google/wiki40b huggingface dataset:
Arnsberga

Vēsture

Arnsberga pirmo reizi ir minēta 789. gadā kā Abatijas daļa. 11. gadsimta sākumā pilsētas teritorijā uzcēla pili, kuras drupas joprojām ir saglabājušās. Pili iznīcināja 1769. gadā Septiņgadu kara laikā. 1816. gadā pilsēta nonāca Prūsijas varā un kļuva par rajona administratīvo centru.
Pašreizējā pilsēta Arnsberga tika izveidota 1975. gadā, apvienojoties 14 pilsētām un pašvaldībām vienā pilsētā.
Otrā pasaules kara laikā pilsēta ļoti cieta un daudzi iedzīvotāji gāja bojā. 1943. gada 16. maijā pēc britu uzlidojuma, kuras laikā iznīcināja Mohnosas rezervāta dambi, lielāko daļu pilsētas iznīcināja. 1945. gada 19. martā briti saspridzināja pilsētas dzelzceļu, kura laikā bojā gāja vairāki desmiti iedzīvotāju.
Paropsis charybdis

Izplatība

Paropsis charybdis ir Austrālijas lapgraužu suga, kas ir izplatīta kontinenta piekrastes un dienvidaustrumu Austrālijas plato un Tasmānijā.
Ir ievests Jaunzēlandē, kur labi iedzīvojies. Pirmo reizi Jaunzēlandē atrasts 1916. gadā Port Hilsā, Kenterberijā, kur apguva jaunas teritorijas, tādas kā eikalipta plantācijas un meža joslas.
Fennovoima

Īpašnieki

Fennovoima pieder uzņēmumam Voimaosakeyhtiö SF (66 %), kurā apvienojušies Somijas enerģētikas un rūpniecības uzņēmumi,  un Krievijas valsts atomenerģētikas uzņēmuma Rosatom meitas uzņēmumam RAOS Voima Oy (34 %).
Voimaosakeyhtiö SF rūpnieciskie un tirdzniecības partneri ir 15: AGA, Atria, Boliden Harjavalta, Boliden Kokkola, Componenta, Finnfoam, Kesko, Myllyn Paras, Omya, Outokumpu, Ovako Bar, Rautaruukki, Talvivaara, S-ryhmä un Valio.
Sākotnēji Fennovoima dibināja Vācijas E.ON meitas uzņēmums E.ON Kärnkraft Finland AB (34 %) un apvienība Voimaosakeyhtiö SF (66 %).
Sākotnēji Voimaosakeyhtiö SF elektroapgādes uzņēmumi bija 53: Alajärven Sähkö, Esse Elektro-Kraft, Etelä-Savon Energia, Haminan Energia, Haukiputaan Sähköosuuskunta, Herrfors, Hiirikosken Energia, Imatran Seudun Sähkö, Itä-Lapin Energia, Jylhän Sähköosuuskunta, Kemin Energia, Keminmaan Energia, Keravan Energia, Koillis-Satakunnan Sähkö, Kokemäen Sähkö, Kotkan Energia, Kruunupyyn Sähkölaitos, KSS Energia, Kuopion Energia, Kuoreveden Sähkö, Köyliön-Säkylän Sähkö, Lahti Energia, Lammaisten Energia, Lankosken Sähkö, Lehtimäen Sähkö, Leppäkosken Sähkö, Mäntsälän Sähkö, Naantalin Energia, Nurmijärven Sähkö, Oulun Seudun Sähkö, Outokummun Energia, Paneliankosken Voima, Parikkalan Valo, Pietarsaaren Energialaitos, Porvoon Energia, Raahen Energia, Rantakairan Sähkö, Rauman Energia, Rovakairan Tuotanto, Sallila Energia, Seinäjoen Energia, Tammisaaren Energia, Tornion Energia, Turku Energia, Uudenkaarlepyyn Voimalaitos, Vakka-Suomen Voima, Valkeakosken Energia, Vantaan Energia, Vatajankosken Sähkö, Vetelin Sähkölaitos, Vimpelin Voima un Ääneseudun Energia. 
Jyväskylän Energia pārdeva savas Fennovoimassa akcijas Majakka Voima Oy, kuram pieder vēl 8 Fennovoiman īpašnieki.
2012. gadā no Voimaosakeyhtiö SF nolēma izstāties Leppäkosken Sähkö, Lankosken Sähkö, Outokummun Energia, Atria, Omya un S-grupa. Boliden samazināja dalības procentu.
2012. gada oktobrī E.ON paziņoja, ka aiziet no Somijas tirgus. 2013. gada februārī E.ON piederošās 34 % kapitāldaļas tika pārdotas Voimaosakeyhtiö SF, kas kļuva par vienīgo īpašnieku.
2014. gada martā Krievijas valsts atomenerģētikas uzņēmuma Rosatom meitas uzņēmums RAOS Voima Oy nopirka 34 % Fennovoima akciju.

Hanhikivi atomelektrostacija

Uzņēmums plāno uzbūvēt kodolspēkstaciju Hanhikivi 1 Botnijas līča ziemeļdaļā Pihejoki.
2010. gadā Somijas parlaments atbalstīja Fennovoima priekšlikumu būvēt atomelektrostaciju.
Sākotnēji apsvēra iespēju AES būvēt vai nu Francijas Areva ar 1700 MW jaudas EPR tipa kodolreaktoru vai Japānas Toshiba ar (1600 MW ABWR reaktoru). 
2013. gadā par būvētāju tika izvēlēts Krievijas valsts atomenerģētikas uzņēmums Rosatom ar ūdens spiediena reaktora modeli AES-2006 (jauda 1200 MW).
2014. gada 5. decembrī Somijas parlaments nobalsoja par atļauju Fennovoima būvēt AES ar Rosatom' 'dalību.
Pirmā betona ieliešana plānota 2018. gadā.
Kodolspēkstacija tiktu pabeigta 2024. gadā, un tā nodrošinātu ar elektroenerģiju 15 % Somijas vajadzību.
Ernests Štālbergs

Biogrāfija

No 1895. līdz 1902. gadam mācījies Liepājas reālskolā. 1904. gadā pabeidzis Kazaņas Mākslas skolas arhitektūras nodaļu. 1914. gadā beidzis Pēterburgas Mākslas akadēmijas Arhitektūras nodaļu. Bijis rektors un arhitektūras darbnīcas vadītājs Petrogradas Mākslas akadēmijā laikā no 1918. līdz 1922. gadam. Laikā no 1922. līdz 1950. gadam strādājis Latvijas Universitātē, bijis Arhitektūras fakultātes dekāns laikā no 1944. līdz 1946. gadam. No 1924. līdz 1939. gadam vairākkārt devies zinātniskos ārzemju komandējumos.
Laikā no 1946. līdz 1951. gadam vadījis Latvijas Zinātņu akadēmijas Celtniecības un arhitektūras institūtu. No 1945. līdz 1951. gadam vadījis Latvijas Arhitektu savienību. 1950. gadā, pasliktinoties veselības stāvoklim, darbu universitātē pārtraucis.
Viņa ievērojamākie audzēkņi ir arhitekti: Aleksandrs Klinklāvs, Artūrs Reinfelds, Marta Staņa u.c.
Štālbergs ir piedalījies Brīvības pieminekļa izveidē. Pēc viņa projekta uzceltas vairākas ēkas Rīgā, kā arī izbūvēta Latvijas Universitātes Lielā aula.1950. gadā radījis Ļeņina pieminekļa Rīgā arhitektonisko risinājumu.
Apglabāts Raiņa kapos.
Jānis Krūmiņš-Pilāts

Dzīvesgājums

Dzimis 1894. gada 25. septembrī. 1912. gadā iestājās LSDSP, pēc Oktobra revolūcijas bija Iskolata priekšsēdētāja vietnieks un laikraksta " Ziņotājs" redaktors. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas bija pagrīdnieks Vācijas karaspēka okupētajā Latvijā un Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) Centrālkomitejas (CK) Krievijas biroja loceklis 1918. gadā. 1919. gadā darbojās kā Latvijas Komunistiskās partijas CK propagandists.
Pēc Latvijas brīvības cīņu noslēguma J. Krūmiņš bija LKP CK Ārzemju biroja loceklis. 1922. gadā viņu nosūtīja uz Latviju pagrīdes darbā, kur viņš bija LKP CK sekretārs, no 1923. gada pasniedzējs Maskavas Komunistiskajā universitātē, mācījās Sarkanās profesūras institūtā (1927–1929). LKP CK Ārzemju biroja sekretārs (1932-1936), LKP pārstāvis Komunistiskās Internacionāles izpildkomitejā. 1936.-1937. gada uzturējās Kominternes galvenajā sakaru punkta Kopenhāgenā. 1937. gada 22. oktobrī Kominternes aparāta partijas komiteja izskatīja Krūmiņa lietu par sakariem ar Maskavas latviešu izdevniecību «Prometejs». Sēdes protokolā lasāms: Šīs sabiedrības vadībā bija ļaunais tautas ienaidnieks Daniševskis – bijušais priekšsēdētājs, kas tagad atmaskots un arestēts. «Goda» priekšsēdētājs bija briesmīgais nelietis spiegs Rudzutaks. 1937. gada 1. decembrī Krūmiņu arestēja NKVD orgāni, apvainojot pretpadomju darbībā, kas izpaudusies Latvijas spiegu un diversantu ievešanā PSRS. Izmeklēšanas rezultātā viņu "atmaskoja" kā Latvijas Republikas izlūkošanas orgānu rezidentu PSRS.
1938. gada 15. martā J. Krūmiņam piesprieda nāves sodu.
Aleksandrs Korelovs

Biogrāfija

Ļeņingradas šaha skolas audzēknis. 1960. gadu sākumā viens no spēcīgākajiem Ļeņingradas šahistiem. 1961. gada Ļeņingradas šaha čempionātā izcīnījis 6. vietu un kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. 1962. gadā dalījis pirmo vietu sporta biedrības "Trud" šaha čempionāta finālā, kas vienlaicīgi bijis PSRS šaha čempionāta pusfināls. Tajā pašā gadā Erevānā piedalījies PSRS šaha čempionāta finālā, kur dalījis 17.-18. vietu. 1962. gadā kopā ar Borisu Spaski, Viktoru Korčnoju, Marku Taimanovu bijis Ļeņingradas izlases sastāvā, kas uzvarējusi PSRS komandu šaha čempionātā. Bijis arī Latvijas šaha turnīru dalībnieks. Latvijas šaha čempionātos piedalījies divas reizes: 1963. gadā dalījis 6.-9. vietu, bet 1964. gadā ieņēmis 6. vietu. 1964. gadā uzvarējis sporta biedrības "Daugava" atklātajā šaha čempionātā. Kopš 1967. gada strādājis par šaha treneri Ļeņingradas politehniskajā institūtā (tagad - Sanktpēterburgas politehniskā universitāte). Kā konsultants palīdzējis Allai Kušnirai viņas mačos par Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukumu ar Nonu Gaprindašvili. 1965. gadā ar piedalīšanos neklātienes mačā Ļeņingrada - Hamburga sākusies Korelova aizraušanās ar korespondencšahu. Sekmīgi piedalījies Eiropas korespondencšaha čempionātos: VII (1970–74) dalījis 2.-5. vietu, XVIII (1977-82) dalījis 2.-3. vietu, bet XXIII (1981-85) kļuvis par turnīra uzvarētāju. Pēc XIII Pasaules korespondencšaha čempionāta rezultātiem Korelovam tika piešķirts ICCF starptautiskā lielmeistara tituls. 1993. gadā piešķirts Krievijas nopelniem bagātā trenera goda nosaukums.
Baznīca (celtne)

Vēsture

Sākotnēji kristiešu dievkalpojumi notika mājās. Bieži šim nolūkam tika pārbūvēta kāda dzīvojāmās ēkas daļa. Pirmā arheoloģiski identificētā baznīca, kura izveidota dzīvojamajā mājā, ir Duras-Europas baznīca (ap 233.—256. gadu) mūsdienu Sīrijas teritorijā. Plašāka baznīcu celtniecība sākās pēc 313. gada, kad Romas imperators Konstantīns I izdeva Milānas ediktu, kurā impērijas teritorijā tika pasludināta reliģijas brīvību.

Iekārta

Katoļu, pareizticīgo un daļas protestantu (anglikāņu, luterāņu u.c.) baznīcās atrodas altāris. Katoļu baznīcās visbiežāk ir trīs altāri, no kuriem centrālais ir galvenais, pie tam pareizticīgajiem tas ir austrumu pusē, un lūgšanu telpas. Katoļu baznīcās obligāta interjera sastāvdaļa 14 ir Krusta ceļa stacijas jeb pieturvietas un biktskrēsls. Pareizticīgo baznīcās ir redzami ikonostasi. Daļā protestantu baznīcu (kalvinistu, baptistu u.c.) nav altāru, bet tā vietā tiek izmantots komūnijas galds.
2018. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā

2018. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Insbrukā, Austrijā, no 22. līdz 30. septembrim. Tas bija 85. Pasaules čempionāts un trešā reize, kad tas noticis Austrijā.
Čempionāts sastāvēja no 12 sacensībām: grupas un individuālā brauciena vīriešiem, sievietēm, vīriešiem līdz 23 gadu vecumam, jauniešiem un jaunietēm, kā arī komandu brauciena vīriešu un sieviešu profesionālajām komandām.
Sacensību organizēšanu veica daudzdienu sacensību Tour de Suisse rīkotāji. Sacensību distances bija ārkārtīgi prasīgas: 265 kilometrus garajā elites vīriešu sacensībā tika pieveikti ap 5000 augstuma metri. Daudz kāpumu dēļ daļa sprinteru izvēlējās nepiedalīties, jo neredzēja iespēju cīnīties par rezultātu.
Lielais Bukarestes ugunsgrēks

Lielais Bukarestes ugunsgrēks (rumāņu: Focul cel mare) ir lielākais ugunsgrēks, kas noticis Bukarestē, mūsdienu Rumānijā, tolaik Valahijas kņazistes galvaspilsētā. Tas sākās 1847. gada 23. martā un tajā tika iznīcinātas 1850 ēkas, kas bija trešdaļa pilsētas, saskaņā ar prinča Georges Bibesku, teikto "apdzīvotāko un bagātāko Bukarestes daļu".
Ugunsgrēks iznīcināja pilsētas centrālo daļu, komercdarbības centru, kur atradās nelielas, pārblīvētas koka ēkas. Tolaik daudzas no Bukarestes ēkām bija būvētas no koka, kas apvienojumā ar šaurajām ielām padarīja tās ugunsnedrošas. Pēc ugunsgrēka to vietā uzcēla divstāvu mūra ēkas pēc Austrijas parauga, kur apmetās tirgotāji un amatnieki. Ēku pirmajos stāvos atradās veikali un noliktavas, bet otrais stāvs tika izmantots dzīvošanai.
Jānis Peters

Dzīvesgājums

Jānis Peters ir dzimis 1939. gada 30. jūnijā Priekulē. No 1947. līdz 1958. gadam viņš mācījās Liepājas 6. vidusskolā.
Strādāja Liepājas teātrī par skatuves strādnieku un režisora palīgu (1957-1963), Liepājas rajona laikrakstā „Ļeņina Ceļš” (1963-1964), laikrakstā „Cīņa” (1964-1967), žurnālā „Zvaigzne” par prozas nodaļas redaktoru (1967-1972).
Pirmā Petera dzejas publikācija «Kaist pīlādzis sniegā» bija 1961. gadā Liepājas laikrakstā «Komunists». 
Pirmais dzejoļu krājums «Dzirnakmens» izdots 1968. gadā. 1968. gadā viņš tika uzņemts LPSR Rakstnieku savienībā, kur bija valdes sekretārs (1974-1976), dzejas konsultants (1974), pirmais sekretārs (1985-1990). Bijis PSKP biedrs.
Atmodas gados pievērsās sabiedriskajai un politiskajai darbībai un kļuva par vienu no tā laika notikumu laika centrālajām personībām. J. Peters bija viens no Tautas frontes dibinātājiem un līderiem. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas kļuva par diplomātu: bija Latvijas Republikas valdības pilnvarotais pārstāvis Maskavā (1991-1992) un ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks Krievijas Federācijā (1992-1997).
Krišjāņa Valdemāra fonda vadītājs (no 1998. gada), LU Austrumeiropas institūta Sabiedrisko attiecību institūta direktors (no 1999. gada).
2008. gadā saņēma Cicerona balvu nacionālajā politikā par Atmodas laika idejas attīstīšanu.
Alnitaks

Novērojumu vēsture

Alnitaks pazīstams jau kopš senatnes, dažādas tautas to saukušas dažādos vārdos, mēs to pazīstam pēc arābu vārda.
1812. gadā vācu astronoms Georgs Kunovskis (Georg Carl Friedrich Kunowski) atklāja, ka Alnitaks ir dubultzvaigzne. 1998. gadā astronomu grupa Lovela observatorijā konstatēja, ka galvenajai komponentei ir mazāks pavadonis.
Ilgu laiku astronomi domāja, ka attālums līdz Alnitakam ir apmēram 1500 gaismas gadi, tomēr ar Hipparcos palīdzību tika noteikts, ka attālums ir gandrīz 2 reizes mazāks.
Nove Mesto Morāvijā

Vēsture

Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1267. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Ekonomika

Pilsēta atrodas sporta piederumu ražotne Sporten, medicīnas iekārtu ražotne Medin un elektronikas ražotne Racom.

Sports

Pilsēta ir ziemas sporta centrs. Pilsētā ir noticis 2013. gada Pasaules čempionāts biatlonā, tāpat te regulāri notiek Pasaules kausa posmi dažādos ziemas sporta veidos.

Cilvēki

Nove Mesto Morāvijā ir čehu ātrslidotājas Martinas Sāblīkovas (Martina Sáblíková, 1987) dzimtā pilsēta.
Publiska kapitālsabiedrība

Publiska kapitālsabiedrība ir kapitālsabiedrība, kuras akcijas atrodas fondu biržu apgrozībā.
Pašlaik pasaulē lielākā publiskā kapitālsabiedrība ir JPMorgan Chase.
Emocijas

Emocijas (franču: émotion, latīņu: emovere — ‘satraukt’, ‘saviļņot’), arī jūtas, ir cilvēku un dzīvnieku subjektīvas reakcijas uz iekšējo un ārējo kairinātāju iedarbību. Emocijas ir cieši saistītas ar indivīda aktuālajām vajadzībām. To psiholoģiskais pamats — daudzveidīgi iedzimti centrālās nervu sistēmas un psihes pašregulācijas mehānismi, kas vienkāršoti, stereotipiski atspoguļo indivīda attieksmi pret problēmsituācijām. Emocijas ļoti spēcīgi ierosina vai kavē centrālās nervu sistēmas un visa organisma enerģētisko un funkcionālo rezervju mobilizēšanu un izmantošanu indivīda aktuālo vajadzību apmierināšanai.
Emocijām ir liela nozīme cilvēku savstarpējā saskarsmē. Tiek uzskatīts, ka cilvēku domāšana visu laiku svārstās starp loģiku un emocijām. Dažreiz virsroku gūst veselais saprāts, dažreiz cilvēki ļaujas emocijām.

Emocijas un jūtas

Termini ‘emocijas’ un ‘jūtas’ tiek izmantoti, lai runātu, rakstītu, spriestu par cilvēku emocionālo sistēmu. Lai gan šie vārdi ir sinonīmi, tomēr dažreiz tiek izmantots atšķirīgs šo terminu lietojums. Piemēram, psiholoģijā tie tiek uzskatīti par diviem atšķirīgiem jēdzieniem. Psiholoģijā jūtas tiek definētas kā ilgstoši emocionāli procesi, kas nodrošina cilvēka attieksmi pret sevi, citiem un sabiedrību, savukārt emocijas ir cilvēka psihes regulācijas procesi, kas nodrošina rīkoties mērķtiecīgi un norāda uz notikušā subjektīvo nozīmīgumu, saistot izziņu procesus un personības struktūru. Lai gan liela daļa valodnieku uzskata, ka nav nepieciešams atšķirt šos divus terminus vienu no otra, ir arī valodnieki, kas uzskata, ka šie termini ikdienas sarunvalodā nav viens un tas pats.

Emociju pētīšana

Senie filozofi emocijas centās izteikt ar metaforu palīdzību. Viens no lielākajiem ieguldījumiem šajā jomā ir sengrieķu filozofam Aristotelim. Viņš emocijas saistīja ar darbību un indivīda uzskatiem. Savukārt romiešu filozofi Seneka Jaunākais un Hrīsips izveidoja klasisko emociju izziņas teoriju.
Psiholoģijā pastāv dažādas emociju pētīšanas pieejas. Viena no tām ir bioloģiskā pieeja. To sāka attīstīt angļu dabas pētnieks Čārlzs Darvins, un viņš uzskatīja, ka cilvēka emocionālās izpausmes saistība ar dzīvniekiem varētu būt viens no evolūcijas teorijas pierādījumiem.
Vēl pastāv somatiskā pieeja, kurā tiek uzskatīts, ka emocijas ir saistītas ar cilvēka ķermeni. Ķermeņa izmaiņas ir cieši saistītas ar konkrētā brīža emocijām.
Psihoanalīzes pamatlicējs Zigmunds Freids piedāvā psihoterapeitisko pieeju. Tā sastāv no trīs teorijām: emocionālo traumu teorijas, iekšējo konfliktu teorijas un piespiedu atkārtošanās teorijas.
Valteri

Nosaukums

Valteru nosaukums cēlies no Valteres muižas (Waltershof) nosaukuma, kas pirmo reizi rakstos minēta sakarā ar to, ka muižas īpašniece Doroteja Valtere to 1788. gadā pārdeva tirgotājam Kārlim Kristapam Rikmanim.

Vēsture

18. gadsimtā uz Valteriem varēja nokļūt vai nu pa upi vai arī pa Valtera dambi, ko vēlāk pārbūvēja par Dambja ielu. 1912. gadā Valteru muižas mežus un zemi sadalīja 139 gabalos un sāka nomāt apbūvei.
Pēc Pirmā pasaules kara nelielo Valteru sabiedrisko dzīvi organizēja ugunsdzēsēju kopa, kuras depo atradās uz austrumiem no bijušās muižas ēkām. Valteru iedzīvotāji galvenokārt nodarbojās ar dārzkopību, zvejniecību, medniecību un turēja mājdzīvniekus. Ogas, zivis, piens un olas tika tirgotas atpūtniekiem. Šie rajoni bija klusa vieta vasaras mītnes izīrēšanai vidēji turīgiem pilsētniekiem.
21. gadsimta sākumā Valteru izskatu sāk mainīt jaunie zemes īpašnieki ar savrupmāju būvniecību Lielupes malā.
Aritmētikas pamatteorēma

Skaitļu teorijā aritmētikas pamatteorēma apgalvo, ka jebkurš naturāls skaitlis n > 1 ir viennozīmīgi izsakāms kā pirmskaitļu reizinājums formā
 kur  ir pirmskaitļi un  ir pozitīvi veseli skaitļi un m ≥ 1.

Pielietojumi

Ja zināms, kā dotos skaitļus sadalīt pirmreizinātājos, ir ļoti viegli atrast to lielāko kopīgo dalāmo un mazāko kopīgo dalītāju. Zinot dotā skaitļa n sadalījumu pirmreizinātājos, var viegli aprēķināt arī Eilera funkciju , kas ir RSA šifrēšanas algoritma pamatā.

Pierādījums

Pirmais šīs teorēmas pierādījums ir atrodams Eiklīda "Elementu" septītajā grāmatā (apgalvojumi 30 un 32). Taču pirmais no mūsdienu viedokļa pieņemamais pierādījums ir atrodams Karla Frīdriha Gausa darbā "Disquisitiones Arithmeticae", kas izdots 1801. gadā.

Vispārinājumi

Aritmētikas pamatteorēmu var vispārināt dažādām algebriskām struktūram. Piemēram, tā izpildās daudziem gredzeniem. Šādus gredzenus sauc par faktoriālgredzeniem (angliski — unique factorization domain). Aritmētikas pamatteorēma triviāli izpildās jebkurā laukā.
Halmaheras epolethaizivs

Izskats un īpašības

Halmaheras epolethaizivs ir neliela, slaida haizivs ar ļoti garu asti un cilindrisku ķermeni. Maksimālais reģistrētais haizivs garums ir gandrīz 70 cm. Ārēji Halmaheras epolethaizivij vislīdzīgākā ir Čenderavasihas epolethaizivs (Hemiscyllium galei), kas dzīvo pie Rietumpapua krastiem. Tomēr abām sugām ir izteikti atšķirīgs dekoratīvā punktojuma raksturs. Halmaheras epolethaizivs ir gaiši brūnā krāsā un tās ķermeni klāj vairākas tumši brūnu un baltu punktu grupas, kas izkārtotas platu gredzenu veidā. Dzīvo līdz 10 m dziļumam, pārvietojoties pa jūras gultni ar krūšu un vēdera spuru palīdzību.
Glenns Hols

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Hols sāka 1951.—52. gada sezonā, kuru aizvadīja Amerikas hokeja līgas vienībā Indianapolisas "Capitals". Jau tobrīd Hols bija Detroitas "Red Wings" sistēmā, 1952.—53. gada sezonā aizvadot arī sešas spēles tās sastāvā. 1954.—55. gada sezonā "Red Wings" rindās Hols laukumā devās divās spēlēs, pārējo laiku šajās trīs sezonās aizvadot Rietumu hokeja līgas vienībā Edmontonas "Flyers".
1955.—56. gada sezonā, kad uz Bostonas "Bruins" bija pārcēlies Terijs Savčuks, Hols kļuva par komandas pamatvārtsargu, sezonas beigās kā līgas labākais debitants izcīnot arī Kaldera balvu. Pēc 1956.—57. gada sezonas Hols tika aizmainīts uz Čikāgas "Black Hawks" vienību.
1961. gadā Hols kopā ar "Black Hawks" izcīnīja Stenlija kausu. 1963. un 1967. gadā kā līgas labākais vārtsargs ieguva Vezinas balvu. "Black Hawks" rindās Hols astoņu sezonu garumā aizvadīja 502 pilnas spēles pēc kārtas, kas vēl joprojām ir NHL rekords starp vārtsargiem. Hala pēc kārtas aizvadīto spēļu sērija pārtrūka 1962. gada 8. novembrī.
1967. gada vasarā Hols pievienojās jaunizveidotās komandas Sentluisas "Blues" rindām. Nākamajās trīs sezonās Hals kopā ar "Blues" sasniedza Stenlija kausa finālu, visas trīs reizes gan ar 0—4 piekāpjoties Monreālas "Canadiens". 1968. gadā kā izslēgšanas kārtas vērtīgākais spēlētājs Hols ieguva Kona Smita balvu. Pēc 1968.—69. gada sezonas beigām Hols trešo reizi saņēma Vezinas balvu un paziņoja par profesionālās karjeras beigām, taču nākamajā sezonā tomēr aizvadīja 18 spēles "Blues" sastāvā. Karjeru Hols beidz pēc 1970.—71. gada sezonas.
Lofelta muiža

Lofelta muiža, arī Lofelda muiža (vācu: Lohfeldshof) bija muiža tagadējās rūpnīcas "Lignums" teritorijā Bolderājas apkaimē.

Vēsture

1586. gadā Kurzemes hercogs Gothards Ketlers zemi Daugavas kreisajā krastā izlēņoja Zahārijam Stopijam. Zviedru Vidzemes laikā 1621. gadā Daugavgrīvas draudzes novadā esošo muižu viņa mantinieki par 400 dālderiem ieķīlāja Karstenam Melleram, kas to pārķīlāja Pēterim Antonam Lofeldam, tā īpašums ieguva Lofelda muižas vārdu. 1780. gadā muižas zemes pievienoja Bolderājas muižai (Aahacken).
Muižas ēkas līdz mūsdienām nav saglabājušās, jo 18. gadsimtā to esot aprakusi ceļojošā kāpa.
Līdz 1920. gada zemes reformai muiža piederēja Pēterburgas ierēdnim un diplomātam Kārlim fon Bukshēvdenam. 1924. gadā agrākās Lofelta muižas teritoriju iekļāva Rīgas pilsētas administratīvajās robežās.
Eiropas ūdele

Izskats

Eiropas ūdele ir neliels plēsējs ar šauru purnu, izstieptu, pagarinātu ķermeni. Tēviņu ķermeņa garums ir 38—44 cm, mātītes 28—40 cm, ūdelēm ir samērā īsu un reti apmatota aste. Masa 0,5—1,0 kg. 
Apmatojums īss un biezs. Kājas īsas un to pirkstus Eiropas ūdelei savieno labi saskatāma peldplēve. Pēdu spilventiņi gandrīz kaili, nagi samērā gari. Apmatojums visumā vienveidīgs — rūsganbrūns vai tumši brūns. Pavēdere ir nedaudz gaišāka. Eiropas ūdelei zods, augšlūpa un apakšlūpa veido baltu plankumu, turpretī Amerikas ūdelei balta tikai apakšlūpa. Dažkārt Eiropas ūdelei pakaklē un uz krūtīm ir neliels balts plankums, Amerikas ūdelei pakaklē un uz krūtīm sīki balti punkti. Tomēr šīs pazīmes stipri variē, un ne vienmēr pēc tām var noteikt piederību pie konkrētas sugas.

Uzvedība un barība

Eiropas ūdeles dzīvesvietas ir aizaugušu upīšu piekrastes mežainos apvidos, kā arī ar niedrāju un krūmiem aizaugušu ezeru piekrastes, vecupes un upju attekas. Eiropas ūdele mājo alās, kuras vienmēr tiek ierīkotas ūdenstilpju tuvumā.
Atkarībā no apstākļiem ūdele vai nu rok alas pati, vai arī izmanto jau esošās, citu dzīvnieku alas un dažādas spraugas vai iedobumus piekrastē, koku dobumus. Dažkārt midzenis tiek ierīkots pat uz kāda grīšļu ciņa, blīvā niedru sagāzumā vai citā apslēptā vietā.
Eiropas ūdele ir aktīva dažādās diennakts stundās, tomēr galvenokārt krēslā un naktī. Tā lieliski peld un nirst, ūdeles barībā ietilpst, gan peļveidīgie grauzēji (galvenokārt ūdensžurkas), gan zivis, vēži, vardes, gliemji, ūdensputni un to mazuļi.

Reprodukcija

Pārošanās laikā no februāra līdz aprīlim tēviņi klaiņo apkārt, un to starpā notiek riesta cīņas. Grūsnība ilgst 35—46 dienas. Gadā ūdelēm ir viens metiens, metienā parasti ir 4—5 mazuļi, patstāvību mazuļi iegūst 2—3 mēnešu vecumā, tad ģimenes saites sairst un katrs dzīvnieks aizņem savu teritoriju. Teritorijas šauras joslas veidā stiepjas gar ūdenstilpēm. To garums var būt no dažiem simtiem metru līdz pat 2 km.

Eiropas ūdeles izzušanas iemesli

Faktori, kas noveduši Eiropas ūdeles populāciju līdz gandrīz pilnīgai izzušanai ir visai dažādi. Skaits samazinājies un suga lielākajā areāla daļā izzudusi saistībā ar dzīvesvietu biotopu degradāciju un iznīcināšanu samērā plašā teritorijā, kurā veikti meliorācijas darbi vai kura pakļauta intensīvai saimnieciskai izmantošanai. Dažviet negatīva nozīme bijusi ūdenstilpju piesārņošanai, iepriekšējos gadsimtos nozīmīgs skaita samazināšanās cēlonis ir bijušas medības. Daļā Eiropas šo cēloņu dēļ suga bija izzudusi jau pirms Amerikas ūdeles invāzijas, piemēram, Vācijā tā nav sastopama jau kopš 1925. gada.
Svarīgākā problēma Eiropas ūdeles izzušanā lielākajā daļā Eiropas tomēr ir no zvēraudzētavām aizbēgušās vai apzināti introducētās Amerikas ūdeles. Starp abām sugām valda konkurence, jo tās izmanto vienu un to pašu ekoloģisko nišu. Savstarpējā konkurence beidzas ar Eiropas ūdeles bojāeju, jo ienācēju suga ir plēsīgāka un spēcīgāka, Amerikas ūdeles ieviešanās un savairošanās ir galvenais aborigēnās sugas skaita samazināšanās cēlonis.