google/wiki40b huggingface dataset:
Augusts Muižulis

Dzīves gājums

Dzimis 1893. gada 17. jūlijā Slokas pagasta Lapmežciema "Tuteņos" Jēkaba Muižuļa un viņa sievas Līzes (dzimušas Kalpiņas) ģimenē. Mācījās Slokas pilsētas skolā un mērnieku kursos, pēc kuru beigšanas strādāja par mērnieka palīgu Voroņežas zemes ierīcības komisijā.
Pirmā pasaules kara laikā 1914. gada novembrī iesaukts Krievijas impērijas armijā un nosūtīts uz 3. Kijevas praporščiku skolu. Piedalījās kaujās 7. Bauskas latviešu strēlnieku bataljona sastāvā. Kaujā pie Ķekavas 1916. gada 3. jūlijā viņu ievainoja, bet septembrī viņš atgriezās ierindā kā rotas komandieris. Ziemassvētku kaujās 1917. gada janvārī pie Ložmetējkalna kontuzēts. 1917. gada augustā paaugstināts par štabskapitānu un nozīmēts par Rezerves latviešu strēlnieku pulka rotas komandieri.
Latvijas brīvības cīņu laikā cīnījās Padomju Latvijas armijā, tad 1919. gada 13. jūnijā iestājās Latvijas Bruņoto spēkos, no 20. jūnija bataljona komandieris. Ziemeļlatvijas brigādes sastāvā piedalījās Cēsu kaujās pret Baltijas landesvēru. Par varonību kaujās pie Līvāniem 1919. gada 1. septembrī paaugstināts par pulkvedi-leitnantu.
Bermontiādes laikā 1919. gada 9. oktobrī kaujā pie Torņakalna sedza Latvijas armijas atkāpšanos pāri Daugavas tiltiem un ieņēma pozīcijas Daugavas labajā krastā. Pēc Latgales atbrīvošanas un pamiera noslēgšanas viņu 1920. gadā iecēla par Cēsu apriņķa un pilsētas, vēlāk par Jēkabpils apriņķa komandantu, 1922. gadā par Rīgas kara apriņķa priekšnieka palīgu.
1924. gadā viņš pabeidza vecāko virsnieku kursus un 1929. gada septembrī tika iecelts par 2. Vidzemes divīzijas štāba administratīvās nodaļas adjutantu, 1930. gados par Aizputes-Kuldīgas kara apriņķa priekšnieku. 1939. gadā viņš bija Brāļu kapu komitejas Tukuma nodaļas priekšnieks.
Pēc Latvijas okupācijas un inkorporācijas PSRS sastāvā 1940. gadā atlaists no amata, strādāja par Slokas zvejnieku sabiedrības kasieri. Pēc PSRS—Vācijas kara sākuma apcietināts un pēc Latvijas PSR Valsts Drošības Tautas komisāra Simona Šustina 1941. gada 26. jūnija rīkojuma 29. jūnijā nošauts Rīgas Centrālcietuma pagalmā.
Apbedīts Rīgas Meža kapos, kas kļuva pazīstami kā Baltie krusti.
Valmieras maratons

Valmieras maratons ir ikgadējs maratons, kas notiek Valmierā, Latvijā. Tas pirmoreiz tika rīkots 1983. gadā. Kopš 2011. gada Valmieras maratons ir viens no skriešanas seriāla «Skrien Latvija» posmiem. Sacīkstēs tiek organizēts arī pusmaratons (21,0975 km), kā arī citi skrējieni (2015. gadā — 12,4 km un 6,2 km distancē).
Alise Tonini

Biogrāfija

Bijusi Itālijas pilsone, bet 1930. gados dzīvojusi Francijā. Trīs reizes pēc kārtas uzvarējusi Francijas sieviešu šaha čmepionātā (1932, 1933, 1934), bet, tā kā Tonini nebija Francijas pilsonības, par oficiālo čempioni vienmēr pasludināta kāda no vietējām šahistēm. 1933. gadā Folkestonā piedalījusies Pasaules čempionāta šahā sievietēm, kurā ieņēmusi 5. vietu (čempionātā uzvarēja Vera Menčika). 1934. gadā piedalījusies šaha turnīrā Milānā, kurā uzvarējis Itālijas šaha meistars Mario Napolitano. Par Tonini tālāko likteni trūkst informācijas.
Neoliberālisms

Neoliberālisms ir politiska ideoloģija, kas atbalsta ekonomisko liberālismu, brīvo tirdzniecību, tirgus deregulāciju un privatizāciju. Neoliberālisms radās 1930. gados, taču plaši izplatīts kļuva 1980. gados, kad šādu politiku aktīvi piekopa Amerikas Savienoto Valstu prezidents Ronalds Reigans un Apvienotās Karalistes premjerministre Mārgarita Tečere.
Ekonomists Breds Delongs neoliberālismu, citkārt dēvētu par tečerismu vai reiganekonomiku, skaidro kā disciplīnu, kas atbalsta brīvo tirgu, minimālu valsts iejaukšanos ekonomiskajās attiecībās, kā arī īpašuma tiesības. Breds Delongs norāda uz diviem neoliberālisma pamatprincipiem, kas ir: ciešs ekonomiskais kontakts starp kapitālistiskajām (jeb attīstītajām) valstīm un jaunattīstības valstīm, kas ir labākais veids, kā paātrināt tehnoloģiju pārvietošanos. Tas ir galvenais priekšnoteikums, lai nabadzīgās valstis kļūtu pārtikušas; valstu valdībām kopumā trūkst spējas pārvaldīt lielus rūpnieciskus vai komerciālus uzņēmumus, tāpēc valsts pārvalde jāsamazina un tai jāpilda tikai paši būtiskākie uzdevumi — ienākumu pārdale, tiesību sistēmas pārvalde, sabiedrisko labumu nodrošināšana u. c. Pārējiem sektoriem jābūt privatizētiem.

Kritika

Deivids Hārvijs (David Harvey), kas pazīstams ar marksisma metožu atdzīvināšanu globālā kapitālisma kritikā, neoliberālismu skaidro kā šķiru veidojošu projektu, kas tikai maskējas aiz retorikas par individuālo brīvību, personīgo atbildību, brīvo tirgu un privatizāciju. Šim tā dēvētajam projektam pēc Deivida Hārvija domām ir veiksmīgi izdevies atjaunot un nostiprināt sabiedrības šķiras. Deivids Hārvijs neredz, kādu labumu darbinieku šķira būtu guvusi no neoliberālisma, un viņaprāt, darbinieku stāvoklis īpaši pasliktinājies pēdējos 7, 8 gados, taču nav novērota būtiska sabiedrības protesta rīcība.
Deivids Hārvijs kā vienu no spilgtākajām neoliberālisma pamatnostādnēm min 70. gados Ņujorkas krīzes laikā izstrādāto, un vēlāk kā starptautiski pirmo reizi Meksikas krīzes laikā 1982. gadā pielietoto principu, ka valstij par jebkādu cenu jāaizstāv finanšu institūcijas. Lai Meksikas krīzes laikā paglābtu Ņujorkas investīciju bankas, Starptautiskais valūtas fonds (SVF) un ASV Valsts kase apvienojās galvojumam Meksikai. Šo rīcību Deivids Hārvijs dēvē par banku glābšanu un cilvēku iznīcināšanu, ar ko SVF nodarbojas aizvien, 2007.—2010. gada finanšu krīzi ieskaitot.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Zambijā

Sarakstā apkopotas tās vietas Zambijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Zambijas ir iekļauta 1 vieta (dabas objekts), savukārt 7 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā.
Aloja (stacija)

Vēsture

Alojas stacija atklāta 1936. gada 15. novembrī, bet tagadējā stacijas ēka uzbūvēta 1956. gadā. Stacijas ēkā bija dienesta telpas un biļešu kase, bet otrajā stāvā — atpūtas telpas lokomotīvju brigādēm, kasieriem un konduktoriem. Mūsdienās augšstāvā ir dzīvokļi, bet apakšstāvs netiek izmantots.
Quake

Spēlēšana

Vienspēlētāja režīmā spēlētājam jāmeklē izeju, cīnoties ar daudziem monstriem. Parasti ir pogas, kuras jānospiež, vai atslēgas, ar kurām atvērt durvis pirms izejas sasniegšanas.
Quake vienspēlētāja kampaņa ir organizēta četrās atsevišķās epizodēs, kurā katrā ir aptuveni astoņi līmeņi (katrā ir arī slepens līmenis). Kad priekšmeti tiek savākti, tie tiek pārnesti uz nākamo līmeni. Ja spēlētājs nomirst, viņam ir jāsāk līmenis no sākuma. Tomēr spēli var saglabāt jebkurā laikā.

Stāsts

Spēlētājs kļūst par nenosauktu varoni, ko iesūtīja portālā, lai apturētu pretinieku ar kodēto nosaukumu Quake. Pirms tam valdība eksperimentēja ar teleportācijas tehnoloģijām, un ienaidnieks darīja to pašu. Abas sistēmas savienojās, un ienaidnieks to izmantoja, lai sūtītu pret cilvēkiem nāves vienības, lai pārbaudītu cilvēku kaujas spējas. Vienīgais šo notikumu pārdzīvojušais varonis ir spēlētājs, kuram ir jācīnās tālāk, sākot pirmo no četrām epizodēm, kas sākas no cilvēka pārvaldītas, taču ienaidnieka ielenktas militārās bāzes. Vēlāk spēle norisinās arī citās dimensijās.
Miestiņš

Miestiņš ir no dažādās attiecībās sajauktiem cukura avotiem (iesala, medus un/vai ogu sulas) raudzēts dzēriens, kas papildināts ar augu piedevām. Etnoloģe un vēsturniece Linda Dumpe uzskata, ka miestiņa attiecināšana uz medu vai ar medu saldinātu alu nav pamatota, jo tautasdziesmās miestiņš minēts līdzās medum un alum, bet ar medu saldinātam alum agrākajās vārdnīcās jau ir apzīmējumi „medus alus” un „medalus”.

Nosaukums

Latviešu valodnieks Konstantīns Karulis uzskata, ka vārds „miestiņš” varētu būt cēlies no iespējamā darbības vārda „miest” (ar nozīmi „jaukt, maisīt” jeb „ar medu samaisītais dzēriens”; salīdzinot ar lietuviešu: miešti). Rakstiskos avotos vārds „miestiņš” pirmoreiz atrodams 1685. gadā izdotajā Jāņa Langija latviešu-vācu vārdnīcā kā latviskā atbilsme vārdam Honigbier (latviešu: medus alus). Pēc tā Dumpe secina, ka 17. gadsimtā par miestiņu jau varētu būt saukts alus, kam saldināšanai piejaukts medus, bet vēlāk nosaukums pārnests uz saldu alu kā tādu, jo 1789. gadā izdotajā Gotharda Frīdriha Stendera „Latviešu valodas vārdnīcā” miestiņš skaidrots kā „salds tirgus alus, medus alus”, bet 1872. gadā izdotajā Kārļa Kristiāna Ulmaņa „Latviešu vārdnīcā” jau kā tikai „salds alus”. Savukārt mūsdienās vārda nozīme ir vēl vairāk izplūdusi un par miestiņu sauc vienkārši kvalitatīvu mājas alu.
Pekina

Vēsture

Apmetnes Pekinas teritorijā bija jau 1. gadsimtā p. m. ē. Karojošo valstu periodā Pekinā bija Janas galvaspilsēta Dži (Ji), tomēr VI gadsimtā tā tika pamesta.
12. gadsimtā Pekinas teritorijā atradās viena no kitanu Liao dinastijas valsts galvaspilsētām. 1125. gadā pilsētu iekaroja jurčenu Dzjiņ dinastija un izveidoja šeit savu galvaspilsētu, bet 1215. gadā to pilnībā nopostīja mongoļi. 1264. gadā Mongoļu impērijas kagans Hubilajs šeit izveidoja savu galvaspilsētu — Dadu, kura bija mūsdienu Pekinas priekštece.
1403. gadā trešais Minu imperators Jongls (Yongle) pārcēla Minu impērijas galvaspilsētu no Nankinas uz Pekinu. Drīz pēc tam (1406—1420) tika uzcelta Aizliegtā pilsēta — Ķīnas imperatoru rezidence.
Kad mandžūri 1616. gadā gāza Minu dinastiju un nodibinājās Cinu dinastija, par Ķīnas galvaspilsētu saglabājās Pekina.
1911. gadā Ķīnā notika Siņhajas revolūcija un tika nodibināta republika. 1928. gadā Gomindāna valdība par Ķīnas galvaspilsētu pasludināja Nankinu, bet Pekinu pārsauca no Beijing (Ziemeļu galvaspilsēta) uz Beiping (Ziemeļu miers). Ķīnas-Japānas kara laikā 1937. gada 29.jūlijā Pekinu ieņēma Japānas karaspēks. Pilsētu atkal pārsauca par Ziemeļu galvaspilsētu, un šeit atradās Ziemeļķīnas japāņu marionešu valdība. Pēc Japānas kapitulācijas 2.pasaules karā pilsētu atkal pārsauca par Ziemeļu mieru.
Ķīnas Pilsoņu kara laikā 1949. gada 31. janvārī pilsētu ieņēma komunistu karaspēks, un 1. oktobrī Mao Dzeduns Tjaņaņmeņa vārtos deklarēja Ķīnas Tautas republiku. Dažas dienas vēlāk Pekina atkal ieguva savu nosaukumu — Ziemeļu galvaspilsēta.
1989. gadā no 14. aprīļa līdz 4. jūlijam Tiaņaņmeņa laukumā notika protesti, kuros pieprasīja Ķīnas politiskās dzīves liberalizāciju. Protesti tika vardarbīgi apspiesti un bojā gāja vismaz 400 protestētāju.
Jānis Zvaigzne

Dzīvesgājums

1911. gadā brīvprātīgi iestājās Krievijas armijā, dienēja 101. Permas kājnieku pulkā Grodņā. Pirmā pasaules kara laikā piedalījies kaujās Austrumprūsijā. 1916. gada 20. janvārī pārcelts uz 8. Valmieras latviešu strēlnieku bataljonu, vēlāko pulku, kur kļuva par rotas komandieri. Trīsreiz ievainots. Sevišķi izcēlās Ziemassvētku kaujās pie Ložmetējkalna 1916. gada 23. decembrī, par ko 1921. gadā viņam tika piešķirts Lāčplēša kara ordenis.
Pēc Oktobra revolūcijas pieslējies baltajiem. Karoja Deņikina armijā. 1920. gada martā saslima ar tīfu un Novorosijskā boļševiku sagūstīts, tomēr Zvaigznem izdevās notēlot civilpersonu. Vēlāk atgriezās Latvijā. 
1920. gada 30. oktobrī iestājās Latvijas armijā. Ieskaitīts Latviešu strēlnieku pulkā, kas vēlāk pievienots 10. Aizputes kājnieku pulkam. 1933. gadā Zvaigzni paaugstināja par pulkvežleitnantu. Sākoties PSRS okupācijai, 1940. gada oktobrī atvaļināts no dienesta. 
1944. gada 19. februārī mobilizēts vācu armijā, dibināja un komandēja 5. Latviešu SS-robežapsardzības pulku, kas piedalījās kaujās pie Daugavpils. Pēc tam Soda celtniecības bataljona "Zvaigzne" komandieris. 
1945. gada 9. maijā krita Sarkanās armijas gūstā. Atradās karagūstekņu nometnē Harkovā. 1948. gada 9. jūlijā nometnē tika apcietināts, vēlāk notiesāts uz 25 gadiem. Miris 1954. gada 5. aprīlī nometnē Krievijas ziemeļos.
Trafarets

Uz ielas

Trafaretus izmanto stensils zīmējuma formu piešķiršanai vai ātrai attēla dublēšanai vairākas reizes.
Trafareti-stensili (angļu: stencil art) pārsvarā sevī ietver kādu jēgu, piemēram "Pilsoņi! Apšaudes gadījumā, šī ielas puse ir īpaši bīstama.", tātad liek aizdomāties, bet grafiti lielākoties vienkārši priecē ar izskatu.
Lielākoties, šādus trafaretus izgriež ar skalpeli no papīra vai kartona un uzkrāso ar aerosola krāsas baloniņu palīdzību.

Korporatīvi

Rūpniecībā un bruņotajos spēkos izmanto liela izmēra trafaretus. Tos izmanto ātrai lielu atzīmju, marķējumu un numerācijas uzkrāsošanai. Trafaretam uzkrāso krāsu ar krāsotāja rullīti 2—3 reizes vai arī to dara automatizēta sistēma.
Rasēšanā metāliskie vai plastmasas trafareti atvieglo uzrakstu un standarta ģeometrisko figūru rasēšanu.

Mājās

Trafaretus izmanto dzīvojamo platību izrotāšanai. Trafareti ir arī bērnu rotaļlietas.
Vācijas kanclers

Vācijas kanclers ir valdības galvas tituls Vācijā (vācu: Kanzler). Vācijas politikā šis amats ir līdzvērtīgs ministru prezidentam citās valstīs, taču parasti tiek izmantots vāciskais tituls, lai novērstu pārpratumu terminu lietošanā (Vācijā par ministru prezidentiem — Ministerpräsidente — tiek saukti federatīvo zemju vadītāji). 
Vācijas impērijas un Veimāras republikas laikā no 1871. gada līdz 1945. gadam tika lietots apzīmējums reihskanclers, no 1934. gada "Vācu tautas fīrers un reihskanclers" (Führer und Reichskanzler des deutschen Volkes).
Pēc 1945. gada lieto nosaukumu bundeskanclers. Pašreizējā Vācijas Federatīvās republikas bundeskanclere kopš 2005. gada ir Angela Merkele.
Aina Karlsone

Biogrāfija

Aina Karlsone, pilnā vārdā Aina Ausma Karlsone (Zībiņa) dzimusi kā trešais bērns  Kraukļu pagasta „Dzirnupēs”  Zībiņu ģimenē 1935. gada 13. novembrī. Mākslas izglītību ieguvusi, 1955.gadā absolvējot Jaņa Rozentāla mākslas vidusskolu, bet vēlāk studijas turpināja  Valsts Mākslas akadēmijā, kurā studēja glezniecības nodaļā pie tādiem izciliem gleznotājiem kā Eduarda Kalniņa, Ugas Skulmes un  grafiķa Pētera Upīša, pie kura apguva linogriezumu un oforta tehniku. Studijas pabeidza 1960. gadā. Pēc akadēmijas beigšanas no 1961. gada dzīvojusi  Jēkabpilī, kur sākumā strādājusi Jēkabpils novadpētniecības un mākslas muzejā, bet no 1976. gada strādājusi Jēkabpils Lauktehnikā kā māksliniece noformētāja, darbā pavadot 14 gadus.  1984. gadā māksliniecei tika piešķirts Tautas daiļamata meistares Goda nosaukums, bet 1994. gadā viņa saņēmusi Latvijas Amatniecības kameras meistares diplomu. Mūža pēdējos 17 gadus aktīvi darbojusies Jēkabpils Svētā Miķeļa draudzē, kur 14 gadus bijusi rakstvede, bet trīs pēdējos arhivāre un hroniste. Par daudzpusīgu un radošu devumu Jēkabpils kultūras dzīvē 2006. gadā māksliniecei tika piešķirts Jēkabpils Goda pilsones nosaukums.  Mirusi  Jēkabpilī, 2012. gada 17. decembrī, apbedīta Jēkabpils pilsētas kapsētā 20. decembrī.

Mākslinieciskā darbība

Izcila ekslibru meistare, izveidojusi aptuveni 3100 grāmatzīmes. Strādājusi galvenokārt grafikas tehnikās. 1967. gadā norisinājās viņas pirmā personālizstāde Jēkabpilī, vēlāk arī citās pilsētās. No 1985. gada notikušas daudzas Ainas Karlsones izstādes kā Latvijā, tā ārzemēs. No tām 35 bija starptautiskās ekslibru izstādes, kurās māksliniece guvusi augstu sava darba novērtējumu. Darbojusies arī grāmatu grafikā, kopumā izdotas astoņas grāmatas ar grafiķes darbiem. Mākslas darbus veidojusi arī kalendāriem un citiem periodiskajiem izdevumiem.

Izdotās grāmatas

Dzīves laikā māksliniece izdevusi četras grāmatas- „Klūdziņu un sloksnīšu pinumi” (1992), „Mašīnizšūšana” (2000), „Grāmatzīmes Jēkabpils novadam” (2004) un „Īpašuma, cieņas un pateicības zīme- Ex libris” (2005).
Ingvars Tālbraucējs

Ingvars Tālbraucējs (sennorvēģu: Yngvarr víðförli) ir vikingu Ingvara sāgā  (Yngvars saga víðförla) apdziedāts 11. gadsimta jūrasbraucējs, kas cita starpā devies sirojumā uz Zemgales valsti.

Vēsture

Vikingu sāgā par Ingvaru Tālbraucēju par aptuveni 1020. gada notikumiem minēts, ka zemgaļu ķēniņš (kong) maksājis meslus zviedru karalim Ūlofam (Olof Skötkonung, ap 980—1022).
Miranda (pavadonis)

Atklāšana un nosaukums

Mirandu atklāja 1948. gada 16. februārī astronoms Džerards Koipers (Gerard Kuiper) Makdonalda observatorijā ar 82 collu teleskopu Viņš arī piedāvāja to nosaukt par Mirandu. Miranda ir tēls Viljama Šekspīra traģikomēdijā „Vētra”.

Orbīta un fizikālie parametri

Miranda ir pats mazākais no pieciem lielajiem Urāna pavadoņiem. Tas apriņķo Urānu vidēji 129 780 km attālumā no planētas. Līdz šim to tuvumā pētījusi tikai starpplanētu zonde „Voyager 2”, kura pētīja Urāna sistēmu 1986. gada janvārī. "Voyager 2" Mirandai pielidoja tuvāk kā pārējiem Urāna pavadoņiem, tāpēc arī ieguva detalizētākus pavadoņa attēlus, lai gan izdevās nofotografēt tikai Mirandas dienvidu puslodi. Tiek uzskatīts, ka Mirandas virsmu klāj ūdens ledus ar silikātu, karbonātu un ogļūdeņražu piejaukumu. Pavadoņa virsma ir ļoti neviendabīga, tas izskatās kā salipināts no vairākiem gabaliem. Atsevišķiem apgabaliem ir krāteraina (veca) virsma, bet turpat blakus ir apgabali ar sedimentācijas slāņu pēdām. Tos atdala milzīgas, līdz 20 km dziļas plaisas un kanjoni. Uz Mirandas nofotografētās virsmas redzami trīs ovāli gredzenveida apgabali (200 – 300 km diametrā), kuri krasi izdalās uz pārējā fona. Tie ir mazāk krāteraini, klāti ar kalnu grēdām un ielejām, no pārējās virsmas tos atdala izteiktas robežas dziļu kanjonu veidā. 
Pašreiz nav precīzi zināms, kā lai izskaidro Mirandas virsmas dīvaino struktūru. Pastāv vairākas hipotēzes: viena no tām balstās uz pieņēmumu, ka Miranda senatnē sadūrusies ar kādu pietiekoši lielu kosmisko objektu, lai izjuktu gabalos, kuri vēlāk atkal apvienojušies gravitācijas iespaidā, cita virsmas neviendabīgumu skaidro ar lielu meteorītu triecienu, kā rezultātā trieciena vietās daļēji izkusis zem virskārtas esošais ledus, vēlāk atkal sasalstot.
Sisinātājķauķi

Latvijā

Latvijā sastopamas 4 sisinātājķauķu ģints sugas: kārklu ķauķis (Locustella naevia), lāsainais ķauķis (Locustella lanceolata), Seivi ķauķis (Locustella luscinioides) un upes ķauķis (Locustella fluviatilis). No tām Latvijā samērā parasti un izplatīti ligzdotāji ir trīs sugas, bet lāsainais ķauķis novērots tikai vienu reizi.

Kopīgās īpašības

Sisinātājķauķu ģints putni ir nelieli, bet ar noapaļotu asti un garām zemastes spalvām. Apspalvojums neuzkrītošs, pelēkbrūns vai brūns. Daļai sugu ir tumšas svītras vai raibumi uz spārniem, muguras un sāniem, bet daļa sugu ir bez raibumiem.
Galvenokārt uzturas atklātos zālājos, krūmājos vai purvos. Barojas ar kukaiņiem. Sugas, kas ligzdo mērenās joslas reģionos, ir izteikti gājputni. Sisinātājķauķi ir ļoti uzmanīgi, kā arī to apspalvojums ir īpaši maskējošs, tādēļ tos ir ļoti grūti pamanīt un novērot dabā. Par to klātbūtni visbiežāk liecina tikai to dziedāšana, kas atgādina kukaiņa sisināšanu.
Edmunds Ziemelis

Dzīvesgājums

Edmunds Ziemelis ir dzimis 1880. gada 7. novembrī Bauskā. Beidza Rīgas Politehniskā institūta Inženierzinātņu fakultāti. Bija Latvijas Universitātes docents, vēlāk profesors, dziļbūvju katedras vadītājs. Bija latviešu studentu korporācijas Patria biedrs. Latvijas Republikas izglītības ministrs 25.12.1925.— 18.12.1926. un 01.12.1928.— 07.12.1931. Profesiju kameras priekšnieks. Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā tika deportēts uz PSRS. Atgriezās Latvijā, miris 1970. gada 28. jūnijā Rīgā.

Darbība izglītības ministra postenī

Edmunds Ziemelis 1926. gada 2. novembrī parakstīja uz 1924. gada likuma par Krišjāņa Barona prēmijām pamata izdotos noteikumus par šīs prēmijas piešķiršanu. Tajos bija nosacīts, ka 5 tūkstoši latu lielo prēmiju sevišķa komisija piešķir par latviešu valodā uzrakstītiem patstāvīgiem darbiem Latvijas dabas un kultūras pētīšanas laukā, kā arī zinātniska rakstura mācību grāmatām vai rokas grāmatām. Darbiem jābūt ne mazākiem par vienu drukas loksni, un tie var būt arī iznākuši iepriekšējā kalendāra gadā. Ar komisijas vienbalsīgu lēmumu sacensībai var pieņemt un godalgot arī darbus, mazākus par vienu drukas loksni. Komisijai ir tiesības ievērot arī citus publicētus darbus, kurus autori paši nav iesūtījuši godalgošanai.

Apbalvojumi

Apbalvots ar Triju zvaigžņu ordeņa 2. šķiru (1929) un ārzemju ordeņiem.
Koipera josla

Koipera josla, dažreiz tiek saukta arī par Edžvorta—Koipera joslu, ir apgabals Saules sistēmā aiz Neptūna orbītas — aptuveni 30 astronomisko vienību attālumā no Saules — līdz aptuveni 55 astronomiskajām vienībām. Tā ir līdzīga asteroīdu joslai, lai gan tā tomēr ir 20 reizes platāka un no 20 līdz 200 reižu masīvāka. Tāpat kā asteroīdu josla, Koipera josla sastāv no maziem objektiem (pārpalikumiem no Saules sistēmas veidošanās). Koipera joslā atrodas trīs pundurplanētas: Plutons, Haumeja un Makemake. Atšķirībā no asteroīdu joslas, kurā ķermeņi sastāv no akmeņiem un metāla, Koipera joslā ķermeņi sastāv no sasalušiem šķidrumiem un gāzēm, kā, piemēram, ūdens, metāns, amonjaks.
2017. gada pasaules čempionāts cīņas sportā

2017. gada Pasaules čempionāts cīņas sportā notika  no 21. līdz 27. augustam Francijas galvaspilsētā Parīzē.
Katažina Toma

Biogrāfija

2000. gadā Vislā uzvarējusi Polijas junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā. Pēc gada Bžegdolnī izcīnījusi bronzas medaļu Polijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 2001. gadā pirmo reizi piedalījusies Polijas sieviešu šaha čempionāta finālā.
Kopš junioru šaha turnīru laikiem ir parādījusi sevi kā lieliska ātrā šaha un šaha ātrspēles speciāliste. 2001. gadā Novisadā uzvarējusi Eiropas junioru ātrā šaha čempionātā, kā arī Polijas junioru ātrā šaha čempionātā. Divus gadus pēc kārtas (2000, 2001) bijusi labākā Polijas junioru šaha ātrspēles čempionātā. 2007. gadā kļuvusi par Eiropas vicečempioni ātrajā šahā.
Sieviešu lielmeistares normu izpildījusi divos turnīros Frīdekmīstekā (2004, 2007), turnīrā Krakovā (2011), kā arī uzvarot dāmu konkurencē Rīgas starptautiskajā šaha festivālā Rīgas Tehniskās universitātes Open 2011.
2008. gadā izcīnījusi divas zelta medaļas Polijas komandu čempionātā šahā Ribņikas pilsētas komandas sastāvā.
2014. gadā izcīnījusi 2. vietu Blumfonteinas šaha turnīrā South African Open.
Pārstāvējusi Polijas komandu Eiropas komandu šaha čempionātos, kuros piedalījusies 2 reizes (2011, 2013). Komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba (2011) medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 2003. gadā Tomai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2012. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
2014. gadā kļuvusi par FIDE treneri un Trumsē bijusi Dienvidāfrikas republikas sieviešu šaha izlases trenere 41. šaha olimpiādē.
27. novembris

27. novembris ir gada 331. diena pēc Gregora kalendāra (332. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 34 dienas.
Artūrs Galindoms

Dzīvesgājums

Dzimis 1894. gada 25. augustā Rīgā. Mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā, pēc tās beigšanas sāka arhitektūras studijas Rīgas Politehniskajā institūtā (RPI) un iestājās studentu korporācijā Selonija. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā RPI evakuēja uz Maskavā, kur Galindoms pabeidza karaskolu un tika nosūtīts uz Besarābijas fronti, vēlāk pārcelts uz latviešu strēlnieku pulkiem. 
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas A. Galindoms 1918. gada 10. decembrī Galindoms kā Selonijas prezidija loceklis iestājās Studentu rotā un piedalījās Latvijas brīvības cīņās. Pēc Studentu rotas komandiera Nikolaja Grundmaņa nāves 1919. gada 6. martā Galindomu iecēla par Studentu rotas komandieri un pēc 1. aprīļa par 3. atsevišķā bataljona komandieri. 
Pēc Rīgas atbrīvošanas 1919. gada maijā viņu pārskaitīja uz armijas virspavēlnieka štābu par sakaru virsnieku pie Ministru Prezidenta Kārļa Ulmaņa, šai darbā viņš piedalījās Sieviešu palīdzības korpusa noorganizēšanā un vadīšanā, kurš bija pakļauts armijas štābam. 
Pēc kara beigām viņš atsāka studijas un 1933. gadā beidza LU ar arhitekta grādu, viņu paaugstināja par pulkvedi un iecēla par Kara būvniecības pārvaldes priekšnieku. 1936. gada 6. septembrī atklāja pēc viņa projekta celto O. Kalpaka muzeju un piemiņas vietu "Airītes", 1938. gadā  viņa projektēto Armijas Ekonomisko veikalu, bet 1940. gadā Latvijas Kara muzeju.
Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā izceļoja uz Vāciju un tika smagi ievainots 1944. gada decembra nakts uzlidojumā Heilbronnai, zaudēja kāju. Pēc kara beigām viņš dzīvoja Eslingenas bēgļu nometnē, bija Latvijas Sarkanā krusta kopas priekšsēdis, kopā ar Brīvības pieminekļa meistaru Dambekalnu iekārtoja darbnīcu, izgatavojot ap 200 vienveida pieminekļu kritušiem un mirušiem tautiešiem.  
1952. gadā Galindoms pārcēlās uz Bostonu ASV, kur strādāja arhitektūras birojā. Miris no sirdstriekas 1966. gadā 4. augustā Bostonā.