google/wiki40b huggingface dataset:
Otrais Baronu karš

Baroni pret Henriju III

Daudzus gadus karalis Henrijs III vadīja savu valsti slikti. Viņš bija apprecējis Provansas grāfa meitu Eleonoru un kopā ar viņu Anglijā ieradās daudzi viņas ģimenes locekļi. Franči aizstāja Henrija III padomdevējus un sāka tērēt valsts naudu. Saasinājums notika 1258. gadā pēc vairākkārtējiem sliktas ražas gadiem, kas izraisīja badu valstī un samazināja ienākošos nodokļus. Situāciju vēl vairāk saasināja Henrija III lūgums parlamentam pēc līdzekļiem, lai apmaksātu Sicīlijas militāro misiju, kas bija paredzēta, lai ieceltu viņa dēlu Princi Edvardu Sicīlijas tronī.
Baronu vidū pieauga neapmierinātība ar Henrija III valdīšanu. Grupa baronu, ieskaitot Ričardu de Klaru (Glosteršīras grāfu) norunāja turēties kopā un pretoties karalim. Lesteras grāfs Saimons de Motforts bija tuvs draugs karalim un bija apprecējis karaļa māsu Eleanoru, bet valsts nākotne grāfam bija svarīgāka par draudzību ar karali.
1258. gada jūnijā baroni sarunāja tikšanos ar karali Henriju III Oksfordā. Kā uzticības žestu Saimons de Montforts dāvināja karalim savas pilis – Odohamu un Kenilvortu. Baroni ieradās pie Henrija III pilnībā bruņoti un piespieda viņu parakstīt "Oksfordas prozīviju". Tika izveidota padome no divdesmit četriem baroniem, kura dotu padomus karalim. Divpadsmit tās locekļi tika atlasīti no baroniem un divpadsmit no karaļa puses. Padomes darbību pārraudzīja parlaments. Gadu vēlāk ar “Vestministeras Provīziju” tika veikti grozījumi padomes darbībā.
Henrijam III vajadzēja palīdzību lai pretotos baroniem, tāpēc viņš vērsās pēc palīdzības pie Francijas karaļa Luija IX. Pēc Parīzes līguma 1259. gadā, Henrijs III piekrita atzīt, ka Anglijai nav tiesību uz zemēm Normandijā, Mainē, Anžū un Puatū, kuras zaudēja karalis Džons. Henrijam III bija atļauts paturēt valdījumus Gaskoņā un Akvitānijā ar nosacījumu, ka viņš pieņem Francijas karali kā savu pavēlnieku šajās zemēs.
1261. gadā Henrijs III vērsās pēc palīdzības pie pāvesta. Pāvests piekrita, ka Oksfordas provīzija bijusi nelikumīga un Henrijs III bijis spiests parakstīt dokumentus. Brīvs no barona uzliktajiem pienākumiem, Henrijs III savāca karaspēku un kopā ar palīgspēkiem no Francijas devās uzbrukumā pret baroniem. Lives (battle of Lewes) kaujā karali un viņa vecāko dēlu un troņmantinieku princi Edvardu, baroni saņēma gūstā un ieslodzīja cietumā.
1265. gadā Saimons de Montforts sasauca parlamentu. Pirmo reizi katra Anglijas grāfistei bija atļauts ievēlēt un nosūtīt uz parlamentu divus bruņiniekus, lai pārstāvētu savas pārvaldītās zemes.
Baroni sāka ķildoties savā starpā. Princis Edvards izbēga no gūsta un stājās rojālistu karaspēka priekšgalā. 1265. gada 4. augustā kaujā pie Īvšemas (Battle of Evesham) Saimons de Montforts tika nogalināts. 1266. gada 15. maijā kaujā pie Česterfīldas rojālisti sakāva baronu karaspēku Derbijas grāfa vadībā. Lai arī dažas pilis vēl pretojās, bet dumpis bija beidzies un karalis Henrijs III atkal pārņēma kontroli pār valsti.
Kataloģizācija

Kataloģizācija ir iespieddarbu un citu dokumentu klasificēšanas, priekšmetošanas un aprakstīšanas metožu kopums, kā arī zinātniska disciplīna, bibliotēku zinātnes sastāvdaļa, kas pēta katalogu organizācijas vēsturi, teoriju, metodiku un praksi.
Intellisync

Vēsture

Uzņēmums Pumatech dibināts 1993. gadā. 1994. gada oktobrī izlaists pirmais produkts TranXit. 1996. gadā nosaukums mainīts uz Puma Technology, Inc. 1996. gada aprīlī iegādāts uzņēmums IntelliLink, kas izstrādāja datu apmaiņas sistēmas. Augustā izlaists pirmais Intellisync saimes produkts. Decembrī Puma Technology akcijas sāktas kotēt NASDAQ biržā.
1997. gadā iegādāts uzņēmums Real World Solutions, 1998. gadā — SoftMagic, 1999. gadā — ProxiNet, 2000. gadā — NetMind Technologies, Dry Creek Software un The Windward Group. Uzņēmumi iegādāti, lai iegūtu jaunas tehnoloģijas, risinājumus un patentus.
2000. gadā uzņēmuma nosaukums mainīts uz Pumatech, Inc.
2003. gadā iegādāti uzņēmumi Starfish Software, Loudfire, Spontaneous Technology, Synchrologic. 2004. gada 18. februārī uzņēmuma nosaukums mainīts uz Intellisync Corporation
2005. gada 16. novembrī tika paziņots, ka Somijas mobilo telefonu ražotājs Nokia iegādāsies Intellisync. Darījums tika pabeigts 2006. gada 10. februārī. Vēlāk Intellisync birojs tika pārcelts uz Nokia biroju Mountain View.
Neredzamā roka

Neredzamā roka

Frāze Invisible hand jeb "neredzamā roka", tika iepazīstināta Ādama Smita grāmatā  Nāciju bagātība", kurā viņš pieņēma, ka ekonomika var darboties labi brīvā tirgus scenārijā, kurā visi strādās savu interešu labā. Viņš paskaidroja, ka ekonomika salīdzinoši labi strādās un darbosies, ja valdība pametīs cilvēkus, lai viņi varētu brīvi pirkt un pārdot savā starpā. Viņš ierosināja, ka, ja cilvēkiem būtu atļauts brīvi tirgot, tirgū esošie pašnodarbinātie tirgotāji konkurētu viens ar otru, novedot tirgu pie pozitīva rezultāta, izmantojot "neredzamo roku".
Brīvā tirgus scenārijā, ja valdība nav noteikusi nekādus noteikumus vai ierobežojumus, ja kāds samaksās mazāk, klients no tā iegādāsies. Tāpēc  ir jāsamazina cena vai jāpiedāvā kaut kas labāks par jūsu konkurentu. Ikreiz, kad pietiekami daudz cilvēku pieprasa kaut ko, to nodrošinās tirgus un visi būs laimīgi. Pārdevējs cenšas iegūt cenu, un pircējs saņems labākas preces pēc vēlamās cenas.
Pasaulē ir tikai viena valsts, kas ir ņēmusi vērā "neredzamās rokas" jēdzienu, un tā ir Amerikas Savienotās Valstis.

Definīcija

Termins "neredzamā roka" ir metafora par to, kā brīvajā tirgus ekonomikā ieinteresētās personas, kas darbojas ar sevi, darbojas savstarpējas atkarības sistēmā, lai veicinātu sabiedrības vispārējo labumu kopumā.

Vēsture

"Nāciju bagātība" tika publicēta pirmajā rūpnieciskajā revolūcijā un tajā pašā gadā kā Amerikas neatkarības deklarācija. Smita neredzamā roka kļuva par vienu no galvenajiem brīvā tirgus kapitālisma ekonomiskās sistēmas pamatojumiem.
Rezultātā Amerikas Savienoto Valstu uzņēmējdarbības vide attīstījās, vispārēji saprotot, ka brīvprātīgie privātie tirgi ir produktīvāki nekā valdības ekonomika. Pat valdības noteikumi dažreiz mēģina iekļaut neredzamo roku. Bijušais Federācijas valdes priekšsēdētājs Bens Bernankens paskaidroja, ka "uz tirgu balstīta pieeja ir neredzamās rokas regulēšana", kuras mērķis ir saskaņot tirgus dalībnieku stimulus ar regulatora mērķiem."

Neredzamā roka no mūsdienu skatījuma puses

Ir daudz pierādījumu tam, ka "neredzamā roka" vienkārši nepastāv. Piemēram, ņemot vērā divus svarīgākos amerikāņu tirgus aspektus: veselības aprūpe un izglītība. Iepērkot kādu no šiem pakalpojumiem, pircējam ir ļoti grūti pašam uzzināt produkta kvalitāti un efektivitāti, kuru viņš pērk. Lai "neredzamā roka" darbotos, klientiem faktiski jāzina, kas viņiem ir nepieciešams, lai viņi varētu signalizēt to ražotājiem, kas to izveidotu. Taču klienti ir tik bailīgi, jo viņiem nav pietiekams zināšanas konkrētajā jomā, kā rezultātā viņiem  nav stimula un viņi attālinās no potenciālā darījuma. Rezultātā, ražotāji arvien vairāk veido un iekasē naudu, bet sabiedrībai tas nenāk par labu. Bet Adam Smita vīzija par "neredzamo roku" ir arī kultūras aicinājums amerikāņiem. Amerika tika dibināta kā relatīvi maza un ierobežota valdība, kuras dibinātāji bija parādīja sabiedrībai, ka tā varētu uzplaukt ar šo pārvaldības formu.
Saime (grupa)

Saime bija latviešu rokgrupa, kas Jura Pavītola vadībā darbojās no 1983. līdz 1988. gadam.

Vēsture

1982. gadā grupas "Līvi" dalībnieks J. Pavītols pameta grupu nesaskaņu dēļ ar Ēriku Ķiģeli. 1983. gadā viņš uz Valmieras kultūras nama ansambļa "Kvelde" bāzes izveidoja jaunu grupu, kas ar nosaukumu "Saime" darbojās Valmieras rajona kolhozā "Matīši". Tās sastāvs: Juris Pavītols – bass, Ināra Rubīna – balss, Ainārs Trambickis – taustiņinstrumenti, balss, Aldis Lapiņš – ģitāra, Igors Vītols – sitamie instrumenti. Solists Andris Riekstiņš (Smetanko) pievienojās grupai 1987. gadā, un tad Rubīna grupu pameta.
Grupa sāka koncertēt 1984. gada pavasarī, veiksmīgi piedaloties pašdarbības ansambļu skatē, kur I. Rubīna togad atzīta par labāko solisti. 1986. gadā tika izdota mazā skaņuplate ar četrām grupas dziesmām. 1987. gadā grupa piedalījās festivālā "Mēs – Liepājai", un dziesma "Dīvainie putni" tika iekļauta festivāla skaņuplatē. Šī dziesma netika pieņemta "Mikrofona" aptaujā, jo tajā padomju cenzūra saklausīja atsauces uz trimdas latviešiem.
Dziesma "Mans zēns" 1984. gada "Mikrofona" aptaujā ierindojās 12. vietā, savukārt dziesma "Princesīte" 1987. gadā ierindojās "Mikrofona" aptaujas 5. vietā. Grupa koncertējusi ne tikai Latvijā, bet arī Lietuvā un Ziemeļkaukāzā. Taču ap 1987. gadu grupas popularitāte samazinājās. 1988. gadā grupa beidza darbību un J. Pavītols atgriezās Liepājā. Citi grupas mūziķi izveidoja grupu "Kantoris 04".
Gunārs Lūsis

Biogrāfija

Mācījies J. Rozentāla mākslas vidusskolā. Beidzis Latvijas Mākslas akadēmiju grafikas nodaļā 1974. gadā.
Latvijas Mākslinieku savienības biedrs kopš 1978. gada. Padomju gados darbojies pie plakātu dizaina un grāmatu noformējuma. Vēlāk radījis ap 70 dažādu logotipu tādām iestādēm un pasākumiem, kā Operas fonds, "Rīgai 800", kinoforums "Arsenāls", Lido, Rīgas Stradiņa universitāte un citi.
Lūsis arī piedalījās izstādēs kā gleznotājs. Par sev tuviem māksliniekiem atzīst Frenku Stellu, Antoniju Tapjesu, Robertu Raušenbergu, Džesperu Džonsu.
2013. gadā tika iekļauts žūrijas komisijā konkursā par Ministru kabineta goda diploma dizainu.
Dzīvesbiedre māksliniece Māra Lindberga.
Heikingi

Fon Heikingi (vācu: von Heyking, von Heucking) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas Livonijā zināma kopš 15. gadsimta un bija ierakstīta Kurzemes bruņniecības matrikulā (1620). Vēlāk dzimtas atzari izplatījās arī Prūsijā un Krievijā.

Vēsture

Heikingu dzimtas Kurzemes atzars cēlies no bruņinieka Heinriha (Hermaņa) Heikinga, kas pēc dzimtas leģendas pēc 1490. gada ieceļojis Livonijā no Vestfālenes. Zināms, ka 1535. gadā Livonijas ordeņa mestrs Hermans fon Brigenejs viņa dēlam Vilhelmam Heikingam piešķīra Terpentīnes (Terpentin) muižu pie Tērvetes upes, vēlāko Bramberģes muižu (Brandenburg). 1537. gadā Aizputes pilskungs Johans Heikings savā īpašumā ieguva Embūtes pili, viņš bija Piltenes fogts laika periodā starp 1542. un 1547. gadu, kura īpašumā ap 1550. gadu bija arī Plepju muiža (Pleppen) pie Priekules.
1620. gadā Gothardu Heikingu uzņēma Kurzemes bruņniecībā. Vairāki Heikingu dzimtas piederīgie bija Kurzemes hercogistes un Piltenes apgabala politiķi, landtāgu vadītāji un landrāti. Pēc Kurzemes hercogistes un Piltenes apgabala pievienošanas Krievijas impērijai 1795. gadā Heikingi dienēja tās armijā. Krievijas impērijas valdība 1853. un 1862. gadā Heikingiem piešķīra mantojamu baronu titulu. 1905. gada revolūcijas laikā nodedzināja Heikingiem no 1853. gada piederējušo Lielīvandes muižu, ko ar nelielām izmaiņām atjaunoja 1912. gadā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Heikingiem atņēma visus zemes īpašumus, un līdz 1939. gadam visi dzimtas piederīgie pameta Latviju.
Kārlis Eberhards fon Zīverss

Dzīvesgājums

Dzimis 1745. gada 21. jūnijā Bauņu muižā (vācu: Bauenhof) Joahima Johana fon Zīversa (1699–1770) un Annas Magdalēnas fon Zīversas (1710–1762) ģimenē. No trīspadsmit laulībā dzimušajiem bērniem pilngadību sasniedza seši: Jakobs Johans (1731–1808), Joahims Johans (1740–1815), Kārlis Eberhards (1745–1821), Anna Magdalēna (1746–1790), Marija Helēne (1751–1782), Pēteris Kristiāns (1754–1827).
K. E. fon Zīverss studēja Ķīles universitātē. 1763. gadā uzsāka militāro dienestu un sāka strādāt par tulku ģenerālfeldmaršala grāfa Rumjanceva (Румянцев-Задунайский, Пётр Александрович, 1725–1796) štābā. Pakāpeniski virzoties pa karjeras kāpnēm augšup, 1770. gada 1. janvārī kļuva par Trešā grenadieru pulka kapteini, devās uz fronti un Krievijas armijas sastāvā piedalījās sīvajās kaujās pret turkiem. Pirmā Krievu–turku kara laikā (1768–1774) K. E. fon Zīverss nonāca armijas virspavēlnieka (kopš 1770. gada) grāfa Rumjanceva tiešā pakļautībā. 1771. gada maijā viņam tika piešķirta majora pakāpe, taču sliktā veselības stāvokļa dēļ militāro dienestu vajadzēja atstāt.
Mantojumā no tēva K. E. fon Zīverss 1770. gadā ieguva Vecates muižu un 1777. gadā iegādājās Cēsu pilsmuižu kopā ar pusmuižām - Kārļumuižu un Jāņmuižu. Kopš 1783. gada K. E. fon Zīverss bija Cēsu apriņķa hauptmanis, galma padomnieks. Rīgas ložas „Zum Schwerdt“ loceklis (1790).
Miris 1821. gada 21. maijā Cēsīs.

Ģimene

Bija precējies ar brīvkundzi Martu Juliānu fon Mengdenu (Mengden, 1748–1837), kura pārstāvēja Mengdenu plašās dzimtas Sinoles–Galgauskas (Synolen–Golgowsky) atzaru. Nepilnu piecdesmit gadu ilgajā laulībā viņiem piedzima 12 bērni, no viņiem pilngadību sasniedza pieci brāļi – Kārlis Gustavs (1772–1856), Jakobs Ernsts Johans (1773–1810), Johans Georgs (Jegors) Joahims (1778–1827), Oto Vilhelms (1879–1820), Aleksandrs Reinholds (1786–1814) – un trīs māsas – Anna (Anete) Sofija Jūlija (1776–pirms 1846, prec. fon Veisa), Šarlote Elizabete (1780–1868) un Katarīna Vilhelmīna (1781–?).
Kontaktors

Kontaktors ir līdzstrāvas vai maiņstrāvas distancvadāms elektrisks aparāts biežai jaudīgu zemsprieguma elektrisko ķēžu komutēšanai (līdz ~1500 reižu stundā). Tas ir divpozīciju komutators un tā kustīgie kontakti tiek darbināti elektromagnētiski (ar spoles palīdzību); retāk sastopami hidrauliskie, pneimatiskie, sprūdsistēmas un citi kontaktori. Kontaktoru nevar ieslēgt ar roku vai mehānisku triecienu. Elektriskajās shēmās kontaktorus apzīmē līdzīgi elektromagnētiskajiem relejiem.

Iedalījums

Kontaktori pēc komutējamās strāvas veida iedalās līdzstrāvas, maiņstrāvas un augstfrekvences maiņstrāvas kontaktoros. Tie var būt ieslēdzošie, atslēdzošie un pārslēdzošie, kā arī virziena, laikaiztures, spēka, reversīvie un citi kontaktori. Kontaktori vienlaicīgi var komutēt vienu vai vairākas elektriskās ķēdes. Kontaktoriem svarīga ir elektriskā loka dzēšana pēc kontaktu atvienošanas - loku var dzēst gaisā (īpašās režģotās lokdzēses kamerās), vakuumā vai eļļā. Strāvu var izslēgt arī, izmantojot tiristoru blokus (hibrīdkontaktoros) vai spēka herkonus.

Uzbūve

Elektromagnētiskais kontaktors sastāv no darbinātāja (piedziņas elektromagnēta), kinemātiskās sistēmas, kontaktu sistēmas (kustīgajiem un nekustīgajiem kontaktiem, kas var būt viens vai vairāki normāli atslēgti vai normāli noslēgti darba kontakti) un lokdzēses sistēmas. Kontaktora vadības ķēdē ieslēgti blokkontakti. Elektromagnēts sastāv no serdes, spoles un enkura, kurš savienots ar kustīgajiem darba kontaktiem. Ja spoli pieslēdz spriegumam, serde pievelk enkuru un kontakti maina stāvokli.

Izmantošana

Kontaktorus lieto kā distancvadāmus slēdžus apgaismojuma, sildierīču un citu patērētāju komutēšanai un elektrodzinēju vadībai.
Villijs Ernangomess

Karjera

Basketbola karjeru uzsāka Madrides "Real" sistēmā, pirmās sezonas aizvadot tās B komandā, bet pēc tam tiekot izīrēts Seviljas "Cajasol", kuras sastāvā spēlēja jau Spānijas ACB līgā. 2015. gada NBA draftā V. Ernangomesu izvēlējās Filadelfijas "76ers" ar kopējo 35. numuru otrajā kārtā, bet jau drafta naktī tiesības uz spēlētāju tika aizmainītas uz Ņujorkas "Knicks". Pirmo sezonu pēc drafta spēlētājs turpināja spēlēt Spānijā, Madrides "Real" sastāvā. Savā nopietnākajā pieaugušo basketbola sezonā Eiropā viņš 34 spēlēs guva vidēji 5,7 punktus un 3,3 atlēkušās bumbas. "Real" sastāvā piedalījies 17 spēlēs Eirolīgā.
2016. gada jūlijā V. Ernangomess parakstīja līgumu ar Ņujorkas "Knicks" un pievienojās komandai. Oktobrī debitējis sezonas pirmajā spēlē, viņš pamazām nostiprinājās komandas sastāvā, un sezonas otrajā pusē, izmantojot traumētā Žoakima Noā nespēlēšanu, kļuva par komandas pirmā piecinieka centra spēlētāju. Piedalījās uzlēcošo zvaigžņu spēlē 2017. gada NBA Visu zvaigžņu spēles nedēļas nogalē. Karjeras produktīvāko spēli aizvadījis 2017. gada 25. marta zaudējumā pret Sanantonio "Spurs", kurā guva 24 punktus un savāca 13 atlēkušās bumbas zem groziem. Sezonas noslēgumā V. Ernangomesa produktīvā spēle tika novērtēta visas līgas līmenī, iekļaujot viņu NBA simboliskajā debitantu pirmajā izlasē.

Spānijas izlase

Spēlējis Spānijas U18 un U20 izlasēs, ar kurām guvis medaļas Eiropas čempionātos. Spānijas basketbola izlases sastāvā kļuva par 2015. gada Eiropas čempionu, kā arī izcīnīja bronzas medaļu vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro 2016. gadā.
Jānis Dzelzīte

Biogrāfija

Jānis Dzelzīte piedzima 1892. gada 30. decembrī Alojas pagastā. Pēc profesijas bija galdnieks.
1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā no Strādnieku un zemnieku partijas (Latvijas Komunistiskās partijas) saraksta. Dzelzītes ievēlēšana bija pārsteigums, jo tādējādi pirmais no neievēlētajiem deputātiem bija 3. Saeimas deputāts Ernests Miezis. 25. oktobrī, pirms Saeimas pirmās sēdes, Dzelzīte no mandāta atteicās, taču 29. oktobrī savu atteikumu atsauca. Saeimas otrajā sēdē 10. novembrī saņēmis mandātu, taču tajā pašā dienā to nolicis, lai par deputātu kļūtu Miezis.
Karabaha

Karabaha (azerbaidžāņu: Qarabağ, armēņu: Ղարաբաղ) ir ģeogrāfisks reģions Aizkaukāzā, kas aptver teritoriju no Mazā Kaukāza grēdas līdz Kuras un Araksas upju satecei, mūsdienu Azerbaidžānas teritorijā. Iedalās divās vai pamatdaļās: Kalnu Karabaha (azerbaidžāņu: Dağlıq Qarabağ, armēņu: Լեռնային Ղարաբաղ) un Līdzenuma Karabaha, reizēm tai kā trešā pamatdaļa tiek pieskaitīta arī Zangezūras kalniene Armēnijā.
Nosaukums "Karabaha" (latviešu: Melnais dārzs) pirmo reizi rakstītos avotos sastopams XIV gs. gruzīnu hronikā "Kartlis choverba".
XVII-XIX gs. reģions bija slavens ar Karabahas zirgiem - veiksmīgi selekcionētu zirgu šķirni.

Vēsture

II gs. reģions (kuru šajā laikā apdzīvoja lielāko tiesu Kaukāza albāņu ciltis) tika iekļauts Lielarmēnijas valstī kā divas provinces: Arcaha (kalnienes daļa) un Utika (līdzenumu daļa).  IV gs. Lielarmēnijas valstij pārstājot pastāvēt, abas provinces nonāca Albānijas valsts pakļautībā, un uz Līdzenuma Karabahas pilsētu Partavu (Bardu) tika pārcelta Albānijas galvaspilsēta.  Pēc mongoļu iekarojumiem XIII gs. un pakļautības Kalifātam Karabahas stepē apmetās tjurku ciltis, savukārt Kalnu Karabahā turpināja pastāvēt armēņu Hačenas kņaziste (armēņu: Խաչենի իշխանություն, X-XV gs.), kas vēlāk sadalījās 5 kņazistēs: Hačena, Dizaka, Varanda, Džeraberda un Gulistāna. Persijas Sefeivīdu dinastijas laikā (1502.-1722.) Karabaha bija province - beilerbegija, - ar galvaspilsētu Gendži, bet no 1747. līdz 1822. gadam Karabahas haniste (sākotnēji Persijas, bet kopš 1805. gada Krievijas impērijas vasaļvalsts, kas juridiski nonāca tās pakļautībā pēc 1813. gada Gulistānas miera līguma).
1822. gadā haniste tika likvidēta, un reģions pārdēvēts par Karabahas provinci ar militāru pārvaldi, no 1846. gada Šemahinskas (vēlāk Baku) guberņas (krievu: Шемахинская губерния, Бакинская губерния), bet kopš 1868. gada Jelizavetpoles guberņas (krievu: Елисаветпольская губерния) sastāvā, sadalīta Šušinskas, Džebrailas, Dževanširas un Zangezuras apriņķos. 1828. gadā uz Līdzenuma Karabahu tika pārvietotas 700 armēņu ģimenes, lai "atšķaidītu" musulmaņu iedzīvotāju viendabīgo sastāvu Osmaņu impērijas pierobežā.
Kopš 1918. gada Līdzenumu Karabaha ir Azerbaidžānas sastāvā, savukārt par Kalnu Karabahu uzreiz sākās bruņotas sadursmes starp armēņiem un azerbaidžāņiem, kuras ilga līdz pat 1920. gadam, kad to anektēja KPFSR Sarkanā armija. 1921. gadā ar VK(b)P CK Politbiroja lēmumu Karabaha tika iekļauta Azerbaidžānas PSR sastāvā kā autonomais apgabals.
1991. gadā, sabrūkot PSRS, Kalnu Karabahā tika proklamēta (02.09.1991.) Kalnu Karabahas Republika Arcaha (armēņu: Լեռնային Ղարաբաղի Հանրապետություն, Արցախ). Tam sekoja Azerbaidžānas mēģinājums ar bruņotu spēku saglabāt savu suverenitāti pār separātisko provinci, taču tā cieta militāru sakāvi t.s. "Karabahas karā". 
Kopš 1994. gada Azerbaidžānas Karabaha sadalīta divos savstarpēji nesaistītos reģionos: Azerbaidžānas provincēs iekļautajā Līdzenuma Karabahā un neatzītajā Kalnu Karabahas Republikā, kuru robežas ir tuvas šo daļu ģeogrāfiskajām robežām, bet nesakrīt pilnībā.
ATP Finals

ATP Finals ir otrās nozīmīgākās sacensības vīriešu tenisā uzreiz aiz četriem Grand Slam turnīriem, ko organizē Tenisa profesionāļu asociācija (ATP). Tas ir sezonas noslēdzošais turnīrs, kurā iekļūst 8 labākie ATP ranga spēlētāji vienspēlēs un 8 pāri dubultspēlēs.
Kopš 2009. gada turnīrs katru gadu norisinās O2 arēnā Londonā.
Visvairāk tituli vienspēlēs (6) pieder Rodžeram Federeram, dubultspēlēs (7) Džons Makinrojam kopā ar Pīteru Flemingu.
Antons Jeļčins

Biogrāfija

Jeļčins dzimis Krievijas ebreju ģimenē Ļeņingradā. Viņa vecāki Irina Korina un Viktors Jeļčins bija daiļslidotāji, uzstājās Ļeņingradas ledus baletā. Ģimene ieguva bēgļu statusu un emigrēja uz ASV, kad viņu dēlam Antonam bija 6 mēneši. Antons daiļslidošanas nodarbībās neizrādīja lielus panākumus. Deviņu gadu vecumā vecāki Antonu sāka vest uz teātra klases nodarbībām. 10 gadu vecumā viņš jau piedalījās TV seriālā, bet pēc gada jau ieguva pirmo lomu filmā. Pēc tam viņa aktiera karjera sāka strauji attīstīties. Drīz jau viņš attēloja vienu no galvenajām lomām filmā "Sirds Atlantijā" (Hearts in Atlantis, 2001). Par šo lomu viņš saņēma Jaunā aktiera balvu (angļu: Young Artist Award). Vēl divas reizes tika nominēts šai balvai — par lomām TV miniseriālā Taken (2002) un TV filmā Jack (2004).
Jeļčins attēlojis lomas 65 TV seriālos un kinofilmās. Starp tām ir tādas plaši pazīstamas filmas kā "Terminators: Glābšana" (2009), "Baiļu nakts" (Fright Night, 2011) un trīs filmu sērijas "Zvaigžņu ceļš" filmas.
Pēdējās piecas filmas ar Jeļčina piedalīšanos plānots izlaist jau pēc aktiera nāves. Jeļčins gāja bojā autonegadījumā pie savas mājas. Viņa nogāzē novietotā mašīna sāka slīdēt atpakaļ un uztriecās aktierim, to nāvējoši saspiežot pret ķieģeļu sienu.
Henrijs Fošbergs

Šaha kompozīcija

Pirmo šaha uzdevumu sastādījis 1931. gadā, bet vispār sastādījis apmēram 150 šaha kompozīcijas. Plaši pazīstams kļuvis ar 1934. gadā rumāņu šaha žurnāla Revista Romana de Sah konkursā 1. godalgu ieguvušo palīgmata divvilci dvīņu formā. Šāda dvīņu forma, kad dvīņi viens no otra atšķiras ar figūras nomaiņu pret citu tās pašas krāsas figūru uz viena un tā paša lauciņa, nosaukta viņa vārdā par Foršberga dvīņiem.
The Blue Marble

The Blue Marble (latviešu: zilā marmora bumbiņa) ir Zemes fotogrāfija, ko 1972. gada 7. decembrī plkst. 10.39 (UTC) uzņēma Apollo 17 ekipāžas astronauti no 45 tūkstošu kilometru liela attāluma.
Šī ir viena no izplatītākajām fotogrāfijām. Tāpat tā ir viena no nedaudzajām fotogrāfijām, kurā Zeme ir pilnībā apgaismota — astronautiem tās uzņemšanas brīdī Saule atradās aiz muguras. Astronautiem Zeme izskatījās pēc marmora bumbas, no kurienes arī radies fotogrāfijas nosaukums. Oficiālais NASA piešķirtais fotogrāfijas nosaukums ir AS17-148-22727. Sākotnēji fotogrāfija bija apgriezta otrādi.
The Blue Marble fotogrāfija tika uzņemta ar 70 mm Hasselblad fotoaparātu ar 80 mm lencām. NASA kā oficiālos bildes autorus uzskata visus ekipāžas dalībniekus Jūdžinu Sernanu, Ronaldu Evansu un Džeku Šmitu, jo viņi visi uzņēma fotogrāfijas misijas laikā. Lai arī īstais šīs fotogrāfijas autors nav zināms, tiek uzskatīts, ka The Blue Marble varētu būt uzņēmis Šmits.
PSRS maršals

PSRS maršals bija PSRS bruņoto spēku augstākā militārā pakāpe, kuru izveidoja 1935. gadā. Kopumā to piešķīra 41 reizi. 
Pirmos piecus maršala titulus piešķīra Vorošilovam, Jegorovam, Bļuheram, Budjonnijam un Tuhačevskim. Staļina terora laikā Bļuheru, Tuhačevski un Jegorovu nošāva. 1940. gada maijā maršala pakāpes piešķīra Timošenko, Šapošņikovam un Kuļikam. Otrā pasaules kara laikā Kuļikam nekompetences dēļ maršala pakāpi atņēma. Kara laikā par maršaliem kļuva virkne padomju karavadoņu (Žukovs, Koņevs, Rokosovskis). Politisku iemeslu dēļ par maršaliem kļuva arī Staļins, Berija un Bulgaņins. Pēckara gados maršala titulus piešķīra galvenokārt par nopelniem karā, vai kā piedevu augstam amatam. Brežņeva personības kulta gados par maršaliem kļuva Brežņevs un Ustinovs. Pēdējais par PSRS maršalu 1990. gadā kļuva Jazovs.