Barbarosa (plāns)

Orientācija uz Austrumiem

Mēs [nacionālsociālisti] vēlamies apturēt mūžīgo ģermāņu tiekšanos uz Eiropas dienvidiem un rietumiem un norādīt uz teritorijām, kas ir izvietotas [Eiropas] austrumos.
—Ādolfs Hitlers
Jau savā autobiogrāfijā "Mana cīņa" (vācu: Mein Kampf), kas tika publicēta 1925. gadā, Ādolfs Hitlers bija uzsvēris, ka uzbruks Padomju Savienībai, lai nodrošinātu vācu tautu ar tai nepieciešamo "dzīves telpu" (vācu: Lebensraum), kas tādējādi dotu visus vajadzīgos resursus, lai tā kļūtu pašpietiekama un varētu izdzīvot. Hitlera skatījumā bija svarīgi, ka nacionālsociālistiskā kustība par savu ārpolitikas galveno uzdevumu izvirza nosacījumu noteikt veselīgu, dabisku un dzīvotspējīgu proporciju starp Vācijas iedzīvotāju skaitu un tā pieauguma tempu, no vienas puses, un tās teritoriālo lielumu un kvalitāti, no otras puses. Vārdu sakot, Hitlers norādīja, ka, lai tauta sev varētu nodrošināt patiesu eksistences brīvību, tai nepieciešama pietiekoši liela teritorija. Šī iemesla dēļ Hitlera skatījumā Vācija (vismaz Veimāras republikas posmā) nebūt neatgādināja pasaules lielvalsti, jo tās teritorija bija vairāk kā desmit reizes mazāka nekā Padomju Savienībai, ASV, Ķīnai, kā arī (ja pieskaita tās koloniālos īpašumus) mazāka par Lielbritānijas un Francijas pārraugāmo teritoriju. Līdz ar to nav brīnums, ka par Hitlera ārpolitikas galvenajiem mērķiem kļuva jaunu zemju iegūšana austrumu virzienā.
Turklāt savā autobiogrāfijā Hitlers arī norādīja, ka jaunu zemju iekarošana visticamāk izsauktu arī jaunu pasaules karu starp Vāciju un tās nesenajiem ienaidniekiem, līdz ar to Hitlera skatījumā bija loģiski, ja Vācija savu militāro eksapnsiju vērstu visas Austrumeiropas virzienā, nevis karotu par tām teritorijām, kas tika zaudētas Pirmā pasaules kara rezultātā — gluži vienkārši neizbēgamo upuru dēļ nacionālsociālistiskajai kustībai bija jāizvirza patiešām cienīgi mērķi. Turklāt Hitlers lika noprast, ka Vācija atšķirībā no Lielbritānijas un Francijas nekāroja pēc koloniālajiem iekarojumiem. Hitlera skatījumā Vācijai bija vajadzīgas tādas zemes, kuras tiešā veidā bija saskarsmē ar dzimtenes pamatteritoriju, jo vienīgi šādā gadījumā, pēc Hitlera domām, pārceļotāji varēja saglabāt ciešu saikni ar Vācijas pamatiedzīvotājiem. Šī iemesla dēļ, runājot par jaunu zemju iekarošanu Eiropā, Vācijai pirmām kārtām bija jādomā vienīgi par Padomju Savienību un tai pakļautajām nomalēm.

Ekonomiskā sadarbība

Sadarbības un neuzbrukšanas līgums ar PSRS, kas tika noslēgts 1939. gadā, Hitleram bija nepieciešams arī ekonomisku iemeslu dēļ — turklāt, iespējams, pat vēl vairāk nekā politisku un militāru iemeslu dēļ. Nevienam nebija noslēpums, ka, sākoties karam, Lielbritānija izvērsīs kontinentālu blokādi, lai tādējādi nepieļautu, ka Vācijas kara industrija tiek apgādāta ar tai nepieciešamajām izejvielām. Šī iemesla dēļ 1940. gada maijā Vācijas aizjūras eksports bija krities līdz pat 7600 tonnām, iekams martā tas vēl bija apgrozījies teju 222 100 tonnu apmērā. Turklāt, lai Vācijas militārā rūpniecība varētu darboties Hitleram vēlamajā apjomā, tai iztrūka teju 500 000 tonnas mangāna, 200 000 tonnas ar gumiju un gandrīz 10 miljoni tonnas ar naftu, kas, protams, Vācijas gadījumā bija vērāņemami skaitļi. Turklāt zinot kādā situācijā Vācijas impērija pēc britu izvērstās kontinentālās blokādes ilgtermiņā bija nonākusi Pirmā pasaules kara laikā, Hitlers ļoti labi apzinājās, cik svarīgi bija panākt to, lai Vācijas militāra rūpniecība varētu funkcionēt bez ierobežojumiem. Lai gan Vācija izmantoja arī sintētisko ražošanu, lai kompensētu savu uzkrītošo izejvielu trūkumu, tā tik un tā nespēja nodrošināt tās kara rūpniecību ar tai nepieciešamo apjomu. Līdz ar to sadarbība ar Padomju Savienību ekonomiskajā jomā bija vienīgā iespēja kā Vācija varēja sevi nodrošināt ar visiem nepieciešamajiem resursiem karā pret Lielbritāniju un tās sabiedrotajiem. Tā rezultātā jau 1940. gada februārī Staļina klātbūtnē tika parakstīts tirdzniecības līgums, kas Padomju Savienībai uzlika pienākumu piegādāt Vācijai lielus izejvielu daudzumus (galvenokārt atsevišķus metālus, gumiju un naftu). Tā, piemēram, tikai vēl pāris dienas pirms operācijas "Barbarosa" sākuma, Staļins uz Vācijas kara rūpnīcām bija aizgādājis deviņas tonnas stratēģisko izejvielu — varu, niķeli, alvu, molibdēnu un volframu. Vācija no Padomju Savienības saņēma arī 1,4 miljonus tonnu labības, 1 miljonu tonnu kokmateriālu un 212 000 tonnu piegāžu no Japānas, kas tika nosūtītas pa Transsibīrijas dzelzceļu. Turklāt padomju propaganda bija inscenējusi ekstravagantas solidaritātes izpausmes ar nacistisko Vāciju, ka Staļins pat nosūtīja personīgu apsveikumu Hitleram sakarā ar viņa zibenīgajām uzvarām Eiropā.
Turpretī Padomju Savienībā apmaiņā saņēma tos resursus, kas visvairāk bija nepieciešami tās militārās rūpniecības un ekonomikas attīstībā — šajā gadījumā ogles un cita veida rūpnieciskos izstrādājumus (galvenokārt militārās tehnoloģijas un bruņojumu). Īstermiņā Padomju Savienībai bija nepieciešams militārais bruņojums un ieroči, kas pastiprinātu kā Sarkano armiju, tā arī padomju floti — starp pieprasītajām precēm lielākoties bija lielgabali, kreiseri, mīnas, kaujas kuģu rasējumi un inovācijas vācu gaisa spēku tehnoloģijās. Tomēr, lai arī kā Padomju Savienība centās apmierināt Vācijas vajadzības pēc visām stratēģiskajām izejvielām, tā arī nebija spējīga to apgādāt tādā apjomā, kādā Hitlers to būtu vēlējies, jo arī pašam Staļinam bija jādomā par savas valsts militārās rūpniecības attīstību, kur resursu prioritāte, protams, tika veltīta pašai Padomju Savienībai. Līdz ar to Hitlers apzinājās varbūtību, ka padomju labvēlība var nebūt mūžīga, lai ar saviem neizsmeļamajiem dabas resursiem uzturētu Vācijas militāro apjomu. Lai gan līdz 1941. gada 22. jūnijam PSRS bija paspējusi nogādāt uz Vāciju teju 2,2 miljonus tonnu ar graudiem, 1 miljonu tonnu ar naftu un 100 000 tonnas ar kokvilnu, vieglāks variants, ko saskatīja Hitlers, bija iekarot Padomju Savienību, lai Vācija savā rīcībā iegūtu tās nepieciešamās izejvielas, kas tai nodrošinātu arī uzvaru visā karā.

Stratēģiskais strupceļš

Lai gan sākotnēji "dzīves telpas" ideja varētu šķist viena no pašsaprotamākajām koncepcijām, kādēļ Hitlers izvēlējas uzbrukt Padomju Savienībai, šai koncepcijai ir arī savi kritiķi, kā, piemēram, vācu autors Bernds Štegemans, kurš vispār apšauba jebkādu "dzīves telpas" ideju, norādot, ka Hitlers ir galvenokārt vadījies vienīgi no stratēģiskiem apsvērumiem. Tā, piemēram, viena no populārākajām koncepcijām, ko 20. gs. sešdesmito gadu vidū izvirzīja pazīstamais vācu vēsturnieks Andreass Hilgrūbers, uzsvēra, ka uzbrukums ir bijis nepieciešams, lai Vācija varētu izlauzties no stratēģiskā strupceļa, kurā tā bija nonākusi 1940. gada vasarā. Proti, pēc Francijas ieņemšanas un britu karaspēka atkāpšanās no kontinentālās Eiropas, Lielbritānija palika nesakauta un atteicās pieņemt vācu miera piedāvājumus, līdz ar to militārā uzvara pār Franciju tai nenodrošināja nekādas priekšrocības. Šī iemesla dēļ Vācijas militāri politiskais stāvoklis vēl joprojām lielākoties bija atkarīgs no tai flangos esošo lielvalstu — Lielbritānijas un Padomju Savienības — rīcības. Arī amerikāņu autors Henrijs Kisindžers uzskata, ka Hitlera lēmums uzbrukt Padomju Savienībai nekādā ziņā neizrietēja no spontāna jūtu uzplūduma. Tāpat kā Napoleons pirms simt trīsdesmit gadiem, arī Hitlers bija ilgi apsvēris visus par un pret variantus. Tomēr viņus abus vienoja kāda kopīga problēma, proti, gan Napoleonam, gan Hitleram pirms sava karagājiena uz Eiropas austrumiem nebija izdevies pakļaut Lielbritāniju, lai tādējādi atvieglotu savus militāros pūliņus Krievijas kampaņai. Tā rezultātā, pēc sekmīgās Francijas kapitulācijas, Hitleram atlika tikai trīs iespējas: viņš varēja mēģināt sakaut Lielbritāniju, varēja noslēgt mieru ar to, vai arī varēja mēģināt iekarot Padomju Savienību un tad, izmantojot tās lielos resursus, ar visiem saviem spēkiem pavērsties atpakaļ uz rietumiem un pabeigt Lielbritānijas pakļaušanu. Līdz ar to tā kā 1940. gada vasarā Hitlers bija izmēģinājis savas pirmās divas iespējas, viņam neatlika nekas cits kā uzbrukt PSRS.

Ideoloģiskais faktors

Vēsturnieku vidū netrūkst arī tādu koncepciju, kas Hitlera uzbrukumu lielākoties izvēlas skaidrot caur ideoloģiskiem faktoriem. Proti, atskaitot dzīšanos pēc aizvien jaunas "dzīves telpas", Hitleru uz uzbrukumu Padomju Savienībai ir pamudinājis kāds fanātiskāks mērķis — pabeigt kopš 1933. gada aizsākto ideoloģiski revolucionāro karu pret komunismu un ebrejiem, kā arī austrumu bezgalīgajā telpā atbrīvot vietu paliekošai Vācu impērijai. Ne velti toreizējais nacistiskās Vācijas propagandas ministrs Jozefs Gebelss, savā dienasgrāmatā bija atzīmējis, ka cilvēka prāts nekādā veidā nevar iedomāties, ko nozīmētu fakts, ja dzīvnieku konglomerāts, no kā sastāvēja padomju tauta, jebkad ienāktu Eiropas rietumos. Līdzīgi arī Hitlers uzsvēra, ka tādā drausmīgā karā, kāds izvērstos starp Vāciju un Padomju Savienību, kurā viena ar otru sadurtos divas tik pilnīgi nesamierināmas ideoloģijas, jautājumu par izdzīvošanu varētu nokārtot vienīgi ar vienas vai otras puses pilnīgu iznīcināšanu. Šādai koncepcijai piekrīt, piemēram, krievu vēsturnieks Konstantīns Pļešakovs, kurš norāda, ka Hitleram Padomju Savienības iekarošana bija ne tikai stratēģiska nepieciešamība, bet arī ieildzis civilizēto teitoņu krusta karagājiens pret primitīvajiem slāviem. Tāpat arī vācu autors, Rafaels Zēligmanis, atzīmē, ka Hitlers vairākkārt bija uzsvēris faktu, ka karš pret Padomju Savienību būšot tīrs pasaules uzskatu karš.

Britu provokācija

Vēl viena koncepcija, kura skaidro Hitlera vēlmi uzbrukt Padomju Savienībai, ir saistīta ar britu provokatīvo darbību 1940. gada nogalē un 1941. gada pirmajā pusē. Proti, 1941. gada pavasarī viens no tuvākajiem Hitlera līdzgaitniekiem, Rūdolfs Hess, izstrādāja dīvainu ideju par vienpusēja miera panākšanu ar Lielbritāniju, lai tādējādi atvieglotu piepūli fīreram un vācu tautai — būdams bijušais gaisa spēku lidotājs, viņš ar divmotoru lidmašīnu aizlidoja uz Britu salām un izlēca ar izpletni virs Skotijas, nodomājis uzsākt sarunas par darījumu ar britu valdību. Protams, Hitlers viņu nekavējoties likuma priekšā pasludināja par galīgi vājprātīgu, tomēr briti viņu saņēma gūstā, sniedzot lielisku iespēju rasties sazvērestības teorijām. Šai koncepcijai piekrīt arī amerikāņu autors Deivids Mērfijs, kurš uzskata, ka tā kā Staļins šādām sazvērestības teorijām ticēja daudz vairāk nekā marksismam-ļeņinismam, tad pēc kāda laika britu valdība tik tiešām visai neveikli mēģināja pārliecināt Staļinu, ka Hess bija atvedis miera priekšlikumus, lai tādējādi vēl vairāk nostiprinātu paranoīdā diktatora uzskatu, ka pret viņu gatavojas nostāties kā briti, tā vācieši. Šeit, protams, jāatzīmē arī tas, ka britu izlūkdienesti darīja visu iespējamo, lai duļķotu ūdeni un nostiprinātu šo atziņu, jo Londonai bija svarīgi panākt, lai Staļins, kas tolaik vēl skaitījās Hitlera sabiedrotais, mainītu savu ārpolitisko orientāciju un stingri nostātos tās pusē. Tomēr, pēc britu vēsturnieka Antonija Bīvora domām, Staļins tā nedarīja, jo uzskatīja šo politisko manevru par neko vairāk kā britu provokāciju, kurā ietilpa Padomju Savienības niknā ienaidnieka Vinstona Čērčila plāns izraisīt karu starp PSRS un Vāciju. Staļins prātoja, ka pēc Hesa lidojuma uz Skotiju, šī sazvērestība bija izstrādāta vēl sīkāk.

Padomju provokācija

Lai gan pēdējos gados vēstures literatūrā britu provokācijas koncepcija ir bijusi samērā aktuāla, teju vai pretēju versiju savos darbos aizstāv austriešu vēsturnieks Ernsts Topičs, kurš norāda, ka tieši Staļins, nevis Lielbritānija, ir nodarbojies ar provokatīvu darbību. Proti, Topičs uzskata, ka Staļins tīšuprāt ir vēlējies, lai Padomju Savienība kļūtu par Vācijas kara upuri, jo tādā veidā viņam Hitleru būtu izdevies padarīt par galveno agresoru, kas nodrošinātu Maskavai iespēju iecerēto karu iztēlot kā atbildi uz vācu iebrukumu un nodrošināt tai daudzu tautu un valstu atbalstu. Bez tam šim viedoklim sameklēt apstiprinājumu nav īpaši grūti, jo vizītes laikā Berlīnē 1940. gada novembrī padomju ārlietu tautas komisārs Vjačeslavs Molotovs centās panākt, lai Vācija "atdotu" Padomju Savienības ietekmes sfērā Somiju, Rumāniju, Bulgāriju un Turciju. Nav šaubu, ja Berlīne tam būtu piekritusi, Eiropā sāktu dominēt Padomju Savienība, bet Vācijas rīcības brīvība kļūtu arvien stipri ierobežotāka. Savukārt britu vēsturnieks Ričards Overijs uzskata, ka par spīti dažādām autoru versijām, Staļina oficiālā nostāja 1941. gada maijā un jūnijā palika nemainīga, nostājoties pret jebkādām darbībām, kas varētu provocēt vācu atbildes triecienu, iekams Sarkanā armija līdz 1942. gadam nav gatava cīņām. To pierāda fakts, ka teju visu padomju robežu garumā no Maskavas nāca pavēles izvairīties no provokatīviem priekšdarbiem, lai tādējādi neizaicinātu Vācijas agresiju pret Padomju Savienību. Līdz ar to, pēc Overija domām, Padomju Savienība vēlējās nevis izprovocēt Vāciju uz tiešu karadarbību, bet drīzāk iegūt pēc iespējas vairāk labumu, ko tai sniegtu karadarbība, kas tiktu turēta atstatumā no padomju zemes. Ne velti toreizējais Augstākās padomes ārpolitikas komitejas priekšsēdētājs, Andrejs Ždanovs, uzsvēra, ka ir iespējams izmantot pretrunas starp imperiālistiem, lai paplašinātu sociālisma pozīcijas.

Preventīvais karš

Fīrers rīkojas pilnīgi pareizi, uzbrukdams [Padomju Savienībai] tagad, jo pretējā gadījumā, ja to nedarītu mēs, tad krievi noteikti uzbruktu mums.
—Joahims fon Ribentrops, Vācijas reihsministrs
Visbeidzot viena no galvenajām koncepcijām, kas vēstures literatūrā ir ieguvusi zināmu ievērību, ir tā sauktā preventīvā kara ideja, kura savu popularitāti ieguva 20. gs. astoņdesmitajos gados. Tā, piemēram, pēc Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai, Hitlers bija uzsvēris, ka "ja redzu, ka mans pretinieks ir pacēlis šauteni, es negaidīšu, kad viņš nospiedīs gaili, bet labāk to izdarīšu pirmais". Līdz ar to šādi, iespējams, Hitlers vēlējās postulēt faktu, ka viņam ir izdevies dot apsteidzošu triecienu Padomju Savienībai, kas agrāk vai vēlāk būtu uzbrukusi Vācijai. Lai gan sākotnēji šis apgalvojums varētu likties maz ticams, tomēr diskusijās izteikto vēsturnieku viedokļu spektrs ir samērā plašs, kur pēdējos gados parādās arvien jaunas grāmatas, kurās vairāk vai mazāk tiek atspoguļots tas, ka Padomju Savienība negatavojās aizsardzības , bet gan uzbrukuma karam pret Vāciju un visu Eiropu. Šajā gadījumā viens no aktīvākajiem autoriem, kas izvirza domu par to, ka Staļins ir gatavojies 1941. gada vasarā uzbrukt Vācijai, ir Viktors Suvorovs, kurš savā darbā "Ledlauzis" apgalvo, ka Staļins ir ticis apsteigts tādēļ, ka Hitlers ir uzzinājis par viņa plāniem un apsteidzoši sācis operāciju "Barbarosa".
Šīs koncepcijas piekritējiem patīk atsaukties uz vienu konkrētu Staļina runu, kas tika nolasīta neilgi pirms Vācijas iebrukuma Padomju Savienībā. Proti, 1941. gada 5. maijā Sarkanās armijas militāro akadēmiju absolventu priekšā Staļins uzstājās ar runu, kas ilga teju četrdesmit minūtes. Taču kopš 1935. gada tā bija tikai otrā reize, kad padomju diktators izvēlējās ko tādu darīt. Tomēr šoreiz runa bija daudz nopietnāka, tādēļ padomju valdība to noturēja lielā slepenībā. Līdz ar to daudzi mūsdienu vēsturnieki izvēlas pieturēties pie apgalvojuma, ka tieši šī slepenā runa vēstīja par gaidāmo karu ar nacistisko Vāciju, kurā Staļins lika skaidri saprast, ka tagad vai nekad ir iespēja likvidēt kapitālismu, kur visticamākais pretinieks ir Vācijas armija. Suvorovs atzīmē, ka tikai ap 1978. gadu padomju avotos parādījās atsauces uz šo slepeno runu. Tādējādi viņš uzdod būtiskus jautājumus, proti, kāpēc tā bija jātur slepenībā, kādēļ neviens Staļina dzīves laikā runu neatcerējās un nepublicēja, jo pēc loģikas, kad Vācija veica savu iebrukumu Padomju Savienībā, Staļinam vajadzēja uzstāties tautas priekšā un teikt: "brāļi un māsas, es taču tādu pavērsienu biju paredzējis un savus virsniekus slepus brīdinājis jau 5. maijā." Taču — nē, Staļins neatcerējās savu runu un klausītājus par lieciniekiem nepiesauca. Pēc Suvorova domām, tam varētu būt tikai viens iemesls: 1941. gada 5. maijā Staļins runāja par neizbēgamu karu ar Vāciju, bet par Vācijas uzbrukuma iespēju vispār nebija ne runas. Staļins bija iedomājies karu ar Vāciju bez vācu uzbrukuma PSRS, bet ar kaut kādu citu kara scenāriju. Turklāt līdzīgās domās ir arī krievu vēsturnieks Konstantīns Pļešakovs, kurš norāda, ka maijā un jūnijā neuzkrītoši tika iesaukti teju 800 000 rezervisti, kur līdz jūlija mēnesim pie Padomju Savienības rietumu robežas bija plānots sakoncentrēt vismaz septiņas jaunas armijas. Arī visām karaskolām tika dota pavēle šajā gadā mācības beigt agrāk, lai jaunos leitnantus varētu nosūtīt uz rietumiem.
No šāda viedokļa, Hitlers acīmredzot neapzinājās, ka viņam bija paveicies, uzsākot preventīvu karu pret Padomju Savienību 1941. gada 22. jūnijā, jo, ja operācija "Barbarosa" tiktu pārcelta vēl vismaz par vienu mēnesi, tad, iespējams, Trešais reihs sabruktu krietni ātrāk. Suvorovs atzīmē, ka šo faktu pamazām apstiprina mūsdienās iznākušie padomju militārpersonu memuāri un arhīvu dokumenti, kas lielākoties norāda uz 1941. gada 6. jūliju kā Padomju Savienības uzbrukuma datumu Vācijas okupētajai Eiropai. No šāda pieņēmuma Suvorovs secina, ka komunistiskā Padomju Savienība bija gatava karam un, ka, pateicoties nelielam veiksmes faktoram, Vācijai to izdevās apsteigt tikai par nieka 14 dienām. Līdz ar to, ja Hitlers atkārtoti būtu atlicis iebrukumu Padomju Savienībā, tad visticamāk, ka jau jūlijā sākumā sekotu padomju invāzija Viduseiropā, pēc kuras Sarkanajai armijai vajadzētu izskatīties kā Eiropas "atbrīvotājai". Interesants ir arī fakts, ka viens no padomju armijas ģenerāļiem Semjons Ivanovs vēlāk atzīmēja, ka "vācu karaspēkam izdevās mūs apsteigt burtiski par divām nedēļām". Lai gan pie šāda paša viedokļa pieturas arī jau pieminētais Nikolajs Pļešakovs, viņš šajā jautājumā ir piesardzīgāks, norādot, ka arhīvos vēl nevienam nav izdevies atrast neapstrīdamus pierādījumus, kas plānoto padomju uzbrukumu ļautu identificēt ar kādu konkrētu datumu, ko būtu parakstījis pats Staļins. Tomēr, pēc autora domām, jaunās liecības rāda, ka padomju tautas vadonis tā plānošanu uzsāka jau 1940. gada vasarā un cerēja sākt uzbrukumu divus gadus vēlāk. Šādu izteikumu Pļešakovs pamato ar faktu, ka Staļins nešaubījās, ka kādu dienu Hitlers savu plēsonīgo skatienu pavērsīs arī pret Padomju Savienību, taču, pēc Staļina domām, tam nevajadzēja notikt līdz 1942. gada pavasarim, iekams Lielbritānija nebija nospiesta uz ceļiem. Vārdu sakot, viņš ticēja, ka Vācijas ģenerālštābs nepieļaus savai valstij karot divās frontēs, kā tas savulaik bija noticis Pirmajā pasaules karā.

Uzbrukuma stratēģija

Pēc veiksmīgās Francijas kampaņas Rietumeiropā Hitlers saviem ģenerāļiem bija norādījis, ka uzvara pār Rietumu sabiedrotajiem bija beidzot atbrīvojusi viņam rokas ilgi gaidītajai sadursmei ar boļševismu. Līdz ar to tūlīt pat pēc Francijas iekarošanas 1940. gada jūlijā Hitlers deva rīkojumu vērmahta vadībai izstrādāt teorētiskus uzbrukuma plānus Padomju Savienībai, kur viens no pirmajiem, kas nāca klajā ar teorētisku plānojumu un vēlākās operācijas "Barbarosa" izstrādes pamatprincipiem, bija Astoņpadsmitās armijas štāba priekšnieks ģenerālmajors Ērihs Marks (Erich Marcks). Šajā gadījumā par labu nāca fakts, ka jau tā paša gada jūlija sākumā toreizējais ģenerālštāba priekšnieks ģenerālis Francs Halders bija mudinājis Marku uz līdzīgu iniciatīvu, līdz ar to pirmais uzmetums Vācijas stratēģiskajam uzbrukuma plānam jau bija gatavs 1940. gada 5. augustā. Lai gan oficiālais nosaukums sākotnējam uzbrukuma plānam bija "Operāciju izklāsts Austrumiem" (vācu: Operationsentwurf Ost), tas vairāk kļuva pazīstams kā "Marka plāns".
Izstrādājot pirmos teorētiskos uzmetumus Vācijas stratēģiskajam uzbrukumam Padomju Savienībai, vācu virspavēlniecībai bija jāņem vērā arī vairāki blakus apstākļi, kā, piemēram, iespēju, ka Sarkanā armija vismaz teorētiski varētu atkārtot 1812. gada stratēģiju, kuru toreizējā Krievijas impērijas armija piekopa pret Napoleonu — proti, izteiktu atkāpšanos austrumu virzienā. Tomēr Marks savā teorētiskajā plānojumā nonāca pie atzinuma, ka modernā karā, kāds bija gaidāms starp Vāciju un Padomju Savienību, Sarkanajai armijai nebija izdevīgi pamest PSRS rietumu teritorijas un ļaut vāciešiem tik vienkārši pārņemt savā rīcībā vienus no bagātākajiem lauksaimniecības un rūpniecības reģioniem. Līdz ar to viņa skatījumā vērmahtam nebija jāuztraucas par potenciālu padomju karaspēka atkāpšanos dziļi PSRS iekšienē, kas tādējādi vāciešiem deva lielisku iespēju realizēt zibenskaru pret Sarkano armiju jau pierobežas teritorijā, kas tiktu balstīts uz pārsteiguma efektu un lielu ātrumu, ielencot padomju vienības un nostiprinot pārejas pār dabiskajiem šķeršļiem.
Tomēr vēl viena būtiska problēma, ar kuru vāciešiem nācās saskarties, plānojot savu uzbrukumu, bija tāda, ka atšķirībā no Rietumeiropas, kur ceļu sistēma (gan automašīnām, gan dzelzceļam) bija izbūvēta pietiekoši lielā līmenī, lai zibenskara taktiku varētu izmantot pēc iespējas efektīvāk, Padomju Savienības teritorijā ceļu sistēma sastādīja vienīgi 40 000 jūdžu lielu tīklu, kamēr dzelzceļam sliedes bija izbūvētas vien 51 000 jūdžu apmērā. Šī iemesla dēļ Marks apzinājās faktu, ka, uzbrūkot Padomju Savienībai, vērmahta lielākā vājība varētu būt loģisktika jeb armijas apgāde ar visiem nepieciešamajiem papildkrājumiem. Tomēr, plānojot savu teorētisko uzmetumu, Marks paļāvās arī uz to, ka samērā vāji izbūvētā ceļu sistēma varētu kļūt par klupšanas akmeni pašai Sarkanajai armijai, tādējādi ļaujot vāciešiem ielenkt padomju karaspēka formācijas pirms tās būtu spējīgas atkāpties. Turklāt nevienam nebija noslēpums, ka Krievijas lielie teritoriālie plašumi un bargais klimats (it īpaši ziemā) kalpoja par Padomju Savienības vienu no lielākajiem sabiedrotajiem, līdz ar to Marks savu teorētisko plānojumu sagatavoja tā, lai vācu bruņotie spēki būtu spējīgi pabeigt PSRS iekarošanu no deviņu līdz septiņpadsmit nedēļu laikā.
Marka sākotnējais uzbrukuma plāns paredzēja stratēģisku ofensīvu divos virzienos — armiju grupa "Ziemeļi" uzbruktu uz ziemeļiem no masīvajiem Pripetes purviem, kamēr armiju grupa "Dienvidi" uzbruktu uz dienvidiem no Pripetes purviem, kur spēcīgākais no šiem abiem militārajiem formējumiem būtu armiju grupa "Ziemeļi". Šajā gadījumā ziemeļos esošais armiju grupējums sastāvētu no 50 kājnieku divīzijām, 2 motorizētajām divīzijām un 15 tanku divīzijām, iekams dienvidos izvietotais armiju grupējums saturētu vien 24 kājnieku divīzijas, 6 motorizētās divīzijas un 5 tanku divīzijas — rezervē abām armiju grupām būtu atvēlētas vēl vismaz 44 divīzijas, no kurām 36 būtu kājnieku divīzijas. Pēc šādiem aprēķiniem Marks secināja, ka būtu pilnīgi pietiekami, lai īstenotu PSRS rietumu teritoriju iekarošanu, kur armiju grupas "Ziemeļi" galvenais uzdevums būtu Maskavas un Ļeņingradas ieņemšana, kamēr armiju grupai "Dienvidi" būtu jānovērš potenciāls padomju uzbrukums Vācijas naftas resursiem Rumānijā, iebrūkot Ukrainas teritorijā un ieņemot Kijevu, kā arī Dņepras reģiona vidusdaļu. Tādējādi sekmīga uzbrukuma rezultātā vāciešiem pavērtos iespēja izvērsties arvien dziļāk Padomju Savienības teritorijā un sasniegt stratēģisko galamērķi, kas, pēc Marka iniciatīvas, sākotnēji tika nosprausts no Rostovas dienvidos, tālāk gar Volgas upi augšup, un līdz pat Arhangeļskai ziemeļos. Šī improvizētā gala līnija vēlākajā "Barbarosas" direktīvā arī kļuva par slaveno Arhangeļskas—Astrahaņas līniju, kas paredzēja tālāko vācu sauszemes spēku virzību Austrumos.
Lai gan pamatā tā sauktais "Marka plāns" kļuva par operācijas "Barbarosa" principiālo stūrakmeni, līdz galējai uzbrukuma plāna versijai tika veiktas pāris modifikācijas. Tā, piemēram, 1940. gada 31. jūlijā vācu armijas ģenerālštābs publicēja ziņojumu, kurā detalizēti tika izklāstīti labumi, kurus Vācija varēja iegūt ilgtermiņā, ja sekmīgi tiktu iekaroti PSRS nozīmīgākie industriālie un ģeogrāfiskie reģioni. Ziņojumā tika uzsvērts, ka Ukrainas, Maskavas un Ļeņingradas apgabalu okupācija būtu labvēlīga reiha nākotnei, kur tieši Ukrainas teritorija tika uzskatīta par industriāli un lauksaimnieciski attīstītāko reģionu visā Padomju Savienībā, kamēr Kaukāza reģions, it īpaši Baku apkaimē, bija atbildīgs par teju 73% no PSRS naftas apjoma. Turklāt, zinot, ka Napoleonam bija izdevies ieņemt Maskavu, bet nebija izdevies sakaut krievu karaspēku, Hitlers norādīja, ka sākotnēji svarīgāk bija koncentrēt vācu militāros spēkus uz, viņuprāt, ģeogrāfiski nozīmīgākiem reģioniem, iekams tiktu pievērsta uzmanība padomju galvaspilsētai — tas ir, sākumā nodrošināt "flangus" (ieņemt Baltijas telpu un Ļeņingradu, lai tādējādi varētu saglabāt būtiski svarīgo tirdzniecību ar Zviedriju, un ieņemt Ukrainas teritoriju, kas apgādātu reihu ar visu nepieciešamo lauksaimniecības produkciju). Šī iemesla dēļ pēc ģenerāļa Alfrēda Jodla rīkojuma pulkvežleitnants Bernhards fon Losbergs (Bernhard von Lossberg) 1940. gada 15. septembrī sagatavoja vācu teorētiskā uzbrukuma plāna papildinājumu ar nosaukumu "Operatīvais pētījums Austrumi" (vācu: Operationsstudie Ost), kas vairāk vai mazāk arī kļuva par galējās "Barbarosas" direktīvas uzbrukuma scenāriju.
Losberga papildinātais uzbrukuma plāns daudz ko pārņēma no iepriekšējā "Marka plāna", tomēr nedaudz izmainīja stratēģisko spēku izvietojumu un nospraustos galamērķus. Divu iepriekšējo armiju grupu vietā tagad bija trīs, kur armiju grupa "Ziemeļi" (vācu: Heeresgruppe Nord) un jaunizveidotā armiju grupa "Centrs" (vācu: Hereesgruppe Mitte) tiktu izvietotas uz ziemeļiem jau no pieminētajiem Pripetes purviem un kopā sastāvētu no 6 sauszemes armijām un 3 tanku armijām, turpretī armiju grupa "Dienvidi" (vācu: Heeresgruppe Süd) (gluži kā "Marka plānā") atrastos uz dienvidiem no Pripetes purviem un sastāvētu no 3 vācu sauszemes armijām un 1 tanku armijas. Lai gan arī šajā gadījumā vācu militārās ofensīvas lielākais spēks atradās ziemeļos no Pripetes purviem, galamērķi katrai armiju grupai tagad bija izvirzīti trīs galvenajos virzienos — Ļeņingradas, Maskavas un Kijevas virzienā. Līdz ar to katram no šiem stratēģiskajiem mērķiem tika nozīmēts atsevišķs armiju grupējums — 1) armiju grupai "Ziemeļi" feldmaršala Vilhelma fon Lēba (Wilhelm Ritter von Leeb) vadībā tika uzticēts izlauzties cauri Baltijas valstīm un ieņemt Ļeņingradu, lai tādējādi varētu apvienoties ar Somijas karaspēka vienībām Karēlijas teritorijā un traukties tālāk Arhangeļskas virzienā; 2) armiju grupai "Centrs" feldmaršala Fedora fon Boka (Fedor von Bock) vadībā bija paredzēts doties pa Napoleona pēdām, izlauzties cauri Baltkrievijas teritorijai un ieņemt Maskavu; 3) savukārt armiju grupai "Dienvidi" feldmaršala Gerda fon Rundšteta (Gerd von Rundstedt) vadībā vajadzēja traukties Kijevas virzienā, izlauzties cauri Ukrainas teritorijai un ieņemt ar naftas atradnēm bagāto Kaukāza reģionu, lai tādējādi nodrošinātu Vācijas kara potenciālu ar stratēģiskajām izejvielām. Visbeidzot visu operāciju kopumā uzņēmās vadīt feldmaršals Valters fon Brauhičs (Walther von Brauchitsch), kur lai iznīcinātu Sarkano armiju un iekarotu Padomju Savienību, vērmahts uz padomju—vācu robežas bija spiests sakoncentrēt vairāk kā 150 divīzijas (no kurām 19 bija tanku un 15 motorizētas). Līdz ar to 1940. gada 18. decembrī, uzliekot galējo parakstu "Barbarosas" direktīvai, Hitlers bija apstiprinājis visapjomīgāko un ambiciozāko militāro kampaņu cilvēces vēsturē ar starta datumu 1941. gada 15. maijā. Piecu nedēļu ilgo novēlošanos, kurā bieži vien tiek vainota vienīgi Hitlera kampaņa Balkānos, veicināja arī daudzi citi faktori, ieskaitot neparasti ilgās pavasara lietavas, vācu gaisa spēku nespēju laikus sagatvot lidlaukus priekšējās līnijās un autotransporta sadali divīzijām. Ne velti, zinot kādas likmes bija liktas uz Krievijas kampaņu, Hitlers atzīmēja, ka jūtas tā, it kā atvērtu durvis uz tumšu un līdz šim neredzētu telpu, nezinot to, kas sagaidīs aiz durvīm. Vēlāk arī savā testamentā Hitlers uzsvēra, ka tas ir bijis vissmagākais lēmums, kādu jebkad ir nācies pieņemt.

Īpašie rīkojumi

Pirms gaidāmās ofensīvas pret Padomju Savienību ikvienam vācu karavīram bija jānodod personisks uzticības zvērests Hitleram, kas tādējādi gandrīz ikvienu militārpersonu iesaistīja nacistiskās kustības politisko un militāro stratēģiju sekās. Tā, piemēram, neilgi pirms operācijas "Barbarosa" sākuma pulku virsnieki tika informēti par zināmām "īpašajām pavēlēm", kas attiecās uz gaidāmo karadarbību. To vidū bija "kolektīvi piespiedu pasākumi pret sādžām" partizānu darbības rajonos un arī "pavēle par komisāriem", kas principā vēstīja to, ka padomju politiskie virsnieki, ebreji un partizāni bija jānodod SS vai lauka slepenpolicijas rīcībā. Vairums štāba virsnieku un visi izlūkdienesta virsnieki tika iepazīstināti ar feldmaršala Valtera fon Brauhiča 1941. gada 28. aprīļa pavēli, kurā bija izklāstīti pamatprincipi, kam jāvalda attiecībās starp vērmahta komandieriem, SS zonderkomandām (vācu: Sonderkommando) un drošības policiju, kas darbojās aizmugurē. To "īpašie uzdevumi" bija daļa no "pēdējās sadurmes starp divām pretējām politiskām sistēmām". Visbeidzot, "pavēle par jurisdikciju", ko 1941. gada 13. maijā parakstīja feldmaršals Vilhelms Keitels (Wilhelm Keitel), atņēma krievu civiliedzīvotājiem jebkuras pārsūdzības tiesības un masveidā atbrīvoja vācu kareivjus no atbildības par noziegumiem — slepkavībām, izvarošanām, laupīšanām u.tml. — kas tiktu pastrādāti pret civiliedzīvotājiem.
Vairāki komandieri atteicās atzīt vai nodot tālāk tādas instrukcijas — lielākoties tie, kuri cienīja armijas tradicionālo morāli un juta antipātijas pret nacistiem. Daudzi, bet ne visi, bija cēlušies no virsnieku ģimenēm, tomēr viņu skaits virsnieku korpusā tagad strauji ruka. Vismazāk aizbildinājumu pret šāda veida instrukcijām bija ģenerāļiem — vairāk nekā 200 augstāko rangu virsnieku bija klausījušies Hitlera uzrunu, kura neatstāja ne mazākās šaubas par gaidāmo karagājienu. Bija paredzama divu pretēju pasaules uzskatu cīņa, "iznīcināšanas kauja" pret boļševiku komisāriem un komunistisko inteliģenci. Nav šaubu, ka nepieredzēto raksturu Krievijas kampaņai piešķīra nacistu ideja par "rasu karu" (vācu: Rassenkampf). Daudzi vēsturnieki mūsdienās argumentē, ka nacistu propaganda tik efektīvi dehumanizēja padomju ienaidnieku, ka vērmahta karavīri jau kopš kara sākuma ir atradušies sava veida morālās anestēzijas iespaidā, kur, iespējams, par visaugstāko veiksmīgās indoktrinācijas pakāpi vērmahtā liecināja gandrīz nenozīmīgā opozīcija pret ebreju masveida iznīcināšanu, kura tīši tika sapludināta ar ideju par drošības pasākumiem pret partizāniem frontes aizmugurē. Protams, daudzi virsnieki jutās sašutuši par to, ka vērmahts Austrumu frontē (vācu: Ostfront) pārkāpj starptautiskos likumus, tomēr tikai niecīgs mazākums skaļi pauda protestu pret masu slepkavībām, pat ja kļuva skaidrs, ka tās iekļaujas rasistiskā iznīcināšanas programmā. Tādējādi, lai gan daži armijas komandieri nelabprāt izplatīja šīs instrukcijas, vairāki citi tās atbalstīja, kā, piemēram, ģenerālis Hermanis Hots (Hermann Hoth), kurš operācijas "Barbarosa" brīdī komandēja 3. tanku armiju un vēlāk Staļingradas kaujas laikā — 4. tanku armiju — paziņoja, ka "to ebreju iznīcināšana, kuri atbalsta boļševismu un tā slepkavīgo organizāciju — partizānus — ir pašaizsardzības pasākums". Tāpat arī ģenerālis Erihs fon Manšteins (Erich von Manstein), kurš Otrā pasaules kara laikā izpelnījās apbrīnu kā viens no spožākajiem stratēģiem, nonākot Vienpadsmitās armijas komandiera postenī, izdeva pavēli, kurā paziņoja, ka "ebreju—boļševiku sistēma ir jāizskauž uz visiem laikiem". Līdz ar to, pateicoties šādai ģeneralitātes nostājai, vācu armija bija spiesta uzņemties atbildības nastu par slepkavībām un dedzināšanām, kas līdz šim attiecās vienīgi uz SS jeb iekšējām paramilitārajām struktūrām.

Norise

Savā testamentā Hitlers vairākkārt bija uzsvēris, ka, gaidot vācu nosprausto uzbrukumu Padomju Savienībai, viņu personīgi visvairāk biedēja iespējamība, ka Staļins varētu pēkšņi un negaidīti uzsākt uzbrukumu pirmais. Galu galā, pēc Hitlera domām, karš starp Vāciju un Padomju Savienību bija neizbēgams, līdz ar to nacistu skatījumā alianse ar Padomju Savienību bija izdevīga tikai līdz noteiktam laika posmam, kā rezultātā bija svarīgi uzsākt uzbrukumu pirmajiem, lai tādējādi iegūtu stratēģisko iniciatīvu un izvērstu karadarbību ienaidnieka teritorijā.
Lai gan Staļins bija aizliedzis savam karaspēkam uz padomju—vācu robežas veikt provokatīvas darbības, lai tādējādi neizprovocētu Hitleru uz priekšlaicīgu kara pieteikumu, lielākā problēma, ar ko 1941. gada 22. jūnija rītausmā nācās saskarties Sarkanās armijas karavīriem bija tas, kā atšķirt negaidītu vācu "provokāciju" no reālas karadarbības. Iepriekšējo astoņu mēnešu laikā Kremlis bija saņēmis vairāk kā astoņdesmit brīdinājumus par to, ka Vācija gatavojās uzbrukt Padomju Savienībai. Taču Staļins līdz pat vācu invāzijas brīdim atteicās atzīt uzbrukuma iespējamību, uzskatot, ka Hitlers nekad neuzsāktu karu divās frontēs, iekams Lielbritānija netiktu sakauta. Šī iemesla dēļ ikreiz, kad Staļins saņēma kārtējo brīdinājumu par gaidāmo vācu uzbrukumu, tā tika klasificēta kā dezinformācija. Britu autors Antonijs Bīvors norāda, ka Staļins jutās pārliecināts, ka vairums saņemto brīdinājumu bija nekas vairāk kā "anglijskaja provakacija", kas ietilpa Padomju Savienības niknā ienaidnieka Vinstona Čērčila plānā izraisīt karu starp Krieviju un Vāciju. Līdz ar to par spīti tam, ka virknē padomju robežapsardzes ziņojumu tika minēts tas, ka mežos turpat aiz robežas tiek iesildīti vācu tanku motori, ka vācu sapieri būvē tiltus pār upēm un novāc dzeloņstiepļu aizsprostus, Staļins joprojām nespēja pieņemt domu, ka notikumi vairs nepakļāvās viņa kontrolei. Ne velti toreizējais Vācijas propagandas ministrs Jozefs Gebelss visai pamatoti padomju diktatoru salīdzināja ar trusīti, kuru bija nohipnotizējusi čūska.
Tikmēr simtiem tūkstošu Ass valstu karavīru, kas slēpās Austrumprūsijas un okupētās Polijas klusajās birzīs, bija saņēmuši pavēli nelietot radiosakarus. Artilērijas pulki, aizbildinoties ar manevriem, ieradušies austrumu pierobežā jau vairākas nedēļas iepriekš bija labi sagatavojušies savam uzdevumam. Austrumprūsijā artilēristi, ģērbušies vecās, no vietējiem iedzīvotājiem aizlienētās drēbēs, ar pajūgiem bija aizveduši šāviņu rezerves uz iepriekš izraudzītām uguns pozīcijām un tur tās labi nomaskējuši. Tomēr, satumstot naktij, tika dota pavēle, un vācu armijai vairs nepalika nekādu šaubu. No lielgabaliem tika novākta kamuflāža, vai arī tie tika izvilkti no paslēptuvēm šķūņos. Pēc tam tie tika nogādāti uz pozīcijām, izmantojot zirgus, riteņkāpurķēžu mašīnas vai artilērijas vilcējus ar aptumšotiem starmešiem. Artilērijas virsnieki kopā ar kājniekiem devās uz priekšu, kur līdz padomju robežsargu priekšposteņiem atlika vien pārsimt metru. Lai gan daudzi vācu karavīri baidījās doties pār robežu uz nezināmo zemi, par kuru bija dzirdējuši tikai šausmu stāstus, vairums no viņiem paļāvās uz virsnieku sacīto, ka par ziemas mītnēm nebūs jāuztraucas, jo karš ar Krieviju turpināsies tikai četras nedēļas.
Visbeidzot 22. jūnija rītausmā — pulksten 3.15 pēc Vācijas laika — uz padomju—vācu robežas sākās pirmās artilērijas apšaudes, kur atsevišķos frontes sektoros vācu artilērijas radītā kanonāde turpinājās veselas trīs stundas no vietas. Vairāk kā 3 miljoni vācu karavīru kopā ar fašistiskās ass valstu armijām, kopskaitā ap 4 miljoniem vīru — iedalīti trijās armiju grupās — no Somijas līdz Melnajai jūrai uzsāka ilgi gaidīto uzbrukumu Padomju Savienībai. Tilti pār upēm tika sagrābti pirms NKVD robežsargi paguva reaģēt. Robežsargu ģimenes, kas dzīvoja pie robežposteņiem, gāja bojā kopā ar viņiem. Dažos gadījumos jau iepriekš bija veikti slepeni reidi, lai aizvāktu mīnas. Turklāt, sākoties uzbrukumam, vācu diversantu grupas jau darbojās krievu robežas aizmugurē, atvienojot telefona līnijas. Kad vācu kājnieku vienības tajā 22. jūnija rītausmā ieraudzīja austrumos svīstam gaismu, to priekšpulki jau kāpa laivās, lai forsētu ūdens šķēršļus. Daudzi kājnieku pulki, mērodami pēdējos pārsimt metrus līdz savai starta līnijai, dzirdēja, kā no aizmugures jau tuvojas Luftwaffe bumbvedēju un iznīcinātāju vienības, lai dotu pirmo gaisa triecienu ienaidnieka pozīcijām. Līdz ar to vairāk par visu Hitlers varēja būt apmierināts, ka ir uzsācis visambiciozāko un pārdrošāko militāro kampaņu cilvēces vēsturē, kuru labprātāk pats mēdza dēvēt par savu ilgi gaidīto Eiropas krusta karu pret boļševismu.

Pirmās gaisa kaujas

Sākoties operācijai "Barbarosa", tieši Vācijas gaisa spēki bija tie, kas deva pirmo postošo triecienu padomju militārajiem objektiem visā Austrumu frontes garumā, kur jau pulksten 3.15 uzreiz pēc vācu iebrukuma Padomju Savienībā Melnās jūras flotes virspavēlniecība ziņoja Kremlim par vācu uzlidojumiem Sevastopoles jūras karabāzei. Tāpat 4.00 no rīta vācu kara aviācija sāka uzlidojumus Ventspilij un Liepājai, kur paralēli uzbrukumiem ostu karabāzēm tika bombardēti arī padomju gaisa spēku aerodromi, štābi, karaspēka koncentrācijas vietas un dzelzceļa mezgli. Tomēr galvenais Luftwaffe trieciens tika vērsts pret Sarkanās armijas aviācijas pulkiem. Tā, piemēram, preventīvos uzlidojumos pirmo deviņu stundu laikā pirmais Luftwaffe uzbrukuma vilnis, kas sastāvēja no 500 bumbvedējiem, 270 pikējošajiem bumbvedējiem un 480 iznīcinātājiem, deva triecienu veseliem 66 padomju aviācijas koncentrācijas punktiem jeb lidlaukiem, kur jau līdz pirmās dienas beigām visas frontes garumā Vācijas gaisa spēkiem bija izdevies iznīcināt vairāk kā 1200 padomju lidmašīnu, no kurām lielākā daļa pat nebija paspējušas pacelties gaisā. Vācu Messerschmitt piloti gandrīz vai neticēja savām acīm, kad, riņķodami pār padomju lidlaukiem, kurus acumirklī pazina pēc izlūkošanas fotogrāfijām, ieraudzīja simtiem ienaidnieka lidmašīnu, akurāti sarindotu gar skrejceļiem. Arī tās, kurām izdevās pacelties gaisā vai kuras ieradās no lidlaukiem tālāk austrumos, bija salīdzinoši viegls mērķis vācu pieredzējušajiem pilotiem. Turklāt kā norāda britu vēsturnieks Antonijs Bīvors, šīs gaisa kaujas pret nepieredzējušajiem padomju pilotiem kāds vācu gaisa spēku ģenerālis esot pat nosaucis par "bērnu slepkavošanu".
Pateicoties vācu zibenīgajam uzbrukumam, arī turpmākajās dienās Luftwaffe turpināja gūt vērāņemamus panākumus Padomju Savienības gaisa telpā, kur laika posmā starp 23. un 26. jūniju viens no vācu gaisa spēku ģenerālfeldmaršaliem, Erhards Milhs (Erhard Milch), atzīmēja, ka papildus jau pirmajā dienā iznīcinātajām 1200 lidmašīnām vācu pilotiem bija izdevies notriekt vēl teju 2000 pretinieka lidmašīnu, kā rezultātā jau praktiski pirmajās karadarbības dienās vāciešiem bija izdevies izveidot un nostiprināt absolūtu gaisa pārsvaru Padomju Savienības teritorijā. Ne velti toreizējais vācu ģenerālštāba priekšnieks Francs Halders (Franz Halder) lakoniski savā dienasgrāmatā atzīmēja, ka militārie panākumi, kas tika īstenoti jau karadarbības pirmajā dienā, lika secināt, ka "visā frontes līnijas garumā pretiniekam acīmredzami ir sagādāts taktiskais pārsteigums".

Sekas

Neveiksmīgais "Barbarosas" noslēgums noveda pie tā, ka Vācija tika ierauta ilgstošā un nogurdinošā karadarbībā pret resursiem bagātāko Padomju Savienību, kurai viennozīmīgi šāds kara scenārijs bija daudz izdevīgāks nekā ar resursiem ierobežotajai Vācijai. Līdz ar to karadarbība starp abām totalitārajām lielvalstīm turpinājās līdz pat 1945. gada maijam, kuras laikā tika piedzīvotas vienas no lielākajām un asiņainākajām kaujām cilvēces vēsturē. Bez tam pieaugošās brutalitātes dēļ konflikts ieguva arī iznīcības kara raksturu.