google/wiki40b huggingface dataset:
Šimpanzes

Zinātniskie pētījumi

2012. gadā pirmo reizi tika publicēti šimpanžu ģenētisko pētījumu rezultāti - bonobo genoms no šimpanzes genoma atšķiras tikai par 0,4%. Abu sugu DNS salīdzinoši ar cilvēka (Homo sapiens) DNS sakrīt par 98%. Pētījumos ir noskaidrojies, ka abas šimpanžu sugas ir tuvāk radniecīgas cilvēkiem, nekā gorillām.
Joprojām visi zinātnieki nav vienisprātis par esošo hominīnu sistemātiku. Ir zinātnieki, kas uzskata, ka šimpanzes ir tik tuvu radniecīgas cilvēkiem, ka klasifikācijas sistēmā šimpanzes un cilvēki būtu jāsistematizē vienā cilvēku ģintī (Homo), toties citi uzskata, ka cilvēks būtu jāklasificē šimpanžu ģintī (Pan). Jebkurā gadījumā, ja sekos klasifikācijas izmaiņas, tās skars arī pārējo izmirušo seno cilvēku klasifikāciju.

Evolūcija

Pēc DNS pētījumiem var droši teikt, ka cilvēks no šimpanzēm pilnībā nodalījās pirms 2.5 miljoniem gadu, bet kopīgs priekštecis tiem dzīvoja pirms 7 miljoniem gadu. Toties šimpanze no bonobo nodalījās pirms 2 miljoniem gadu. Salīdzinot abas šimpanžu sugas, bonobo tiek uzskatīts par jaunāku, modernāku sugu, nekā šimpanze, jo bonobo ir slaidākas proporcijas un garāks ķermenis. Tā kā līdz mūsdienām nav izdzīvojusi neviena no seno cilvēku sugām, izņemot saprātīgo cilvēku (Homo sapiens), tad abas šimpanžu sugas ir cilvēka tuvākie mūsdienās dzīvojošie radinieki.

Izskats un īpašības

Šimpanžu tēviņi abām sugām ir lielāki nekā mātītes. Lielākā no abām sugām ir parastā šimpanze, kuras tēviņš, stāvot kājās, ir 1—1,7 m augsts un sver 70 kg. Bonobo ir nedaudz īsāks, tievāks un vieglāks, bet tā rokas ir garākas kā šimpanzei. Bonobo tēviņš stāvot kājās, vidēji sasniedz 1,15 m un sver līdz 60 kg. Kopumā šimpanzēm ir raksturīgi, ka rokas ir garākas nekā kājas.
Abas sugas lieto savas garās un spēcīgās rokas, lai rāptos kokos. Uz zemes abas šimpanzes galvenokārt pārvietojas, balstoties uz visām 4 ekstremitātēm, rokas atbalstot pret dūres pirkstu kauliņiem. Šimpanzēm pēdas, salīdzinot ar orangutanu, ir piemērotākas staigāšanai pa zemi, jo tās ir platākas un pirksti īsāki. Abas šimpanžu sugas spēj iet uz 2 kājām, rokās nesot kādu objektu. Bonobo uz divām kājām staigā biežāk nekā parastā šimpanze.
Apmatojums abām sugām ir tumšs, uz sejas, ausīm, pirkstiem, plaukstām un pēdām apmatojums neaug, turklāt šimpanzēm nav astes. Virs acīm ir izceltas, reljefas uzacis, un deguns ir saplacināts. Bonobo seja vienmēr ir tumša, bet šimpanzēm seja var būt gan tumša, gan gaiša, turklāt gaišā seja ir raksturīga visbiežāk jauniem dzīvniekiem.

Uzvedība

Anatomiskās atšķirības starp abām sugām ir nelielas, toties bara struktūra un attiecības un seksuālā uzvedība ir ļoti atšķirīga. Abas sugas ir visēdājas, bet bonobo vairāk patērē augļus nekā parastā šimpanze. Toties parastajai šimpanzei ir raksturīgas kopīgas bara medības - baru vada alfa tēviņš, bet medī bēta tēviņi. Baram raksturīgas komplicētas savstarpējās attiecības. Bonobo salīdzinoši ir daudz mierīgāki, bara attiecības relaksētākas, hierarhija nav tik stingra, turklāt barā valda matriarhāta attiecības. Bonobo ir pazīstami ar savu augsti attīstīto seksuālo uzvedību, visus konfliktus bonobo atrisina ar savstarpējo seksu, neatkarīgi no dzimuma.
Dzelzceļa līnija Glūda—Reņģe

Vēsture

1872. gadā tika uzsākta dzelzceļa līnijas Rīga—Jelgava turpinājuma būve līdz Mažeiķiem un 1873. gada 1. novembrī  95 km garo 1435 mm (normālplatuma) Jelgavas—Mažeiķu līniju nodeva ekspluatācijā. Līnija bija paredzēta, lai savienotu Rīgu caur Jelgavu ar agrāk uzbūvēto līniju Liepāja—Mažeiķi—Kaišadore, tomēr tās nozīme nebija liela un pēc līnijas Jelgava—Šauļi pabeigšanas 1916. gadā vēl mazinājās — to izmantoja galvenokārt satiksmei ar Liepāju. 1925. gadā posmā Jelgava—Glūda izbūvēja otru sliežu ceļu 1524 mm platumā, jo tika uzsākta Glūdas—Liepājas dzelzceļa būve tiešākai satiksmei ar Liepāju. Padomju laikā pa šo līniju, kas bija pārbūvēta uz 1524 mm platumu, kursēja vairāki pasažieru vilcienu maršruti: Rīga—Mažeiķi, Rīga—Klaipēda (ceļā šķērsoja Latvijas—Lietuvas robežu 3 reizes), Rīga—Kaļiņingrada. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas maršrutu saīsināja līdz Reņģei. No 2010. gada 22. februāra pasažieru vilciens Rīga—Reņģe atcelts, līdz ar to posmā Glūda—Reņģe pasažieru satiksme nepastāv. Savukārt posmā Latvijas valsts robeža—Mažeiķi sliedes ir demontētas, tādēļ līniju Jelgava—Mažeiķi nevar izmantot preču tranzītam.
2017. gada 26. septembrī Latvija iesniedza Lietuvai notu par satiksmes atjaunošanu šajā posmā.
2017. gada 2. oktobrī Eiropas Komisija sodīja Lietuvas Dzelzceļu ar 27,873 miljoniem eiro par konkurences ierobežojumiem dzelzceļa kravu pārvadājumu jomā, nojaucot dzelzceļa savienojumu starp Lietuvu un Latviju.
2018. gadā Lietuvas dzelzceļa uzņēmums «Lietuvos geležinkeliai» simboliski sāka izjauktā posma no Mažeiķiem līdz Latvijas valsts robežai atjaunošanu.
 2019. gada 22. martā parakstīts līgums par Mažeiķu—Reņģes posma atjaunošanu, darbus paredzēts pabeigt līdz 2019. gada beigām.
30. septembris

30. septembris ir gada 273. diena pēc Gregora kalendāra (274. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 92 dienas.
Akvamarīns

Akvamarīns (nosaukums cēlies no latīņu valodas aqua marine - "jūras ūdens) - caurspīdīgs minerāla - juvelierkvalitātes berila paveids skaistā zili zaļā krāsā. Jo spēcīgāka, izteiktāka zili-zaļā krāsa, jo akmens ir vērtīgāks. Lielākā daļa no pārdošanā esošā akvamarīna ir karsēta cēlākas krāsas iegūšanai. Raksturīgo akmens krāsu dod titāna vai divvērtīgās dzelzs piejaukumi.

Atradnes

Akvamarīns ir izplatīts un atrodams lielā daļā no berila atradnēm. Augstākās kvalitātes akvamarīns nāk no Krievijas (Urāli - Tokovaja upe un Južakovas ciemats), Šrilankas, kā arī no Brazīlijas (Baija, Espiritusanta, Minasžeraisa), Kenijas, Madagaskaras, Malavi, Tanzānijas, Zambijas.
Vislielākais jebkad atrastais akvamarīns ir atrasts Brazīlijā, Minasžeraisas štatā, pie Marambaijas pilsētas 1910. gadā. Tas svēra vairāk nekā 110 kg, bija 48,5 cm garš un 42 cm plats.
Latvijai tuvāk akvamarīns atrasts Somijā - Dienvidkarēlijā, Lūmaki pegmatītā.
Cīrulīši

Sižets

Zelmai, kura visu mūžu nodzīvojusi savās lauku mājās "Cīrulīši", jāpārvācās uz citu dzīvesvietu pie viena no saviem bērniem. "Cīrulīšos" sabrauc visi ģimenes locekļi. Dēls Elmārs, Rīgas laikraksta žurnālists ar sievu, veiksmīgu zinātnisko darbinieci Gundegu, dēls Raimonds, kaimiņu kolhoza vadītājs un meita — ārste, kura dzīvo netālu no mātes. Visiem sakrājušās sadzīviskas problēmas un Zelma par viņiem pārdzīvo. Viņa ļoti nevēlas pamest dzimtās mājas.
Kurzemes Pagaidu zemes padome

Kurzemes Pagaidu zemes padome (krievu: Временный земский совет Курляндской губернии) bija 1917. gada 27. aprīlī Tērbatā ievēlēta Kurzemes pašpārvaldes institūcija, kas atbalstīja Latvijas apvienošanās un pašnoteikšanās idejas. Tā kā Kurzeme bija okupēta, padome kārtoja tikai Kurzemes bēgļu lietas. 1917. gada oktobrī padome evakuējās uz Kazaņu, tās pārstāvis Vilis Siliņš piedalījās LPNP Valdes darbā.
1917. gada 4. oktobrī Vācijas okupētajā Kurzemē tika ievēlēta Kurzemes Zemes padome (vācu: Kurländischer Landesrat) ar 20 deputātiem.

Vēsture

Pēc Februāra revolūcijas 27. aprīlī (10. maijā) aptuveni 170 000 Kurzemes guberņas bēgļu un latviešu strēlnieku ievēlētie 313 pārstāvji Kurzemes Zemes sapulcē Tērbatā ievēlēja Kurzemes Pagaidu zemes padomi ar 60 deputātiem. Zemes padomē ievēlēja arī nākamos Latvijas Republikas prezidentus Jāni Čaksti un Albertu Kviesi. Jānis Čakste bija Kurzemes galvenais pārstāvis sadarbībai ar Krievijas Pagaidu valdības oficiālajām iestādēm. Pēc tam Pagaidu valdība iecēla viņu par Kurzemes novada komisāru, kas pārņēma Kurzemes gubernatora pilnvaras. Kurzemes gubernatora kanceleja un pakļautās iestādes šajā laikā bija evakuētas uz Tērbatu, bet oktobra sākumā tās pārcēlās uz Kazaņu.
Savukārt 1917. gada 28. jūnijā (11. jūlijā) lielinieku organizētajā Kurzemes evakuēto iedzīvotāju kongresā Maskavā tika ievēlēta Kurzemes Evakuēto iedzīvotāju padome ar 40 deputātiem un 15 locekļu izpildkomiteju, kas tā arī nekādu darbību neuzsāka.
2. maijs

2. maijs ir gada 122. diena pēc Gregora kalendāra (123. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 243 dienas.
Krievijas premjerministrs

Prezidenta pienākumu pildīšana

Visos gadījumos, kad Krievijas Federācijas Prezidents nav spējīgs veikt savus amata pienākumus, tos pagaidu režīmā pilda Valdības vadītājs. Krievijas Federācijas Prezidenta vietas izpildītājs nav tiesīgs atlaist Valsts Domi, rīkot referendumus, kā arī iesniegt priekšlikumus labot vai mainīt Krievijas Federācijas Konstitūciju
Kārlis Ēriks Arons

Dzīvesgājums

Dzimis 1933. gada 25. augustā Rīgā.
1957. gadā beidza studijas Rīgas Medicīnas institūtā un sāka strādāt par Ventspils medicīnas skolas direktoru. No 1960. gada bija Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzeja līdzstrādnieks, vēlāk muzeja direktora vietnieks zinātniskajā darbā (1974—1989) un direktors (1989—2005), bija Medicīnas vēsturnieku asociācijas prezidents. Izveidoja muzeja filiāles: Farmācijas muzeju, Jēkaba Prīmaņa Anatomijas muzeju, Aleksandra Bieziņa muzeju.
Miris 2005. gada 1. jūnijā, apbedīts Lielvārdes kapos.
Mustvē

Vēsture

Nosaukums Mustvē rakstos pirmo reizi minēts 1343. gadā. 17. gadsimtā pilsētā apmetās daudzi vecticībnieki, kuri bēga no vajāšanām dzimtajā Krievijā. 19. gadsimta sākumā Mustvē bija vairāk nekā 1900 iedzīvotāji. Arī mūsdienās nozīmīgs Igaunijas vecticībnieku centrs.
14. jūnijs

14. jūnijs ir gada 165. diena pēc Gregora kalendāra (166. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 200 dienas.
P-n pāreja

p-n pāreja (n nozīmē negatīvs; elektronu, bet p - pozitīvs, "caurumu") jeb elektronu-caurumu pāreja ir apgabals starp divu dažādu tipu (p -tipa un n -tipa) pusvadītājiem. Šis apgabals, ko dēvē arī par p-n pārejas zonu un kurā vadītspējas tips vairāk vai mazāk strauji mainās no p uz n, parasti ir ļoti plāns (10⁻⁵ cm).
Galvenā p-n pārejas īpašība ir nesimetriska vadītspēja - tā strāvu vada tikai vienā virzienā, tādēļ ar p-n pārejas palīdzību var taisngriezt maiņstrāvu.
Ja p tipa pusvadītājam tiek pieslēgts pozitīvs spriegums, bet n - negatīvs, elektroni no n tipa pusvadītāja cauri pārejai pārvietojas uz p daļu, kur savienojas ar "caurumiem" (rekombinējas). Rekombinācijas procesā radies elektronu zudums tiek kompensēts no barošanas avota, savukārt no p pusvadītāja elektroni aizplūst un rodas jauni caurumi. Process notiek nepārtraukti un cauri p-n pārejai plūst strāva, ko sauc par caurlaides strāvu - p-n pārejai ir samērā maza pretestība caurlaides strāvai. Savukārt, pieslēdzot p-n pāreju otrādi - p tipa pusvadītāju pie negatīvā pola, bet n - pie pozitīvā, elektroni no n -tipa pusvadītāja kustas pozitīvā pola virzienā un attālinās no pārejas. Tāpat arī caurumi pārvietojas negatīvā pola virzienā un rekombinējas ar vadā esošajiem elektroniem. n pusvadītājs uzlādējas pozitīvi, jo no tā ir aizplūduši elektroni, bet p - negatīvi, veidojot it kā savdabīgu kondensatoru (saka, ka p-n pārejai piemīt sava kapacitāte). Tikko potenciālu starpība starp pārejas pusēm lielums kļūst vienāda ar sprieguma avota EDS, lādiņu kustība beidzas un strāva praktiski pārstāj plūst (ļoti mazo strāvu, kas plūst caur "slēgto" pāreju jeb sprostslāni, sauc par sproststrāvu).
Vīna kalns (pilskalns)

Lokalizācija un apraksts

Pilskalns ierīkots ZR - DA virzienā orientētā kalnā kura reljefs ievērojami pārveidots 19. gs. ierīkojot tur muižnieku kapsētu. Virs tuvākās apkārtnes R, Z un A pusē tas paceļas 15 m. augstumā, bet DA Daugavas senkrasta nogāze ir krietni augstāka. Pilskalnam gareni ovāls, izlīdzināts plakums (60x20m.). Sānu nogāzes kalnam jau ir dabiski stāvas tāpēc nav īpaši pārveidotas. ZR galā 3 m. zem plakuma līmeņa konstatēta ap 10 m. plata terase. Otra plaša, bet iespējams dabiski veidojusies terase atrodas pilskalna DA galā aptuveni 9 m. zem plakuma līmeņa. Lai arī tā būtu izdevīga vieta priekšpils ierīkošanai kultūrslānis šajā terasē nav konstatēts. 
Vīna kalna kā pilskalna izmantošanas sākumu attiecina uz agro metālu laikmetu. Tajā atrastas bezripas trauku lauskas, krama šķemba un ugunī dedzis akmens kalts.  300 m uz ziemeļaustrumiem no pilskalna ir 13. - 17. gs. kapsēta. Gandrīz visu pilskalna plakumu 25x12m platībā aizņem mūsdienās daļēji izpostītā Stukmaņu muižas īpašnieku dzimtas kapu vieta.
Eiropas autoceļš E77

Maršruts

Līdz 1998. gadam E77 ziemeļu galapunkts bija Gdaņska, bet tad to pagarināja cauri Kaļiņingradai un Rīgai līdz Pleskavai.
Pašlaik tā maršruts ir šāds:
Tauriņa efekts (filma)

Sižets

Bērnībā Evans vairākkārt ir piedzīvojis psiholoģiskas traumas — piespiešanu iesaistīties bērnu pornogrāfijā, psihiatriskajā slimnīcā ieslodzītā tēva uzbrukumu un nāvi, cilvēku bojāeju, bērniem spēlējoties ar dinamītu, suņa nežēlīgu nogalināšanu. Taču šie šausminošie notikumi ir pazuduši aizmirstībā — Evans piedzīvo atmiņas aptumsumus. Pēc psihologa ieteikuma viņš no septiņu gadu vecuma dienasgrāmatā veic pierakstus par aptumsuma brīžiem. Evanam pieaugot, šādi aptumsuma brīži kļūst retāki, līdz izzūd pavisam.
Divdesmit gadu vecumā, būdams jau koledžas students, Evans atklāj, ka lasot savas bērnības piezīmes, viņš var ceļot laikā — atgriezties pagātnē un izmainīt tās notikumus. Tas arī izskaidro atmiņas aptumsumus bērnībā, jo šajos aptumsuma brīžos Evana-bērna apziņā ir iemiesojies pieaugušais Evans.
Taču pagātnes notikumu izmainīšana krasi ietekmē viņa pašreizējo dzīvi. Evanam nākas piedzīvot dažādus alternatīvās nākotnes variantus: viņš nokļūst cietumā, zaudē abas rokas. Galu galā viņš saprot, ka pat tad, ja nodomi mainīt pagātni ir labi, viņa rīcībai ir neparedzētas sekas, kurās viņš vai vismaz viens no viņa draugiem negūst labumu.
Evans atgriežas dziļākā pagātnē un izmaina notikumus tā, ka viņa bērnības draudzene pēc vecāku šķiršanās paliek dzīvot kopā ar māti. Šīm izmaiņām ir vēlamais rezultāts, viņa un viņu draugu dzīve kļūst veiksmīga un laimīga.

Kritika un novērtējums

Filma "Tauriņa efekts" guva sliktu kinokritikas novērtējumu. Tika atzīmēts, ka filmas priekšlikums ir interesants, taču tiek pasniegts kā pārslogots un bezgaršīgs trilleris.
Kritiķis Rodžers Īberts rakstīja, ka tauriņa efekta zinātniskais jēdziens filmā tiek izmantots pretrunīgi, jo Evana veiktajām izmaiņām vajadzētu būt kardinālākai ietekmei uz nākotni.
Neskatoties uz to, filma guva komerciālus panākumus, nopelnot 96 060 858 dolāru.

Balvas un nominācijas

2004. gadā filma tika nominēta zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu filmu akadēmijas Saturna balvai kā labākā zinātniskās fantastikas filma.
Briseles Starptautiskajā fantastikas filmu festivālā filmas režisori Ēriks Bress un Dž. Makijs Grūbers guva Pegasus Audience Award.
2004. gadā tā tika nominēta Teen Choice Awards balvai.
Lēdurga (novads)

Lēdurgas novads vai, Indriķa hronikā, Lēdurgas draudze (latīņu: Lethegore) bija senās Gaujas līvus zemes novads pie Metsepoles zemes robežas (tagadējais Lēdurgas pagasts). Gaujas līvu zemju dalīšanas sakarā Lēdurgas novads nav pieminēts kā patstāvīga vienība, tādēļ domājams, ka tas atradās Livonijas bīskapam Albertam izlozētajā Turaidas zemes daļā. 
Indriķa hronikas tekstā pirmo reizi minēts sakarā ar 1211. gada pavasara notikumiem, kad ridalieši un sāmsalieši izpostīja bīskapam Albertam pakļautās līvu zemes, tai skaitā Lēdurgu. Arī 1223. gada pavasarī sakalieši un ugauņi kopā ar krieviem pēc līvu zemju izlaupīšanas sapulcējās Lēdurgā un devās atpakaļ uz ziemeļiem. Viņus kaujā pie Ureles pilskalna sakāva Tālavas karavadonis Ramēķis un nogalināja Vīlandes krievu garnizona pavēlnieku Varemāru.

Nosaukuma cilme

Augusts Bīlenšteins jau 1892. gadā izteicis domu, ka Lēdurgas vietvārds cēlies no līvu vārdiem lēd ("lapa") un urga ("neliels strauts" vai "zemiene ar tekošu ūdeni"), no darbības vārda urg- ("plūst", "tecēt").

Teritorija

Lēdurga atradās starp Metsepoli, Idumeju un Turaidu, tai cauri vijās tirdzniecības ceļš, kas savienojis Turaidas un Metsepoles lībiešu novadus. Te atrasti arī naudas depozīti (Mugurevičs, 1965). Tenisons izteicis domu, ka Lēdurgas novads stiepies līdz pat Aģes upes ietekai jūrā (Tõnisson, 1974), tādējādi arī mūsdienu Saulkrastu novads būtu piederējis Lēdurgai. Tomēr tas tiek apšaubīts, jo Lēdurgas draudzei viduslaiku kartēs nebija pieejas pie jūras .
Baltrīkles žagatsīlis

Izskats un īpašības

Baltrīkles žagatsīlis ir vidēja auguma sīlis. Ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 43—56 cm, svars 205—213 g. Tam uz galvas ir sīļiem raksturīgais cekuls, bet aste gara kā žagatām. Nominālpasugai cekuls ir melns, bet pārējām pasugām cekula spalvu malas ir koši zilas vai baltas. Baltrīkles žagatsīļa ķermeņa apspalvojums ir zils ar baltu seju, pakakli, krūtīm un vēderu. Seju un kakla rīkles daļu no pārējā apspalvojuma atdala šaura, melna josla, kas nominālpasugai ir visplatākā un košākā. Zilajām astes spalvām ir balti gali. Acis, kājas un lielais knābis melns. Abi dzimumi izskatās gandrīz vienādi; mātītēm astes ir nedaudz īsākas un zilās spalvas mazāk košas.

Uvedība

Baltrīkles žagatsīlis ir nometnieks, lai gan tēviņi, sasnieguši dzimumbriedumu, klejo nelielus attālumus, lai atrastu savu teritoriju.

Barība

Baltrīkles žagatsīlis ir visēdājs. Tas barojas ar dažādiem kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, vardēm, ķirzakām, olām un putnēniem, sēklām, augļiem un graudiem, kā arī sūc nektāru no balsa koka ziediem. Jaunie putni paliek kopā ar vecākiem vairākus gadus līdz iemācās patstāvīgi sameklēt barību.

Ligzdošana

Baltrīkles žagatsīļiem ir kompleksa un īpatnēja sociālā struktūra. Mātītes ir nometnieces, bet tēviņi pēc 2 gadiem pamet dzimto teritoiju. Katrā barā ir dominējošais pāris. Riesta laikā sapārojas dominējošais pāris, un tēviņi, kas nav atraduši savu mātīšu baru, migrē no viena bara pie otra, sapārojoties gan ar dominējošo mātīti, gan ar pārējām mātītēm. Ģimenes bars kooperējas ne tikai putnēnu izbarošanā, bet arī olu dēšanā. Lai arī mātītes bara teritorijā būvē sekundāras nozīmes ligzdas, olas tās dēj dominantās mātītes ligzdā. Šāda veida sadarbība ir ļoti neparasts uzvedības modelis starp putniem. Šajā paplašinātajā ģimenē ir arī indivīdi, kas tikai palīdz barot jaunos putnēnus.
FK Staiceles Bebri

Vēsture

FK Staiceles Bebri dibināts 1994. gadā. 2014. gadā klubs ieguva pirmo vietu 2. līgas Vidzemes futbola čempionātā, izcīnīja otro vietu līgas finālturnīrā un tika paaugstināts uz 1. līgu. 2018. gadā "Staiceles Bebri" palika priekšpēdējā (11.) vietā 1. līgā un izkrita uz 2. līgu.
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2007)

Top 40 sastādīšanas princips

European Hit Radio Top 40 tika sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tika apkopoti raidījumā "European Hit Radio Top 40". Topa veidošanas procesā piedalījās visas dziesmas, par kurām tika balsots European Hit Radio mājas lapā — sadaļās Top 5 / Top 9 un Top 40, Padomdevēju aptaujā un ar e-pasta starpniecību. Neatkarīgi no tā, kādā veidā tika balsots par dziesmām, visas balsis, pēc noteikta algoritma, summētās kopā, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skanēja katru svētdienu plkst. 11.00.
Džons Leklērs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Leklērs uzsāka 1990.—91. gada sezonā, kad debitēja NHL kluba Monreālas "Canadiens" sastāvā. Jau 1992.—93. gada sezonā hokejists "Canadiens" sastāvā nostiprinājās, kopā ar klubu izcīnot arī Stenlija kausu.
1995. gada februārī "Canadiens" Leklēru aizmainīja uz Filadelfijas "Flyers" vienību. Kluba sastāvā Leklērs spēlēja kopā ar Ēriku Lindrosu un aizvadīja lieliskas četras sezonas, katrā no tām atzīmējoties ar vismaz 87 punktiem, kļūstot par vienu no līgas labākajiem vārtu guvējiem.
Turpmākajās sezonās, Lindrosam pametot komandu, Leklēra rezultativitāte krita. Lielu daļu 2000.—01. gada sezonas uzbrucējs izlaida savainojuma dēļ, taču "Flyers" rindās spēlēja līdz pat 2003.—04. gada sezonas izskaņai.
2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Leklērs nespēlēja, taču pēc tam pievienojās Pitsburgas "Penguins" rindām, aizvadot kluba sastāvā vēl divas sezonas un noslēdzot savu spēlētāja karjeru.
ASV hokeja izlases rindās hokejists spēlējis 1998. un 2002. gada olimpiskajās spēlēs, 2002. gadā kopā ar komandu izcīnot sudraba medaļas.
Galīcija

Vēsture

No 1140. līdz 1199. gadam Galīcijā pastāvēja Kijevas Krievzemē ietilpstošā Galīcijas kņaziste ar galvaspilsētu Galičā. 1199. gadā Galīcijas kņazisti apvienojot ar Volīnijas kņazisti, tika izveidota Galīcijas-Volīnijas kņaziste, kas 13. gadsimta otrajā pusē kļuva par karalisti. 1392. gadā Galīcijas-Volīnijas teritoriju savā starpā sadalīja Polijas un Lietuvas valdnieki.
Pēc Pirmās Polijas dalīšanas (1772) Galīcijas teritorija nokļuva Svētā Romas impērijas sastāvā esošās Austrijas karalistes, vēlāk Austrijas impērijas un Austroungārijas sastāvā. Pēc Pirmās pasaules kara Galīcija tika iekļauta Polijā. 1939. gadā, pēc Polijas okupācijas, ko veica PSRS un Trešais reihs, Galīcijā kopā ar citiem tuvējiem rajoniem tika pievienota PSRS un ietilpa Ukrainas PSR sastāvā. Kara laikā Galīcijā notika savstarpējas cīņas starp ukraiņu un poļu nacionālistiem, kas izvērtās poļu civiliedzīvotāju iznīcināšanā no ukraiņu nacionālistu puses. Pēc Otrā pasaules kara beigām notika poļu izceļošana un izvešana no Ukrainas PSR uz Poliju un ukraiņu pārvietošanās no Polijas uz Ukrainu, bet vēlāk - Polijas drošības iestāžu rīkotās operācijas "Visla" ietvaros, gandrīz visi ukraiņi no Polijas sastāvā esošās Galīcijas daļas tika izsūtīti uz citiem Polijas apgabaliem.
Kristus Pantokrators

Kristus Visavaldītājs vai Pantokrators (grieķu val. παντοκράτωρ - visuvarenais) ir visizplatītākā Jēzus Kristus ikona, kas pareizticīgā dievnamā (bieži freska vai mozaīka) atrodas centrālajā kupolā. Kristus Visavaldītājs ir centrālais tēls Pestītāja ikonogrāfijā. Kristus tiek attēlots kā Debesu Valdnieks, Soģis.
Par Visuvaldītāju Jēzus tiek dēvēts gan Jaunajā derībā, gan Vecajā derībā.
"Es esmu Alfa un Omega!" saka Kungs Dievs, kas ir, kas bija, kas nāk, Visuvaldītājs!” (Atkl. 1:8)
Ikonā Kristus attēlots vecumā, kad sludinājis. Tērpts apģērbā, kādu nēsājis zemes dzīves laikā. Parasti zilā himātijā un sarkanā hitonā. Sarkanais simbolizē Kristus cilvēcisko dabu, un vienlaicīgi gan moceklību, gan karaliskumu. Zilais savukārt norāda uz Debesu Valstību. Ar labo roku Viņš svētī, kreisajā tiek turēts Evaņģēlijs gan atvērtā, gan aizvērtā veidā. Tas simbolizē glābjošo vēsti, ko Kristus ir dāvājis pasaulei. Parasti atvērtajās lappusēs lasāmi kādi Jēzus vārdi, taču visbiežāk tie ir: “ Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt.” (Mt. 11:28) vai “Es esmu pasaules gaisma; kas seko Man, tas patiesi nestaigās tumsībā, bet tam būs dzīvības gaisma.” (Jņ. 8:12)
Jēzus Kristus var būt attēlots gan visā augumā, sēžot tronī, gan līdz jostasvietai, gan līdz krūtīm. Visi šie varianti ir dažādas šī ikonografiskā tipa modifikācijas ar nedaudz atšķirīgu teoloģisku nozīmi. Pie Kristus Visavaldītāja ikonām pieder arī tādas ikonas kā: “Kristus tronī”, “Visspēcīgais Kristus”, “Ne rokām darinātais”, “Emanuēls” u.c.
Kristus Visavaldītāja tēls var tikt izmantots ne tikai atsevišķā ikonā, bet arī Deisis kompozīcijās, ikonostasos, sienu gleznojumos u.c.