google/wiki40b huggingface dataset:
38. šaha olimpiāde

38. šaha olimpiāde notika no 2008. gada 12. līdz 25. novembrim Vācijas pilsētā Drēzdenē.

Vispārīgs apskats

Olimpiādē piedalījās 146 vīriešu (ieskaitot Vācijas "B" un "C") un 111 sieviešu (ieskaitot Vācijas "B" un "C") komandas. Spēles reglaments: Šveices sistēma, 11 kārtas. Apdomas laiks: katram spēlētājam 90 minūtes 40 gājieniem, turpinājumā 30 minūtes līdz partijas beigām ar 30 sekunžu pieskaitījumu katram partijā izdarītajam gājienam sākot ar pirmo.
Ieņemtās vietas noteica: Par uzvaru mačā komanda ieguva divus mačpunktus, par neizšķirtu (2:2) vienu mačpunktu. Turnīra noslēgumā augstāku vietu ieguva komanda, kura bija guvusi 11 kārtās vairāk mačpunktu (MP). Pie vienādiem rādītājiem, vietas noteikšanai lietoja Zonneborna-Bergera punktu summu (ZBP). Ja arī tā izrādījās vienāda, tad bija jāizšķir partijās iegūtai punktu summai (P).
Olimpiādes galvenais tiesnesis bija FIDE starptautiskais tiesnesis Ignācijs Leongs (Singapūra).

Nonas Gaprindašvili balva

Nonas Gaprindašvili vārdā nosaukto balvu ieguva Ukraina, kuriem bija visaugstākie rādītāji abu tās komandu (vīriešu un sieviešu) vērtējumā.
Kārlis Štrāls

Dzīvesgājums

Dzimis 1880. gada 25. novembrī Stukmaņu pagastā plostnieka un ādmiņa ģimenē. Mācījās Stukmaņu muižas skolā, Kokneses pareizticīgo draudzes skolā, vēlāk Jēkabpils skolā. Viņa pirmā dzejas publikācija 1902. gadā atrodama "Pēterburgas Avīžu" literārajā pielikumā. Dienēja Krievijas impērijas armijā Polijā (1902–1905), atvaļinājās kā rezerves virsnieks. Atgriezies dzimtenē, bija literāro žurnālu "Dzelme" un "Plēsums" redaktors (1905–1907), kopā ar saviem domubiedriem 1906. gadā "Dzelmē" publicēja tā saukto dekadentu manifestu "Mūsu mākslas motīvi". 1910. gadā iznāca viņa dzejoļu krājums "Zemes elpa".
Līdz Pirmajam pasaules karam K. Štrāls strādāja par skolotāju Izglītības biedrības skolās, tad pārcēlās uz tēva mājām Stukmaņos, kur nodevās rakstīšanai un tulkošanai. Sākoties karam, viņu iesauca Krievijas impērijas armijā, piedalījās karadarbībā Galīcijas frontē pret austriešiem, 1915. gadā divas reizes ievainots, ārstējās Pēterburgā un Maskavā, vēlāk dzīvoja Kubaņā.
1920. gadā Štrāls atgriezās Latvijā, izdeva savus kara laikā saraktītos darbus, tulkoja S. Lāgerlēvas, H. Ibsena, M. Gorkija, I. Turgeņeva, M. Saltikova Ščedrina, F. Dostojevska, A. Puškina u.c. darbus. Pēc 1937. gada rakstnieks pastāvīgi dzīvoja Skaldulejas mājās Pļaviņās kopā ar sievu Johannu Zelmu un bērniem Ilzi, Daci, Jāni un Austru. Miris Pļaviņās 1970. gada 15. martā savās mājās un apglabāts Bāra kalna kapos.
Tatjana Suta

Biogrāfija

No 1941. līdz 1944. gadam mācījusies Helēnas Tangijevas-Birznieces baleta studijā. 1948. gadā absolvējusi Operas un baleta teātra studiju un 1967. gadā — Latvijas Valsts Mākslas akadēmijas Mākslas vēstures un teorijas nodaļu.
No 1946. līdz 1965. gadam dejojusi baletu Operas un baleta teātrī. No 1968. līdz 1970. gadam strādājusi par pedagoģi Rīgas lietišķās mākslas vidusskolā. Pēc tam līdz 1992. gadam veidojusi raidījumus par mākslu Latvijas Televīzijā. 1994. gadā kļuvusi par Latvijas Kultūras akadēmijas pasniedzēju.
No 1951. gada — Latvijas Teātra darbinieku savienības biedre, no 1970. gada — Latvijas Mākslinieku savienības biedre. 1999. gadā tikusi apbalvota ar ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2003. gadā saņēmusi Gada balvu mākslā.
3. marts

3. marts ir gada 62. diena (63. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 303 dienas.
Laulība

Vēsture

Senajā Romā sākotnēji bija tikai viens likumīgas laulības (lat. matrimonium) modelis - matrimonium cum manu mariti, - kad sieva nonāca vīra varā personiskā un mantiskā ziņā. Principāta laikā, kad kristīgā Baznīca vēl nebija pārņēmusi laulības lietas savā kontrolē, paši izplatījās paralēls laulību modelis - matrimonium sine manu, - kur sieva juridiski palika sava tēva varā, bet savā jaunajā ģimenē bija patstāvīga kā personiskās, tā mantiskās attiecībās. Šādu laulību varēja nodibināt ar vienkāršu vienošanos kā civiltiesisku līgumu, to pat publiski nereģistrējot (šis "neoficiālais" modelis Romas impērijas pastāvēšanas pēdējos gadsimtos kļuva par dominējošo laulības formu, pirms laulības lietas pārņēma savā ziņā Baznīca). Bez tam principāta laikā visai plaši izplatījās konkubināts kā kopdzīves forma (ko gan nevar uzskatīt par laulību, jo to atzina tikai gadījumos, ja kādu iemeslu dēļ nevarēja noslēgt oficiālu laulību).

Partneru skaits laulībā

Atkarībā no partneru skaita laulības var iedalīt monogāmajās (kur savienība pastāv tikai divu cilvēku starpā) vai arī poligāmajās. Poligāmās laulības tiek iedalītas poliginijā (vienam vīram ir vairākas sievas) un poliandrijā (vienai sievai ir vairāki vīri). Lai gan skaitliski vairāk ir tādu sabiedrību, kuras atzīst poligāmiju, nekā to, kuras atzīst tikai monogāmiju, poligāmo laulību skaits ir salīdzinoši neliels. Tas nozīmē, ka arī sabiedrībās, kuras uzskata poligāmiju par sociāli atzītu normu, vairums cilvēku veido monogāmas laulības.
Latvijas Civillikums (38. p) aizliedz jaunu laulību personai, kas jau atrodas laulībā, t.i., poligāmija ir aizliegta.

Kāzas

Vairumā sabiedrību laulības noslēgšana tiek atzīmēta ar īpašu rituālu - kāzām (arī - laulības vai laulību ceremonija), tomēr pastāv sabiedrības, kurās nav īpašu kāzu rituālu un laulības tiek uzskatītas par notikušām pamatojoties galvenokārt uz pāra kopdzīves faktu.

Endogāmija un eksogāmija

Pēc laulības partnera grupas piederības laulības tiek iedalītas endogāmajās, t.i., tādās, kur laulību partneris tiek izvēlēts no savas grupas un eksogāmajās, t.i., tādās, kur laulību partneris tiek izvēlēts no citas grupas. Visās zināmajās sabiedrībās pastāv aizliegums laulāties vecāku/bērnu un brāļu/māsu starpā. Šāds aizliegums antropoloģiskajā literatūrā tiek dēvēts par incesta tabu. Tomēr attiecībā uz plašāku radinieku kopu attieksme pret endogāmiju variē pārāk lielās robežās, lai uz to varētu attiecināt incesta tabu jēdzienu. Laulības pirmās pakāpes brālēnu/māsīcu starpā ir plaši izplatīta parādība dažādās sabiedrībās. Nevienā no Eiropas valstīm (arī Latvijā) laulības pirmās pakāpes brālēnu/māsīcu starpā nav aizliegtas.
Pieņemtais dāmas gambīts

Vēsture

Viena no aktuālākām un populārākām dāmas gambīta sistēmām. Pieminēta Getingenas rokrakstā, Domiano grāmatā un Lopesa, Salvio un Stammas analīzēs. Ar vērtīgām idejām pieņemto dāmas gambītu bagātinājuši A. Aļehins, M. Botviņņiks, V. Smislovs, T. Petrosjans, S. Furmans un citi.

Stratēģiskā ideja

Baltie cenšas izveidot stabilu bandinieku centru un attīstīt iniciatīvu karaļa spārnā, melnie izdarīt figūru spiedienu pret centru, panākot dažos variantos asus taktiskus sarežģījumus.
Salvadora

Ģeogrāfija

Salvadoru rietumu — austrumu virzienā šķērso divas paralēlas kalnu grēdas ar plakankalni starp tām. Piekrastes līdzenums aizņem tikai 15% valsts teritorijas. Salvadorā ir vairāk nekā 20 vulkāni, no kuriem daudzi ir aktīvi, tā apdraudot iedzīvotājus. Meži, kas agrāk bija pilni ar ciedriem, sarkankokiem un ozoliem, tagad ir izcirsti labas aramzemes vajadzībām.

Dabas resursi

Salvadoras kalnaino daļu indiāņi ir apdzīvojuši jau daudzus tūkstošus gadu. Vulkānisko kalnu nogāzēs ir auglīgas augsnes. Tās ir piesaistījušas zemniekus jau kopš senseniem laikiem. Salvadorā ir maz tādu derīgo izrakteņu kā zelts, dzelzsrūda vai nafta. Tomēr kalnu upes ļauj saražot lielāko daļu elektroenerģijas.
Krītošais ūdens darbina HES turbīnas — hidroenerģija nodrošina apmēram divas trešdaļas Salvadoras elektroenerģijas patēriņa. Vēl 10% saražo liela ģeotermālā spēkstacija, kas izmanto zemes dzīļu siltumu.

Ekonomika

Salvadoras ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju kapitālieguldījumiem un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 16,8% no IKP.

Iedzīvotāji

2015. gadā Salvadorā bija 6 377 195 iedzīvotāju. Kopš 1950. gada iedzīvotāju skaits ir palielinājies gandrīz trīs reizes. 86% iedzīvotāju ir metisi, 12% — baltādainie. Apmēram puse no kopējā iedzīvotāju skaita ir katoļi, bet apmēram trešā daļa — protestanti.
Augusts Lietavietis

Dzīvesgājums

Dzimis 1893. gada 18. (6). februārī Bērzaunes pagasta Senuļu zemnieka Andreja Lietavieša ģimenē. Mācījās Bērzaunes pagastskolā, tad Pleskavas guberņas ģimnāzijā (1907—1912), ko beidzis ar zelta medaļu. Studēja medicīnu Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijā (1913), pēc tam Maskavas Universitātē, pēc tās beigšanas 1917. gadā sāka strādāt par sanitāro inspektoru.
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām kļuva par 2. Maskavas medicīnas institūta darba higiēnas katedras asistentu (1924—1931). No 1927. gada strādāja arī KPFSR Centrālajā Darba higiēnas un rūpnieciskās sanitārijas institūtā (1927—1935), vēlākajā Centrālajā Darba higiēnas un arodslimību institūtā (1935—1945). Rūpnieciskās higiēnas katedras vadītājs Centrālajā Ārstu Tālākapmācības institūtā (Центральный институт усовершенствования врачей) (1931—1955). Līdztekus kopš 1926. gada nodarbojās ar alpīnismu, piedalījās 10 ekspedīcijās uz Kaukāza, Pamira un Tjanšana (1934) kalniem. Ieguva PSRS sporta meistara nosaukumu alpīnismā (1938).
Pēc Otrā pasaules kara beigām bija Darba higiēnas un arodslimību Zinātniski pētnieciskā institūta (НИИ гигиены труда и профзаболеваний) direktors (1948—1971).

Piemiņa

Centrālajā Tjanšanā ir Lietavieša virsotne un pāreja, Ziemeļrietumu Pamirā ir vēl viena viņa vārdā nosauktā kalnu pāreja.
Leonhards Peičs

Dzīves gājums

No 1915. līdz 1917. gadam mācījies Priekuļu ministrijas skolā, pēc tam Priekuļu pamatskolā, no 1921. līdz 1925. gadam Bērzaines ģimnāzijā. No 1925. līdz 1930. gadam studējis tieslietas LU Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātē. Pēc studiju beigšanas strādājis par advokāta palīgu, no 1937. gada 15. septembra par zvērinātu advokātu Rīgas un Jelgavas apgabaltiesās. No 1941. gada kā advokāts Cēsīs.
Kara beigās 1944. gadā devies bēgļu gaitās uz Vāciju, Rāvensburgā vadījis latviešu komiteju. 1949. gadā pavasarī pārcēlies uz Austrāliju. Dzīvojis Sidnejā, bijis LAA vicepriekšsēdētājs. Sidnejā nodibinājis šaha klubu "Rīga" un bijis tā vadītājs. Piedalījies Austrālijas latviešu šaha sacensībās.
Bipolārais tranzistors

Bipolārais tranzistors ir pusvadītāju ierīces - tranzistora veids ar trim dažādu vadītspējas tipu slāņiem un trim izvadiem. Bipolārajā tranzistorā tiek izmantoti divu dažādu veidu pusvadītāji - ar elektronu vadītspēju (n jeb negatīvais tips) un ar caurumu vadītspēju (p jeb pozitīvais tips).

Bipolārā tranzistora uzbūve

Bipolārā tranzistora trīs pusvadītāju slāņi tiek saukti par kolektoru (C), bāzi (B) un emiteru (E). Divus malējos slāņus (kolektoru un emiteru) izgatavo no pusvadītāju materiāla ar vienādu vadītspējas tipu (p vai n) bet trešo - centrālo - slāni (bāzi) no materiāla ar pretēju vadītspējas tipu. Tādējādi var būt divu dažādu veidu bipolārie tranzistori - pnp un npn tipa.
Pusvadītāju slāņu kontakta zonas sauc par pusvadītāju pārejām. Pāreju starp kolektoru un bāzi sauc par kolektora pāreju, starp emiteru un bāzi - par emitera pāreju. Kolektora pārejai mēdz būt daudz lielāks laukums, nekā emitera pārejai. Turklāt bipolārā tranzistora normālai darbībai ir nepieciešams, lai bāzes biezums būtu neliels.
Radioshēmās bipolārā tranzistora bāzi apzīmē ar līniju, no kuras perpendikulāri atiet izvads, kolektoru - ar līniju, kas slīpi atiet no bāzes, emiteru - ar bultiņu, kas slīpi ienāk vai atiet no bāzes.
Tailers Maijerss

Spēlētāja karjera

Vairāk nekā trīs sezonas aizvadījis Rietumu hokeja līgā, profesionāļa karjeru Maijerss uzsāka 2009.—10. gada sezonā, kad pievienojās NHL vienībai Bufalo "Sabres", ātri kļūstot par vienu no vadošajiem komandas aizsargiem, sezonas beigās kā līgas labākajam jaunajam spēlētājam iegūstot arī Kaldera balvu.
2015. gada 11. februārī tika aizmainīts uz Vinipegas "Jets".
Kanādas hokeja izlases sastāvā Maijerss ir spēlējis 2010. gada Pasaules čempionātā.
Eriks Malmbergs

Biogrāfija

No 1912. līdz 1915. gadam studējis medicīnu Helsinku universitātē. Sākoties Pirmajam pasaules karam izgājis militāru apmācību kadetu skolā. Somijas pilsoņu kara laikā karojis "balto" pusē. Bijis sakaru virsnieks, sakaru daļas komandieris Karēlijas armijā, vēlāk pārcelts uz Somijas armijas galveno štābu. Pēc pilsoņu kara bijis Somijas armijas galvenā štāba goda padomē (1925—1932).
Bijis pazīstams arī kā viens no vadošajiem Somijas šahistiem. Pārstāvējis Somijas komandu neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē 1924. gadā. No 1924. gada līdz mūža beigām darbojies kā šaha apskatnieks Somijas periodikā.
1926. gadā 15. maijā kā Somijas galvenā štāba II nodaļas statistiskā biroja bijušais vadītājs apbalvots ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Dzēlējodi

Latvijā

Latvijā sugām bagātākā ir meža dzēlējodu ģints (Aedes), pie kuras pieder tie odi, kas visbiežāk uzbrūk cilvēkam. Tomēr meža dzēlējodi galvenokārt barojas ar sīko zīdītāju un putnu asinīm. Cilvēka asinis sūc arī parastā jeb pagraba oda (Culex pipiens) mātītes. Šo sugu var bieži novērot arī pilsētā, mitinoties mitros pagrabos. Savukārt malārijods (Anopheles maculipennis), sūcot asinis, var pārnēsāt malārijas plazmodijus un izraisīt saslimšanu ar malāriju. Latvijā malārija bija izplatīta 1950. gadu vidū un beigās.

Kopīgās iezīmes

Kopumā dzēlējodi ir nelieli kukaiņi.  Lielākajai daļai sugu mātītes ir ektoparazīti, kuras sūc asinis, toties tēviņi sūc tikai ziedu nektāru. Tēviņus viegli atšķirt pēc to zarotajiem taustekļiem. Asinssūcošām mātītēm mutes orgāni ir izstiepti, asi un izmantojami duršanai. Brūcē tiek ievadītas vairākas mutes orgānu daļas: divas mandibulas, divas maksilas, labrums un hipofarinkss. Dzēlējodi asinis sūc no zīdītājiem, putniem, rāpuļiem, abiniekiem un pat dažām zivīm. Dažas sugas uzbrūk arī bezmugurkaulniekiem, galvenokārt posmkājiem. Brūcē ods ievada siekalas, kas pēc tam izraisa alerģisku reakciju un ādas niezi.

Bioloģija

Odi parasti sastopami un ir aktīvi mitrās, ēnainās vietās mežos un krūmājos. Visaktīvākie tie ir vakaros un naktīs, kā arī apmākušās dienās. Kā visiem pilnas pārvērtības kukaiņiem arī dzēlējodiem ir četras attīstības stadijas: ola, kāpurs, kūniņa un pieaugušais īpatnis. Lielākajai daļai sugu mātīte olas dēj stāvošos ūdeņos, kur nav zivju, piemēram, peļķēs vai ezeru un upju seklumā, applūdušos pagrabos, pielijušos koku dobumos, tropu augu lapu peļķēs, bet ir sugas, kas dēj olas arī jūrasūdens tilpnēs — sāļos purvos un lagūnās. Atkarībā no sugas, mātīte dēj ūdenstilpes malā vai piestiprina olas pie ūdensaugiem. Kāpuri barojas ar planktonu. 
Pirmās trīs attīstības stadijas noris ūdenī. Atkarībā no sugas un temperatūras tās aizņem 5—14 dienas, tomēr ir daaži ievērojami izņēmumi. Vietās, kurās ūdenstilpnes mēdz sasalt vai izžūt, attītība mēdz piemēroties vides apstākļiem, tai apstājoties un atsākoties, kad dabā atgriežas piemērots siltums un ūdens daudzums. Ir odu sugas, kuras spēj saglabāt dzīvību olām vai kāpuriem iesalstot ledū vai ūdenstilpnei izžūstot un attīstībai turpinoties, kad olas atkal sedz ūdens. Kad kāpurs iekūņojas, kūniņas brīvi peld pa ūdens virsmu. Pieaugušie īpatņi aktarībā no sugas dzīvo dažas dienas vai vairākus mēnešus. Dažu sugu pieaugušie īpatņi spēj pārziemot.
Līnijas atbrīvošana

Līnijas atbrīvošana ir taktisks paņēmiens, ar kuru līnija (horizontāle, vertikāle, diagonāle) tiek atbrīvota no figūrām, kas traucē izdarīt izšķirošo triecienu.
Kārlis Draviņš

Biogrāfija

Dzimis 1901. gada 30. decembrī Pastendē, studējis baltu filoloģiju Latvijas Universitātē (1928—1938), piedalījies akadēmiskās organizācijas „Ramave” dibināšanā (1929), Latviešu valodas lektors Tartu Universitātē (1940—1944). Devies bēgļu gaitās uz Zviedriju (1944), strādājis zinātnisku darbu Lundas Universitātes Slāvu valodu institūtā. Trimdā turpinājis „Ramaves” darbu, būdams izdevuma "Ceļi" redaktors (1966—1986). Miris 18.01.1991 Lundā, urna ar viņa pelniem apbedīta Stendes Bungu kapos.

Zinātniskā darbība

Pētījis senos Latvijas rakstus, dialektus, vietvārdus. Agrīnie pētījumi par dzimtās Stendes vietvārdiem un personvārdiem, vēlāk par veclatviešu rakstu un rakstnieku vēsturi vispār. Aprakstījis agrīnas latviešu tēvreizes, 17. gs. latviešu ābeces, publicējis darbus par Georgu Manceli, Paulu Einhornu, Jāni Reiteru, Georgu Elgeru u.c., darbi daļēji pārtulkoti vācu valodā.
Rakstos par valodniecību, kopā ar Veltu Rūķi-Draviņu izdevis Stendes dialekta aprakstu piecās daļās, vācu valodā (1955-1962, 2010). Grāmatā „Kurzemē aizgājušajos laikos: atmiņas, nostāsti, vērojumi” (2000) plaši aprakstītas Stendes un Ziemeļkurzemes lauku dzīves ieražas, tās sociālā dzīve, uzturs, apģērbi, darbi, ēkas un ticējumi laika posmā līdz 20. gs sākumam.
Līdztekus grāmatām publicējies arī starptautiskajā, kā arī latviešu trimdas periodikā. Iesaistījies diskusijās par Latvijas kultūras un valodniecības jautājumiem, ieteicis jaunvārdus, tai skaitā “dators” ar atvasinājumiem, kā “minidators”, “datorvadība” u.c., toreizējās “elektroniskās skaitļošanas mašīnas” vietā (1970), rakstījis par iespējamo Rīgas Melngalvju nama atjaunošanu (1971). Bibliogrāfijā pavisam kopā vairāk nekā 400 publikāciju.
Rūdolfs Lindiņš

Biogrāfija

Dzimis 1887. gada 11. decembrī Līgatnes pagasta "Jānēnos" lauksaimnieku ģimenē.
Pēc pamatskolas beigšanas nolicis eksāmenu kadetu korpusā Pēterburgā. Pēc tam 4 gadus studējis Psihoneiroloģiskā institūta Juridiskajā nodaļā. 1913. gadā par politisko darbību izsūtīts uz Oloņecas guberņu. 1915. gadā iesaukts Krievijas armijā. 1916. gadā slimības dēļ no dienesta atbrīvots, līdz Februāra revolūcijai 1917. gadā dzīvojis Pēterburgā. Piedalījies mazinieku organizācijā, rediģējis strādnieku avīzi.
1918. gadā atgriezies Latvijā. 1919. gada rudenī kļuvis par Latvijas Republikas pagaidu parlamenta — Tautas padomes — locekli. 1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē no Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (LSDSP) saraksta, taču drīz pēc ievēlēšanas līdz ar vairākiem citiem LSDSP deputātiem atšķēlies un piedalījies Mazinieku partijas izveidē.
1921. gadā bijis zemkopības ministra biedrs, kā arī Centrālās zemes ierīcības komisijas loceklis. Vēlāk ievēlēts 1. Saeimā (1922) un 2. Saeimā (1925). Bijis laikraksta "Laukstrādnieks" redaktors.
1941. gada jūnija deportācijās ticis izsūtīts uz Krievijas PFSR. Miris 1942. gada 16. aprīlī Usoļlagā.
Līvānu rajons

Izveide

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Daugavpils apriņķis tika sadalīts Daugavpils, Preiļu un Līvānu lauku rajonos. No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Līvānu rajons ietilpa Daugavpils apgabalā.

Likvidācija

1959. gadā Līvānu rajonu pievienoja Preiļu rajonam.
Džungļu apogs

Populācija

Pirmo reizi džungļu apogs tika aprakstīts 1873. gadā, bet pēc 1884. gada suga vairs netika novērota un tika pieņemts, ka tā ir izmirusi. Tikai pēc 113 gadiem, 1997. gadā, džungļu apogs atkal tika pamanīts Indijas mežos. Izplatības areāls ir ļoti neliels, populācija fragmentēta un nepārtrauktā mežu izciršana joprojām apdraud sugas izdzīvošanu, tādēļ sugai piešķirts kritiski apdraudētas sugas statuss. Populācijas lielums mūsdienās 50—249 īpatņi, kas mājo apmēram 12 dažādās vietās.

Izskats

Džungļu apogs ir neliela auguma, kompakta pūce ar taisnstūrainu galvu, koši dzeltenām acīm un raibumotu apspalvojumu. Abi dzimumi izskatās vienādi, tikai mātītes ir nedaudz lielākas nekā tēviņi, kā arī tēviņam uz vēdera un krūtīm ir mazāk raibumu. Ķermeņa garums 22—25 cm (spārnu plētums un svars nav zināms). Tam ir relatīvi liela galva un knābis, nav ausu pušķu. 
Apspalvojums uz muguras, galvas un platajiem spārniem tumši pelēkbrūns. Raibumi uz muguras un galvas maz, toties spārniem un astei daudz gaišas šķērsjoslas. Pakakle, seja ap acīm un vēders balti, pazodē tumši pelēka josla, arī krūšu augšdaļa tumša. Kājas apspalvotas un baltas. Džungļu apogam ir ļoti gari un spēcīgi nagi, kas ļauj tam noturēt medijumu, kas ir divas reizes smagāks par pašu putnu. Lidojumā uz spārnu apakšām var redzēt tumšu laukumu.

Uzvedība un barība

Uzturas sausos jauktu koku mežos ar tīkkokiem 400—600 metrus virs jūras līmeņa. Džungļu apogs ir aktīvs tikai dienas un krēslas laikā. Vēsos ziemas rītos mēdz sauļoties sausu koku zaros. Barojas ar ķirzakām, maziem grauzējiem, abiniekiem, bezmugurkaulniekiem un citu putnu mazuļiem. Tukšos koku dobumos mēdz noslēpt barības rezerves. 
Džungļu apogi savstarpēji sazinās ar ūjināšanu, kā arī ar ātru astes šūpošanu no viena sāna uz otru un galvas cilāšanu.

Ligzdošana

Vairošanās sezona džungļu apogam ir laikā no oktobra līdz martam. Ligzdo koka dobumā. Dējumā ir 2 olas. Inkubācijas periods ilgst 30—32 dienas. Perē mātīte. Perēšanas laikā tēviņš uzturas tās tuvumā, nakšņojot dobumā kopā ar mātīti. Līdzko mazuļi izšķiļas mātīte tēviņu padzen, jo tas mēdz apēst savus mazuļus. Par mazuļiem rūpējas tikai mātīte, apmēram 40 dienas.
Panonija

Iedalījums

Pēc 102. gada Dākijas kara imperators Trajāns provinci sadalīja Augšējā Panonijā (Pannonia Superior) ar galvaspilsētu Karnuntumā (Carnuntum, uz rietumiem no Bratislavas) un Apakšējā Panonijā (Pannonia Inferior) ar galvaspilsētu Akvinkā (Aquincum, tagad Budapeštas daļa) un Sirmijā (Sirmium, tagad Sremska Mitrovica). 
Pēc 296. gada imperators Diokletiāns Panoniju sadalīja četrās daļās: Pirmajā Panonijā (Pannonia Prima) ar galvaspilsētu Savarijā, Otrajā Panonijā ar galvaspilsētu Sirmijā, Valērija Panonijā (Pannonia Valeria) ar galvaspilsētu Sopiānā (Sopianae, tagad Pēčā) un Savija Panonijā (Pannonia Savia) ar galvaspilsētu Sisakā (Siscia).

Iedzīvotāji

Romas impērijas laikā Panonijas teritoriju kopā ar romiešiem apdzīvoja vairākas barbaru tautas, no kurām lielākā daļa bija ķelti un trāķieši. Tāpat salīdzinoši lielu daļu no pastāvīgajiem iedzīvotājiem veidoja arī ilīrieši, kas galvenokārt apdzīvoja tieši provinces austrumu un dienvidu daļu. 
Sākot ar 1. gadsimtu, Panonijas province tika pakļauta aktīvai romanizācijai, kur romiešu kultūru un latīņu valodu lielā mērā palīdzēja nostiprināt vairāku leģionu izvietošana tās teritorijā. Intensīvāka romanizācija norisinājās provinces rietumu un dienvidu daļā, kas bija tuvāka Itālijai. Savukārt Panonijas ziemeļu un austrumu daļa, kas Donavas pierobežā vairāk robežojās ar barbaru apdzīvotajām zemēm, romanizācijas procesu izjuta mazākā apmērā.
Pazīstamais romiešu konsuls un vēsturnieks Dions Kasijs arī kādu laiku uzturējās Panonijas teritorijā, būdams Augšējās Panonijas pārvaldnieks. Savos vēstures darbos viņš uzsvēra, ka Panonijas iedzīvotāji bija samērā drosmīgi un ar pacelātu garu.
Panonija kļuva pazīstama arī kā vieta, kur mūsu ēras 3. gadsimtā piedzima un uzauga vairāki topošie Senās Romas imperatori, kā arī province regulāri apgādāja romiešu karaspēku ar lielu skaitu karavīriem.

Saimniecība

Saimniecības ziņā Panonijas province nebija salīdzinoši pārticīga, jo tās teritoriju galvenokārt pārklāja biezi meži un kalnāji. Šī iemesla dēļ jau no provinces pirmsākumiem viena no galvenajām saimniecības nozarēm bija mežsaimniecība, kur lielos kvantumos tika eksportēti kokmateriāli.
Panonijas līdzenumi ļāva nodarboties arī ar lauksaimniecību, kur izplatītākie produkti bija auzas un mieži. Lai gan tās teritorijā tika kultivētas arī vīnogas, to kvalitāte bija zemāka nekā citviet, līdz ar to Panonijas ražotais vīns nebija no iecienītākajām eksportprecēm Romas impērijā. 
Viens no lielākajiem provinces ekonomiskajiem pienesumiem bija dažādu mežazvēru (mežacūku, bizonu un lāču) pārdošana romiešu izklaidei dažādos cirkos. Tāpat arī kalnrūpniecības nozare deva savu pienesumu provinces ekonomikai, kurā tika apgūts gan dzelzs, gan sudrabs, taču ne tuvu tādos apmēros kā Mēzijas un Dākijas teritorijās.
Tlmače

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1075. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Tlmača gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Garamtolmāča (Garamtolmács). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijā.

Ekonomika

Pilsētā atrodas energoiekārtu ražošanas uzņēmums "SES Tlmače".

Cilvēki

2001. gadā vairums pilsētas iedzīvotāju bija slovāki (92,8 %), dzīvo arī ungāri (4,13 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (72,45 %), nereliģiozi (17,44 %), luterticīgie (5,46 %).