Meiendorpas, sauktam arī par Ikšķiles Konrādu (latīņu: Conrado de Ykescule), kas uzskatāms par Ikšķiļu dzimtas ciltstēvu.  
Zviedru Igaunijas laikā 1679. gadā Zviedrijas armijas ģenerālleitnantam Oto Johanam Ikšķilam un viņa dēlam Volteram Reinholdam piešķīra mantojamu  baronu titulu "fon Meijendorfi no Ikšķiles nama" (von Meyendorff aus dem Hause Uexküll).
18. gadsimtā Salutaguses muižas (vācu: Sallentack, tagad Raplas apriņķī) īpašnieka Fabiāna Meijendorfa dēli dibināja divus dzimtas atzarus.  Viņa dēls Georgs Meijendorfs 1742. gadā iegādājās Mazstraupes pilsmuižu (Gut Klein-Roop) un 1759. gadā arī Augstrozes pili (Schloss Hochrosen). Pēc viņa Mazstraupes pilsmuižas īpašnieki bija Kazimirs Meijendorfs (1749-1813), Georgs (Jegors) Meijendorfs (1795-1863), Fēlikss Meijendorfs (1834-1871).
1826. gadā Meijendorfu dzimta kļuva par Rankas muižas (Gut Ramkau) īpašniekiem.
Pēdējais Mazstraupes muižas īpašnieks bija jurists un politiķis Aleksandrs Meijendorfs (1869-1964), kas 1919. gadā devās bēgļu gaitās uz Angliju.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Meijendorfiem muižas atņēma un viņi pārcēlās uz dzīvi Vācijā.
Diplomāta Pētera fon Meijendorfa (1796–1863) brāļa mazdēls bija padomju diplomāts Georgijs Čičerins (1872-1936).
Piektdiena

Piektdiena ir nedēļas piektā diena. Piektdiena ir pēdējā darba nedēļas diena valstīs ar piecu dienu darba nedēļu.

Vēsture

Senajā Romā piektdiena bija veltīta dievietei Venerai. Vēl mūsdienās itāļu valodā piektdienu sauc venerdì, tāpat spāņu un franču nosaukumi atvasināti no Veneras. Senie ģermāņi piektdienu dēvēja auglības dievietes Freijas vārdā (angļu: Friday). Arī vācu nosaukums Freitag cēlies no Freijas.
Frederiks Fībigs

Biogrāfija

Frederiks Fībigs piedzima Talsos vācbaltieša, galdnieka, un latvietes, šuvējas, ģimenē. Mācījies Cirķeļa privātskolā Talsos, tad Aleksandra licejā Rīgā. Pēc mācībām ap 1905. gadu par viņa labvēli kļuva Talsu skolotāja Elizabete Auguste Krauze, kura pabalstīja mākslinieka studijas Pēterburgas Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā, kā arī papildinājās pie Pēterburgas profesora Dmitrija Kardovska, laba zīmētāja un slavena krievu reālistiskās mākslas pārstāvja. 1906. gadā Rīgā, 21 gadus jaunais Fībigs slepus apprecēja savu 20 gadus vecāko mecenāti.
1907. gadā pāris devās uz Parīzi, kur uzturējās līdz 1929. gadam. Nepilnu gadu Fībigs apmeklēja Juliāna Žiliana akadēmiju. 1908. gadā sāka izstādīt savus darbus (arī Talsu ainavas) dažādos Parīzes salonos, ir bijis Rudens salona žūrijā, piedalījies Parīzes krievu mākslinieku grupas izstādēs ārpus Francijas. Pirmajos Parīzes gados savā glezniecībā Fībigs strauji pārvarēja Latvijā un Krievijā apgūto. Ap 1909. – 1910. gadu viņu jau ļoti ietekmēja Žorža Ruo padrūmie krāstoņi un tumšo kontūru attēlošana. Dzīvodams Francijā, Fībigs daudz gleznoja Parīzes apkārtnes un ielu motīvus, portretus. Radošu pacēlumu viņa mākslā ienesa ceļojums uz Itāliju (1911–1912). Šajos gados viņš strādāja arī plakātā, linogravīrā, ilustrējis arī grāmatas. Dzīvojot Parīzē, Fībigu vienmēr māca materiālās grūtības, šaubas par savu talantu, viņš jutās nenovērtēts un nesaprasts.
Pirmā pasaules kara laikā Fībigs iepazinās ar divdesmitgadīgu mākslas studenti Deboru Logaku, ukraiņu ebreja meitu. Šajā savienībā radās meita Raja un dēls Ēriks, kuri drīz tika nodoti Elizabetes aprūpē. 1929. gadā Fībigu ģimene nolēma pārcelties uz Elzasas pilsētu Selestu, cerībā, ka turienes klimats uzlabos ar sirdskaiti slimā dēla Ērika veselību. Tomēr tā nenotika, un 1932. gadā dēls nomira. Elzasā Fībigs atradās tuvāk dabai, kuru visu mūžu ļoti mīlēja. Te viņš uzgleznoja ap 600 darbu, izsmalcinātas neliela formāta Elzasas ainavas visos gadalaikos. Vietējā sabiedrība izrādīja interesi un labvēlību, sarīkojot vairākas izstādes Selestā, Strasbūrā, Milūzā.
Otrais Pasaules karš izpostīja mierīgo dzīves plūdumu, Elzasu pievienojot Vācijai, mākslinieka ietaupījumi kļuva bezvērtīgi. Francijas valsts savam ilggadējam sveštautietim nepiešķīra ne mākslinieka pensiju, ne pilsonību. Pasliktinoties redzei,1946. gadā Fībigs pārtrauca gleznot. 1948. gadā mākslinieku kopā ar meitu Raju pārvietoja uz pilsētas sociālās nodaļas kazarmām trūcīgiem. Te viņš 1953. gada 6. februārī nabadzībā un aizmirstībā mira. Apglabāts Selestas pilsētas kapos.
Māršala Salas

Ekonomika

Māršala Salu ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 14% no IKP.
Hrvoje Bartolovičs

Sasniegumi šaha kompozīcijā

Kopš 1948. gada publicējis apmēram 800 dažādu žanru šaha kompozīcijas, galvenokārt, divvilčus. Konkursos ieguvis apmēram 230 godalgas, tai skaitā 80 pirmās.
No 1956. gada starptautiskais tiesnesis un no 1980. gada Starptautiskais lielmeistars šaha kompozīcijā. FIDE Albumos iekļauts 81 uzdevums, reitings — 79,5 punkti.
Ščastja

Vēsture

Apdzīvoto vietu 17. gadsimta beigās dibināja no dzimtbūšanas izbēgušie zemnieki. 1754. gadā imperatore Katrīna II zemes gar Doņecu kopā ar Ščastjas ciemu uzdāvināja savam galminiekam Grigorijam Kovaļinskim. Strauja izaugsme sākās 1953. gadā sakarā ar Vorošilovgradas TEC celtniecību. 1963. gadā Ščastjai piešķirtas pilsētas tiesības.
Jūras līmenis

Jūras līmenis ir vidējais jūras virsmas augstums pret nosacītu sākumpunktu. Jūras līmeni parasti lieto par visu sauszemes punktu augstuma atskaites mēru. Ir novērots, ka jūras līmenis visu laiku ceļas. Pirms 185 tūkstošiem gadu jūras līmenis ir bijis par 20 metriem zemāks nekā mūsdienās. Savukārt 20. gadsimtā tas ir pacēlies par 20 centimetriem jeb par 2 milimetriem gadā.
Kepler-7b

Kepler-7b ir citplanēta, kas atrodas Liras zvaigznājā. Planēta riņķo ap Kepler-7 zvaigzni 0,06 AU attālumā. 1 gads uz planētas ilgst tikai 4,88 diennaktīs. Planētas masa sastāda 0,433 Jupitera masas, bet tās rādiuss 1,478 reizes lielāks nekā Jupiteram. Aprēķini rāda, ka Kepler-7b vidējais blīvums ir apmēram 0,181 g/cm³, t.i. mazāk par vienu septiņpadsmito daļu no Jupitera blīvuma. Tas nozīmē, ka tā ir viena no "irdenākajām" pašlaik zināmajām planētām. Gāzveida gigants tiek ieskaitīts karsto jupiteru klasē.
Planēta tika atklāta ar teleskopu "Kepler" un par tās atklāšanu astronomu grupa, kas strādā Kepler programmā, paziņoja 2010. gada 4. janvārī. 2013. gadā astronomiem izdevās sastādīt planētas mākoņu segas karti.