Daugavpils cietoksnis

Daugavpils cietoksnis, atkarībā no laika posma arī Dinaburgas cietoksnis (poļu: Twierdza Dyneburg, krievu: Динабургская крепость) un Dvinskas cietoksnis (Двинская крепость), ir ievērojamākais Daugavpils kultūrvēsturiskais piemineklis. Līdz ar pilsētas nosaukuma maiņu divreiz mainījis arī savu nosaukumu. Uzbūvēts no 1810. gada līdz 1878. gadam vecās Dinaburgas pilsētas vietā un blakus 16. gadsimta beigu skanstij. Tas ir saglabājies gandrīz pilnībā un aizņem apmēram 2 km² lielu platību. Dinaburgas cietokšņa celtniecība uzsākta, gatavojoties Napoleona iebrukumam, un 1812. gada kara kaujās, vēl nepabeigtais cietoksnis veiksmīgi izturēja ugunskristības, atvairot pirmos Napoleona armijas uzbrukumus. Līdz 19. gadsimta vidum Dinaburgas cietoksnis bija viens no Krievijas impērijas 1. klases cietokšņiem taču jau būvniecības laikā tas sāka zaudēt savu nozīmi un 1856. gadā jau bija kļuvis par 2. klases cietoksni, bet 1897. gadā kļuva par Dvinskas cietoksni-noliktavu. Vēsturiski dažādos laikos cietoksnī ir atradušās dažādu varu armijas.
Cietokšņa pabeigšanas brīdī 1878. gadā tas jau bija novecojis un kļuvis par pēdējo uzbūvēto bastionu tipa cietoksni Eiropā. Tas arī tiek pieskaitīts Nocietināto Ideālo pilsētu kategorijai, kā arī tas ir vienīgais bez ievērojamām pārmaiņām saglabājies 19. gadsimta pirmās puses cietokšņa paraugs Austrumeiropā.

Senākais cietoksnis

1577. gadā Livonijas kara laikā Krievijas cars Ivans IV pilnībā sagrāva seno, 1275. gadā dibināto, Dinaburgas komturu pili un tirdzniecības apmetni pie tās un nodibināja jaunu nocietinājumu — Dinaburgas skansti, 19 km lejpus Dinaburgas pils, labajā Daugavas krastā. Skansti vēlāk pilnveidoja Polijas—Lietuvas kopvalsts karalis Stefans Batorijs.
Otrā Ziemeļu kara laikā Krievijas cars Aleksejs Mihailovičs noslēdza pamieru ar Poliju-Lietuvu un 1656. gada jūlijā no Vitebskas lejup gar Daugavu uzsāka karagājienu uz Rīgu. Pats cars vadīja milzīgu karaspēku, kurā pēc dažādām ziņām bija 35 000 - 100 000 karavīru. Pēc vairāku dienu aplenkuma krievi 31. jūlijā ieņēma Daugavpils cietoksni, kuru aizstāvēja zviedru garnizons. Granizona komandieris Viligmans izdarīja pašnāvību, bet pārējie pils aizstāvji tika nogalināti. ieņēma cietoksni un lika pārdēvēt to par Borisogļebsku.
Pēc Andrusovas pamiera noslēgšanas 1667. gadā Krievija atdeva cietoksni Polijas-Lietuvas kopvalstij, kas to iekļāva Inflantijas vaivadijas sastāvā.

Dinaburgas cietokšņa būvniecība (1810—1878)

Napoleona karu laikā 1810. gadā Krievijas imperators Aleksandrs I impērijas rietumu robežu nostiprināšanai pavēlēja Dinaburgā uzbūvēt jaunu cietoksni Daugavas upes aizsardzības līnijas stiprināšanai pret gaidāmo iebrukumu. Jaunā cietokšņa būvniecības vieta tika izvēlēta jau esošās Dinaburgas pilsētas vietā blakus vecajai Dinaburgas skanstij, kura jau bija pamesta un daļēji sagruvusi.
Cietokšņa būvdarbos tika izmantotas karaspēka vienības. Uz Dinaburgu nosūtīja karavīru bataljonus no Volīnijas, Toboļskas, Kremenčugas, Viļņas, Minskas guberņām. 
Mītavas (Jelgavas) bataljonam tika pavēlēts: „Steidzami doties uz Dinaburgu, lai piedalītos cietokšņa izbūves darbos... Šis bataljons ar laiku tiks pārdēvēts par Dinaburgas bataljonu, kur tam uz visiem laikiem būs palikt.” Bez karavīriem būvdarbos iesaistīja arī Dinaburgas apkārtnes iedzīvotājus un 2000 strādniekus no Vitebskas guberņas. Tādējādi kopējais nodarbināto skaits bija apmēram 10 000 cilvēku, kā arī tika izmantoti 300 artilērijas zirgi un 150 — 200 pajūgi. Tam laikam celtniecības darbi bija iespaidīgi un strādnieki nepārtraukti strādāja divās maiņās.
Cietokšņa nocietinājumu sistēmas inženieris bija Georgs Heinrihs Hekels (1764—1832), kas par savu ieguldījumu cietokšņa izbūvē 1811. gadā tika paaugstināts par ģenerālmajoru. Arī cietokšņa sienu izturības pārbaudes uzraudzība tika uzticēta Hekelim. Bet iekšējo ēku (dzīvojamo un saimniecības) celtniecības plānošanā, kura bija veidota pēc krievu ampīra stila, tika piesaistīts Krievijas impērijā pazīstamais arhitekts Aleksandrs Štauberts (1781—1843), kurš uzcēla arī ievērojamu skaitu ēku Daugavpils (Dinaburgas) vēsturiskajā centrā (tālaika jaunā priekšpilsēta), kuru veido 1828. — 1830. gadā celto administratīvo ēku ansamblis. Zīmīgi, ka arhitekts A. Štauberts, projektējot šīs ēkas, izmantoja Krievijas impērijas pilsētu apbūvei īpaši sagatavotus paraugfasāžu zīmējumus.

Garnizons

Dinaburgas cietoksnī kopš tā uzcelšanas 19. gadsimtā bija dislocēts armijas garnizons, kur ievērojama daļa virsnieku bija vācu tautības. Starp tiem minami cietokšņa galvenais inženieris, vēlāk Dinaburgas pilsētas galva (1865—1870, 1874—1876) un pilsētas teātra dibinātājs Nikolajs Hagelstroms (1812—1884), Dinaburgas cietokšņa komandants Gustavs Helvigs (1776—1855), cietokšņa virsnieks un Dinaburgas pilsētas teātra dramaturgs Vasilijs (Vilhelms) fon Rotkirhs (1818—1891).
Pēc uzvaras Latvijas brīvības cīņās Daugavpils cietoksnī līdz 1940. gadam dislocējās 4. Zemgales kājnieku divīzija.

Daugavpils cietokšņa uzbūve

Daugavpils cietoksnis ir bastionu tipa cietoksnis, ar citadeli, priekštilta nocietinājumu un ārējiem nocietinājumiem. Mūsdienās saglabājies gandrīz pilnībā un kopā ar visiem nocietinājumiem aizņem gandrīz 2 km² platību. 
Pamatteritorija jeb citadeles daļa atrodas Daugavas labajā krastā un sastāda 1 km². Pusi no citadeles — 50 ha aizņem dzīvojamā daļa un 50ha — nocietinājumu josla. Dzīvojamā daļa tika būvēta iepriekš sadalot to regulāras formas kvartālos, izplānojot ēku funkcijas, skaitu, formu un izvietojumu. Cietokšņa dzīvojamās daļas ēkas bija iepriekš izplānotas uzrasētas un uzbūvētas: pulvera noliktavas, artilērijas arsenāls, inženieru arsenāls, 4 kazarmas, komandanta māja, oficieru mājas staļļi, kalve, kara slimnīcas ēka, civiliedzīvotāju kvartāli un citi objekti. Līdz ar to Daugavpils cietoksnis pieder pie Nocietināto ideālo pilsētu kategorijas. Dzīvojamo daļu apjoza galvenais valnis, kas to atdalīja no aizsargceltņu joslas. Galvenā vaļņa garums bija apmēram 2,7 km, augstums 11—13 m un biezums apmēram 25 m. Galvenajā valnī bija izbūvēti 4 monumentāli vārti: Nikolaja, Mihaila, Aleksandra un Konstantīna vārti. Tie bija nosaukti par godu imperatoram Aleksandram I un viņa brāļiem lielkņaziem Nikolajam, Mihailam un Konstantīnam. Vārtu priekšā bija izveidotas tiltu un barjervartu sistēmas. Aizsargceltņu sistēmas pamatā bija bastioni — piecstūra formas aizsargceltnes, kas veidoja galveno ugunsjaudu. Cietokšņa pamatteritorijā bija 8 bastioni, kurus papildināja citas aizsargceltnes — kontrgardes ar kaponieriem, ravelīni, kurtīn-lunetes un reduītes. Artilēriju un cietokšņa aizstāvjus bija iespējams izvietot gan uz vaļņu valganga, gan aizsargceltņu kazemātos.
Daugavas kreisajā krastā bija uzbūvēts priekštilta nocietinājums, kas sargāja ceļu uz tiltu pāri Daugavai.
Ap cietoksni atrodas tā saucamie ārējie nocietinājumi: redutes — noslēgti vaļņi, kas ir autonomi nocietinājumi, lunetes — nenoslēgti vaļņi un varšavas nocietinājumi, kas atrodas abos Daugavas krastos un kuros ir izbūvēti kaponieri.
Cietokšņa aizsargceltnēs bija izveidoti kazemāti — no izturīgiem materiāliem būvētas telpas, kur patverties cietokšņa aizstāvjiem, izvietot artilēriju un aizstāvēties pret ienaidnieku.
Ap cietokšņa pamatteritoriju un priekštilta nocietinājumu bija noteikta esplanāde — 1,5km plata no apbūves brīva, cauršaujama josla, kura nedrīkstēja atrasties neviena civilā ēka — tikai nocietinājumi. Aiz esplanādes sākās priekšpilsētas apbūve.

Cietokšņa daba

Gadsimtu gaitā cietoksnī sāk attīstīties urbāna ekosistēma. Daudzas dzīvnieku un augu sugas apdzīvo cietokšņa vaļņus, grāvjus, kazemātus un drenāžas galerijas. No nozīmīgākajām cietokšņa dabas vērtībām var minēt ziemojošo sikspārņu koloniju un vairogvēžus.

Ziemojošo sikspārņu kolonija

Daugavpils cietoksnī ir lielākā Latvijā un otrā/trešā lielākā Baltijā ziemojošo sikspārņu kolonija (apmēram tikpat liela kolonija ir Kauņas fortos Lietuvā, bet vislielākā Baltijā ir Piusas alās Igaunijā). Ik ziemu te tiek uzskaitīti ap 1000 īpatņiem. Cietokšņa kazemātos ir konstatētas 5 sikspārņu sugas: ūdeņu naktssikspārņi (Myotis daubentonii), dīķu naktssikspārņi (Myotis dasicneme), Branta naktssikspārņi (Myotis brandtii), ziemeļu sikspārņi (Eptesicus nilssonii) un garausainie sikspārņi (Plecotus auritus). Aptuveni 85% no visiem uzskaitītajiem īpatņiem sastāda ūdeņu naktssikspārņi un tie ir 85% no visiem Latvijā uzskaitītajiem ziemojošajiem ūdeņu naktssikspārņiem. Uz ziemošanu Daugavpils cietoksnī sikspārņi pulcējās no 100 km rādiusa, ietverot Lietuvas un Baltkrievijas teritorijas, līdz ar to tā ir starptautiskas nozīmes ziemojošo sikspārņu kolonija.

Vairogvēži

2013. gada maijā cietokšņa aizsarggrāvjos konstatēti vairogvēži. Vairogvēži ir relikta dzīvnieku grupa, kas saglabājusies bez ievērojamām izmaiņām kopš triasa perioda (apmēram pirms 250—200 miljoniem gadu). Senās izcelšanās dēļ vairogvēžus mēdz dēvēt arī par dzīvajām fosilijām. Tie ir Latvijā maz pētīti, bet Eiropā lielākoties ļoti reti sastopami dzīvnieki. Pirmo reizi konstatēti aizsarggrāvī pie Daugavpils cietokšņa Mihaila vārtiem.