Ozolu mūķene

Izplatība

Ozolu mūķene ir sastopama Eiropā, Ziemeļāfrikā un Āzijā. Tā ir introducēta Ziemeļamerikā, kur sastopama ziemeļaustrumu ASV štatos un izplatās tālāk uz dienvidiem, kā arī Kanādas dienvidaustrumu provincēs.

Invāzija Ziemeļamerikā

Ozolu mūķenes nominālā pasuga (Lymantria dispar dispar) ir viens no nopietnākajiem invazīvajiem mežu kaitēkļiem Ziemeļamerikā. Tā tika netīšam introducēta (ievesta) ASV netālu no Bostonas (Masačūsetsā) vēlīnajos 1890. gados. Pēc introdukcijas ozolu mūķene sāka izplatīties pa Vidusatlantisjas štatiem un Ziemeļaustrumu štatiem, ka arī Ohaio, Mičiganas, Indiānas, Ilinoisas un Viskonsinas štatos un Kanādas provincēs Kvebekā un Ontārio. Turpmāk ozolu mūķeni sāka atklāt rietumu štatos, ieskaitot Kaliforniju, Oregonu, Jūtu un Vašingtonu. Ozolu mūķene izplatās aizvien plašāk Ziemeļamerikā, ka arī parādās izolētas populācijas.

Pieaugušo īpatņu apraksts

Tēviņu spārnu plētums ir 37—50 mm, ķermeņa un spārnu krāsojums ir no gaiši brūna līdz brūnām, ar neregulāru melnu zīmējumu uz priekšspārniem. Ūsas ir putnu spalvai līdzīgas.
Mātīšu spārnu plētums ir 37—62 mm, to ķermeņu un spārnu krāsojums ir gaišāks nekā tēviņiem, gandrīz balts, ar nedaudz tumšākiem un viļņveida līnijām uz priekšējiem spārniem. Ūsas ir tievas.
Eiropas pasugas mātīšu populācijas ir nelidojušās. Āzijas populāciju pārstāvji ir labi lidojuši kukaiņi. Āzijas populāciju pārstāvji pēc izmēriem ir lielāki par Eiropas populācijas pārstāvjiem.

Preimaginālo stadiju apraksts

Olas ir ovālas un nedaudz paceltas, silšu krāsā.

Attīstība

Taureņi parādās no kūniņas vasaras vidū, parasti jūlijā, taču pieaugušo īpatņu rašanas laiks mainās dažādās izplatīšanas areāla vietās dēļ klimata maiņas un sausuma ietekmes. Taureņi pēc rašanas gandrīz uzreiz paliek aktīvi. Mīkstķermeņa (tikko paradušies) taureņi groza galvu uz sāniem, piepumpē gaisu spārnu vēnās lai ātrāk iztaisnotu spārnus un paliek miera stāvoklī vēl apmēram stundu kamēr spārni pilnīgi iztaisnojas un kamēr mīksti kutīkuļi paliek cietāki.
Tēviņi parasti parādās 1-2 dienas pirms mātītēm. Tēviņu miera lidojums ir zigzagveidīgs, bet ja tēviņi lido ātri, tad tie lido taisni. Aktīvas lidošanas laiks ir dienas stundas, kad vēl ir gaiši. Tie parasti lido uz augšu un uz leju pie koku stumbriem, kur atrodas mātītes. Ir labi zināms, ka tēviņu pievelc mātīšu izdalītie feromoni. Tēviņu spalvveidīgas ūsas satur lielu receptoršūnu skaitu, kas uztver feromonu molekulas.
Lielāka atšķirība starp abām dzimtām ir spēja lidot. Mātīte, atšķirībā no tēviņiem, pilnīgi nespējīgi lidot, taču mātīšu spārni ir pilnīgi attīstīti. Eirāzijas pasugu mātītes ir spējīgas lidošanai.
Mātītes dēj no 100 līdz 1200 olu nekārtīgās čupās, kas ir apliktas ar zīdi, uz koku zariem vai stumbriem, akmeņiem, celtnēm, koku mēbelēm un, Āzijas populācijas, uz kuģiem pie krasta. Āzijas populācijas biežāk dēj olas uz koku lapām. Ja kāpuru daudzums ir liels (uzliesmojumu laikā), tad kāpuru attīstīšana ir paātrināta.

Mežu kaitējums

Sava areāla teritorijā ozolu mūķene ir smags mežu kaitēklis, kas raksturojas ar biežu populācijas masveida vairošanos (uzliesmojumiem) un mežu defoliāciju. Eirāzijā ozolu mūķene nav smags mežu kaitēklis. Sākot no 1600. gadiem masveida vairošanas epizodes reģistrējas periodiski. Taču no 1950. gadu vidus līdz 1960. gadu beigām ozolu mūķenes vairošanas bija īpaši masveida un iztukšojušas. Bijušajā Dienvidslāvijas teritorijā 1957. gadā tika reģistrēt mežu defoliācijas gadījums, ko iniciēja ozolu mūķene, un kur tika zaudēts 70% no Dienvidslāvijas cietkoku meža. Neskatoties uz to Eiropā masveida vairošanas uzliesmojumi ir samēra nelieli un lokalizēti. Japānā un Ķīnā ozolu mūķene arī ir kaitēklis, taču vēsturisko datu par masveida vairošanos ir maz un liecina par to retumu.
Latvijā 2008. gadā pirmo reizi tika novērots ozolu mūķenes populācijas masveida uzliesmojums Liepājas pilsētā, kur defoliēts ap 40 ha no meža.
Ziemeļamerika smagi ekonomiski ietekmē ozolu mežiem, kuri sastāda lielu procentu no visiem mežiem kopumā austrumos.