Livonija

Nosaukums

Vārda etimoloģija, iespējams, saistāma ar somugru liv - smiltis, un igauņu Liivimaa, jo Daugavas līvi bija pirmā kristītā šī reģiona tauta, un to zemēs radās pirmie kristīgās kultūras atbalsta punkti. Tātad apzīmējumu varētu tulkot kā "smilšu zeme", kas saskan ar tās novietojumu gar Rīgas jūras līča piekrasti, Piejūras zemienes smilts augšņu zonā.
Livonijas krusta karu perioda sākumā par Livoniju dēvēja vienīgi 1188. gada 1. oktobrī izveidotās Livonijas bīskapijas teritoriju. Livonijas bīskaps Alberts, un ar viņa svētību 1202. gadā izveidotais Zobenbrāļu ordenis, pakāpeniski pakļāva ne tikai Daugavas un Gaujas līvu zemes, bet arī latgaļu un sēļu zemes gar Daugavas un Gaujas tirdzniecības ceļiem un sakaliešu un ugauņu zemes tagadējās Igaunijas dienvidu daļā.
Livonijas nosaukums 14.-16. gadsimtā tika lietots kā apzīmējums ģeogrāfiskajam reģionam Baltijas jūras austrumu krastā, kas aptuveni atbilst mūsdienu Latvijas un Igaunijas teritorijai. Pēc Livonijas Konfederācijas sabrukuma no 17. gadsimta par Livoniju dēvēja Zviedru Vidzemes un Poļu Vidzemes (Latgales) teritoriju. 19. gadsimtā par Livoniju sauca Krievijas Livonijas guberņas teritoriju. Pēc neatkarīgo Latvijas un Igaunijas Republiku nodibināšanas, Livonijas nosaukums kļuva par vēsturisku terminu.

Vēsture

Pirmo reizi Livonijas jeb Līvzemes (vikingu: Iflanti vai Liflandi) vārds pieminēts Trosas rūnu akmens un Vekholmas rūnu akmens uzrakstā un liecina par zviedru vikinga Frejgera (Freygeirr) Livonijas karagājieniem 11. gadsimtā. 1188. gada 1. oktobrī izveidojās Livonijas bīskapija, kuras bīskapiem ar katoļticībā pārgājušo līvu un letgaļu vasaļu karaspēka palīdzību izdevās pakļaut Jersikas un Kokneses zemes. 1208. gadā sākās arī igauņu zemju pakļaušana. 1214. gada 20. februārī Romas pāvests Inocents III atbrīvoja Livonijas bīskapiju no Brēmenes arhibīskapa uzraudzības. 1218. gadā bīskaps Alberts ieguva tiesības iecelt jaunus bīskapus viņam pakļautajās zemēs, un tajā pašā gadā Daugavas kreisā krasta pakļautajās zemēs nodibināja Sēlijas bīskapiju.  
1220. gadā Lundas arhibīskaps paziņoja, ka visa Igaunija piederot Dānijas karalim, pret ko iebilda Livonijas bīskaps Alberts. Dānijas karalis Valdemārs II (1170-1241) dusmās pavēlēja nobloķēt Rīgas tirdzniecību. Nesaņēmis Romas pāvesta Honorija III  un Svētās Romas impērijas imperatora Frīdriha II atbalstu, bīskaps Alberts piekāpās un 1221. gadā gan Igaunija, gan Livonija tika pakļautas Dānijas karaļa virskundzībai, taču ar noteikumu, ka viņa konventu prelāti, viņa vīri un visi rīdzinieki ar līviem un letiem šim nolīgumam dotu savu piekrišanu.
1222. gadā bīskaps Alberts Sāmsalas tikšanās laikā pārliecināja Dānijas karali dot Livonijai suverenitāti. 1224. gadā Livonijas bīskapa pakļautībā tika nodibināta Tērbatas bīskapija un 1226. gadā Zemgales bīskapija, ar mērķi iekarot visas zemgaļu un žemaišu zemes līdz Nemunas upei. Tomēr Albertam I neizdevās iegūt kāroto Livonijas arhibīskapa titulu un viņa diacēzes robežās juridiski ietilpa tikai Līvzeme, Vidzemes latgaļu daļa (Letija) un Igaunijas dienvidu daļa.
Par suverēnas Livonijas izveides brīdi uzskatāms 1225. gada 1. decembris, kad Livonijas bīskaps Alberts kļuva par Svētās Romas impērijas firstu. Ar Romas pāvesta vicelegāta Vilhelma no Modenas misiju (1224-1251) starpniecību 1228. gadā tika nodibināta Sāmsalas-Vīkas bīskapija, bet 1234. gadā Kurzemes bīskapija.
Par Livoniju kā reģionu (t.s. Livonijas Konfederācija) var runāt kopš 1243. gada 1. oktobra, kad sapulcējušies Rīgā uz kopēju apspriedi, Livonijas zemes kungi, Rīgas, Tērbatas un Sāmsalas bīskapi, kā arī Vācu ordeņa vicemestrs, noslēdza valstu sadarbības līgumu. Bīskapa Alberta I sapnis piepildījās tikai pēc viņa nāves 1245. gadā, kad Romas pāvests par arhibīskapa sēdekli izvēlējās Rīgu, kas kļuva par Livonijas centru. No šī brīža Livonijas bīskapijas oficiālais nosaukums bija Rīgas arhibīskapija, un tai pakļāvās ne tikai Livonijas bīskapi, bet arī trīs Prūsijas bīskapi.
Līdz 1255. gadam Livonijas jēdziens nostabilizējās kā piecu valstu - Livonijas ordeņa, Rīgas arhibīskapijas, kā arī Kurzemes, Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapiju savienības nosaukums.
Jaunajos laikos nosaukumu "Livonija" aizvietoja jauno politisko veidojumu nosaukumi, piemēram, Kurzemes un Zemgales hercogiste, Pārdaugavas hercogiste. 1790. gadā Vācijā izdotajā Hībnera "Enciklopēdijā" sāk lietot apzīmējumus latvieši un Latvija nevis Livonijas jeb Livonijas guberņas sakarā, bet attiecinot tos uz visu mūsdienu Latvijas teritoriju.

Cīņa par kundzību Livonijā

Nesaskaņas dažādu Livonijas politisko spēku (bīskapiju, ordeņa un pilsētu) starpā sākās jau Livonijas krusta karu laikā 13. gs. Galvenie pretrunu cēloņi bija meklējami jaunkristīto zemju un svarīgāko tirdzniecisko ceļu sadalē. Par īpašu strīdus objektu ordeņa un arhibīskapa attiecībās kļuva Rīgas pilsēta kā nozīmīgākais tirdznieciskais centrs Austrumbaltijā. Tikmēr rīdzinieki, līdzās ekonomiskajai patstāvībai, tiecās iegūt arī politisko suverenitāti, atbrīvojoties no bīskapa (arhibīskapa) un vēlāk arī Ordeņa virskundzības. Savukārt Livonijas ordeni neapmierināja zobenbrāļu atstātais mantojums - lēņtiesiskā un baznīcas atkarība no Rīgas arhibīskapa. Jāņem vērā, ka Vācu ordeņa brāļi Prūsijā bija pilnīgi visas Prūsijas kungi un pakļāvās tikai pāvestam, turklāt viņa ietekme nemitīgi saruka. Vācu ordenim laicīgās dzīves jautājumos pakļāvās arī Prūsijas četri bīskapi, neraugoties uz to, ka viņu garīgais kungs bija Rīgas arhibīskaps. Livonijas ordeņa brāļi, Prūsijas ordeņbrāļu iedvesmoti, uzsāka cīņu par visas Livonijas zemes pakļaušanu savai varai. Cīņa par hegemoniju Livonijā nebija tikai iekšēja, izolēta parādība. To iespaidoja tuvāku un tālāku kaimiņvalstu savstarpējās attiecības un pret Livoniju vērstā politika. Livonijas iekšpolitiku ietekmēja Vācu ordenis, Lietuvas dižkunigaitija, Polijas karaliste, Dānija, Novgorodas republika un Pleskavas republika, bet kopš 15. gs. - Maskavija un Zviedrija. Zināma loma Livonijas valstiņu attiecībās bija Hanzas pilsētām un Eiropas lielvarām - katoļu pāvestiem un Sv. Romas impērijas imperatoriem. Livonijas valdnieki tāpēc savos konfliktos bieži meklēja ārēju politisku un militāru atbalstu, tādējādi Livonijas ķildās iesaistot ne tikai kaimiņvalstis, bet arī pāvestus un imperatorus. Par regulāru parādību kļuva ordeņa un bīskapu savstarpējā sūdzēšanās pāvesta kūrijā un pāvestu uzpirkšana. Par galvenajiem sāncenšiem Livonijā kļuva ordenis un arhibīskaps.

Pastāvēšanas beigas un pārveidošanās

Livonijas kara gaitā Livoniju sadala Lietuva, Zviedrija un Dānija. Uz šī dalījuma pamata izveidojas igauņu un latviešu zemju iedalījums, ko vēlāk pārņem arī Krievijas Impērija (izveidojot Igaunijas, Livonijas un Kurzemes guberņas, ar Latgali, kā atsevišķu teritoriju). Izveidojoties Kurzemes un Zemgales hercogistei, Livonijas nosaukumu turpmāk attiecina uz tagadējās Latgales, Vidzemes un Igaunijas zemēm. Sāremā sala līdz 1645. gadam pieder Dānijai.
Sigismunds II iejaucās protestantu un katoļu konfliktā Livonijā, 1557. gadā noslēdzot Pasvales līgumu, ar kuru Livonijas konfederācijā tiek atjaunots miers, un izveidota militāra alianse, ar kuru Livonijas konfederācija nonāk Polijas-Lietuvas aizsardzībā. Reaģējot uz to, Ivans IV sāk Livonijas karu. Līdz ar Krievijas uzbrukumu Livonijai, sekojot Pasvales līguma noteikumiem, karā bija jāiesaistās arī Sigismundam II.
Livonijas ordeņa un Rīgas arhibīskapijas vadītāji šajā laikā cenšas sekot Vācu ordeņa Prūsijas atzaram, kur Ordeņa pēdējam mestram izdodas veikt protestantu reformāciju, sekularizēt savu varu un kļūt par Polijas pakļautas Prūsijas hercogistes valdnieku. Lietuvas augstmaņi vēlējās Livonijas pievienošanu Lietuvas lielkņazistei, jo tas tiem nodrošinātu tirdzniecību caur Rīgas ostu. Polijas augstmaņi nevēlējās iesaistīties Livonijas konfliktā, kas nozīmēja karu ar Krieviju. Polijas muižniecība pieprasīja Livonijas jautājuma izlemšanai sasaukt Sejmu. Pēc ilgstošām sarunām, daļēju risinājumu deva Viļņas ūnija, ar kuru Livonija pakļaujas personīgi Sigismundam II. Livonijas kontroles jautājums arī ietekmēja Polijas un Lietuvas sarunas, kas beidzās ar 1569. gada Ļubļinas ūnijas noslēgšanu. Gothardam Ketleram, kā pirmajam Livonijas vietvaldim neizdevās atjaunot savu varu visā Livonijā un atrisināt konfliktus ar Rīgu. 1566. gadā par Livonijas vietvaldi ieceļ Janu Hodkeviču, kam ar Grodņas ūnijas noslēgšanu izdodas panākt Livonijas un Lietuvas reālūnijas izveidošanu. Tiek likvidētas iepriekš pastāvējušās robežas starp Rīgas arhibīskapijas un Livonijas ordeņa zemēm. Pārdaugavas Livonijas hercogisti administratīvi sadala četros apgabalos ar centriem Rīgā, Turaidā, Cēsīs un Daugavpilī.
Livonijas karš, Ļubļinas ūnijas sarunas, Livonijas karalistes izveidošanas mēģinājums, karaļa vēlēšanas Polijas-Lietuvas ūnijā nozīmēja nestabilitātes turpināšanos bijušās Livonijas zemēs. Jaunais karalis Stefans Batorijs savienībā ar Zviedrijas Juhanu III no 1579. līdz 1582. gadam padzen Krieviju no Livonijas zemēm. Stefanam Batorijam nācās piekrist Zviedru Igaunijas palikšanai sava zviedru sabiedrotā pakļautībā. Pēc Livonijas kara beigām, Livonijas stāvoklis bija neskaidrs. Stefans Batorijs plānoja nojaukt lielāko daļu Ordeņa celto cietokšņu, lai nedotu iespēju Krievijai tos atkal ieņemt un nostiprināties. 25 kara gadu laikā iznīcināto iedzīvotāju vietā plānoja iesūtīt kolonistus no citām Polijas-Lietuvas provincēm. 1583. gadā Livonijas landtāgs apstiprina Livonijas konstitūciju (Constitutiones  Livoniae), kas Pārdaugavas hercogistes teritoriju sadala Cēsu, Pērnavas un Tērbatas apgabalos.
1587. gadā par Polijas-Lietuvas valdnieku ievēlēja Juhana III dēlu Sigismundu III, kurš savas ievēlēšanas nodrošināšanai bija apsolījies panākt Zviedru Igaunijas atgūšanu. Sigismunds III 1589. gada ūnijas Sejmam Varšavā ierosināja Livoniju pārvaldīt kopīgi. Ordinatio Livonica noteica, ka ierēdņu vietas un iegūtos nodokļus Polija un Lietuva tagad dala uz pusēm, visiem lēmumiem bija jāsaņem Polijas un Lietuvas apstiprinājums. Pēc Juhana III nāves katoliskais Sigismunds III kļuva arī par Zviedrijas karali, kam pretojās viņa tēvocis Kārlis IX. Lai pretotos zviedru ambīcijām, un nodrošinātu Livonijas lojalitāti, 1598. Sigismunds pieņem jaunus Ordinatio Livonica II, apgabalu pārvaldniekus paaugstinot līdz vojevodas līmenim un piešķirot tiem vietas ūnijas Sejmā. Administrācijas amati tagad bija atvērti arī Livonijas augstmaņiem. 1600. gadā sākās Poļu—zviedru karš, kurā Sigismunds III sākotnēji gūst panākumus. 1607. gadā viņš izdod jaunus noteikumus, ar kuriem Livonijas augstmaņi jau ir pielīdzināti Polijas un Lietuvas augstmaņiem, viņi var brīvi ieņemt amatus visā Polijas-Lietuvas ūnijas teritorijā. Ar Zviedriju 1611. gadā bija noslēgts pamiers uz 5 gadiem. Jaunais zviedru karalis Gustavs II Ādolfs atsāk karu, 1617. gadā iebrūkot Livonijā. Tā kā Sigismundam II vienlaikus bija jākaro pret Osmaņu impēriju dienvidos, 1629. gadā tiek noslēgts pamiers ar Zviedriju, kas ieguva Rīgas pilsētu un Pārdaugavas hercogistes lielāko daļu, izveidojot Zviedru Livoniju. Polijas-Lietuvas pakļautībā palika Kurzemes un Zemgales hercogiste, kā arī Inflantijas vaivadija, kurā veidojās atsevišķa Latgales identitāte.