google/wiki40b huggingface dataset:
Laiktelpa

Laiktelpa ir fizisks modelis, kas papildina  trīs telpas dimensijas ar vienu līdzvērtīgu laika dimensiju. Šādu teorētiskās fizikas koncepciju sauc arī par telpas-laika kontinuumu. Einšteina vispārīgajā relativitātes teorijā  gravitācijas spēks tiek  izskaidrots ar laiktelpas liekumu. To var iztēloties kā kaut ko tādu, kas atgādina ieliekumus, ko elastīgā virsmā rada smagi priekšmeti — līdzīgā veidā masas vai enerģijas sablīvējumi (piemēram, zvaigznes vai planētas) izliec laiktelpu.
Azokrāsvielas

Azokrāsvielas ir organiskas krāsvielas, kas pieder pie azosavienojumiem, jo to molekulās ir vismaz viena azogrupa −N=N−. Azokrāsvielas satur arī elektrondonoras grupas (piemēram, hidroksilgrupu vai aizvietotu aminogrupu). Šādas elektrondonoras grupas samazina elektronu pāreju enerģiju no π stāvokļa ierosinātā π stāvoklī (π* stāvoklī), kā rezultātā šādas vielas intensīvi absorbē gaismu spektra redzamajā daļā, atšķirībā no neaizvietotiem azosavienojumiem, kas absorbē galvenokārt UV starojumu.

Krāsu rašanās azokrāsvielās

Azogrupa ir hromoforā grupa, kas kopā ar tai pievienoto benzola gredzenu π elektroniem veido delokalizētu π elektronu sistēmu. Šāda π elektronu sistēma izraisa elektromagnētiskā starojuma absorbcijas nobīdi uz garāko viļņu pusi. Ja absorbcija notiek redzamās gaismas diapazonā, tad šo vielu redzam krāsainu - tādā krāsā, kas ir absorbētās gaismas papildkrāsa. Elektrondonorie aizvietotāji (—OH, —NR—) azosavienojuma krāsojumu pastiprina. Tos sauc par auksohromām grupām.

Diazosavienojumi paši par sevi ir bezkrāsaini savienojumi. Piemēram, vienkāršākais azosavienojums — azobenzols, pats par sevi nav azokrāsviela. Tikai pēc amino- vai hidroksilgrupas pievienošanas tas iegūst krāsvielas īpašības. Vienkāršākās azokrāsvielas ir oksiazobenzols un aminobenzols.
N-aminoazobenzols un benzazo-β-naftols ir vienkāršākie "īsto" azokrāsvielu piemēri. Bez aminogrupām un hidroksilgrupām azokrāsvielu molekulās var būt arī alkilgrupas, halogēnaizvietotāji, nitrogrupas; bieži mēdz būt sulfogrupa. Ļoti daudzas azokrāsvielas ir azosulfoskābju nātrija sāļi. Dažādi ūdeņraža aizvietotāji, kas atrodas molekulas sastāvā, ietekmē iegūto azoproduktu: tie palielina molekulmasu, ļoti izmaina ķīmiskās īpašības un to mijiedarbību, mainās krāsa, šķīdība, izmainās arī citas īpašības.

Izmantošana

Mūsdienās sintētiskās krāsvielas gandrīz pilnībā aizstāj dabiskās. Sintētisko krāsvielu priekšrocība ir lētas cenas, ērtība izmantošanā, krāsu un toņu daudzveidība, iespēja ražot plašu krāsvielu sortimentu ar vajadzīgām īpašībām. Tas ir īpaši svarīgi, jo nepārtraukti palielinās materiālu skaits, ko nepieciešams nokrāsot ar organiskām krāsvielām. Ja agrāk organiskās krāsvielas lietoja vienīgi tekstilrūpniecībā, kur krāsoja tikai kokvilnas un vilnas šķiedras, tad tagad krāsvielas pielieto vairāku sintētisko šķiedru, plastikātu, gumiju, papīra, kartona, koka, ādas, kažokādas un citu materiālu krāsošanai. Azokrāsvielas plaši pielieto poligrāfijā, lakošanas un krāsošanas, pārtikas, foto un kino rūpniecībā, kā arī medicīnā un citas rūpniecības jomās.
Azosavienojumi ir krāsainas vielas dažādos toņos atkarībā no to struktūras. Lai šīs krāsainās vielas varētu izmantot par krāsvielām, ir jānodrošina to saistīšanās ar krāsojamo materiālu. Auduma šķiedras ērti krāsot ūdenī, tāpēc azosavienojumu molekulā bieži vien ievada polāras grupas (-COOH, -SO₃H), kas palielina krāsvielas šķīdību ūdenī.
Unguru baznīca

Unguru (Medņu) Evaņģēliski luteriskā baznīca ir luterāņu dievnams Krustpils novada Variešu pagasta Medņos, kas celta kā Krustpils baznīcas filiālbaznīca.

Vēsture

Pirmā Unguru baznīca tika iesvētīta 1828. gada 25. jūnijā. Bet jau 1885. gadā celtne bija pussabrukušā stāvoklī. Pēc vairākkārtīgiem draudzes lūgumiem Krustpils pilsmuižas īpašnieks Nikolauss fon Korfs baznīcas remontam iedalīja materiālus un līdzekļus 200 rubļu apmērā. Arī pati draudze saziedoja 580 rubļu. Remontdarbu uzraudzīšanai tika nozīmēts Unguru saimnieks Jēkabu Ozols, kurš lika nojaukt baznīcas pārbūvējamo daļu un vietā uzcelt jaunas telpas. Pēc būvmeistara Jēkaba Putniņa veiktajiem remontdarbiem 1892. gada 17. decembrī atjaunotā baznīca atkal tika iesvētīta. 
Pirmā pasaules kara laikā baznīcai tika sabojātas ērģeles un jumts, kā arī izsisti daži logi. 1919. gadā, nodibinoties padomju varai, baznīcas manta tika aprakstīta, un bija nolemts telpas nodot Izpildkomitejas rīcībā. Tomēr draudzei izdevās noslēgt līgumu ar jauno varu par baznīcas izmantošanu uz nenoteiktu laiku.  Citādi ēka nebija daudz cietusi. Remontdarbi sākās 1926. gadā. Jumta materiāls un labošana izmaksāja 1376 Ls, torņa labošana un krāsošana — 560 Ls. Atjaunoto dievnamu iesvētīja 1928. gada 25. jūnijā. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā padomju vara draudzei baznīcu atņēma. Otrā pasaules kara laikā, baznīcai nonākot karadarbības zonā, tajā iekārtojās vācu armijas atbalsta punkts. Sarkanās armijas artilērija 1944. gada 7. augustā iznīcināja vācu ugunspunktu baznīcas tornī. Kritušos vācu karavīrus apglabāja turpat pie baznīcas. Pēc kara baznīca atradās izpostītā stāvoklī. Kopš 2004. gada draudze ir sākusi dievnama atjaunošanu.

Arhitektūra un interjers

Baznīcas ēka ir akmens-ķieģeļu krustveida centrālbūve, kuras rietumu pusē atrodas trīsstāvu tornis ar poligonālu, piramidālu smaili. Austrumu pusē piebūvēta poligonāla sakristeja. Celtnes fasādēs ir gotiskas smailloka durvju un logu ailas. Pirmās ērģeles minētas jau 1830. gadā. 1867. gadā Krustpils ērģeļbūves meistaram Fridriham Veisenbornam draudze pasūtīja jaunas ērģeles, kuras tika iesvētītas 1868. gada 13. oktobrī. Baznīcā atradies 1926. gadā lietais zvans ar uzrakstu: "Balss saucēja Rubenos. 1926. Beker un Ko Liepāja", kā arī 1927. gadā J.K. Švenna lietais bronzas zvarns (85 kg.). 2009. gada 25. septembrī Unguru draudze saņēma Oldenburgas latviešu draudzes Vācijā dāvināto zvanu ar uzrakstu "Dievs Kungs ir mūsu stiprā pils". Tas līdz šim kalpoja Oldenburgas latviešu baznīcā, kas bija vienīgā latviešiem piederošā baznīca Vācijā. 2009. gada 11. oktobrī Daugavpils diecēzes bīskaps Einārs Alpe atjaunotās draudzes 15. gadu jubilejas dievkalpojumā zvanu iesvētīja.
2013. gadā pilnībā atjaunota sakristejas daļa.
Tlumača

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1213. gadā kā Galīcijas-Volīnijas apdzīvotā vieta. No 14. gadsimta - Polijas sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā), kur tā ietilpa līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Tlumača iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Tlumača tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam Tlumača atradās vācu okupācijā. Kara laikā tika iznīcināti pilsētas ebreju iedzīvotāji. Pēc kara poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
LU Absolventu klubs

Kluba izveidošana

LU Absolventu kluba izveidošanas ideja 2015.gada pavasarī radās absolventiem no dažādām LU fakultātēm. Kluba dibinātāji studiju laikā bija aktīvi studentu organizāciju dalībnieki. Izveidotājus vienoja sajūta, ka LU diplomam piemīt ne tikai studijās iegūtās zināšanas, bet tam ir arī pievienotā vērtība: studijās iegūtie draugi, iepazītie studiju biedri, kontakti ar mācībspēkiem un ar LU vadību. Klubs tika izveidots, lai absolventiem, kuriem ir, ko teikt un ir, ko dot, būtu iespēja to darīt.

Absolventu taka

Gatavojoties LU Botāniskā dārza simtgadei 2022. gadā, par absolventu un Latvijas uzņēmumu ziedojumiem dārzā tiek veidota Absolventu taka.  Absolventu taka ir iecerēta kā absolventu tikšanās vieta, kas sastāvētu no dažādiem brīvi pieejamiem vides objektiem.

"LU ceļš uz izcilību” ceļa karte

2016. gada 28. septembrī dažādu jomu eksperti LU Absolventu kluba rīkotajā Domnīcā sagatavoja ieteikumus LU attīstībai un izcilībai 3 jomās (starptautiskajā konkurētspējā, darba tirgū un zinātnē), kurus iespējams īstenot līdz LU simtgadei 2020.gadā.

Absolventu diena

Kopš 2017.gada ik gadu maijā notiek Absolventu diena, kurā kopā sanāk dažādu paaudžu un studiju programmu LU absolventi, lai atkal-satiktos un kopā pavadītu laiku.

Vērtības

Izaugsme (Katra personiskā un kā organizācijai. Nepārtraukta augšana. Mērķis – sasniegumi – jauns mērķis. Izglītība.)
Atbalsts (Kluba biedri atbalsta viens otru savstarpēji un sniedz atbalstu Universitātei.)
Atbildība (Katrs ir atbildīgs par savu rīcību un vārdiem. Atbildība gan kā kluba biedram, gan arī ārpus kluba.)
Kardisas miera līgums

Kardisas miera līgums (zviedru: Freden i Kardis, krievu: Карди́сский мирный договор) bija starpvalstu līgums, kuru Otrā Ziemeļu kara beigās  Kardisas muižā (tagad Kerdes ciems pie Jegevas) Zviedru Vidzemes ziemeļos 1661. gada 1. jūlijā parakstīja Krievijas caristes pārstāvis Ivans Prozorovskis un Zviedrijas karalistes pārstāvis Bengts Horns. 
Krievija atstāja kara laikā ieņemtās Vidzemes un Igaunijas austrumu daļas un tika atjaunota 1617. gada Stolbovas miera līgumā noteiktā Krievijas-Zviedrijas robeža.

Līguma saturs

Krievija apņēmās atdot Zviedrijai pēc 1656. gada Zviedru Vidzemes un Igaunijas teritorijās iekarotās zemes ar Kokneses, Alūksnes, Antslas, Vastselīnas, Tērbatas, Vasknarvas un citiem cietokšņiem, kuros bija jāatstāj 10 tūkstošus mucu rudzu un 5 tūkstošus mucu miltu.
Krievijai bija jaiznīcina Kokneses ostā uzbūvētos karakuģus.
Zviedrijas (arī Vidzemes un Igaunijas) tirgotāji ieguva tiesības atjaunot savas tirdzniecības sētas Maskavā, Novgorodā, Pereslavļā un Pleskavā, bet Krievijas tirgotāji Narvā, Tallinā, Rīgā un Stokholmā. Tirgotāji tur drīkstēja veikt dievkalpojumus pēc sava rituāla, bet nedrīkstēja celt jaunas baznīcas. Abas puses apņēmās ņemt savā aizsardzībā kuģus, kas cietuši avāriju tās teritoriālajos ūdeņos.
Abu valstu sūtņi varēja brīvi pārvietoties pa to zemēm, ja vien devās uz draudzīgām valstīm. 
Bija jāveic gūstekņu apmaiņa un jāizdod pārbēdzēji. Robežstrīdu risināšanai jāveido komisija no abu valstu pārstāvjiem, kas ierodas strīdus vietā

Sekas

Krievija pārtrauca karu ar Zviedriju, bet turpināja karu ar Poliju-Lietuvu līdz Andrusovas pamiera noslēgšanai 1667. gadā.
Irēna Krūmane

Izglītība

1990.—1991. Latvijas Universitātes Starptautisko Attiecību Institūts; diploms starptautiskajās ekonomiskajās un juridiskajās attiecībās 
1981.—1986. Latvijas Universitātes Finansu un Tirdzniecības fakultāte; diploms grāmatvedības uzskaitē un uzņēmumu ekonomiskajā analīzē.

Darba pieredze

No 1992. gada marta līdz jūnijam viņa bija SIA "Park" direktore. No 1992. gada jūlija līdz decembrim viņa bija A/s "Latvijas Zemes banka" komercdirektore. No 1993. gada janvāra līdz 1994. gada decembrim viņa ir A/s "Latvijas Zemes banka" Valūtas tirdzniecības daļas vadītāja. No 1995. gada janvāra līdz 1997. gada decembrim viņa ir A/s "Latvijas Zemes banka" Resursu pārvaldes vadītāja. No 1998. gada janvāra līdz 1998. gada jūnijam viņa ir A/s " Latvijas Zemes banka" valdes locekle, valdes priekšsēdētāja vietniece - resursu pārvaldīšanas un valūtas tirdzniecības jautājumos. No jūnija līdz oktobrim viņa ir A/s "Latvijas Zemes banka" valdes locekle, valdes priekšsēdētāja pirmā vietniece kreditēšanas un korporatīvo finanšu jautājumos. No 1998. gada oktobra līdz 2000. gada janvārim viņa strādāja par A/s "Hansabanka" valdes locekle - resursu un risku vadības jautājumos.
No 2000. gada janvāra līdz 2000. gada martam viņa ir AKB "Baltijas Tranzītu banka" viceprezidente risku vadības jautājumos. No 2000. gada marta līdz 2004. gada martam viņa strādā par AKB "Baltijas Tranzītu banka" valdes locekle un viceprezidente filiāļu tīkla, maksājumu karšu un risku vadības jautājumos. 
No 2004. gada marta līdz 2006. gada janvārim viņa ir Valsts kases pārvaldniece. No 2005. gada līdz 2008. gadam viņa strādāja kā Latvijas Republikas pilnvarotā vietniece Starptautiskajā Valūtas fondā. No 2006. gada 1. janvāra līdz 2008. gada 30. aprīlim viņa bija Latvijas Finanšu ministrijas valsts sekretāre. No 2004. gada līdz 2011. gadam bija Eiropas Investīciju bankas Direktoru padomes locekle. No 2008. gada līdz 2011. gadam viņa bija Eiropas Komisijas Finanšu pakalpojumu komitejas locekle. No 2008. gada 28. aprīļa līdz 2011. gada 8. decembrim viņa bija Finanšu un kapitāla tirgus komisijas priekšsēdētāja.
Kopš 2012. gada strādā Latvijas Bankā par Maksājumu sistēmu pārvaldes vadītāja vietnieci.
Ronalds Briedis

Biogrāfija

R. Briedis uzaudzis Jēkabpilī, beidzis Jēkabpils Valsts ģimnāziju (1998). Latvijas Kultūras akadēmijā ieguvis bakalaura un maģistra grādu, studējis tās doktorantūrā. Strādājis par bibliotekāru Latvijas Kultūras akadēmijā, veidojis raidījumu “Bron-hīts” radio “NABA”. Kopš 2001. gada viņš organizē Jauno autoru semināru, kopš 2003. gada vada Latvijas Rakstnieku savienības kultūras programmu "Literārā akadēmija". Latvijas Rakstnieku savienības un Latvijas Dramaturgu ģildes biedrs.
Dzejas publikācijas kopš 1997. gada. Par debijas dzejoļu krājumu saņēmis Dzejas dienu balvu (2004). Saņēmis arī Literatūras gada balvu par 2004. gada labāko debiju. Par dzejoļu krājumu "Karaoke" 2008. gadā saņēmis Ojāra Vācieša prēmiju. 
Ungārijā iznākusi R. Brieža dzejoļu izlase (2005). Atdzejojis no krievu un angļu valodas.
Cekulainie pingvīni

Evolūcija

Mitohondriālie un DNS pētījumi atklāj, ka cekulaino pingvīnu tuvākie radinieki ir dzeltenacu pingvīni (Megadyptes). Abas ģintis kā vienota ģints atdalījās no aizvēsturiskā priekšteča pirms 15 miljoniem gadu. Savā starpā ģintis sadalījās pirms 8 miljoniem gadu.

Izskats un īpašības

Cekulainie pingvīni ir vidēji lieli un lieli jūrasputni. Ārēji abi dzimumi izskatās vienādi, tikai mātītes ir nedaudz mazākas. Lielākā suga ģintī ir karaliskais cekulpingvīns (Eudyptes schlegeli). Tēviņi sasniedz 75 cm garumu, un to masa 8,1 kg. Pavisam nedaudz atpaliek zeltcekula pingvīns (Eudyptes chrysolophus), kura ķermeņa garums sasniedz 70 cm, masa 6,6 kg. Mazākais ģintī ir dienvidu klinšu pingvīns (Eudyptes chrysocome), kura mazāko indivīdu ķermeņa garums ir 46 cm, bet masa 2,2 kg.
Visi cekulainie pingvīni ir melnbalti ar dzelteniem vai oranžiem cekuliem, sarkaniem knābjiem, kā arī dažām sugām ir koši sarkanas acu zīlītes. Melnā mugura un baltais vēders nodalās ar asu kontrastu. Karaliskajam cekulpingvīnam ir balta seja, bet pārējiem tā ir melna.

Ligzdošana

Cekulainie pingvīni perē uz salām starp 37° un 57° dienvidu paralēli. Kolonijas ir lielas un trošņainas. Turklāt perējošie pingvīni reizēm ir samērā agresīvi. Visas sugas dēj 2 olas, bet sezonā izaudzina tikai vienu pingvīnēnu. Pirmā ola vienmēr ir mazāka nekā otrā, kas tiek izdēta pēc 4—5 dienām. Piedevām cālis no otrās olas izšķiļas pirmais. Olu perē abi vecāki uz maiņām. Kad pingvīnēns ir izšķīlies, pirmās 3 nedēļas to pieskata un auklē tikai tēvs. Māte tikmēr dodas uz jūru un atpakaļ, lai barotu mazuli.
Tumšais ķauķītis

Izplatība

Tumšais ķauķītis ir izteikts gājputns. Ligzdo Sibīrijas centrālajā un austrumu daļā, no Obas upes līdz Anadiras baseinam austrumos, Tomskas apgabalā, Krievijas Tālajos Austrumos, Mongolijā un Ķīnā. Ziemo Ķīnas dienvidos, Indijas ziemeļaustrumos un Indoķīnā.
Rudens periodā tumšajam ķauķītim raksturīgi veikt klejojumus rietumu virzienā. Neskatoties uz ievērojamo attālumu, ap 3000 km, ķauķītis klejojumos sasniedz pat Rietumeiropu, Lielbritāniju ieskaitot. Tumšais ķauķītis mēdz ieklejot arī Ziemeļamerikā, sasniedzot Kaliforniju.

Latvijā

Tumšajam ķauķītim Latvijā līdz šim bijuši seši novērojumi (Papē, Nagļos, Kolkā, Liepājā un Birzgales pagastā). Pirmais novērojums veikts 1995. gadā Papē. Gandrīz visi līdz šim veiktie novērojumi bijuši rudenī un tikai viens novērojums pavasarī — Nagļos 2003. gadā. Latvijā novēroto īpatņu pasugas piederība nav noskaidrota. Teorētiski ticamākā iespēja, ka Eiropā ieceļo nominālā pasuga Phylloscopus fuscatus fuscatus, kas ligzdo areāla Krievijas daļā.

Izskats

Tumšais ķauķītis ir vidēji liels, slaids ķauķītis ar smailu, smalku knābi, īsiem, noapaļotiem spārniem un īsu asti. Ķermeņa garums 11—12 cm, spārnu plētums 17—18 cm, svars 8,5—13,5 g.
Apspalvojums mugurpusē vienkrāsaini pelēkbrūns ar viegli rudu muguras lejas daļu, apakšpusē gaišāk brūns vai pelēcīgi balts. Sejā izceļas gaišas, garas uzacis, kas no pieres līdz acīm ir baltas, bet aiz acs gaiši brūnas. Vasarā apspalvojums kopumā ir pelēcīgāks, bet rudenī pēc spalvu maiņas brūnāks, košāks. Abi dzimumi izskatās līdzīgi. Jaunie putni nedaudz zaļganāki nekā pieaugušie īpatņi.

Uzvedība

Tumšais ķauķītis mājo taigā (galvenokārt lapegļu un priežu mežos) un citos mežainos apvidos, purvus, mitras pļavas, krūmu biežņas un upju ielejas ieskaitot. Ļoti aktīvs un kustīgs putniņš, uzturas galvenokārt koku apakšējos zaros un krūmos. Kalnos sastopams līdz 3900 m virs jūras līmeņa.

Barība

Tumšais ķauķītis barojas ar kukaiņiem, to kāpuriem, olām un zirnekļiem, arī ar moluskiem un nelielos daudzumos ar ogām. Barību meklē gan uz zemes un augiem, gan ķer kukaiņus lidojumā.

Ligzdošana

Ligzdošanas sezona ilgst no maija beigām līdz augusta vidum. Veido monogāmus pārus. Ligzdai lodveida forma ar ieeju augšpuses sānos. Vīta no zāles, sūnām, lapām un citām augu daļām. Atrodas uz zemes, paslēpta zem kuplāka augu cera, vai krūmu apakšējos zaros, līdz 70 cm augstumā no zemes.
Dējumā 4—7 baltas olas ar dažiem tumšiem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst apmēram 12 dienas, perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 2 nedēļu vecumā. Pēc izlidošanas uzturas ligzdas tuvumā vēl apmēram pusmēnesi.
Āgenskalna iela

Vēsture

Iela veidojusies bijušās Jelgavas priekšpilsētas daļā — Švarcmuižā — no Slokas ielas līdz Kuldīgas ielai kā privāta iela, kuru ierīkoja muižas īpašnieks savas muižas teritorijā. Pilsētas valde ielas nosaukumu neapstiprināja. 1901. gadā muižas īpašniekam tika atļauts izvēlēties ielas nosaukumu, ar noteikumu, ka uz ielas plāksnes pirms nosaukuma būs rakstīts "privāts ceļš". Kopš 1906. gada pilsētas ielu sarakstā iekļauta Āgenskalna iela.
Līdz 20. gadsimta 20. gadiem apbūve bija tikai ielas sākumā, tālāk iela turpinājās caur Švarcmuižas mežu un neapbūvētu teritoriju līdz pat Margrietas un Kuldīgas ielu stūrim. 1930. gados tika uzbūvētas dažas modernas savrupmājas, bet laikā no 1958. līdz 1962. gadam Āgenskalna ielas apkārtnē uzbūvēja piecstāvu dzīvojamo namu rajonu — pirmo tipveida daudzstāvu apbūves masīvu Latvijā. Tāpat tika uzcelta arī kafejnīca "Priedes".

Ielas raksturojums

Āgenskalna iela ir 1020 metrus gara asfaltēta iela Āgenskalna apkaimē, Āgenskalna priedēs. Tā sākas krustojumā ar Slokas ielu un iet dienvidrietumu virzienā kā divu joslu iela. Ielai ir savienojumi ar Baložu un Alīses ielām, krustojumā pie Rīgas Valsts vācu ģimnāzijas ar Melnsila ielu no vienas puses un Vīlipa ielu no otras puses. Nedaudz tālāk tā krustojas ar Dreiliņu ielu no vienas puses un Gregora ielu (savienojums tikai gājējiem). Āgenskalna iela beidzas krustojumā ar Margrietas, Mazās Kuldīgas un Kuldīgas ielām.

Sabiedriskais transports

Āgenskalna ielas posmā no Melnsila un Vīlipa ielu krustojuma līdz trolejbusu galapunktam "Āgenskalna priedes" (galapunkts atrodas īsi pirms krustojuma ar Dreiliņu ielu) kursē 12. maršruta trolejbusi. 12. trolejbusu maršruta galapunkts "Āgenskalna priedes" atrodas ielas pārnumuru pusē. Šeit kursē arī 56. maršruta autobusi posmā no Melnsila un Vīlipa ielu krustojuma līdz Āgenskalna un Dreiliņu ielu krustojumam.
Guntis Veits

Izglītība

Pirmā muzikālā izglītība iegūta Liepājas bērnu mūzikas skolā. Turpinātas mācības Liepājas mūzikas vidusskolā un pēc tam — Latvijas Mūzikas akadēmijā.

Karjera

Kopš 1979. gada ir grupas "Credo" solists.
1987. gadā Guntis Veits iesaistījās grupā "Liepājas brāļi".
2007. gadā Guntis Veits kā aktieris piedalījās brīvdabas mūziklā "Robins Huds". 2007. gadā Guntis Veits iesaistījās TV3 šovā "Dziedi ar zvaigzni" duetā ar aktrisi Annu Šteinu.
2008. gadā Guntis Veits kā aktieris piedalījās liriskā komēdijā "Ar būdu uz baznīcu". Tās režisors ir Varis Vētra. 2009. gadā Guntis Veits kā aktieris piedalījās franču scenārista un režisora Fransisa Vebēra komēdijā "Vakariņas ar muļķi", ko režisēja Juris Rijnieks ar radošo apvienības "Meistaru Teātris".
2013. gada Guntis Veits piedalījās Koru karos 3. Viņš pārstāvēja Liepājas sudrabainais viļņu kori.
Pliocēns

Pliocēns ir kainozoja ēras neogēna perioda jaunākā epoha, kas ietver laika periodu no 5,332 līdz 2,588 miljoniem gadu pirms mūsu ēras. Ģeoloģiskajā laika skalā pliocēns atrodas starp miocēna un pleistocēna epohām.
Terminu "pliocēns" ieviesa Čārlzs Laiels.

Klimats

Pliocēna epohas vidū vidējā gaisa temperatūra uz Zemes bija aptuveni 2–3 °C augstāka nekā mūsdienās, pasaules okeāna ūdens līmenis - par 25 m augstāks, bet pirms Grenlandes apledojuma atkārtotas rašanās pirms 3 miljoniem gadu apledojums ziemeļu puslodē bija gandrīz izzudis. Par apledojuma rašanos liecina skābekļa izotopu attiecību strauja maiņa un akmeņi, kurus uz Atlantijas un Klusā okeāna gultni pārvietoja ledājs. Tiek uzskatīts, ka vidējo platuma grādu apledošana aizsākās jau pirms pliocēna epohas beigām. Globālā atdzišana pliocēna laikā, iespējams, stimulēja mežu izzušanu un pļavu un savannu izplatību.
Lengenfelde

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1438. gadā.

Izglītība, kultūra un sports

Pie pilsētas atrodas atrakciju parks Freizeitpark Plohn.

Cilvēki

Lengenfelde ir Bībeles pētnieka Konstantīna fon Tišendorfa (Constantin von Tischendorf, 1815-1874) dzimtā pilsēta.
Latvijas futbola 1. līga

Turnīrs

2014. gadā 1. līgas čempionātu skāra nopietnas pārmaiņas — tajā vairs nespēlēja Virslīgas dublieru komandas. 2017. gada sezonā 1. līgā startēja 14 klubi, taču 14. jūlijā LFF Disciplinārlietu komisija par aizdomīgām darbībām, kas vērstas uz spēļu rezultāta ietekmēšanu, no dalības turnīrā izslēdza "FK Jēkabpils/JSC" un "FK Ogre".
Sezonas beigās uzvarētājs automātiski iegūst ceļazīmi uz Virslīgu. Otra labākā komanda tiekas ar Virslīgas 7. vietas ieguvējiem par palikšanu/vietas iegūšanu Virslīgā. Komanda, kas ieņem pēdējo vietu, izkrīt uz 2. līgu.
Žodzina

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1643. gadā. Atradās Lietuvas lielkņazistes sastāvā. Apdzīvotā vieta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. Pilsēta sāka strauji attīstīties, ka šeit 1948. gadā tika likti pamati autobūves uzņēmuma "BELAZ" attīstībai.

Ekonomika

Pilsētā atrodas viens no nozīmīgākajiem uzņēmumiem Baltkrievijā - autobūves uzņēmums "BELAZ".

Cilvēki

Pēc nacionālā sastāva pilsētas iedzīvotāji ir baltkrievi (87,73 %) un krievi (8,05 %). Žodzina ir svarcēlājas Nastasjas Novikavas (Настасся Новікава, 1981) dzimtā pilsēta.
Rīgas 37. vidusskola

Vēsture

Skola savus pirmsākumus saista ar 1897. gadā Čiekurkalna 4. šķērslīnijā 22 atvērto Jāņa Oša privātskolu, ko 1904. gadā pārveidoja par Rīgas Valsts 3. sākumskolu. 
1912. gadā skolu pārcēla uz jaunu ēku Čiekurkalna 5. šķērslīnijā 8b kā Rīgas Valsts 32. un 33. sākumskolu.
Mācības skolā atsākās Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā.
No 1933. līdz 1935. gadam Čiekurkalna 1. līnijā 53 pēc arhitekta A. Grīnberga projekta funkcionālisma stilā uzbūvēja tagadējo skolas ēku. Līdz 1940. gadam skolas ēkā atradās Rīgas pilsētas 10. pamatskola, ko 1937. gadā pārdēvēja par Rīgas pilsētas Čiekurkalna pamatskolu. Tajā laikā tā bija pati lielākā ēka pamatskolai, ne tikai Rīgā, bet arī Latvijā. 1938. gadā Vidzemes artilērijas pulks Rīgas pilsētas Čiekurkalna (10.) pamatskolai pasniedza karogu. Otrā Pasaules kara laikā skolas ēkā bija iekārtots kara hospitālis.
Otrā pasaules kara laikā skolu 1944. gadā pārveidoja par Rīgas pilsētas 10. septiņgadīgo pamatskola ar krievu un latviešu mācību valodu, bet 1947. gadā par Rīgas pilsētas 59. septiņgadīgo pamatskolu.
1953. gadā to pārdēvēja par Rīgas 37. vidusskolu ar krievu mācību valodu.

Izglītības programmas

Pirmsskolas izglītības mazākumtautību programma (01011121),Pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem (21015621), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena mazākumtautību programma (31011021).