google/wiki40b huggingface dataset:
Džons Kjūsaks

Biogrāfija

Džons Kjūsaks dzimis 1966. gada 28. jūnijā Evanstonā, Ilinoisā. Tēvs Diks Kjūsaks nodarbojās ar reklāmas biznesu, filmēja dokumentālās filmas (saņēmis arī Emmy balvu), kā arī pats filmējās kino, tēlojis epizodiskas lomas vairākās filmās ("Bēglis" (The Fugitive), "Kamēr tu gulēji"). Māte Nensija Kjūsaka (dzimusi Enna Pola Karolana) bija matemātikas skolotāja. Brālis Bills un māsas Enna, Džoanna un Sjūzija arī kļuva par aktieriem. Astoņu gadu vecumā Džons iestājās teātra skolā. Šajā skolā mācījās arī viņa māsas, kuras vērojot Džons pilnveidoja savu aktiermākslu.
12 gadu vecumā ar vecāku palīdzību uzsāka darbu vietējā radiostacijā kā sludinājumu un paziņojumu diktors. No 14 gadu vecuma Džons uzsāk darbu teātrī.
Kjūsaks kopā ar Beniju Urkidesu nodarbojas ar kikboksu, viņam šajā tuvcīņas disciplīnā ir melnā josta.
Jānis Bebris

Biogrāfija

Bebris futbolista karjeru uzsāka 16 gadu vecumā. Trauslā auguma dēļ viņu izvēlēja par komandas vārtsargu. Spēlējot Unions Rīga sastāvā, Bebris piesaistīja valsts izlases vadības uzmanību. Drīz pēc tam viņš pārcēlās uz spēcīgāku Rīgas klubu - Rīgas Vilki. Bebris debitēja izlasē 18 gadu vecumā spēlē pret Lietuvas izlasi Baltijas kausā. Turpmākajos gados Bebris ar Hariju Lazdiņu no Liepājas "Olimpija" bija vadošie vārtsargi Latvijas futbolā. Izlases sastāvā viņš aizvadīja 21 spēli.
Bebris spēlēja Vilkos līdz klubu 1940. gadā likvidēja, 1941. gadā viņā spēlēja RDKA Riga. 2. pasaules kara laikā Bebris bija spiests iestāties vispirms Sarkanajā Armijā 1941. gadā, bet, nonācis vācu armijas gūstā, pievienoties otrai pusei.
Pēc kara Bebris nonāca Vācijā kur viņš divas sezonas spēlēja TSV Schwaben Augsburg sastāvā Oberliga Süd, aizvadot 53 līgas spēles.
1948. gadā Bebris pārcēlās uz Franciju, kur viņš pievienojās RC Strasbourg. 1948./49. gadu sezonā Bebris aizvadīja 17 līgas spēles, viņa komandai ievietojoties cienījamā 6. vietā Ligue 1. Nākamajā sezonā viņš aizvadīja tikai vienu spēli, klubam ierindojoties 17. vietā un saglabājot vietu augstākajā līgā, tikai pateicoties profesionālā kluba SR Colmar likvidācijai. Šajā sezonā klubā spēlēja arī cits Latvijas futbolists — Aleksandrs Vanags. Pēc neveiksmīgās sezonas Bebris beidza savu spēlētāja karjeru. Viņš mira 1969. gadā.
1938. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā

1938. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Valkenburgā, Nīderlandē. Tas bija divpadsmitais Pasaules čempionāts profesionāļiem un tajā notika divas sacensības — atsevišķi grupas braucieni profesionāļiem un amatieriem.
Neatkarības laukums (Kijeva)

Neatkarības laukums (ukraiņu: Майдан Незалежності) ir viens no centrālajiem laukumiem Kijevā, Ukrainā. 19. gadsimtā šeit atradās pilsētas padome. Kopš 1990. gada šeit tradicionāli ir notikuši politiskie mītiņi, tai skaitā četras liela mēroga protesta akcijas: studentu "Granīta revolūcija" 1990. gadā, "Ukraina bez Kučmas" 2001. gadā, Oranžā revolūcija 2004. gadā un Eiromaidans 2013.—2014. gadā. Šajā laukumā regulāri notiek arī nepolitiski pasākumi.
Pašreizējo nosaukumu laukums ieguvis 1991. gadā pēc Ukrainas neatkarības iegūšanas. Vārds 'maidan' ukraiņu valodā nozīmē "laukumu, atklātu telpu". Šis vārds ir plaši izmantots Dienvidāzijas valstu valodās atklātas telpas apzīmēšanā.
Jorģa Zemitāna tilts

Vēsture

Zemitāna tilts atklāts 1985. gadā. Tilts nosaukts latviešu pulkveža Jorģa Zemitāna vārdā pēc līdzās esošās Zemitānu dzelzceļa stacijas. Oficiāli nosaukums piešķirts 2014. gadā.
Latvijas futbola izlase 2006. gadā

Spēles

 Latvija: Aleksandrs Koļinko — Oskars Kļava, Deniss Ivanovs, Māris Smirnovs, Dzintars Zirnis — Genādijs Soloņicins (Viktors Morozs 46'), Vitālijs Astafjevs, Juris Laizāns (Aleksejs Višņakovs 70'), Andrejs Rubins (Gatis Kalniņš 83') — Andrejs Prohorenkovs (Ģirts Karlsons 46'), Māris Verpakovskis.
 Latvija: Aleksandrs Koļinko — Oskars Kļava, Igors N. Stepanovs, Māris Smirnovs, Dzintars Zirnis (Igors Korabļovs 76') — Imants Bleidelis, Vitālijs Astafjevs, Juris Laizāns, Andrejs Rubins — Andrejs Prohorenkovs (Viktors Morozs 63'), Māris Verpakovskis.
 Latvija: Aleksandrs Koļinko — Oskars Kļava, Igors N. Stepanovs, Māris Smirnovs, Dzintars Zirnis (Ģirts Karlsons 83') — Imants Bleidelis, Vitālijs Astafjevs, Juris Laizāns (Aleksejs Višņakovs 86'), Andrejs Rubins — Andrejs Prohorenkovs (Marians Pahars 57'), Māris Verpakovskis.
 Latvija: Aleksandrs Koļinko — Imants Bleidelis, Igors N. Stepanovs, Kaspars Gorkšs, Oskars Kļava — Genādijs Soloņicins (Andrejs Prohorenkovs 55'), Viktors Morozs (Aleksejs Višņakovs 21'; Deniss Kačanovs 70'), Juris Laizāns, Andrejs Rubins — Ģirts Karlsons (Gatis Kalniņš 80'), Māris Verpakovskis.
 Latvija: Aleksandrs Koļinko — Oskars Kļava (Deniss Kačanovs 84'), Igors N. Stepanovs, Māris Smirnovs, Dzintars Zirnis — Imants Bleidelis (Aleksejs Višņakovs 46'), Vitālijs Astafjevs, Juris Laizāns, Genādijs Soloņicins — Ģirts Karlsons, Māris Verpakovskis (Marians Pahars 59').
 Latvija: Aleksandrs Koļinko — Dzintars Zirnis, Igors N. Stepanovs, Māris Smirnovs (Kaspars Gorkšs 46'), Deniss Kačanovs — Genādijs Soloņicins (Aleksejs Višņakovs 85'), Vitālijs Astafjevs, Juris Laizāns, Marians Pahars — Ģirts Karlsons, Māris Verpakovskis (Gatis Kalniņš 78').
Sērens Jensens

Pasaules un Eiropas čempionāti

1904. gadā Jensens pirmo reizi cīnījās  pasaules čempionātā. Viņš nespēja iekļūt finālā, kur noskaidroja trīs pirmo vietu ieguvējus. Atgriežoties nākamajā gadā, viņš uzvarēja smagajā svarā, iegūstot zelta medaļu. Tas bija vienīgais gadījums, kad viņš uzvarēja pasaules čempionātā, jo 1910. gadā viņš ieņēma trešo vietu. Viņš arī trīs reizes ieņēma otro vietu Eiropas čempionātos.

Olimpiskās spēles

1906.gada neoficiālajās olimpiskās spēlēs Jensens startēja grieķu-romiešu cīņas divās svara kategorijās — smagajā svarā un atklātajā svarā, kurā varēja piedalīties visu svara kategoriju uzvarētāji. Pirmajā cīņā smagā svara klasē viņš sacentās ar Austrijas cīkstoni Rūdolfu Arnoldu, kuru viņš uzskatīja par savu galveno sāncensi. Pēc stundas cīņas Jensens uzvarēja. Otrajā kārtā viņš cīnījās ar vācu cīkstoni Heinrihu Rondi, kas svēra vairāk nekā 120 kilogramus. Pēc uzvaras pret vācu sportistu, viņš cīņā par zelta medaļu uzvarēja arī Beļģijas pārstāvi Marselu Debuā un austrieti Anrī Bauru. Pēc šīs zelta medaļas viņš sacentās atklātajā svara kategorijā, uzvarēja un ieguva otro zelta medaļu. 
Viņš piedalījās arī nākamajās divās olimpiskajās spēlēs, 1908. gada vasaras olimpiskajās spēlēs iegūstot bronzas medaļu grieķu-romiešu stila supersmagajā  svarā  un 1912. gada vasaras olimpiskajās spēlēs vēl vienu bronzas medaļu grieķu-romiešu stila smagajā svara.
Kaut arī 1906. gada Olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja Dānijai divas zelta medaļas,  šīs spēles vairs netiek uzskatītas par īstām olimpiskām spēlēm, un tās tiek sauktas par 1906. gada neoficiālajām olimpiskajām spēlēm.  Ieskaitot šīs 1906.gada medaļas, Jensens ar četrām medaļām joprojām ir Dānijas veiksmīgākais cīkstonis olimpiskajās spēlēs.
Asche zu Asche

Singla saturs

Singls tika izdots kā papildu CD albuma Sehnsucht (Australian Tour Edition) speciālizlaidumam. Tas satur oriģinālo studijas versiju dziesmai Asche zu Asche un piecas dziesmas no Live aus Berlin. Singls tika izplatīts tikai Austrālijā, 2001. gada festivāla Big Day Out atbalstam, kurā uzstājās grupa. Dziesmas nosaukums ir daļa no Bībeles citāta: "Pelni pie pelniem, pīšļi pie pīšļiem". Tā vēstī par sadedzināta cilvēka spoka atriebību, kurš atnāks pie sava bendes desmit dienas pēc nāves soda un liks viņam ēst savus pelnus, kas sajaukti ar pīšļiem. Dziesmas beigās pilnais citāts vairākas reizes atkārtojas, atspoguļojot galveno dziesmas domu.
Kārlis Johans Frīdrihs fon Mēdems

Dzīvesgājums

Dzimis 1762. gada 23. martā Mežotnes muižā Johana Frīdriha fon Mēdema un viņa otrās sievas Luīzes Šarlotes fon Manteifeles-Cēges ģimenē kā viņa ceturtais bērns.
Kārļa Mēdema vecākā māsa Elizabete Šarlote Konstance kļuva par slavenu rakstnieci, bet māsa Anna Šarlote Doroteja apprecējās ar pēdējo Kurzemes hercogu Pēteri Bīronu.
1788. gada 24. decembrī viņš apprecējās ar Vilhelmīni Braunu (Wilhelmine Browne of Camus).
Kārlis Mēdems kļuva par Kurzemes bruņniecības pilnvaroto, viņam piederēja Remtes, Viesātu, Kapeļu un citas muižas. 1804. gadā viņš nopirka arī Jaunauces muižu.
Kad 1812. gada kara laikā Kurzeme un Zemgale 1. augustā atkal tika atdalītas no Krievijas impērijas, grāfs Kārlis Johans Frīdrihs fon Mēdems kā Kurzemes bruņniecības pilnvarotais kļuva par hercogistes civilās pārvaldes vadītāju. 1812. gada 20. decembrī sakarā ar Napoleona armijas atkāpšanos viņš zaudēja visus amatus un nodevās savu muižu pārvaldei.
1815. gadā grāfs Kārlis Mēdems uzsāka Jaunauces muižas kungu mājas būvi.
Miris 1827. gada 9. decembrī Jelgavā.
Aerofobija

Aerofobija jeb bailes no lidošanas ir bailes atrasties lidmašīnā vai citā transportlīdzeklī, kas lido, piemēram, helikopterā. To sauc arī par lidošanas fobiju, lidojumu fobiju vai aviofobiju. Par aerofobiju sauc arī bailes no gaisa plūsmām (gaisa strāvām) vai svaiga gaisa.
Bailes no lidošanas var izpausties kā viena fobija, vai netiešā kombinācijā ar vienu vai vairākiem citiem traucējumiem, piemēram, klaustrofobiju (fobiju tikt ierobežotam, vienam un nevarīgam, tādam, kas nespēj bēgt) vai akrofobiju (trauksme vai bailes no liela augstuma). Papildus iespējamas arī citas fobijas, piemēram, agorafobija (jo īpaši to veids, kas saistīts ar panikas lēkmēm vietā, no kuras nav iespējams bēgt). Tas ir simptoms, nevis slimība, un indivīdiem to var izraisīt dažādi iemesli.
Rūdolfs Endrups

Dzīvesgājums

Dzimis 1887. gada 20. jūnijā Lielauces pagastā. LSDSP biedrs no 1902. gada, partijas CK loceklis 1905. gada revolūcijas laikā. No 1910. gada līdz 1914. gadam rediģēja žurnālu "Arodnieks". Pēc Februāra revolūcijas Rīgas padomes priekšsēdētājs un Iskolata loceklis (1917), LSPR valdības finansu, vēlāk pārtikas komisārs (1919). 
Pēc Latvijas atstāšanas 1920. gadā Endrups darbojās Latvijas Komunistiskā partijas (LKP) CK ārzemju birojā Pleskavā un Kominternes Latvijas sekcijā. 1920. un 1930. gados vadīja LKP izdevniecības "Spartaks" un "Prometejs". 1936. gadā viņu ievietoja psihiatriskajā slimnīcā, vēlāk apcietināja un it kā izsūtīja uz Gulaga nometni, kur viņš esot miris 1942. gada 27. jūnijā.
Pēc vēlāk noskaidrotiem faktiem R. Endrups nogalināts jau 1938. gadā Lielā terora laikā "nacionālo operāciju" pret latviešiem ietvaros  NKVD šautuvē "Komunarka".
Laika beigas

Laika beigas, laiku beigas vai dienu beigas ir eshatoloģiskie raksti trijās Ābrama reliģijās: jūdaismā, kristietībā un islāmā. Laika beigas bieži apraksta kā lielu nelaimi, kura piemeklēs cilvēci līdz ar mesijas - persona, kura ielaiž grēciniekus Dieva karaļvalstī un pārtrauc to ciešanas un nelaimes, - Otro atnākšanu. Katrā no šīm trim ticībām laika beigu pienākšana ir savādāka.
Dažādām reliģijām un konfesijām ir eshatoloģiska ticība par laika beigām, kas ir radusies atšķirīgo pārliecināšanas sistēmu, tradīciju un uzvedības dēļ.

Jūdaisms

Jūdaismā laika beigas parasti tiek sauktas par dienu beigām (aharit ha-yamim, אחרית הימים), izteiciens, kurš radies dažādos laikos Tanahā. Taču idejai par mesijas atnesto postu ir nozīmīga vieta ebreju domāšanā. Viņiem tas nav pasaules gals, bet gan drīzāk atpestīšana bez ciešanām.
Eduards Šīrons

Dzīvesgājums

Dzimis 1893. gada 5. jūlijā Vecpiebalgas "Barackās" lauksaimnieku ģimenē. Mācījās Vecpiebalgas draudzes skolā, L. Ausēja reālskolā Cēsīs un uzsāka studijas Rīgas Politehniskajā institūtā. Pēc Pirmā pasaules kara beigām 1926. gadā pabeidza studijas Latvijas Universitātes Tautsaimniecības nodaļā, kopš 1924. gada bija Latvijas Universitātes mācībspēks, kopš 1940. gada ārkārtas profesors.
Pēc Otrā pasaules kara E. Šīrons bija LVU Ekonomikas fakultātes dekāns (1945–1947) un Statistikas katedras vadītājs (1946–1952). Nodarbojās ar vispārējo statistikas teoriju un iedzīvotāju statistiku. Līdztekus darbojās LZA Terminoloģijas komisijā kā ekonomikas terminoloģijas apakškomisijas vadītājs. Miris 1964. gada 24. septembrī Rīgā.
Mecotinta

Mecotinta (no itāļu: mezzo — tinto — ‘pustonis’) jeb melnā maniere, ir grafikas dobspiedes tehnikas paveids.
Mecotintas tehnikā tiek lietota īpaša, vienmērīga graudainuma metāla iespiedforma, kurai apakšējā daļā atrodas puslokā sakārtoti asi zobiņi, kurus valstot pa metāla plāksni, sagatavo virsmu, ieklājot plāksnē krāsu, bet vēlāk veidojot novilkumu uz papīra.
Ar terminu "mecotinta" apzīmē gan dobspiedes tehniku, gan arī mākslas darbu, kas iespiests šajā tehnikā. Pirmo eksemplāru sauc par autoreksemplāru. Mecotintas novilkumā parādās ļoti maigs, samtains un biezs tonis. Šajā tehnikā ir iespējams izveidot aptuveni 200 novilkumu.
Mecotinta radās Anglijā 1642. gadā, to izgudroja vācu mākslinieks Ludvigs fon Zīgens. Par vienu no izcilākajiem mecotintas meistariem tiek uzskatīts angļu mākslinieks Džons Rafaēls Smits. Latvijā ar šo grafikas tehniku 20. gadsimta 70.—80. gados nodarbojušies Juris Petraškevičs un Elita Viliama.
Jānis Lakše-Lasmanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1851. gada 17. februārī Sesavas pagasta Māla kroga krodzinieka Laksmaņa ģimenē. Mācījās Jelgavas reālskolā un Rīgas Vācu amatnieku biedrības skolā (Gewerbeschule in Riga). 1875. gadā papildinājās būvmācības skolā Braunšveigas Holcmindē. 
Pēc atgriešanās Rīgā izturēja namdaru meistara pārbaudījumus un strādāja par tehniķi un arhitekta Kārļa Felsko palīgu, līdztekus studēja Rīgas politehnikā.
No 1877. gada mācīja Rīgas Vācu amatnieku biedrības skolā būvkonstrukcijas un zīmēšanu. 1883. gadā nodibināja savu zīmēšanas, būvniecības un amatniecības skolu.
Miris 1885. gada 29. aprīlī Rīgā, apbedīts Rundāles Silmaļu kapos.
Pjotrs Naļičs

Biogrāfija

Pjotrs Naļičs ir beidzis Maskavas Arhitektūras institūtu. Īslaicīgi strādājis par arhitektu, tad pilnīgi pievērsies mūzikai.
Beidzis bērnu mūzikas skolu, klavieru klasi; mācījies Akadēmiskajā mūzikas koledžā pie Maskavas Valsts konservatorijas, Vokālajā nodaļā; patlaban mācās akadēmisko dziedāšanu Gņesinu vārdā nosauktajā Krievijas Mūzikas akadēmijā, Vokālajā fakultātē (kopš 2010).
2007. gada pavasarī YouTube ievietotais P. Naļiča dziesmas "Gitar" klips neilgā laikā kļuva ļoti populārs. Sekoja aicinājumi uz koncertiem, un P. Naļičs izveidoja savu grupu "Музыкальный коллектив Пeтра Налича" ("Pjotra Naļiča muzikālais kolektīvs"). Kopā ar grupu P. Naļičs koncertē kopš 2007. gada Koncertu repertuārā P. Naļičs iekļauj lielākoties savas dziesmas, kā arī neapolitāņu dziesmas un krievu tautasdziesmas. P. Naļiča mūzikā jūtama atšķirīgu stilu, kā arī dažādu tautu mūzikas un folkloras ietekme. P. Naļiča labā balss un melodiskās dziesmas, kurās apvienots liriskums un ironija, kā arī viņa harismātiskā personība, lieliskā humora izjūta un emocionālā inteliģence piesaista ne tikai Krievijas, bet arī ārzemju klausītājus. Ārpus Krievijas P. Naļičs ar grupu koncertējis Ukrainā, Latvijā (2010. gada maijā), Beļģijā, Vācijā, Austrijā, Grieķijā, Norvēģijā u. c.
Paralēli popmūzikai P. Naļičs kopš 2006. gada aktīvi pievērsies arī akadēmiskajai mūzikai. Kā Irinas Muhinas vadītās operas studijas "Orfejs" dalībnieks viņš piedalās operu iestudējumos, dziedot tenora lomas. Jau ir notikuši arī vairāki koncerti, kuros P. Naļičs dziedājis operu ārijas un krievu un aizrobežu komponistu romances.
P. Naļičs pats zīmē savu koncertu afišas un ilustrācijas savām dziesmām un disku vāciņiem.

Grupas "Музыкальный коллектив Пeтра Налича" sastāvs (2011)

Pjotrs Naļičs – vokāls, klavieres, ģitāra, akordeons
Sergejs Sokolovs – domra, ģitāra, vokāls
Konstantīns Švecovs – ģitāra
Jurijs Kostenko – saksofons, flauta
Dmitrijs Simonovs – basģitāra
Deniss Marinkins – bungas
Dmitrijs Tjuze – ģitāra
Oskars Čuntonovs – taustiņinstrumenti
Rīgas speciālā internātpamatskola

Izglītības programmas

Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programmas izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem (21015621),
Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar garīgās veselības traucējumiem (21015721),
Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar garīgās attīstības traucējumiem (21015821).

Vēsture

Skola dibināta 1958. gadā kā 11. dzelzceļa vidusskola, ko 1961. gadā pārdēvēja par 1. Latvijas dzelzceļa internātskolu, 1962. gadā par Rīgas 4. internātpamatskolu.
1997. gadā to pārdēvēja par Rīgas Speciālo internātpamatskolu.
Vilhelms Keitels

Dzīvesgājums

Dzimis vidusšķiras vācu ģimenē. Piedalījās Pirmajā pasaules karā. Starpkaru periodā turpināja militāro dienestu. Pēc Vernera fon Blomberga demisijas kļuva Oberkommando der Wehrmacht komandieri. 
Otrā pasaules kara laikā vadīja Vācijas armijas militārās operācijas. Iesākumā iebilda Hitleram pret iebrukumu Francijā un PSRS, vēlākajā kara gaitā bija viena no Hitleram lojālākajām augstākajām militārpersonām. Kara gaitā parakstīja vairākas pavēles, kuras var klasificēt kā kara noziegumus, piemēram 1941. gada "Nakts un Miglas" direktīva (Nacht und Nebel), kura akceptēja politisko pretinieku nolaupīšanu ("pazušanu") Vācijas okupētajās teritorijās. Pēc Hitlera pašnāvības 1945. gada 30. aprīlī Keitels iekļāvās t.s. Flensburgas valdības sastāvā. 1945. gada 8./9. maijā PSRS pārstāvju klātbūtnē parakstīja Vācijas bezierunu kapitulāciju.
Tiesāts par kara noziegumiem Nirnbergas procesā un sodīts ar nāvi 1946. gada 16. oktobrī. Tiesas procesa laikā pilnībā atzinis savu vainu šausmīgajā karā un nožēlojis savu nespēju to apturēt. Lai pasvītrotu viņa apsūdzību kriminālo raksturu, rietumu sabiedrotie nepiekrita Keitela lūgumam nāvessodu izpildīt ar militārpersonām paredzēto nošaušanu, bet gan saglabāt sākotnēji piespriesto pakāršanu. Viņa pēdējie vārdi pirms nāvessoda izpildes bija: Es lūdzu visvarenajam Dievam apžēloties pār vācu tautu. Vairāk kā divi miljoni vācu karavīru ir devušies nāvē par dzimteni pirms manis. Es tagad jums sekoju, mani dēli. Visu par Vāciju.
Kurts Švarcs

Dzīvesgājums

Dzimis 1930. gada 27. aprīlī Rīgā grāmatveža Kurta Švarca un viņa sievas medicīnas māsas Martas ģimenē. Studēja LVU Fizikas un matemātikas fakultātē, līdztekus strādāja 1950. gadā izveidotajā Rīgas Medicīnas institūtā par Fizikas katedras laborantu.
1954. gadā viņš ieguva fiziķa specialitāti un iestājās LVU aspirantūrā, 1960. gadā Tartu Valsts universitātē aizstāvēja fizikas zinātņu kandidāta disertāciju "Luminiscences dzēšanas procesi sārmmetālu halogenīdu kristālos".
No 1961. gada K. Švarcs strādāja LZA Fizikas institūtā, bija laboratorijas vadītājs, institūta zinātniskais direktors, Salaspils kodolreaktora zinātniskais vadītājs. 
1970. gadā viņš PSRS Zinātņu akadēmijas Fizikas institūtā Maskavā aizstāvēja fizikas un matemātikas zinātņu doktora disertāciju. 1971. gadā viņu ievēlēja par LZA korespondētājlocekli un 1976. gadā par RTU profesoru cietvielu fizikā.  1976. gadā viņš izveidoja LZA Fizikas institūta Specializēto zinātnisko padomi zinātņu kandidāta un doktora grāda aizstāvēšanai cietvielu fizikā.
Līdztekus viņš bija arī Rīgas Civilās aviācijas inženieru institūta Fizikas katedras vadītājs (1974—1984). 1990. gadā viņu ievēlēja par LZA īsteno locekli.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas viņam 1992. gadā piešķīra habilitētā fizikas doktora grādu (Dr. habil. phys.) un 1992. gadā Kurts Švarcs pārcēlās uz dzīvi Vācijā, strādāja par Heidelbergas Universitātes fizikas viesprofesoru (1992—1994), līdz 2010. gadam par Darmštates Smago jonu pētījumu institūta Materiālzinātņu departamenta vecāko pētnieku.
Kopš 2011. gada katru gadu uzstājās LZA ar lekcijām par dažādām tēmām, piemēram, par "Zinātnes sākumiem un evolūciju".

Zinātniskie darbi

Kurts Švarcs pētījis jonu kristālu luminiscences efektivitātes atkarību no temperatūras, kā arī šo kristālu radiolīzes mehānismu. Viņš pētījis materiālus hologrammu ierakstam, dinamisko hologrāfiju, noskaidrojis hologrāfiskā ieraksta optiskās pastiprināšanās efekta galvenās likumsakarības amorfos pusvadītājos.
Publicējis rakstus materiālzinātnē par radiācijas izraisītiem un fotostimulētiem procesiem neorganiskajos materiālos (jonu kristālos, segnetoelektriķos, amorfos pusvadītājos) – defektu veidošanos un optiskajām īpašībām, enerģijas migrāciju un lādiņa pārnesi.
Jānis Tirzītis

Dzīvesgājums

Dzimis 1896. gada 13. septembrī Liezeres pagasta Dzirkstu mājās. Mācījās Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrības lauksaimniecības skolā Priekuļos (beidza 1915). Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā iesaukts Krievijas impērijas armijā, dienēja 172. kājnieku rezerves pulkā un 12. ķīmiskās komandas meteoroloģiskajā stacijā, demobilizējās 1918. gada janvārī.
Latvijas brīvības cīņu laikā iestājās Vidzemes "zaļajā" partizānu armijā un piedalījās kaujās pret lieliniekiem, izcēlās kaujā pie Mēdzūlas 1919. gada 14. maijā. Atsevišķā izlūku bataljona, vēlāk 2. Ventspils kājnieku pulka sastāvā piedalījās kaujās bermontiešiem, bija leitnants, velosipēdistu rotas komandieris (1919). Piedalījās Latgales atbrīvošanas kaujās (1920).
1920. gada beigās atvaļināts no armijas, studēja Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātē (beidza 1927). Bija 7. Valkas aizsargu pulka rotas komandieris un agronoms Ērģemē, saimniekoja savā jaunsaimniecībā Liezeres pagastā. Lauksaimniecības kameras biškopības un dārzkopības nodaļas vadītājs un Lauksaimniecības tautas augstskolas pārzinis.
Pēc Otrā pasaules kara bija Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas pasniedzējs. Miris 1951. gada 7. februārī Rīgā, apbedīts II Meža kapos.
Polāro vaļu dzimta

Izskats un īpašības

Polāro vaļu dzimtas sugas ir liela auguma vaļi, tie ir apmēram 15—17 m gari, lielākajiem īpatņiem sasniedzot 18 m. Tie sver vidēji 50—80 t, lielākie līdz 110 t. To galvas ir milzīgas, apmēram ⅓ no kopējā ķermeņa garuma. Šīs grupas vaļiem nav muguras spuras, krūšu spuras ir salīdzinoši īsas, platas un noapaļotas. To āda uz vēdera, rīkles daļu ieskaitot, ir gluda, bez ielocēm un krokām, kādas, piemēram, ir joslvaļiem. Nāsu izmērs samazināts, salīdzinot ar citiem vaļiem. 
Purna augšžokļa daļa šaura un arkveidā izliegta augstu uz augšu. Mutes keratīna filtrācijas plāksnītes (vaļa bārda) ir garas un šauras, katrā augšžokļa pusē ir vairāk kā 350 gabali, turklāt labās un kreisās puses plāksnītes mutes priekšpusē atdalītas (nesavienotas). Apakšžoklis veidots kā milzīgs kauss. Šaurais augšžoklis valim ļauj izlauzties cauri ledum, kas ir līdz 23 cm biezs.
Ķermenis ir melns ar baltu plankumu uz vēdera un nedaudz gaišāku joslu uz astes. Dažādās vietās uz ādas, visbiežāk uz galvas, mutes tuvumā un ap acīm, šiem vaļiem ir balti vai dzelteni, it kā smilšaini laukumi, kas nav ādas krāsa, bet gan šajās vietās uz ādas dzīvo sīki vēžveidīgie — vaļu utis (Cyamidae). Šī ir vispamanāmākā ārējā pazīme, kas ļauj polāro vaļu dzimtas sugas atšķirt no joslvaļiem.

Dzīves veids

Polāro vaļu dzimtas sugas barojas ar vēžveidīgajiem, galvenokārt ar airkājvēžiem, tos noķerot, lēni peldot ar atvērtu muti vēzīšu koncentrētās uzturēšanās vietās. Ūdens ieplūst milzīgajā mutē un cauri vaļa bārdai tek atpakaļ jūrā, barībai saķeroties keratīna plāksnītēs, no kurām valis to nolaiza ar mēli. Parasti šīs grupas vaļi barojas ūdens virsmas tuvumā. 
Polāro vaļu sugas dzīvo pa vienam vai veido nelielas grupas, kurās ir 3—4 īpatņi. Visi šīs dzimtas vaļi ir migrējoši, un ziemas periodā pārvietojas uz siltākiem ūdeņiem, šajā periodā notiek pārošanās un mazuļu dzimšana. Grūsnība ilgst 10—11 mēnešus, piedzimst viens mazulis. Mātītes sapārojas ik pēc trīs gadiem. Polāro vaļu dzimtas sugas dzīvo līdz apmēram 50—70 gadiem, bet vecākais zināmais šīs grupas valis nomira 211 gadu vecumā.

Apdraudējums un aizsardzība

19. gadsimta beigās šīs grupas vaļi tika intensīvi medīti, lai iegūtu trānu. Tieši šīs grupas vaļi satur visvairāk trāna, kas sastāda 40% no to kopējās masas. Tā kā trāna ir ļoti daudz, nomirstot vaļi uzpeld ūdens virspusē, un medniekiem ir viegli savākt medījumu. Šī iemesla dēļ mūsdienās šīs ir vienas no visapdraudētākajām vaļu sugām pasaulē. Viskritiskāk apdraudēts ir ziemeļu gludvalis (Eubalaena glacialis), kura populācijā ir apmēram 300—500 īpatņi, nākamais ir Japānas gludvalis (Eubalaena japonica), kura populācijā ir apmēram 500—950 īpatņi. Dienvidu gludvaļa (Eubalaena australis) populācijā ir apmēram 7500 īpatņi, bet vislielākā populācija ir polārajam valim (Balaena mysticetus), kuras lielums pēc aizsardzības pasākumu ieviešanas stabili atjaunojies, sasniedzot  20 000—40 000 īpatņu lielu populāciju.