Literatūras vēsture

Senās Divupes literatūra

Senajā Divupē 4.g.t. p.m.ē. šumeru civilizācijas laikā radusies agrākā zināmā (vai vismaz viena no agrākajām) rakstība — ķīļu raksts, ko izmantoja arī akadieši, elamīti, amorieši un citas šī reģiona tautas.
3.g.t. p.m.ē. Mezopotāmijā tapis eposs "Poēma par Gilgamešu". Precīzs tā rašanās laiks un autors nav zināms. "Poēma par Gilgamešu" būtībā ir leģendu apkopojums par mitoloģizēto karali Gilgamešu (valdījis ap 2650.g. p.m.ē.). "Poēma par Gilgamešu" akadiešu valodā vairāk vai mazāk saglabājusies uz 11 māla plāksnītēm no 7.gs. p.m.ē. asīriešu valdnieka Ašurbanipala bibliotēkas.
Pirmā zināmā literāru darbu autore ir šumeru/akadiešu Mēness dieva Nannas priesteriene Enheduana (ap 2285.—2250.g. p.m.ē.) no Ūras pilsētas. Ir saglabājušās māla plāksnītes ar vairākām viņas rakstītām himnām, kas veltītas dievei Inannai.
2.g.t. p.m.ē. radies eposs "Enuma eliš" (nosaukts pēc tā pirmajiem vārdiem, kas nozīmē "kad augšā"), kas vēsta par pirmatnējiem dieviem un pārējo dievu radīšanu. Eposs pastāvējis dažādās versijās un kopijās, no kurām senākā datējama, iespējams, ar vismaz aptuveni 1700.g. p.m.ē.
Ar 18.gs. p.m.ē. datējams akadiešu eposs "Atrahasiss" (nosaukts tā varoņa vārdā).
Kā babiloniešu literatūras sastāvdaļu bieži vien aplūko arī dažādus neliterārus tekstus, piemēram, likumu krājumus.

Senās Ēģiptes literatūra

Arī ēģiptiešu rakstītie avoti lielākoties ir reliģiska, mitoloģiska, maģiska rakstura. Tā, piemēram, īpaši pazīstama ir ēģiptiešu Mirušo grāmata — dažādu maģisku bēru tekstu (burvestības, formulas u.tml.), kas paredzēti izmantošanai mirušajam viņšaulē, apvienojums. Šie teksti sākotnēji bija iegravēti uz mirušo personu sarkofāgiem, bet vēlāk tika rakstīti uz papirusa. Priekšstati par mirušo valstību atspoguļoti jau pašos senākajos zināmajos ēģiptiešu tekstu paraugos — piramīdu tekstos, kas saglabājušies no 3.g.t. p.m.ē.
No 24.gs. p.m.ē. saglabājušās vezīra Ptahotepa pamācības izteicienu formā (iecerētas kā tēva padomi un instrukcijas dēlam). Domājams, 2.g.t. p.m.ē. pirmajā pusē (12. dinastijas laikā) radīts t.s. Vestkara papirusa teksts, kas sastāv no 5 vēstījumiem par priesteru veiktiem brīnumiem. Šos stāstus 4. dinastijas faraonam Heopsam stāsta viņa dēli. 12. dinastijas laikā (iespējams, ap 1900.g. p.m.ē.) tapis arī "Stāsts par Sinuhi".
Citi nozīmīgi ēģiptiešu teksti ir, piemēram, Ipuvera papiruss, Venamuna stāsts, Lielā himna Atenam.

Senās Indijas literatūra

Senākie indiešu teksti vēdas, kas sacerētas sanskritā, ir reliģiski filozofiska rakstura, tās tapušas laikaposmā no aptuveni 2000. līdz 500.g. p.m.ē. Vēdas ir hinduisma svētie raksti. Vissenākā no vēdām ir Rigvēda, reliģisku himnu kopums, kas tiek datēts ar aptuveni 1700.-1100.g. p.m.ē.
Citi nozīmīgi sanskritā radīti darbi ir eposi "Rāmājana" un "Mahābhārata" (pakāpeniski izveidojušies 12.-2.gs. p.m.ē.), kas, bez šaubām, ir kolektīvi darbi. Tradicionāli "Rāmājana" gan piedēvēta hindu gudrajam Valmiki, kas tiek dēvēts par Adikavi — "pirmo dzejnieku". "Rāmājana" ir divreiz lielāka par Homēra "Iliādu" un "Odiseju" kopā. Savukārt par "Mahābhāratas" autoru tradicionāli uzskatīts cits gudrais — Vjāsa; šis eposs ir viens no lielākajiem vārsmās rakstītajiem darbiem literatūras vēsturē. Gan "Rāmājana", gan "Mahābhārata" sākotnēji no paaudzes paaudzē pārmantoti mutiski, to izveidošanās ilgums mērāms gadsimtos. Šie eposi līdzās vēdām atstājuši grūti pārvērtējamu ietekmi uz Indijas kultūras attīstību.

Senās Ķīnas literatūra

Pirmie ķīniešu literārie teksti radušies Džou dinastijas laikā (aptuveni 1100.-256.g. p.m.ē.). Šajā periodā tapuši gan filozofiski, gan vēsturiski teksti, gan arī dzejas krājumi.
Par svarīgākajiem filozofiem, kuru tekstiem piemīt arī literāra vērtība, uzskatāmi Konfūcijs, Laodzi, Džuandzi, Mendzi, Modzi. Arī Sun Dzi "Kara māksla" zināmā mērā ir literārs darbs, ne tikai karavadoņa rokasgrāmata.
Vislielākā ietekme bija Konfūcija darbiem (skat. konfuciānisms). Viņa darbi, apvienoti ar citiem konfūcistu darbiem, veidoja kanoniskos krājumus "Pieci klasiķi" un "Četras grāmatas". "Piecos klasiķos" ietilpst, piemēram, dzejoļu/dziesmu grāmata "Šidzjin", pareģošanas grāmata "Jidzjin" u.c.
Atsevišķi no konfuciānisma literatūras aplūkojami dzejnieki Ku Juaņs (ap 340.-278.g. p.m.ē.) un Song Ju, kuru darbi bija apvienoti antoloģijā "Čuci".
Haņu dinastijas (206.g. p.mē.—220.g. m.ē.) periods zīmīgs ar Simas Kiaņa "Šidzi" — Ķīnas vēstures grāmatu, kam arī piemīt zināma literāra vērtība. Šajā periodā izveidojās arī divas dzejas tradīcijas — viena no tām sekoja Ku Juaņam (gan formas, gan atmosfēras ziņā, skat. Fu), bet otra balstījās "Šidzjin". Haņu dinastijas laikā tapa arī proza — lielākoties politiska.

Senās Persijas literatūra

Pirms islāma nostiprināšanās Persijā lietoja palavi rakstību. No šī perioda saglabājies visai maz literāru darbu. Saglabājušies dažādi reliģiska satura teksti, piemēram, Avestas (zoroastrisma svēto rakstu) komentāri u.tml. Saglabājušies arī juridiski teksti (likumu kodekss Matigan-i Hazar Datistan). Sasanīdu impērijas laikā tapusi mitoloģiskā "Grāmata par Ardašira Babaga dēla piedzīvojumiem".

Sengrieķu literatūra

Antīkā literatūra aizsākās Senajā Grieķijā, kur 8.gs. (bet, iespējams, arī vēlāk) radušies Homēram piedēvētie eposi "Iliāda" un "Odiseja", nedaudz vēlāk — Hēsioda "Darbi un dienas" un "Teogonija".
Senajā Grieķijā attīstījās arī lirika. Pirmais zināmais sengrieķu liriskais dzejnieks ir Arhilohs, kurš dzīvojis ap 700.g. p.m.ē.; no viņa darbiem saglabājušies tikai nelieli fragmenti. Par ievērojamākajiem sengrieķu dzejniekiem mēdz uzskatīt Sapfo un Pindaru.
Senajā Grieķijā radās teātris un dramaturģija, izveidojās tādas dramaturģijas formas kā traģēdija un komēdija. Izcilākie dramaturgi bija traģēdiju autori Aishils, Sofokls, Eiripīds un komēdiju autori Aristofans, Menandrs. Sengrieķu teātris cēlies no dievam Dionīsam veltītiem rituāliem.
Senajā Grieķijā izveidojās arī vēsturiskā proza, kuras nozīmīgākie autori ir Hērodots, Tukidīds un Ksenofonts. Zināmā mērā par literāriem var dēvēt arī filozofa Platona dialogus.

Romiešu literatūra

Senās Romas literatūra izveidojās, balstoties sengrieķu literatūrā; tādējādi romiešu autori lielā mērā atdarināja grieķu autoru darbus. Tā, piemēram, Vergilija "Eneīda" dažādos aspektos seko Homēra "Iliādas" paraugam, Plauta komēdijas līdzinās Aristofana darbiem, Tacits savos vēsturiskās prozas darbos izmanto Tukidīda metodes, Ovidijs "Pārvērtībās" pievēršas grieķu mītiem u.tml. Taču ir jāatzīst, ka bieži vien romiešu autori ar šiem darbiem sasniedza izcili augstu māksliniecisko līmeni. Īpaši izceļamas, piemēram, ir Senekas traģēdijas.
Prozā īpaši izceļami tādi autori kā Petronijs, Apulejs, arī vēsturiskās un retoriskās prozas autori Jūlijs Cēzars, Cicerons, Tits Līvijs u.c.
Senajā Romā īpaši uzplauka dzeja. Par nozīmīgākajiem dzejniekiem uzskatāmi Ennijs, Lukrēcijs, Katulls, Ovidijs, Horācijs, Vergilijs, Tibulls, Lukāns. Pašu romiešu radīts literatūras žanrs ir satīra, kuru īpaši attīstīja Juvenāls un Marciāls.

Apgaismības laikmeta literatūra

17.gs. Eiropas kultūrā aizsākās Apgaismības laikmets — racionālisma, arī materiālisma un individuālisma nostiprināšanās un attīstīšanās periods. Apgaismības laikmetā īpaši nozīmīga bija franču literatūra — Voltēra, Ruso, Monteskjē un Denī Didro literārarie un filozofiskie darbi. Liberāli un demokrātiski noskaņotie apgaismības laikmeta autori kritiski uzlūkoja laikmeta sabiedrību un politisko iekārtu. Šajā laikā tika attīstītas arī cilvēktiesību un pilsoņa tiesību koncepcijas. Literatūrā lielu nozīmi ieguva sabiedrību kritizējošā satīra (izcils piemērs — Monteskjē "Persiešu vēstules"). Citi nozīmīgi šī laikmeta autori bija Henrijs Fīldings un Daniels Defo Lielbritānijā.

Sentimentālisma literatūra

Apgaismības laikmeta ietvaros 18.gs. Eiropā attīstījās sentimentālisma literatūra. Svarīgākā sentimentālisma literatūras iezīme — tā pretstatā, piemēram, klasicismam, par dominējošo cilvēkā atzīst emocijas, nevis prātu. Atbilstoši Apgaismības laikmeta garam sentimentālisma literatūra lielā mērā bija didaktiska — tā sludināja jūtu pasaules izkopšanu, pilnīgošanu, uzlabošanu. Attiecīgi arī literārajiem varoņiem raksturīgs bieži vien pat sakāpināts un pārspīlēts jūtīgums, jūtu pasaules pārbagātība, ārkārtīgi ciešas emocionālās saiknes ar apkārtējo pasauli. Sentimentālismam raksturīga arī dabas idillizācija (dabas tēli tika izmantoti gan kā spēcīgs emociju rosinātājs, gan arī kā literāro varoņu emociju izteicējs).
Sentimentālisms īpaši attīstījās Lielbritānijā un Francijā. Kā nozīmīgākie sentimentālisma autori jāmin angļi Džeimss Tomsons, Tomass Grejs, Semjuels Ričardsons un īpaši Lorenss Stērns, francūzis Žans Žaks Ruso.

Reālisma literatūra

19.gs. 30. gados Francijā radās reālisma literatūra — virziens, kas postulēja maksimāli patiesu un objektīvu, bet māksliniecisku reālās īstenības attēlojumu literatūrā. Francijā reālisms attīstījās kā reakcija gan pret klasicisma, gan romantisma literatūru, lai gan romantisma un reālisma attīstība Francijā lielā mērā norisinājās paralēli, un tādu autoru kā Stendāls un Viktors Igo saskatāmi gan reālisma, gan romantisma elementi. Citi izcili franču reālisma autori bija Onorē de Balzaks, Gistavs Flobērs, brāļi Gonkūri, Gijs de Mopasāns un citi.
No 19.gs. vidus līdz 19.gs. nogalei reālisms būtībā dominēja visā Eiropas, ASV un Krievijas literatūrā. Paralēli gan attīstījās arī naturālisms, kā arī jaunromantisms, impresionisms, agrīnais modernisms. Nozīmīgākie reālisma autori ārpus Francijas bija krievi Fjodors Dostojevskis (viņa darbos gan saskatāmas arī romantisma un pat zināmas agrīna modernisma iezīmes), Ļevs Tolstojs, Antons Čehovs, angļi Čārlzs Dikenss un Radjards Kiplings, amerikānis Henrijs Džeimss (kam ir arī modernistiski darbi), vācieši Teodors Štorms, Gotfrīds Kellers, Teodors Fontāne.

Naturālisma literatūra

Kā savā ziņā radikāls reālisma novirziens 19.gs. otrajā pusē izveidojās naturālisms. Naturālisma pamatā bija Čārlza Darvina evolūcijas teorija, kā arī Ogista Konta pozitīvisma filozofija un Ipolita Tēna pozitīvismā balstītie literatūrteorētiskie uzskati. Naturālisti uzskatīja, ka cilvēka raksturu, uzvedību vislielākajā mērā nosaka dabas likumi, iedzimtība, laikmets, vide. Naturālismam nereti raksturīga arī negatīvā estētika.
Naturālisma iezīmes rodamas jau brāļu Gonkūru un Gistava Flobēra darbos. Pazīstamākie naturālisti ir francūzis Emīls Zolā, vācietis Arno Holcs, zviedrs Augusts Strindbergs. Naturālisma iezīmes tiek saskatītas arī izcilā norvēģu dramaturga Henrika Ibsena darbos.

Sociālistiskā reālisma literatūra

Pēc Padomju Savienības izveidošanās 1917.g. tās mākslā un literatūrā sākotnēji dominēja modernisms, taču valdošajai varai šāda māksla nebija pieņemama (tā tika dēvēta par "buržuāzisku", "pagrimušu" u.tml.). Ar 1932.g. Staļina izsludinātu dekrētu par Padomju Savienības oficiālo un vienīgo atzīto mākslas un literatūras virzienu tika pasludināts sociālistiskais reālisms (citādas mākslinieciskās izpausmes varēja tikt sodītas pat ar izsūtīšanu uz Sibīriju). Sociālistiskais reālisms palika Padomju Savienības oficiālais virziens mākslā līdz pat tās sabrukumam, taču jau pēc Staļina nāves 1953.g. vērojamas brīvākas mākslinieciskas izpausmes (piemēram, psiholoģiskā reālisma atdzimšana u.tml.).
Sociālistiskā reālisma doktrīna pieprasīja "patiesu", vēsturiskajām reālijām atbilstošu mākslu, tajā pašā laikā vairāk vai mazāk oficiāli pieprasot arī šīs patiesības idealizāciju (Staļins runājis par "dvēseļu inženieriem"). Literatūrā un mākslā bija jāpievēršas proletariātam, cīņai par komunismu, karam u.tml. Valdošais sociālistiskā reālisma patoss bija heroiskais un cildenais. Neoficiāli, bet stingri nebija pieļaujama Padomju Savienībā eksistējošo negatīvo parādību attēlošana — tātad būtībā sociālistiskajam reālismam ar īstenu reālismu sakara bija visai maz. Sociālistiskā reālisma estētikai daudz kopīga ar klasicisma estētiku.
Pazīstamākie sociālistiskā reālisma autori bija krievi Maksims Gorkijs un Mihails Šolohovs. Sociālistiskais reālisms kļuva par oficālo ideoloģiju arī citās sociālistiskajās valstīs, piemēram, Ziemeļkorejā un Ķīnā.