google/wiki40b huggingface dataset:
Jana Majena sala

Ģeogrāfija

Sala izvietojusies uz vidusokeāniskās grēdas paaugstinājuma. Sala veidojas no divām daļām — salas augstākās virsotnes Bērenberga (2277 m) vulkāniskā masīva ziemeļrietumos un Rūdolftopena (769 m) masīva dienvidrietumos. Šīs daļas, ko dēvē arī par Nūrjanu un Sērjanu, savieno zems zemesšaurums. Sala izvietojusies tektoniskajā lūzuma zonā tā saucamā Jana Majena mikrokontinenta ziemeļos un tajā nereti novērojamas tektoniskās un vulkāniskās aktivitātes. Kopš 2010. gada salas teritorija ir dabas rezervāts, kā arī putniem nozīmīga vieta.

Vēsture

Sala varēja būt zināma jau vikingiem viduslaikos kā Svalbāra (Svalbarð ) — ‘Aukstais krasts’. Pirmās dokumentētās liecības par salas atklāšanu ir no 1614. gada, kad to 28. jūnijā apmeklējis holandiešu vaļu mednieku kapteinis Fops Gerrics (Fopp Gerritsz) un nodēvēja par Isabellu (Isabella). Tajā pat gadā salu apmeklēja divas citas holandiešu vaļu mednieku ekspedīcijas (vienas no tām kapteinis bija Jans Jakobsons Majs (Jan Jacobszoon May van Schellinkhout)), kas salu nodēvēja par Jorisa salu (Mr. Joris Eylant par godu holandiešu kartogrāfam Jorisam Karolusam) un Morica salu (Maurits Eylandt par godu Orānijas Moricam)). Holandieši salas atklāšanu paturēja noslēpumā, lai varētu to izmantot kā bāzi vaļu medībām.
1615. gadā salu apmeklēja britu kapteinis Roberts Futerbijs (Robert Fotherby) un nodēvēja «jaunatklāto» salu par Sera Tomasa Smita salu. Kapteiņa Jana Maja vārds salas nosaukumā pirmoreiz parādās tikai 1620. gada Eiropas kartē.
No 1615. līdz 1638. gadam salu kā vaļu medību bāzi izmantoja holandiešu kompānija Noordsche Compagnie, kurai bija vaļu medību monopols Arktikā. Tika uzbūvēta mednieku apmetne, kur vasaras medību sezonā tika nodarbināti vairāki simti strādnieku. 1632. gadā apmetne tika izlaupīta un nodedzināta, bet vēlāk atjaunota. Ap 1640. gadu vaļu krājumi Arktikā tika izsmelti un sala pamesta.
Starptautiskā ģeofizikas gada programmas ietvaros 1882.—1883. gadā salā darbojās Austroungārijas Ziemeļpola ekspedīcijas zinātniskā stacija. Ekspedīcija cita starpā veica detālu salas kartēšanu un meteoroloģiskos novērojumus.
1921. gadā Nāciju Līga tiesības uz salu piešķīra Norvēģijai, bet tikai 1930. gada 27. februārī tā de jure kļuva par Norvēģijas daļu. 1922. gadā salā tika ierīkota norvēģu meteostacija, bet 2. pasaules kara laikā 1943. gadā — amerikāņu radiolokācijas stacija Atlantiksitija (Atlantic City). 1961. gadā salā tika izbūvēta viena no radionavigācijas sistēmas LORAN-C tīkla stacijām, kā arī garnizons un lidlauks.
Šķēles 2. Ministru kabinets

Andra Šķēles vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no 1997. gada 13. februāra līdz 1997. gada 7. augustam. Šī bija 2. reize, kad Andris Šķēle vadīja Ministru kabinetu, iepriekšējā reize bija tieši pirms šī Ministru kabineta, bet nākamā reize bija no 1999. līdz 2000. gadam. Šis Ministru kabinets pagaidām ir viens no diviem Latvijas vēsturē, kuru vadījis bezpartijisks Ministru prezidents, tomēr abās reizēs premjerministrs ir bijis Andris Šķēle.
Baiba Rozentāle

Izglītība

No 1973. gada studēja Rīgas Medicīnas institūtā (RMI), kur 1979. gadā ieguvusi ārsta kvalifikāciju. 1995. gadā ieguvusi medicīnas doktora zinātnisko grādu (Dr.med.) par promocijas darbu "Hepatīts C Latvijā: fakti un problēmas". 2007. gadā Rīgas Starptautiskajā ekonomikas un biznesa administrācijas augstskolā ieguva MBA grādu.

Darbs

No 1979. līdz 1996. gadam B. Rozentāle strādājusi RMI Infekcijas slimību katedrā kā klīniskā ordinatore. No 1997. līdz 2001. gadam bija Latvijas Medicīnas akadēmijas docente. No 1993. līdz 1994. gadam vadīja Latvijas Infektoloģijas centra (LIC) klīnisko nodaļu, pēc tam - līdz 1999. gadam — direktora vietniece medicīnas jautājumos. Tad B. Rozentāle kļuva par šīs pašas slimnīcas (LIC) direktori un amatā atradās līdz 2009. gadam, kad kļuva par veselības ministri.
Paralēli slimnīcas vadīšanai no 1999. gada strādājusi Rīgas Stradiņa universitātē (RSU), no 2006. gada — Infektoloģijas katedras profesore. Ir dažādu profesionālo organizāciju biedre un locekle. Rīgas Stradiņa universitātes Infektoloģijas katedras profesore, Latvijas Ārstu biedrības valdes locekle un Sertifikācijas padomes priekšsēdētāja, Centrālās medicīnas ētikas komitejas locekle, Starptautiskās Infektologu biedrības un Eiropas Mikrobiologu un infektologu biedrības biedre. 2011. gadā viņa vienlaicīgi ir strādājusi 11 dažādās darba vietās. Pēc šī fakta nākšanas atklātībā tika ierosināta valsts kontroles pārbaude.
2004. gadā apbalvota ar Triju Zvaigžņu ordeni.

Politiskā darbība

Līdz 1989. gadam RMI komjaunatnes organizācijas sekretāre. 
2001. gadā ievēlēta Rīgas domē no LSDSP saraksta. Tāpat kandidēja arī 2005. gada pašvaldību vēlēšanās, netika ievēlēta, taču 2007. gadā, LSDSP domniekam Mārim Tralmakam noliekot mandātu, iekļuva domē kā nākamais kandidāts, lai gan tobrīd B. Rozentāle bija jau Tautas partijas pārstāve. Šai partijā viņa iestājās 2006. gadā, kad arī nesekmīgi kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās.
2009. gadā pēc Ivara Eglīša demisijas kļuva par veselības ministri Valda Dombrovska valdībā. 2010. gada 17. marts Tautas partijas biedri izstājās no valdības, līdz ar to arī B. Rozentāle demisionēja no ministra amata.
Pēc ministres amata zaudēšanas B. Rozentāle atgriezās darbā Latvijas infektoloģijas centrā, kur likumdošana ļāva viņai atkal ieņemt direktora amatu. 2010. gadā kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Par Labu Latviju" saraksta, taču netika ievēlēta. 2011. gadā, vēl pirms Tautas partijas likvidācijas, B. Rozentāle izstājās no tās un pievienojās Rīgas domē valdošajā apvienībā "Saskaņas Centrs" ietilpstošajā partijā "Saskaņa". No "Saskaņas Centra" saraksta 2013. gadā ievēlēta Rīgas domē.
Marks Džordāno

Spēlētāja karjera

Nav draftēts NHL. Profesionāļa karjeru Džordāno sāka 2004. gada vasarā, kad tika uzaicināts uz NHL vienības Kalgari "Flames" un parakstīja ar komandu līgumu. 2004.—05. gada sezonu hokejists aizvadīja AHL vienībā Lovellokas "Monsters". Nākamajā sezonā aizsargs debitēja "Flames" sastāvā, tās rindās aizvadot septiņas spēles. 2006.—07. gada sezonā Džordāno NHL aizvadīja jau 48 spēles.
2007. gada vasarā Džordāno neizdevās vienoties par jauna līguma nosacījumiem, kā rezultātā 2007.—08. gada sezonu viņš aizvadīja Krievijas Superlīgas vienībā Maskavas "Dinamo". 2008.—09. gada sezonā Džordāno atgriezās "Flames" sastāvā. Jau 2011. gadā viņš kļuva par "Flames" kapteiņa palīgu, bet 2013. gadā, pēc tam, kad "Flames" bija pametis Džeroms Iginla, tieši Džordāno kļuva par jauno komandas kapteini.
2019. gadā Džordāno kā līgas labākais aizsargs ieguva Džeimsa Norisa balvu un tika iekļauts arī līgas simboliskajā izlasē.
Ādams Plāters

Dzīvesgājums

Ādams Plāters cēlies no dižciltīgo Latgales (Livonijas) muižnieku Plāteru dzimtas. Dzimis 1790. gada 5. jūnijā Krāslavas muižas īpašnieka grāfa Augusta Plātera (August Hieron Jacek Broel-Plater, 1750–1803) un viņa sievas Annas, dzimušas Beido-Ževuskas (Anna Beydo-Rzewuska, 1761–1800) ģimenē. 
1819. gadā viņš vadīja Daugavpils muižniecības komisiju, kura sagatavoja priekšlikumu pēc Vidzemes guberņas dzimtbūšanas atcelšanas likuma parauga piešķirt brīvību arī Latgales zemniekiem. 
Pētīja Latgales ģeoloģiju, savu pētījumu materiālus 1832. gadā publicēja Viļņā, pēc tam veica arheoloģiskos izrakumus, kuru rezultātus publicēja Rīgā 1848. gadā. Tika uzņemts 1846. gadā dibinātajā Krievijas impērijas Ķeizariskajā arheoloģijas biedrībā (Императорское Русское археологическое общество), kurai novēlēja savus atradumus.    
Vēlāk pievērsās Latgales zooloģijai un Daugavas zivju pētīšanai, publicēja savu pētījumu rezultātus Viļņā 1851. un 1861. gadā.  
Miris 1862. gada 13. janvārī Krāslavā.
Ivars Tontegode

Biogrāfija

Ivars Tontegode ir dzimis 1983. gada 1. jūlijā Rīgā kā senas kuršu ķoniņu Tontegodu dzimtas pārstāvis.
Īsu brīdi studējis LU Vēstures un filozofijas fakultātē, bet studijas turpinājis Latvijas Mākslas akadēmijas grafikas nodaļā, ko absolvējis 2007. gadā. Vēlāk uzsācis studijas Latvijas Kultūras akadēmijā, ko absolvējis režijas katedru.
2008. gadā uzņēmis īsfilmu Kastings, kas ir ironisks skatījums uz cilvēka vājību - būt pamanītam par jebkuru cenu. 
2009. gadā uzņēmis īsfilmu - provocējošu ironisku komēdiju Apsēstība, par kuru tajā pašā gadā saņēmis arī Lielo Kristapu.
2010. gadā sācis darbu pie pilnmetrāžas filmas Sēņotāji, kuras pirmizrāde notika 2013. gada 8. martā. Tā ir ironiska melnā komēdija par vīriešu un sieviešu attiecībām mūsdienu sabiedrībā.
Paralēli kino darbam debitējis arī dramaturģijā un 2011. gadā kopā ar Normundu Zālamanu Rīgas Tabakas fabrikā uzvedis izrādi Mesija, kas ir abu autoru kopīga oriģināldrāma. Lugas pamatā tiek risināts jautājums — cik tālu latvietis ir latvietis?
2014. gadā uzsācis darbu pie dokumentālas filmas par Knutu Skujenieku.
Juris Ziemelis

Dzīvesgājums

Dzimis 1941. gada 17. maijā Bārbeles pagasta Kauķu mā­jās Mārtiņa un Annas Ziemeļu ģimenē. Mācības uzsāka Bārbeles pamat­skolā, bet 1949. gada 25. martā kopā ar ģimeni tika deportēts uz Omskas apgabalu Sibīrijā.
1957. gada 11. janvārī atgriezās Latvijā, dzīvoja tēva māsas mājās "Bērzniekos". Mācījās Bauskas 2. vidusskolā, nodibināja jauniešu grupu, kas plānoja Bauskas centrā uzvilkt Latvijas karogu. 1958. gada 6. novembrī viņu apcietināja un pēc trīs mēnešu pratināšanām 1959. gada 23. janvārī notiesāja uz diviem gadiem ieslodzījumā par pretpadomju aģitāciju, neatļautu ieroča glabāšanu, gatavošanos izplatīt pretpadomju lapiņas un uzvilkt buržuāziskās Latvijas karogu. Ieslodzījumu pavadīja Cēsu nepilngadīgo kolo­nijā un soda nometnē Mordovijā. Pēc atbrīvošanas 1959. gada septembrī strādāja par būvstrādnieku "Balttransstroj" iecirknī Igaunijā.
1960. gada 28. septembrī viņu atkārtoti apcietināja par ieroču glabāšanu un pretpadomju grupas veidošanu kopā ar Jadzeviču, Masuli un Krūkliņu. Tiesa 1961. gada 17. februārī J. Ziemelim piesprieda 15 gadu brīvības atņemšanu par pretpadomju darbību, ko viņš pavadīja Vladimiras, Mordovijas, Permas cietumos un politieslo­dzīto nometnēs.
Pēc atgriešanās Latvijā 1975. gada septembrī viņš ar nopietniem veselības traucējumiem dzīvoja Bārbelē un strādāja par būstrādnieku vietējā kolhozā. VDK aģenti "Ozols" un "Pols" ziņoja, ka J. Ziemelis kopā ar G. Astru, I. Cālīti, I. Žukovski, V. Kalniņu, E. Prauliņu, E. Danni un J. Pūpolu pulcējušies pie Ernesta Laumaņa kapa Rīgas 2. Meža kapos. 1979. gada augustā kā viens no 45 baltiešiem parakstīja protesta dokumentu, ko dēvē arī par "Baltijas memorandu" vai "Baltijas hartu". 1979. gada 26. oktobrī atbrīvots no darba kolhozā un pārcēlās pie sievas Benitas Ziemeles uz dzīvi Rīgā. Šajā gadā viņš kļuva par PBLA informācijas biroja līdzstrādnieku, J. Ziemeli mēģināja savervēt arī par VDK aģentu.
1987. gada pavasarī Rolands Silaraups uzaicināja J. Ziemeli pievienoties Latvijas cilvēktiesību aiz­stāvēšanas grupai Helsinki-86. Pirmo reizi publiski uzstājās 1987. gada 14. jūnija demonstrācijā Bastejkalnā, vēlāk ak­tīvi darbojās LTF dibināšanas komi­tejā un pirmajā kongresā 1988. gada oktobrī. 1988. gada 23. augustā un 18. no­vembrī teica runas demonstrācijās pie Brīvības pieminekļa.
Miris Rīgā no vēža komplikācijām 47 gadu vecumā 1988. gada 28. decembrī. 1989. gada 3. janvārī vairāki tūkstoši cilvēku pavadīja viņu aizsaulē. Jura Ziemeļa kapu draugi aizbēra ar rokām.
2003. gada 14. martā pēc nāves apbalvots ar Lietuvas Vīta ordeņa Virsnieka krustu par 1979. gada Baltiešu memoranda parakstīšanu. 2008. gadā viņa tuvinieki ierosināja Rīgas domei nosaukt kādu no ielām Jura Ziemeļa vārdā.
33. autobusu maršruts (Rēzekne)

Maršruts

Blaumaņa iela — Pūpoli kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja un ceļš A13.
Pūpoli — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: ceļš A13, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.

Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā

Sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem, no 2011. gada 14. marta sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu ielu, ka rezultātā 33. autobusu maršruts arī tika mainīts.

Maršruts

Blaumaņa iela — Pūpoli kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Stacijas iela, Dārzu iela, Latgales iela, Atbrīvošanas aleja un ceļš A13.
Pūpoli — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: ceļš A13, Atbrīvošanas aleja, Latgales iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
2011.—2012. gada Pasaules kauss biatlonā

2011.—2012. gada Pasaules kauss biatlonā bija vairāku sacīkšu biatlona turnīrs, ko organizē Starptautiskā biatlona savienība. Sezona sākās 2011. gada 30. novembrī Estešundā, Zviedrijā, un beidzās 2012. gada 18. martā Hantimansijskā, Krievijā.
Pasaules kausa kopējā ieskaitē vīriem uzvaru izcīnīja francūzis Martēns Furkads un sievietēm par Lielā Globusa ieguvēju kļuva vācu biatloniste Magdalēna Neinere.
Consumer Electronics Show

International CES, plašāk zināms kā Consumer Electronics Show (CES), ir starptautiski pazīstama elektronikas un tehnoloģiju izstāde, kas piesaista lielas kompānijas un industrijas profesionāļus no visas pasaules. Izstāde notiek katru gadu janvārī Las Vegas Convention Center telpās Lasvegasā, ASV. Pasākums nav atvērts parastiem apmeklētājiem, bet tajā parasti tiek prezentēti jauni produkti un notiek jaunu tehnoloģiju demonstrācija. CES popularitāte pieauga pēc konkurējošās izstādes COMDEX atcelšanas.
Viljams Brūss

Arktiskās ekspedīcijas

1896. gada Brūss tika uzaicināts piedalīties savā pirmajā arktiskajā ekspedīcijā uz Franča Jozefa Zemi. Ekspedīciju vadīja britu pētnieks Frederiks Džeksons (Frederick George Jackson) un Brūss tajā pildīja zoologa un botāniķa pienākumus. Par godu centīgajam dabaszinātniekam Džeksons Brūsa vārdā nosauca zemesragu Nortbrukas salas ziemeļos.
1898. un 1899. gadā Brūss piedalījās divās arktiskajās ekspedīcijās, kurās tika apsekoti Novaja Zemļa un Špicbergenas arhipelāgi.

Antarktiskā ekspedīcija

1902. gadā Brūss ar privātu sponsoru atbalstu noorganizēja Skotijas Nacionālo antarktisko ekspedīciju. Ekspedīcija tika veidota kā alternatīva Džeimsa Rosa vadītajai britu Nacionālajai antarktiskajai ekspedīcijai (1901-1904), kurā Brūsu piedalīties ar atsevišķu kuģi neuzaicināja. Ekspedīcijas vajadzībām tika pārbūvēts norvēģu vaļu medību kuģis Hekla, ko pārdēvēja par Scotia.
Ekspedīcijas pārziemošana bija paredzēta iespējami tālāk uz dienvidiem. 1903. gada 22. februārī kuģis sasniedza 70°25′ dienvidu platumu, no kurienes sakarā ar smagajiem ledus apstākļiem bija spiesta griezties atpakaļ uz ziemeļiem. Dienvidorkneju salās tika ierīkota pirmā pastāvīgā meteostacija Antarktikā Omondhausa (Omond House), kas vēlāk tika nodota Argentīnas pārziņā un pārdēvēta par Orkadasu.
1904. gada janvārī ekspedīcija devās uz dienvidiem, kur 6. martā atklāja kontinenta piekrastes daļu, ko par godu ekspedīcijas sponsoriem nosauca par Kotsu Zemi. Tālākais sasniegtais dienvidu punkts bija 74°01′S.
Viens no svarīgākajiem ekspedīcijas rezultātiem bija pirmie sistemātiski veiktie meteoroloģiskie un klimatiskie novērojumi. Ekspedīcijas rezultātu apkopošanai Brūss 1906. gadā Edinburgā noorganizēja Skotijas Okeanogrāfijas laboratoriju, ko atklāja Monako princis Alberts.
Brūss miris 1921. gada 28. oktobrī Edinburgā.
Belvedere

Belvedere (vācu: Belvedere) ir vēsturisku ēku komplekss Vīnē, Austrijā.
Galvenie objekti kompleksā ir divas baroka pilis: Augšbelvederē un Lejasbelvederē. Mūsdienās te atrodas Belvederes muzejs. Augšbelvederē atrodas 19. un 20. gadsimta mākslas darbi, Lejasbelvederē — baroka un viduslaiku mākslas darbi. Pils komplekss tika uzcelts kā Savojas prinča Eižena vasaras rezidence (par viņa paša līdzekļiem), galvenais arhitekts — Johans Lukass fon Hildebrants. Pilis celtas laikā no 1714. līdz 1723. gadam.
Ruvins Ferbers

Dzīvesgājums

Dzimis 1946. gada 13. decembrī Rīgā. Studēja Latvijas Universitātes (LU) Fizikas un matemātikas fakultātē, kuru beidza 1971. gadā un strādāja par LU Fizikas katedras inženieri (1971-1977). Turpināja studijas LU aspirantūrā (1975-1978), 1979. gadā aizstāvēja zinātņu kandidāta grādu un strādāja par LU Fizikas katedras asistentu (1978-1984) un docentu (1984-1989). 
1988. gadā Ļeņingradas Valsts Universitātē aizstāvēja zinātņu doktora grādu un 1989. gadā tika ievēlēts par LU Fizikas katedras profesoru un 1994. gadā par LU Atomfizikas un Spektroskopijas institūta Molekulu Optiskās polarizācijas laboratorijas vadītāju. 1997. gadā papildinājās Utrehtas Universitātes Atomfizikas departamentā. 
Kopš 1998. gada ir LU Jūdaikas studiju centra valdes priekšsēdētājs.
Volīnijas apgabals

Vēsture

Volīnijas apgabals ir daļa no vēsturiskā Volīnijas novada. Senatnē bija Kijevas Krievzemes daļa, un šeit atradās viens no Kijevas Krievzemes centriem - Volīnijas Vladimiras pilsēta. Pēc Kijevas Krievzemes pakāpeniskas sabrukšanas apgabals kļuva par Volīnijas kņazistes centru, vēlāk iekļaujoties Galīcijas-Volīnijas karalistē. No 1392. gada - Lietuvas lielkņazistes sastāvā. 1569. gadā iekļāvās kopējā Lietuvas-Polijas valstī. Pēc Polijas dalīšanām 1793. un 1795. gadā apgabals nokļuva Krievijas impērijas sastāvā līdz pat Pirmā pasaules kara beigām, kad apgabals iekļāvās Polijas valstī.
Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, 1939. gadā apgabalu ieņēma PSRS karaspēks, un tas tika iekļauts Ukrainas PSR sastāvā. Tika veikta masveida represijas un izvešanas pret apgabala iedzīvotājiem. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS to ieņēma vācu karaspēks un iekļāva Ukrainas reihskomisariāta Volīnijas-Podolijas ģenerālapgabalā (Generalbezirk Wolhynien-Podolien) ar centru Luckā. Holokaustā tika iznīcināta lielākā daļa no apgabala ebrejem, kuri mazpilsētās nereti veidoja iedzīvotāju vairākumu. Kaujinieki no UPA izvērsa represijas pret poļu iedzīvotājiem. Apgabalā darbojās arī poļu Armia Krajowa kaujinieki.
Pēc kara lielākā daļa poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Līdz 1991. gadam Volīnijas apgabals bija Ukrainas PSR sastāvā.
Hipatija hronika

Hipatija hronika jeb arī Ipatija hronika (baltkrievu: Іпацьеўскі летапіс; krievu: Ипатьевская летопись; ukraiņu: Іпатіївський літопис) ir baznīcslāvu valodā pārrakstīts vairāku senāku Kijevas Krievzemes hroniku apkopojums. Tas ir otrs vecākais senkrievu hroniku apkopojums pēc t.s. Laurentija hronikas.

Tapšana un atrašana

Vienu no hronikas norakstiem, kas glabājās Krievijas Zinātņu akadēmijas bibliotēkā Pēterburgā, 1809. gadā izpētīja krievu vēsturnieks Nikolajs Karamzins. Viņš to nosauca par Hipatija hroniku, atbilstoši Kostromas klostera nosaukumam, kur tas agrāk bija glabājies. Vēsturnieki uzskata, ka hronika uzrakstīta uz papīra, kas izgatavots pirms 1428. gada, kaut arī zināms, ka otrs šīs hronikas noraksts jeb t.s. Hļebņikova noraksts (Хлебниковский список) tapis Polijas-Lietuvas kopvalsts izveides laikā pēc 1550. gada Kijevas Pečoru klosterī. Saglabājušies arī t.s. Pogodina noraksts (Погодинский список, ap 1620), t.s. Jarocka noraksts (Список Яроцкого, ap 1651), t.s. Jermolaja noraksts (Ермолаевский список, ap 1710), t.s. Krakovas noraksts no Pogodina noraksta (ap 1795).
Turaida (zeme)

Turaidas vārda cilme

Turaidas nosaukums senajos tekstos ir rakstīts divos atšķirīgos variantos, gan kā Toreida (Thoreida, Thoreyda, Toreidia, Thoreydia, Thoreiden, Thoreyden), gan arī kā Treiden (Dreiden, Threiden, Treyden, Treydenn, Treygden). Vietvārda pirmajā daļā lielāka daļa pētnieku saskata seno vikingu pērkona dieva Tora (Thor) vārdu. Par to, ka dažas tagadējās Baltijas ciltis pielūgušas Toru liecina arī Indriķa hronikas liecība par to, ka Sāmsalas iedzīvotāju dievs ir Tarapita. Uzskata, ka dieva nosaukums patiesībā bijis "Tāra", bet "Tarapita" bija sauciens pēc palīdzības: "Tāra, avita!" (Tāra, palīdzi!).
Pirmais Turaidas vārda nozīmi kā "Tāras dārzs" 1895. gadā mēģināja skaidrot Kārlis fon Lēviss of Menārs savā ceļvedī pa Vidzemes Šveici. Viņš tur rakstīja: „...Thoreida, d.i. „Taras Garten", wie die Ureinwohner sie nannen..." (‘Toreida, t.i., "Tāras dārzs" kā to sauca seniedzīvotāji').
Populārajā Vanagu Kārļa 1937. gadā izdotajā ceļvedī bija rakstīts, ka Kaupo Lielā pils saukta arī par Toreidu, jo Tara aida lībiski nozīmē "Dieva dārzs".
Paugurainā dižsardzene

Augšanas apstākļi

Humusa un nedzīvās zemsedzes saprofīte. Aug pa vienai un grupās no augusta līdz septembrim mitrās pļavās, ganībās un mežmalās, arī piejūras augsnēs.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.

Līdzīgās sugas

Jaunībā var līdzināties nāvīgi indīgajai baltajai mušmirei. Visas mušmires atšķiras no dižsardzenēm ar to, ka viņām uz cepurītes nav saplaisājušu tumšu zvīņu, var būt tikai baltas pārslas — plīvura atliekas, un mušmirēm kātiņa pamatne ietverta makstī, kādas dižsardzenēm nav. Bez tam, baltajai mušmirei ir nepatīkama smaka. Tāpat bez zvīņām ir atmatenes. No šīm ģintīm dižsardzenes atšķiras arī ar to, ka viņu gredzens uz kātiņa ir pārbīdāms. No dižsardzenēm lielākā līdzība ir ar ēdamo sēnalaino dižsardzeni, kuras kātiņš gluds bez zvīņām un cepurīte ar platākām zvīņām. Vienīgā uzturā neieteicamā Latvijā atrodamā šīs ģints suga — dārza dižsardzene — sastopama galvenokārt siltumnīcās un jaunībā ir ar brūnu cepurīti, vecumā tās cepurītē arī daudz vairāk brūnās krāsas lielāko zvīņu dēļ un tās mīkstums uz vecumu arī nobrūnē, lapiņām kļūstot sarkanbrūnām, kamēr paugurainajai dižsardzenei tās paliek baltas.
Storu dzimta

Morfoloģija

Ass skeletu veido elastīga nepārkaulojusies horda, kas saglabājas visu dzīves ciklu. Storu ķermenis ir slaids, vārpstveidīgs, klāts ar 5 kaula vairodziņu rindām (viena rinda uz muguras, pa rindai abos sānos un divas rindas uz vēdera). Starp kaula vairodziņu rindām ir mazas rombveida plātnītes. Ganoīna nav. Purns ir izstiepts, smails vai lāpstveidīgs. Mute atrodas galvas apakšejā daļā. Mutes priekšpusē atrodas 4 taustekļi. Žokļi ir bez zobiem. Reizēm var būt zobu aizmetņi uz aukslējām. No žaunu vāka kauliem ir tikai suboperculum. Hyomandibulare un symplecticum ir lieli. Mute (žokļi un palatoquadratum) ir izbīdāma. Žaunu lapiņu ir nedaudz. Muguras spura ir aiz vēdera spurām. Plecu spuru pirmais stars veido dzelksni. Ribas (pleurālās) ir labi attīstītas un parasti pārkaulojas.

Izplatība

Stores ir caurceļotājas vai saldūdens zivis, kas sastopamas tikai ziemeļu puslodē līdz pat ziemeļu tropu lokam. Jūrā uzturas piekrastē. Vienpatņi. Nelielus barus veido tikai nārsta un ziemošanas laikā. Nārsto upēs. Baltijas jūrā līdz 20. gadsimtam bija sastopama store (Acipenser sturio). Rīgas līcī stores konstatēšanas gadījumi reģistrēti 70-tajos gados. 50.-70. gados tika veikti sterletes aklimatizēšanas mēģinājumi Baltijas jūras baseina upēs. 1962-1966. gadā Daugavā, Rīgas līcī un Ciriša ezerā bija mēģinājumi aklimatizēt krievu stori un Sibīrijas stori. Visi aklimatizācijas mēģinājumi cieta neveiksmi.
Borovkas baznīca

Vēsture

Borovkas katoļu baznīcu uzcēla Vaclovs un Kazimirs Konrads Plāteri 1811. gadā, tad tā bija kā Krāslavas draudzes filiāle līdz pat 1922. gadam.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Pašlaik draudzi apkalpo prāvests Alberts Cimanovskis, MIC. Draudzei ir piecas kapsētas — Borovkas kapsēta, Užingoras kapsēta, Kaplavas kapsēta, Stašānu kapsēta un Muļķu kapsēta. Draudzē ir aptuveni 300 draudzes locekļi.

Draudzes svētki

Draudzes īpašās svētku dienas ir Svētā Izidora diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas — Pastāvīgās palīdzības diena, Svētā Elija diena, sargeņģeļu piemiņas diena.

Tehniska informācija

Borovkas baznīca ir 10 metrus gara un 7 metrus plata mūra viennavas celtne ar flīžu grīdu. Baznīcai ir skārda jumts. Apkārt baznīcai ir metālkalumu žogs ar ķieģeļu mūra elementiem. Baznīcas dārza abos stūros baznīcas ieejas pusē ir divi masīvi taisnstūra zvanu torņi no akmens un sarkanu ķieģeļu mūrējuma. Labās puses tornī atrodas vecs zvans. Baznīcas dārzā atrodas liels krucifikss.

Interjers

Aplūkojami ir seni priekšmeti — galvenais altāris ar Dievmātes skulptūru, trīs biktskrēsli, Lurdas Dievmātes glezna, četras evaņģēlistu sienas freskas. Baznīcā redzama piemiņas plāksne dievnama cēlājiem.