google/wiki40b huggingface dataset:
Broņislava Martuževa

Dzīvesgājums

Dzimusi 1924. gada 8. aprīlī Domopoles pagasta Slavītu ciemā Helēnas un Jāņa Martuževu ģimenē kā septītais bērns. Bērnību pavadīja Lubānas pagasta "Lazdiņu" mājās. Mācījās Cepurītes četrklasīgajā pamatskolā (1935—1938) un Lubānas sešklasīgā pamatskolā (1938—1940). 
Latvijas okupācijas laikā 1940. gadā viņa uzsāka mācības Lubānas vidusskolā, bet pēc tam Rēzeknes Skolotāju institūtā (1941—1944). 
Pēckara gados viņa sadarbojās ar Latvijas Nacionālo partizānu apvienības mežabrāļiem. 
1946. gadā ierīkoja nacionālo partizānu slēptuvi Lazdiņu mājās, kopš 1950. gada publicēja savus dzejoļus nelegālā žurnālā „Dzimtene”. Spēlēja cītaru un akordeonu, viņas tolaik sacerētā dziesma "Jaunība" folklorizējās, Atmodas kustības laikā to izpildīja Eduards Rozenštrauhs.
Padomju represīvās iestādes 1951. gada 14. februārī Martuževu ģimeni apcietināja, tiesāja un izsūtīja un Ozerlaga nometni Taišetā, ieslodzījumā viņa atradās līdz 1956. gada 26. jūlijam.
Pēc atgriešanās dzimtenē periodiski ārstējās tuberkulozes slimnīcā un sanatorijās. Kā bijušajai politieslodzītajai, Broņislavai Martuževai Latvijas PSR laikā nebija iespējams publicēties, divi viņas dzejoļu krājumi - "Balta puķe ezerā" (1981) un "Rakstītāja" (1987) iznāca ar Evas Mārtužas vārdu. Pirmā publikācija ar savu vārdu bija dzejoļu kopa "No dienasgrāmatas" ievietota žurnālā "Karogs" (1990).
No 2009. gada mitinājās Lubānas sociālās aprūpes centrā, mirusi 2012. gada 13. februārī un apglabāta Lubānas Jaunajos kapos.
Mārtiņš Buclers

Dzīvesgājums

Dzimis 1866. gada 12. decembrī Saukas pagastā. Mācījās Saukas pagastskolā, vēlāk Irlavas skolotāju seminārā. 1894. gadā Buclers iestājās Borharda fotodarbnīcā par mācekli. Pēc trim gadiem Siguldā viņš atvēra fotodarbnīcu, savukārt 1903. gadā — pirmo fotopreču veikalu Latvijā. Tāpat viņš bija pirmās latviešu fotogrāfu biedrības dibinātājs 1906. gadā, biedrība nodarbojās ar fotoizstāžu, fotografēšanas kursu organizēšanu, fotomākslas popularizēšanu. Buclers bija biedrības vadītājs, 1921. gadā tika ievēlēts par biedrības goda priekšsēdētāju uz mūžu.
Ar pārtraukumu izdeva žurnālu "Stari" (1906—1908; 1912—1914), kur publicēja fotogrāfijas, literatūru. Tāpat piedalījās izstādēs. Vairāku fotogrāfijas mācību grāmatu autors, tai skaitā sarakstījis pirmo tāda veida grāmatu Latvijā — "Fotogrāfija" (1904).

Piemiņa

1986.gadā Saukas pagastā izveidota M. Buclera piemiņas ekspozīcija, kas tagad apskatāma pagasta pārvaldes ēkā Lonē un ir viena no trijām Viesītes muzejs "Sēlija" nodaļām Mārtiņa Buclera fotogrāfijas kabinets.
Laikā no 1987. līdz 1997. gadam fotomākslā tika piešķirta Mārtiņa Buclera prēmija par "izciliem sasniegumiem mākslas fotogrāfijā".
Ik gadu decembrī Viesītes muzejs "Sēlija" un Latvijas Fotogrāfu Savienība rīko "Buclera lasījumus”, kas ir fotogrāfijas nozarei veltīta konference. Lai gan sākotnēji tas bija tikai fotogrāfa Mārtiņa Buclera atceres sarīkojums, kopš 2011. gada tas ir pāraudzis par zinātnisku konferenci. 2018. gadā sarīkojums notiek jau 29. reizi.
Nogaju orda

Nogaju orda (bašk. Нуғай Урҙа, kaz. Ноғай Ордасы; nosaukums no Zelta ordas karavadoņa Nogaja vārda) bija stepes nomadu valsts XV-XVI gs. (1440.-1634.). Galvaspilsēta Saraičika (tatāru: Sarayçıq - "mazā Saraja") atradās 50 km no tagadējās Atirau Jaikas upes lejtecē, kas bija karavānu tranzīta punkts Melnās jūras un Vidusāzijas tirdzniecībā.
Ordu apdzīvoja tatāru klejotāju ciltis mangiti, kungrati (XV gs. otrajā pusē sevi sāka dēvēt par nogajiem), kipčaki, baškīri u.c. tjurku un mongoļu ciltis. Pamatnodarbošanās bija lopkopība, tirdzniecības karavānu apsardze, tranzīta tirdzniecība.

Izveide

Izveidojās 14. gs. beigās, karavadoņa (beja) Edigeja (1395—1419) laikā, atšķeļoties no Zelta ordas. Savu maksimumu Nogaju orda sasniedza 15. gs. vidū Nuraddina laikā, aizņemot Piekaspiju un Volgas baseina teritoriju līdz pat Urālu kalniem. Valdnieku beju vasaras rezidence parasti atradās stepē, starp mūsdienu Ufu un Orenburgu. Sadalīta ulusos, kuru katru beja vārdā pārvaldīja murzas.
16. gs. otrajā pusē valsts sašķēlās trijās mazākās ordās (Lielā Nogaju Orda, Mazā Nogaju Orda, Altiulas Orda).

Lielā Nogaju Orda

Atradās starp Volgu un Urāliem. Ismails 1554. gadā bija spiests sevi atzīt par Krievijas caristes vasali, viņa dēls Bekbulats (miris ap 1566) kļuva par vienu no cara karavadoņiem, kas piedalījās 1563. gada karagājienā uz Smoļensku pret lietuviešiem, bet mazdēls Sainbulats vadīja karagājienu uz Livonijas konfederācijas zemēm un 1575. gadā tika kronēts kā Visas Krievzemes kņazs Semjons Bekbulatovičs. 1577. gadā valsts galvaspilsētu Saraičiku nopostīja Krievijas cara Joana IV Briesmīgā karaspēks. 1634. gadā Lielo Nogaju ordu iekaroja rietummongoļi (kalmiki), un tās atliekas pārcēlās uz Volgas labo krastu, kur uz laiku pievienojās Mazajai Nogaju Ordai. Pēdējais valdnieks Kanajs aizbēga pie krieviem uz Astrahaņu, tomēr tur viņu apvainoja sararbībā ar kalmikiem un ieslodzīja cietumā, kur viņš nomira 1638. gadā.
Daļa nogaju palika dzīvot mūsdienu Kazahstānas teritorijā, kur to pēcnācēji ieplūda kazahu nācijā.

Mazā Nogaju Orda

Atradās starp Volgu un Azovas jūru. Ordas dibinātājs Kazimurza (miris 1577.) Līdz XVIII gs. vidum bija Krimas hanistes un Osmaņu impērijas vasalis.
Denī Papēns

Biogrāfija

Papēns piedzima 1647. gadā Francijas pilsētā Bluā, Luāras un Šēras departamentā, Francijā. Pabeidzis jezuītu skolu, Papēns iestājās Anžē universitātē, kur viņš studēja medicīnu un ieguva doktora grādu. Par ārstu Papēns tā arī nekļuva, jo iepazinās ar holandiešu fiziķi Kristiānu Heigensu, kura ietekmē Papēns sāka apgūt fiziku un mehāniku. 1673. gadā Parīzē, strādājot kopā ar Heigensu un Gotfrīdu Leibnicu, viņš sāka interesēties par vakuuma izmantošanu dzinējspēka radīšanai.

Pirmā Londonas vizīte

Pirmo reizi Papēns viesojās Londonā 1675. gadā, kad laika posmā no 1676. līdz 1679. gadam, strādāja kopā ar Robertu Boilu, publicējot savu darbi atskaiti rakstā Continuation of New Experiments (1680). Šajā laika posmā Papēns izgudroja tvaika katlu, ātrvārāmā katla paveidu ar drošības vārstu.

Vācija

Būdams hugenots, Papēns saskārās ar būtiskiem ierobežojumiem, kurus pret protestantiem vērsa Luijs XIV, tajā skaitā arī ar Nantes edikta atcelšanu 1685. gadā. 1687. gadā viņš pārcēlās uz Vāciju, kur dzīvoja kopā ar citiem hugenotu trimdiniekiem no Francijas.
1689. gadā, Papēns ierosināja ar sūkņa vai plēšu palīdzību uzturēt spiedienu un padot gaisu ūdenslīdēja kupolā, inženieris Džons Smitons realizēja šo ideju 1789. gadā.
1690. gadā Marburgā, pētot gaisa spiediena mehānisko spēku savā tvaika katlā, Papēns uzbūvēja pirmo tvaika dzinēja virzuļa modeli.
Turpmākos piecpadsmit gadus Papēns turpināja strādāt pie tvaika dzinēju uzbūves. 1695. gadā viņš pārcēlās no Marburgas uz Kaseli. 1705. gadā viņš kopā ar Gotfrīdu Leibnicu izveidoja otro tvaika dzinēja modeli, kas bija balstīts uz Tomasa Severija atklājumiem, un šis modelis jau izmantoja tvaika nevis gaisa spiedienu. Dzinēja uzbūvi publicēja 1707. gadā.
Dzīvojot Kaselē un Hesē, 1704. gadā, viņš uzkonstruēja kuģi, ko piedzina viņa izveidotais tvaika dzinējs, kas bija savienots ar airiem. Šādi viņš kļuva par pirmo cilvēku, kas uzkonstruējis kuģi ar tvaika dzinēju, kā arī pirmo jebkāda tipa transportlīdzekli ar tvaika dzinēju. Vēlāk viņš atlēja pirmo pasaulē tvaika dzinēja cilindru dzelzs lietuvē Vekerhāgenē, mūsdienās šī vieta zināma kā Reinhārdšāgene—Vekerhāgene.

Atgriešanās Londonā

Papēns atgriezās Londonā 1707. gadā, atstājot savu sievu Vācijā. Daži no viņa darbiem tika izstādīti Karaliskai sabiedrībai laika posmā no 1707. līdz 1712. gadam, bet tā arī neieguva atzinību un novērtējumu, ko Papēns uztvēra ar lielu sarūgtinājumu. Papēna idejas un 1690. gadā izveidotā gaisa tvaika dzinēja aprakstus izmantoja Tomass Ņukomens savā konstrukcijā 1712. gadā, kas tiek uzskatīts par Papēna nāves gadu.
Pēdējās izdzīvojušās liecības par Papēna atrašanās vietu nāk no vēstules, ko viņš rakstīja 1712. gada 23. septembrī. Uz to laiku viņš bija trūcīgs, un tiek uzskatīts, ka viņš nomira tajā pašā gadā un tika apbedīts nemarķētā ubagu kapā.
Henrijs Betmans

Dzīves gājums

Henrijs Betmans bija mediķis, pazīstams iekšējo slimību ārsts. Viņš bija medicīnas profesors un Sinsinati Universitātes Medicīnas koledžas fakultātes loceklis, vairākos rakstos publicējis savus medicīniskās izpētes rezultātus. Vecākiem, kas bija ebreji, viņš bija jaunākais dēls un otrais jaunākais no septiņiem brāļiem un māsām.

Šaha kompozīcija

Henrija Betmana brālis Edgara Betmans (1866–1945) un brālēns Jēkaba Betmans (1865–1935) arī bija šaha problēmisti. Viņa visbiežāk pārpublicētā šaha kompozīcija ir Babsona tasks pašmata trīsvilcī. Vairāk nekā 150 viņa kompozīciju publicētas laikrakstos, žurnālos un specializētās grāmatās.
Nilss Hēgs

Dzīves gājums

Bijis acu ārsts Horsensas pilsētā, pēc tam galvenais oftalmologs Vejles — Skanderborgas novadā.
Paralēli profesionālajam ārsta darbam bijis aizrautīgs vaboļu pētnieks un šaha kompozīciju sastādītājs.
Kā šaha problēmists kļuvis pazīstams 1905. gadā, kad sastādījis trīsvilci ar četrām balto bandinieka pārvēršanām. Viņš bijis dāņu šaha žurnāla Skakbladet šaha kompozīcijas nodaļas redaktors laika perioda no 1907. līdz 1908. gadam un no 1910. līdz 1914. gadam. Savas dzīves vēlākajos gados Hēgs pievērsies pasaku šaham, kur viņš radījis daudzus uzdevumus un arī pilnīgi jaunus uzdevumu tipus, tā sauktos Hoega retraktorus un retro pata uzdevumus. Viņš uzrakstījis daudzus rakstus par šaha uzdevumiem un vairākus jautrus stāstus par konstruētiem stāvokļiem. Hēgs sastādījis vairāk nekā 700 uzdevumus visās šaha kompozīcijas jomās.
1960. gada ziemas olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Skvoveli par 8. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1955. gada 16. jūnijā 50. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Parīzē, Francijā. Skvoveli sacensībā par spēļu rīkošanu apsteidza Insbruku (Austrija), Garmišu-Partenkirheni (Vācija), Sanktmoricu (Šveice).

Latvija olimpiskajās spēlēs

Latvijas PSR sportisti PSRS delegācijā 1960. gada ziemas olimpiskajām spēlēm netika iekļauti, tomēr Krievijas PFSR pārstāvēja Latvijā dzimušais ātrslidotājs Nikolajs Štelbaums, kurš bija 1949. gadā izsūtīts uz Omskas apgabalu Sibīrijā. Olimpiskajās spēlēs gan viņš palika bez rezultāta, jo tika diskvalificēts.
Gaisa spēki

Gaisa spēki ir nacionāla militārā organizācija, kuras primārā darbība ir karadarbības organizēšana gaisa telpā, izmantojot dažāda veida lidaparātus. Parasti gaisa spēki nodrošina gaisa telpas kontroli un aizsardzību, veic stratēģiskas un taktiskas bombardēšanas misijas un sniedz atbalstu citām bruņoto spēku struktūrvienībām.
Gaisa bruņotajos spēkos ir dažāda veida lidaparāti. Visbiežāk tajos ir iznīcinātāji, bumbvedēji, helikopteri un transporta lidmašīnas.
Daudzu valstu gaisa spēki atbild arī par militārām operācijām kosmosa telpā un starpkontinentālajām ballistiskajām raķetēm
Edvīns Raups

Biogrāfija

Edvīns Raups ir viens no nozīmīgākajiem 20. gadsimta 90. gados debitējušajiem dzejniekiem. Viņš apbalvots ar Klāva Elsberga prēmiju par publikācijām periodikā (1990), Latvijas Rakstnieku savienības Dzejas konkursa galveno balvu (1992), Raiņa un Aspazijas fonda balvu (1995). Krājums "Uzvāri man kaut ko pārejošu" ieguvis Preses nama konkursa balvu (2002) un Dzejas dienu balvu (2003). 
Dzejolis "uz brīdi iestājas laiks..." saņēmis Olivereto balvu (2006), tas vēlāk iekļauts krājumā "Putn". Krājums "Putn" ieguvis Literatūras gada balvu (2008) un Ojāra Vācieša prēmiju (2009). Krājums "Mirklis šis" ieguvis "Latvju Tekstu" dzejas balvu (2013), tas nominēts Literatūras gada balvai. F. Garsijas Lorkas "Lekciju" tulkojums nominēts Literatūras gada balvai. Krājums "Ugunsnedrošs pulss" nominēts Literatūras gada balvai. 
Tulkojumi no spāņu valodas: Hulio Kortasara "Klasīšu spēle" (2001), Gabriela Garsijas Markesa "Par mīlestību un citiem dēmoniem" (2005), Ernesto Sabato "Tunelis" (2006), Migela de Unamuno "Migla" (2007), Federiko Andahazi "Anatoms" (2007) un "Žēlsirdīgās" (2008), Luisa Sepulvedas "Sirmgalvis, kas lasīja mīlas romānus" (2009), Horhes Luisa Borhesa "Smilšu grāmata" (2010), Rakelas Martinezas "Vienradža ēnas" (2012), F. Garsijas Lorkas "Lekcijas" (2013) un Luisa Martina Santosa "Klusuma laiks" (2015). 
No portugāļu valodas tulkojis Paulu Koelju grāmatas "Alķīmiķis" (1998), "Ceļavārdi gaismas bruņiniekam" (2000), "Veronika grib mirt" (2000), "Nelabais un senjorita Prima" (2002), "Pjedro upes krastā es sēdēju un raudāju" (2003), "Vienpadsmit minūtes" (2004), "Zahir" (2005), "Portobello ragana" (2008), "Burvja piezīmes" (2007), "Kā aizplūstoša upe" (2008), "Uzvarētājs ir viens" (2009), "Brida" (2010), "Alefs" (2011), "Akras manuskripts" (2012), "Sānsolis" (2014) un "Spiedze" (2016).
No krievu valodas tulkojis Viktora Šklovska memuārus "Sentimentāls ceļojums. Atmiņas 1917–1922" (2018).
Anekdote

Anekdote (franču: anecdote — 'pasaciņa', no grieķu: το ανεκδοτо — 'nenopublicēts', burtiski — 'nav izdots') ir īss, saistošs stāstījums par kādu neparastu, komisku atgadījumu.
Eiropā viduslaikos karaļus un viņu galminiekus ar jokiem un trikiem izklaidēja galma jokdari. Sākotnēji jokdari apdziedāja izcilus varoņdarbus un drošsirdīgus varoņus, pēc tikai vēlāk stāstīja jokus un aizraujošus atgadījumus. Jokdaru stāstītās anekdotes vēlāk sāka apkopot, un tās izdeva tā sauktajās jokdaru grāmatās. Viena no populārākajām šī veida grāmatām bija ap 1611. gadu izdotā "Tarltona joki". Vispazīstamākais tā laika anekdošu stāstītājs bija angļu aktieris Džo Millers (Joe Miller, 1684—1738).
Divāns (institūcija)

Osmaņu impērijas divāns

Osmaņu impērijā augstāko impērijas padomi sauca par Augstāko divānu (osmaņu turku valodā: Dîvân-ı Hümâyûn) un tajā ietilpstošo amatpersonu skaits mainījās visā impērijas pastāvēšanas laikā. Divāna priekšsēdētājs bija lielvezīrs, izņemot gadījumus, kad klāt bija sultāns.
Barbara Perniči

Biogrāfija

No 1970. gadu vidum līdz 1980. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Itālijas šahistēm. Piecas reizes uzvarējusi Itālijas sieviešu šaha čempionātos (1974, 1977, 1978, 1979, 1981). Pārstāvējusi Itālijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1976, 1980-1982), un individuālajā vērtējumā izcīnījusi zelta (1982) medaļu. Vēlākajos gados pārtraukusi šahistes karjeru.
Ieguvusi doktora grādu elektronikā Milānas Politehniskajā Universitātē un datorzinātnē Stenforda Universitātē. Bijusi pasniedzēja Udīnes Universitātē. Kopš 1993. gada ir profesore Milānas Politehniskajā Universitātē.
Oksana Kalašņikova

Sporta karjera

Oksana Kalašņikova, kas dod priekšroku zālāja vai cietajam laukuma segumam, ieguva pirmo WTA titulu 2012. gada 11. novembrī. WTA Challenger dubultspēļu turnīra finālā Punē, spēlējot pārī Ņinu Bratčikovu, viņa uzvarēja pāri Jūlija Gluško un Nopavana Letčivakana ar 6:0, 4:6 un 10:8.
2013. gada 28. jūlijā viņa ieguva savu pirmo dubultspēles titulu pilntiesīgā WTA Tour turnīrā, kopā ar Irinu Burjačoku uzvarot Eleni Daņilidu un Aleksandru Kruniću ar 4:6, 7:6³ un 10:4. Tajā pašā gadā Francijas atklātajā čempionātā viņa kopā ar savu dubultspēles partneri Alisiju Rosoļsku pirmoreiz sasniedza Grand Slam turnīru astotdaļfinālu. Tur viņas zaudēja Kristīnai Mladenovičai un Gaļinai Voskobojevai ar 1:6, 1:6. Vimbldonā viņa iekļuva otrā kārta un pēc ASV atklātā čempionāta, viņa pirmo reizi iekļuva WTA dubultspēļu reitinga pirmajā  divdesmitniekā. topā.
Pēc tam, kad 2015. gada jūlijā viņa nespēja pārvarēt WTA Baku vienspēļu turnīra kvalifikāciju, viņa spēlēja tikai sieviešu dubultspēļu turnīros. WTA turnīrā Seulā  2016. gada septembrī viņa atkal mēģināja iekļūt vienspēļu pamatturnīrā, taču atkal zaudēja kvalifikācijas sacensībās.
Kopš 2007. gada Oksana Kalašņikova spēlē Gruzijas komandā Federācijas kausa sacensībās. Viņa šajās sacensībās guvusi 17 uzvaras un cietusi 13 zaudējumus.
Altenbergas bobsleja, kamaniņu un skeletona trase

Altenbergas bobsleja, kamaniņu un skeletona trase (vācu: Rennschlitten- und Bobbahn Altenberg) ir bobsleja, kamaniņu un skeletona trase Altenbergā, Vācijā.

Vēsture

Altenbergā pirmās bobsleja sacīkstes notika 1908. gadā, dabīgā ledus trasē. 1970. gadu beigās austrumvācieši, kuri jau tā sasniedza labus rezultātus kamaniņu sportā, sāka labi braukt arī bobslejā. 1976. un 1980. gadā austrumvācieši ieguva sešas medaļas ziemas olimpiskajās spēlēs. Starp 1977. un 1979. gadu tika izcīnītas piecas FIBT pasaules čempionāta medaļas. Mēģinot uzlabot VDR centienus izcīnīt vairāk bobsleja un kamaniņu sporta medaļu gan Olimpiskajās spēlēs, gan sporta veidu attiecīgajos pasaules čempionātos, tika uzbūvēta trase. Trases būvniecību uzraudzīja toreizējais Stasi (Valsts Drošības Ministrijas Austrumvācijā) ministrs Ērihs Milke. 
Būvniecība sākās 1981. gadā. Trasi apsargāja dzeloņstiepļu žogi un apbruņotie Landstreitkräfte (VDR Nacionālās Tautas Armijas) karavīri ar Milkes uzraudzību. 1983. gadā, būvniecība bija pabeigta, bet mēģinājumi - neveiksmīgi. Tā rezultātā 11. un 12. līkumu iznīcināja un uzbūvēja no jauna. Tikai 1986. gada beigās trase bija pabeigta. Trase izgāja homologāciju gan FIBT, gan FIL nākamgad. Vīrieši-skeletonisti pirmo reizi piedalījās sacensībās Altenbergā 1992. gadā. 1997. gadā sieviešu kamaniņu sporta starts tika izveidots pirms trešā līkuma. No 1989. līdz 1996. gadam šiem nolūkiem tika lietots vīriešu kamaniņu divnieku starts. Sieviešu skeletona sacensības pirmoreiz Altenbergā tika aizvadītas 1999. gadā, bet sievietes-bobslejistes šajā trasē debitēja nākamgad. 2007. gada vasarā tika pārveidots 18. līkums, kā arī tika pievienots finiša līkums ar taisni.

Trases tehniskās detaļas

Trasi saldē četri atdzesēšanas kondenstatori, katrs ar 200 kW (268 hp) lielu jaudu, kas saglabā trases ledu līdz pat +20 °C.  Tās uzglabāšanas tilpnēs ietilpst 45 tonnas amonjaka, kas ir ekvivalents daudzums 12 000 ledusskapjiem. Trasē atrodas piecdesmit sensori, lai personāls varētu pēc iespējas ātrāk noreaģēt, ja notiek kas slikts. Šo sensoru rādījumus varēja redzēt videonovērošanā, lai uzlabotu trases drošību. Trases saldēšana sākas oktobrī, izmantojot astoņus strādniekus, kuriem nedēļas laikā ir jāuzklāj 2-6 cm biezs ledus slānis of -13 °C lielā salā.
Juris Upatnieks

Biogrāfija

Astoņu gadu vecumā 1944. gadā Juris Upatnieks kopā ar vecākiem no Latvijas izceļoja uz Vāciju, pēc tam 1951. gadā devās uz ASV, Akronas pilsētu Ohaio štatā, kur jau bija pārcēlusies Jura vecākā māsa. 1955. gadā Upatnieks beidza vidusskolu kā labākais skolnieks un uzsāka studijas Akronas Universitātē. 1960. gadā šajā augstskolā viņš ar izcilību absolvēja inženieru studiju programmu. 
Sešdesmito gadu sākumā Upatnieks sāka strādāt Mičiganas Universitātē militāro radaru laboratorijā. Šajā laboratorijā, kura tagad tiek saukta par Vides pētījumu laboratoriju, tika strādāts pie pilnīgi jauna radara tipa un 1961. gadā Upatnieks kopā ar Emetu Leitu, strādājot pie radaru izveides, atklāja metodi, kā var uzņemt hologrammas, kurās būtu novērsta Denisa Gabora divu attēlu problēma. Taču pirmās publikācijas par šo metodi plašākai sabiedrībai viņi atrādīja 1962. gadā. 
1968. gadā Upatnieks apprecējās ar latvieti Ilzi Indusu, kuru satika ASV pilsētā Sietlā. Otrā pasaules kara laikā arī viņas ģimene bija bēgusi no Latvijas. Ilze viņam dāvāja divus dēlus.
1973. gadā Juris Upatnieks kļuva par profesoru Mičiganas Universitātē, kur līdz pat 1996. gadam pasniedzis koherentās optikas kursu.
Juris Upatnieks ir bijis vistuvāk no latviešu zinātniekiem, lai iegūtu Nobela prēmiju par sava darba ieguldījumu hologrāfijas attīstībā.
Viņa vaļasprieki ir lauku tūrisms, sērfošana, burāšana. Kopš 1958. gada Juris Upatnieks ir akadēmiskās vienības "Austrums" biedrs.
Georgijs Borisenko

Biogrāfija

Dzīvojis Ļeņingradā. Spēlēt šahu iemācījies 1931. gadā pionieru nometnē. Sekmīgi piedalījies Ļeņingradas (labākais rezultāts 1953. gadā — 3. vieta) un KPFSR (labākais rezultāts 1960. gadā — 4. vieta, 1961. gadā — 2.-6. vieta) čempionātos. BSB "Lokomotīve" čempions (1953). Astoņu PSRS čempionātu dalībnieks (1950—1967).
20. gadsimta piecdesmitajos un sešdesmitajos gados guvis lielus panākumus korespondencšahā: 1955.— 1957. gada un 1960.— 1962. gada PSRS čempionātos 2. vieta; pasaules čempionātā (1962—1965) — 2. vieta. PSRS komandas sastāvā 3. (1958—1961) un 4. (1961—1964) korespondencšaha olimpiādes uzvarētājs.
1965. gadā pieņēmis piedāvājumu pārcelties dzīvot uz Uzbekiju un kļuvis par šaha treneri Taškentā.
Krams

Krams ir slēpti kristāliska (grauda izmērs < 1 mikrometrs) kvarca varietāte, parasti tumšā krāsā. Tehniski krams ir nevis minerāls bet gan iezis, tomēr tā kā krams lielākoties sastāv no kvarca ar nelielu citu materiālu piejaukumu, to uzskata par kvarca paveidu, jeb precīzāk - halcedona paveidu.
Krams parasti ir tumši pelēks, melns, tumši brūns, arī gaiši brūns. Kramu iekrāso organiskie piejaukumi, gaišu krāsu var dot gaisa vai ūdens piejaukums. Kramam var būt stiklains spīdums, raksturīgs gliemežnīcas lūzums. Kramu visbiežāk atrod nelielos noapaļotas formas gabalos kā ieslēgumu kaļķakmenī vai krītā.
Krams atšķirībā no vairuma citu kvarca varietāšu ir nogulumiezis. Precīzs krama veidošanās mehānisms vēl nav noskaidrots - uzskata, ka krama veidošanās saistīta ar diaģenēzes procesiem nogulumiežos, kas atrodas zem spiediena. Viena no populārākām teorijām ir, ka želejveida silikātu masa aizpilda tukšumus šajos nogulumiežos, kurus izveidojuši vēžveidīgie vai moluski. Šāda teorija izskaidro formu, kādā atrod kramu. Visbiežāk kramu atrod juras vai krīta laikmeta nogulumos.

Uguns ieguve

Sitot krama atšķilu pret tēraudu vai noteiktiem iežiem vai minerāliem (pirīts) rodas dzirksteles, kuras var aizdedzināt viegli degošu materiālu. Tas notiek tāpēc, ka krams atšķeļ mazus, sitiena sakarsētus tērauda gabaliņus, kas atmosfērā oksidējas - aizdegas. Šāda uguns iegūšanas metode ir efektīvāka nekā citas pirmatnējās kultūrās lietotās uguns iegūšanas metodes.
Līdzīgs aizdedzināšanas paņēmiens tika lietots pirmajos pārnēsājamos šaujamieročos. Šī pati metode tiek lietota mūsdienu šķiltavās, kurās gan lieto nevis kramu bet citus materiālus.
Augusts Matisons

Biogrāfija

Augusts Matisons piedzima 1898. gada 9. septembrī Turaidas pagastā. Septiņu gadu vecumā sācis apmeklēt Turaidas skolu. Desmit gadu vecumā nomira viņa tēvs. Kad A. Matisonam bija trīspadsmit gadi, ģimene pārcēlās dzīvot uz Rīgu. Pabeidzis Rīgas pilsētas pamatskolu.
Pirmā pasaules kara laikā ģimene pārcēlusies atpakaļ uz Turaidu. Matisons ticis iesaukts armijā, taču slimības dēļ no dienesta atbrīvots. Strādājot Cēsu apriņķī, ticis ievēlēts strādnieku komitejā, iestājies Sarkanajā gvardē. Vācu karaspēks viņu sagūstīja un nosūtīja uz Vāciju. Pēc atbrīvošanas 1918. gadā atgriezies Rīgā un iestājies Sarkanajā armijā. 1926. gadā sācis darboties Latvijas Komunistiskās partijas jaunatnes organizācijā. 1928. gadā kļuvis par jaunatnes organizācijas biedru, bet 1929. gadā — par partijas biedru. 1931. gadā bijis viens no delegātiem Maskavā notiekošajā Padomju Savienības Komunistiskās partijas kongresā. Pēc atgriešanās uz 8 mēnešiem ticis apcietināts.
1932. gada decembrī, pēc tam, kad partijas biedrs Austris Bērziņš atteicās no Saeimas deputāta mandāta, Matisons kā nākamais kandidātu sarakstā kļuva par 4. Saeimas deputātu. 1933. gada novembrī līdz ar pārējiem komunistu deputātiem apcietināts un notiesāts uz 6 gadiem spaidu darbos. Mandātu saglabājis līdz Ulmaņa apvērsumam 1934. gada maijā, pēc kura Saeima tika atlaista. 1938. gadā amnestēts.
1940. gada jūnijā pēc Latvijas okupācijas kļuvis par nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputātu. 1941. gada janvārī ievēlēts PSRS Tautību padomē no Cēsu apgabala.
Kritis Otrā pasaules kara laikā, Sarkanās armijas Rīgas operācijas sākumā 1944. gada 16. septembrī Liepkalnes pagastā.