google/wiki40b huggingface dataset:
Varžu virskārta

Etimoloģija

Zinātniskais vārds Batrachia pirmo reizi sāka lietot 1800. gados franču zoologs, lai apzīmētu vardes, bet mūsdienās šis nosaukums tiek izmantots, lai apzīmētu abinieku grupu, kas cēlusies no viena aizvēsturiskā priekšteča. Hipotēzi, ka astainie abinieki un bezastainie abinieki ir savstarpēji daudz tuvāk radniecīgi nekā trešā mūsdienās dzīvojošā grupa - bezkājainie abinieki, atbalsta gan morfologiskie pētījumi, gan molekulārie.

Evolūcija

Senākie zināmie varžu virskārtas pārstāvji ir Triadobatrachus massinoti no Madagaskaras, kas dzīvoja pirms 250 miljoniem gadu, un Polijas Czatkobatrachus polonicus, kas dzīvoja vienā laikā ar Madagaskaras primitīvo abinieku. Lai arī nav saglabājušās fosilijas no senākiem laikiem, balstoties uz ģenētiskajiem pētījumiem, var secināt, ka astainie abinieki no bezastainajiem abiniekiem viens no otra nodalījās daudz senāk. Lielākā daļa zinātnieku uzskata, ka tas noticis perma periodā, bet citi, ka daudz senāk - pirms 367 miljoniem gadu devona beigās. Tomēr laikam pagātnē robežas novelk senie četrkājaiņi - lepospondili (Lepospondyli), kurus uzskata par abinieku priekštečiem. Lepospondili dzīvoja apmēram pirms 300 miljoniem gadu. Labi saglabājušās fosilijas ir vairākiem senajiem perma sākuma četrkājaiņiem, kas ir apmēram 275 miljonus gadu vecas. Šie dzīvnieki joprojām nav uzskatāmi par kailamfībijām, tātad perma periods varētu būt senākā varžu virskārtas rašanās robeža.

Sistemātikas diskusijas

Lai gan lielākā daļa zinātnieku atbalsta varžu virskārtas evolucionāro pamatojumu, tomēr pastāv arī alternatīvas hipotēzes. Ir zinātnieki, kas uzskata, ka astainie abinieki ir tuvāk radniecīgi bezkājainajiem abiniekiem un ka tie būtu jāizdala atsevisķā kladā Procera, vardes vienlaikus sistematizējot paralēlā grupā.
Džons Ronalds Rūels Tolkīns

Izcelsme

Tolkīnu dzimta cēlusies no Saksijas karalistes Vācijā, taču 18. gadsimtā dzimtas pārstāvji pārcēlušies uz Lielbritāniju un "ātri kļuvuši par dedzīgiem angļiem". Uzvārds Tolkien varētu būt angliski pārveidots no vācu Tollkiehn (kas, savukārt, cēlies no vācu tollkühn - pārdrošs).
No mātes puses Tolkīna vecvecāki Džons un Edīte Safīldi bija baptisti, kuriem piederēja veikals Birmingemas centrā. Tajā pašā namā Safīldu ģimene veica dažāda veida uzņēmējdarbību jau kopš 19. gadsimta sākuma. 1812. gadā Viljams Safīlds, Tolkīna vecvecvectēvs, ierīkoja tur grāmatu un kancelejas preču veikalu, bet 1826. gadā Tolkīna vecvectēvs Džons turpat atklāja aizkaru un zeķu veikalu.
Flāmi

Vēsture

Nīderlandes sacelšanās rezultātā 1581. gadā Spānijas karalim Felipem II pakļautās Septiņpadsmit provinces jeb "Zemās zemes" sadalīja desmit dienvidu provincēs ("Spāņu Nīderlandē") un septiņās ziemeļu provincēs jeb Apvienoto provinču Nīderlandes Republikā (nīderlandiešu: Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden). Astoņdesmit gadu karš starp Spānijas impēriju un Nīderlandes Septiņu Republiku Savienību beidzās ar 1648. gada Vestfālenes miera līgumu, kurā Spānijas karalis Filips VI atzina Nīderlandes ziemeļu provinču neatkarību, bet saglabāja kontroli pār Flandrijas grāfisti un citām dienvidu daļas provincēm, kas 1714. gadā nonāca Austrijas pakļautībā. Pēc Napoleona kariem 1815. gadā Vīnes kongresā izveidoja Nīderlandes Apvienoto Karalisti, no kuras 1830. gadā atdalījās Beļģijas karaliste.
Flāmu nācijas veidošanās aizsākās tikai 19. gadsimta vidū ar pretestības grupu veidošanos pret Beļģijas varas iestāžu mēģinājumiem ieviest franču valodu kā vienīgo izglītības un saziņas valodu Flandrijā. 1861. gadā izveidojās Flāmu Savienība (Vlaemsch Verbond), 1895. gadā flāmu valodā iztulkoja Beļģijas likumu kodeksu un to sāka lietot tiesās, armijā, valsts iestādēs un skolās.
Šacha Pasaule

Izdevējs

Žurnāla izdevējs bija Linkolnas latviešu šaha klubs (ASV). Atbildīgais redaktors — Aleksandrs Liepnieks, redaktori — N. Kampars, J. Zvērs, E. Gūtmanis, E. Mednis, G. Iesalnieks, J. Danenfelds, A. Tramdahs, V. Ikaunīks un A. Kalnājs.

Žurnāla saturs

Žurnāls atspoguļoja trimdas latviešu šaha dzīvi, rakstīja par ievērojamākiem šaha notikumiem pasaulē un Latvijā. Līdz ar šaha partijām žurnāls publicēja teorētiskus rakstus, bibliogrāfiskus un vēsturiskus materiālus, informāciju par korespondencšahu un latviešu gambītu. Žurnālam bija šaha kompozīcijas nodaļa.
Andrejs Skuja

Dzīvesgājums

Dzimis 1866. gada 19. novembrī (1. decembrī) Ērģemes pagasta Kalnsteltēs zemnieka Pētera Skujas un viņa sievas Lienes ģimenē. Mācījās Ērģemes pagastskolā, Valkas apriņķa skolā un Pērnavas ģimnāzijā. Studējot medicīnu Tērbatas Universitātē (1988-1894), Andrejs Skuja kopā ar Jāni Ērmani, Jāni Kauliņu, Kārli Kasparsonu, Augustu Krumbergu, Jāni Lasmani, Reinholdu Liepiņu un Eduardu Veidenbaumu minēts starp studentu 1888. gada 10.novembrī dibinātās „Literāriski – zinātniskās biedrības” (tā sauktās Pīpkalonijas) organizētājiem.
Pēc studiju beigšanas strādāja par Rīgas skolu ārstu (1899-1913), sanitārārstu (1915-1919). Pēc Pirmā pasaules kara beigām 1919. gadā kļuva par Rīgas Pilsētas 1. slimnīcas ārstu. 
1922. gadā pēc iestāju lekcijas "Konstitūcijas problems ārstniecībā" nolasīšanas viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes privātdocentu. 1925. gadā viņš iesniedza fakultātes padomei izvērtēšanai savu zinātnisko apcerējumu "Septiskas slimības un viņu ārstēšana", tika ievēlēts par LU Hospitālās terapijas katedras vadītāju (1925-1927).
1939. gada vācbaltiešu pārcelšanās laikā viņš devās uz Vācijas okupēto Polijas daļu. Miris 1950. gadā Vācijā.
Fečava/Šprēvalde

Vēsture

1548. gadā apdzīvotajai vietai piešķirts ģerbonis. Pēc Otrā pasaules kara pilsēta ietilpa VDR.

Tūrisms

Fečavā atrodas Vendu (sorbu)-vācu dubultbaznīca (Wendisch-Deutsche Doppelkirche/Serbsko-nimska dwójna cerkwja we Wětošowje) - divu baznīcu komplekss ar vienotu zvanu torni un sakristeju, kas savulaik bija paredzētas divām apkārtnes tautībām.
Zemes atmiņa

Sižets

Filmā filozofiski tiek apcerētas dzīve un nāve.
Secure Shell

Standarti un programmas īstenošana

Pirmā protokola versija, SSH-1, tika izstrādāta 1995. gadā. To izstrādāja pētnieks no Helsinku Tehnoloģiju universitātes, Somijā. SSH-1 tika rakstīts, lai sniegtu lielāku drošību un konfidencialitāti nekā protokoli rlogin, Telnet un RSH. 1996. gadā tika izstrādāta drošāka protokola versija, SSH-2, kura nav saderīga ar SSH-1 protokolu. Protokols kļuva arvien populārāks, un līdz 2000. gadam tam bija apmēram divi miljoni lietotāju. Pašlaik ar jēdzienu "SSH" parasti tiek apzīmēts tieši SSH-2 protokols, jo pirmā protokola versija saistībā ar būtiskām nepilnībām praktiski netiek izmantota.
2006. gadā protokols tika apstiprināts IETF kā interneta standarts.
Tomēr dažās valstīs (Francijā, Krievijā, Irākā un Pakistānā), joprojām ir nepieciešama speciāla atļauja no atbilstošām iestādēm, lai varētu izmantotu dažas šifrēšanas metodes, tostarp arī SSH.
Ir izplatītas divu veidu SSH implementācijas: komerciālā un bezmaksas.Bezmaksas risinājums tiek saukts par OpenSSH. Uz 2006. gadu 80% interneta datoru izmantoja tieši OpenSSH. Komerciālo versiju izstrādāja SSH Inc, un tā ir bezmaksas tikai nekomerciālai lietošanai. Abas versijas satur gandrīz vienādu komandu kopu.
SSH-2 protokols, atšķirībā no protokola Telnet, aizsargā pret nesankcionētu piekļuvi datplūsmai, taču nav noturīgs pret uzbrukumiem "cilvēks pa vidu." Tāpat SSH-2 protokols ir noturīgs arī pret pievienošanos pa vidu - nevar pievienoties jau izveidotai sesijai, vai pārtvert to.
Atbalsts SSH tiek īstenotas visās UNIX veidīgajās sistēmas, un vairumā no tām starp standarta programmām ir pieejami arī SSH klients un SSH serveris. Pastāv arī daudzi SSH-klients risinājumi ne UNIX operētājsistēmām. Lielu popularitāti protokols ieguva pēc plašās datplūsmas analizatoru programmatūras attīstības, kā alternatīva nedrošajam Telnet protokolam.
Lai strādātu ar SSH, ir nepieciešams SSH serveris un SSH klients. Serveris noklausās pieslēgumus no klienta datora un pie savienojuma izveides autentificē klientu, pēc kā sāk klienta apkalpošanu. SSH klientu izmanto, lai izveidotu savienojumu ar attālināto datoru un izpildītu nepieciešamās komandas.

SSH izmantošanas piemēri

Komanda, lai izveidotu savienojumu ar lokālo SSH-serveri no GNU / Linux komandrindas priekš lietotāja „pacify” (serveris klausās uz nestandarta portu 30000):
$ ssh -p 30000 pacify@127.0.0.1
Atslēgu pāra ģenerēšana (uz UNIX veidīgajām OS) tiek veikta ar komandu:
$ ssh-keygen
Lai izveidotu SSH-2 RSA atslēgu pāri ar 4096 bitu garumu programmā puttygen UNIX veidīgajās operētājsistēmās:
$ puttygen -t rsa -b 4096 -o sample
Dažiem SSH klientiem, piemēram, PuTTY ir grafiskā lietotāja saskarne.
Starpgājiens

Starpgājiens ir neparedzēts gājiens šaha partijas forsētā variantā vai kombinācijā. Pretinieka starpgājiens var izjaukt iepriekšējos aprēķinus, izmainīt ieplānoto notikumu gaitu uz šaha galdiņa, iespaidot forsētā varianta vērtējumu, atspēkot kombināciju. Starpgājienu ar šahu sauc arī par starpšahu.
Melitskābe

Vēsture

Melitskābi ieguva vācu ķīmiķis Martins Heinrihs Klaprots 1799. gadā no minerāla melīta jeb medusakmens (melitskābes alumīnija sāls kristālhidrāta Al₂[C₆(COO)₆]·18H₂O).

Atrašanās dabā

Atrodama minerāla melīta veidā.

Iegūšana

Var iegūt no dabiskā melīta, karsējot to kopā ar amonija karbonātu. Radušos melitskābes amonija sāli atdala no alumīnija hidroksīda nogulsnēm un pārvērš par svina sāli, kuru sadala ar sērūdeņradi, iegūstot tīru melitskābi.
Sintētiski iegūst, oksidējot heksametilbenzolu (to savukārt iegūst, trimerizējot dimetilacetilēnu).
Vislabāk melitskābi iegūt no grafīta, kokogles vai amorfā oglekļa), oksidējot tos ar slāpekļskābi vanādijskābes vai sudraba nitrāta klātienē. Kā starpprodukts veidojas dzeltena amorfa viela, ko sauc par grafītskābi (tā ir dažādu grafīta šķelšanas produktu maisījums, adsorbēts uz neizmainīta grafīta).
Melitskābes veidošanās, oksidējot grafītu, vēl pirms rentgenstruktūranalīzes pielietošanas bija pierādījums tam, ka oglekļa atomi grafītā izvietoti sešstūra gredzenu veidā.

Īpašības

Karsējot melitskābe sadalās par CO₂ un piromelitskābes anhidrīdu.
Karsējot kopā ar acetilhlorīdu 120 °C temperatūrā, veidojas melitskābes trianhidrīds - savdabīgs eksotisks oglekļa oksīds ar formulu C₁₂O₉.
Ar nātrija amalgamu melitskābi var viegli reducēt līdz heksahidromelitskābei.
Osips Zadkins

Biogrāfija

Pēc politehniskās un Centrālās Mākslas un Amatu skolas beigšanas Londonā, jaunais mākslinieks 1909. gadā dodas uz Parīzi. Tur viņš iestājās École des Beaux- Arts skolā, bet ātri vien izstājās no tās, jo sāk strādāt kā algots mākslinieks. 1911. gadā viņš pirmo reizi ņem dalību “Salon des Indépendants” un gadu vēlāk pievienojas kubistu saimei. Sākotnēji popularitāti viņš guva Beļģijā un Nīderlandē, vēlāk Francijā, Lielbritānijā un ASV. 1942. gadā viņš emigrēja uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Francijā viņš atgriezās tikai 1945. gadā. Viņš strādāja par skolotāju Académie de la Grande Chaumière skolā no 1946. līdz 1958. gadam. 1950. gadā viņam tika piešķirta galvenā godalga kā tēlniekam Venēcijas biennālē, un 1960. gadā viņš ieguva “Grand Prix de la Sculpture” Parīzē. Zadkins taisot sākotnējos darbus bija kritiski iespaidojies no Ogista Rodēna. Aptuveni 1920. gadā viņš izbrāķēja kubistu formu lietojumu darbos un iemantoja maigāku stilu. 1940. gads iezīmējās ar raksturīgu izkurtēšanu un performāciju viņa skulptūrās. Viņa darbs “City Without Heart” (Pilsēta bez sirds) tiek uzskatīts par viņa galveno darbu - kā memoriāls Roterdamas sagraušanai un atjaunošanai. Osips Zadkins bija precējies ar gleznotāju Valentīnu Praksu (1899-1981), kura 1978. gadā saņēma mantojumā divas Zadkina bijušās studijas, kā arī galvenos viņa darbus, kas kalpoja kā pamats Zadkina muzeja izveidei.

1890. gads

Osips Zadkins dzimis 14. jūlijā Vitebskā Krievijā (tagad Baltkrievijā). Viņa tēvs Jefims māca klasiskās valodas vietējos semināros. Viņa māte bija Sofija Lestere.

1905. gads

Viņa vecāki aizsūtīja viņu uz ārzemēm - Anglijas ziemeļiem, kur dzīvoja viņa mātes ģimene. Viņš apguva angļu valodu un iestājas modelēšanas pulciņā vietējā Mākslas skolā.

1905.—1909. gads

Vīņš aizceļojis uz Londonu bez savu vecāku atļaujas, kur iestājies Regentas politehnikumā.
Lai varētu iztikt, viņš strādājis kopā ar akmeņkali. Viņš apciemojis Britu muzeju un tur studējis klasisko tēlniecību. Pēc tam atgriezies Smoļenskā un tur izgatavojis savu pirmo skulptūru.
Atgriezies Londonā.

1909.—1910. gads

Zadkins apmeties uz dzīvi Parīzē un studējis École Nationale des Beaux-Arts.
Atradis darbnīcu ēkā, kas saucas La Ruche.

1911. gads

Zadkins izrādījis savas skulptūras un gleznas ikgadējos Salon d'Automne un Salon des Indépendants.
Viņa uzmanību piesaistījuši Parīzes kubisti. Līdz 1914. gadam sevi saucis par Joe Zadkine.

1920. gads

Zadkins 14. augustā apprecējies ar savu kaimiņieni no Rousletas - laulības notika Francijā Brunikelā.

1941. — 1945. gads

Otrā pasaules kara laikā Ossips emigrējis uz ASV un atradis tur sev darbnīcu.
Izrādījis savu māklasdarbu izstādes.

1953. gads

Viņa izgatavotais sešus metrus augstais kara piemineklis La ville détruite ("Sagrautā pilsēta") 15. maijā uzstādīts Lēvehavenē Roterdamā, Nīderlandē.
Leitons Hjūits

Privātā dzīve

2000. gadā L. Hjūits sāka satikties ar Beļģijas tenisisti Kimu Klijstersu, ar kuru viņi iepazinās Austrālijas Atklātā čempionāta laikā (Kimas jaunākā māsa esot lūgusi L. Hjūita autogrāfu). 2003. gadā abi izsludināja saderināšanos, bet 2004. gada rudenī šis pāris negaidīti izšķīrās. 2005. gada janvārī pēc zaudējuma Austrālijas Atklātā čempionāta finālā L. Hjūits negaidīti bildināja savu jauno draudzeni Rebeku Kārtraitu (dzimusi 1983. gadā). Tiesa, abi bija pazīstami jau pirms tam. Viņi apprecējās 2005. gada 21. jūlijā. Tā paša gada 29. novembrī piedzima abu pirmais bērns — meita Mia Rebeka (Mia Rebecca). 2008. gada 11. decembrī Rebekai piedzima dēls, kuru nosauca par Krūzu Leitonu (Cruz Lleyton). L. Hjūita māsa Džeislina Hjūita (Jaslyn Hewitt) tāpat ir spēlējusi tenisu, bet tagad nodarbojas ar bodibildingu.
Gustavs Mangulis

Dzīvesgājums

Gustavs Mangulis dzimis 1879. gada 1. decembrī Rīgā. Beidzis Jelgavas reālskolu. 1897. gadā brīvprātīgi iestājies Krievijas armijā un uzsācis dienestu 110. Kauņas kājnieku pulkā. 1898. gadā iestājies Viļņas karaskolā, ko beidzis 1900. gadā. Pēc karaskolas beigšanas dienējis 115. kājnieku pulkā, bet 1901. gadā podporučika dienesta pakāpē ieskaitīts 180. kājnieku pulkā. 2. Austrumsibīrijas pulka sastāvā piedalījies Krievijas-Japānas karā. 1905. gadā paaugstināts par poručiku un nosūtīts uz Rīgā dislocēto 115. Vjazmas kājnieku pulku. 1909. gadā paaugstināts par štābkapteini, bet 1913. gadā — par kapteini.
1. Pasaules kara sākumā Mangulis turpina dienestu 115. Vjazmas pulkā. 1915. gada septembrī iecelts par bataljona komandieri. 1916. gada sākumā ieskaitīts 7. Bauskas latviešu strēlnieku bataljonā, janvāra otrajā pusē iecelts par bataljona saimniecības daļas priekšnieku, bet 30. jūlijā — par bataljona komandiera vietas izpildītāju. Pēc 7. Bauskas bataljona pārformēšanas par pulku 13. novembrī iecelts par pulka II bataljona komandieri. Ziemassvētku kauju laikā guvis šķembas ievainojumu kreisajā rokā. Pēc Ziemassvētku kaujām paaugstināts par apakšpulkvedi. 1917. gada 31. martā iecelts par 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulka komandieri. Jūlijā saņēmis pulkveža pakāpi.
Pēc latviešu strēlnieku piesliešanās lieliniekiem Mangulis, atšķirībā no vairuma augstāko virsnieku, turpinājis dienestu un pēc Latviešu strēlnieku korpusa pārformēšanas, kas notika saskaņā ar 1917. gada 17. decembra pavēli, kļuva par 1. latviešu strēlnieku divīzijas komandieri. No 1918. gada maija bijis Sarkanās armijas Karēlijas frontes Petrogradas-Sestroreckas-Beloostrovas grupas komandieris, no tā paša gada 19. augusta — 1. Petrogradas divīzijas 2. brigādes komandieris, no 1919. gada 12. janvāra — 1. Latviešu strēlnieku padomju divīzijas komandieris. No 1919. gada 24. janvāra līdz 27. martam ieņēmis Padomju Latvijas armijas Valmieras grupas komandiera amatu, līdz maijam bijis 26. martā izveidotās Padomju Latvijas armijas apvienotās Kurzemes-Vidzemes grupas komandieris, no maija līdz jūnijam — Kurzemes grupas komandieris, bet no jūnija — Padomju Latvijas armijas 2. divīzijas un Alūksnes armijas grupas komandieris. Sakarā ar Rīgas krišanu augusta sākumā atstādināts no amata un pret viņu ievadīta izmeklēšana. 7. augustā viņu komandēja uz Rietumu frontes štābu, uz kurieni viņš nedevās, bet 1919. gada 15. augustā pārgāja frontes līniju un padevās gūstā Latvijas armijas vienībām.
Līdz 1919. gada 10. oktobrim Mangulis atradās apcietinājumā. Pēc atbrīvošanas ieskaitīts Latvijas armijā, skaitot izdienu no 9. oktobra. No 18. oktobra dienējis Cēsu jauniesaukto apmācības bataljonā, 31. decembrī iecelts par Tukuma-Talsu apriņķa apsardzības priekšnieku, bet no 1921. gada 31. maija bijis Tukuma-Talsu kara apriņķa priekšnieks. No 1920. gada decembra bijis arī Karaklausības likuma rediģēšanas komisijas loceklis. Vadījis Veco latviešu strēlnieku biedrības Tukuma nodaļu, darbojies biedrībā “Latvijas vanagi”.
Miris 1931. gada 3. decembrī Tukumā, apglabāts Jelgavas rajona Sesavas pagasta kapos.
Morāvijas-Silēzijas apgabals

Administratīvais iedalījums

Apgabalā 6 apriņķi - Bruntālas apriņķis, Frīdekmīstekas apriņķis, Karvinas apriņķis, Novi Jičīnas apriņķis, Opavas apriņķis, Ostravas-pilsētas apriņķis.
Deilijs Blinds

Karjera

17. gadu vecumā Blinds noslēdza savu pirmo profesionālo līgumu ar Amsterdamas "Ajax". 2008. gada 7. decembrī debitēja Ajax rindās un atstāja labu iespaidu. 2010. gada ziemā Ajax Blindu izīrēja citam Eredivisie klubam Groningen. 2013.—2014. gada sezonā ar Ajax izcīnija čempionu titulu un tika atzīts par Nīderlandes gada futbolistu.
2014. gada augustā pārcēlās uz Manchester United par 13.8 milijoniem sterliņu mārciņu. 2014. gada 16. novembrī Euro 2016 kvalifikācījas spēlē pret Latvijas futbola izlasi Blinds ieguva savainojumu, kas liedza spēlēt vairākus mēnešus. 2018. gadā atkal pievienojās Amsterdamas "Ajax".
Nīderlandes futbola izlases sastāvā spēlējis 2014. gada FIFA Pasaules kausā.
Viljams II Rudais

Biogrāfija

Viljama Iekarotāja un Flandrijas Matildes trešais dēls.
Viljams vēsturē iegājis ar karalistes vienotības sagraušanu regulāri strīdoties un aizskarot vecāko brāli Robertu, regulāru pavalstnieku un vasaļu sacelšanos un tikpat regulāru dumpju apspiešanu.
Tā kā Normandijā saskaņā ar paražām hercoga troni mantoja vecākais dēls, un to mainīt nevarēja pats hercogs, bet Anglijā karali vēlēja, Viljams I izvirzīja par Anglijas troņmantnieku savu mīļāko dēlu Viljamu, kurš pēc viņa nāves 1087. gadā kļuva par Anglijas karali Viljamu II.
Savukārt vecākais dēls Roberts Kurthoss (franču: Robert Courteheuse) kļuva par Normandijas hercogu un Meinas grāfu. Valsts tika sadalīta salas un kontinentālajā daļā.
Viljams II tika nogalināts medību laikā Ņuforestā, Hempšīrā, 1100. gada 2. augustā.
Radzene

Radzene (latīņu: cornea) ir acs ārējā šķiedrainā apvalka priekšējā, caurspīdīgā daļa. Radzene fokusē gaismu tā, lai tā attēls veidotos uz acs ābola aizmugurējās daļas, uz tīklenes. Radzene vienlaicīgi aizsargā acis no mehāniskiem bojājumiem un infekcijām. Radzeni veido trīs slāņi: epitēlijs (virsējais slānis), stroma (radzenes pamatslānis) un endotēlijs (iekšējais slānis). Starp slāņiem ir norobežojošie slāņi, attiecīgi, Baumana membrāna un Descemeta membrāna. Radzenes biezums ir no 0,4 līdz 1,0 mm. Radzenē nav asinsvadu.
Pitaija

Pitaija (zināms arī kā pūķa auglis) ir auglis, ko iegūst no vairāku sugu kaktusiem, galvenokārt no Hylocereus un Stenocereus ģintīm. Pitaiju augļi aug brīvā dabā Centrālamerikā un Dienvidamerikā, bet to plaši kultivē Dienvidaustrumāzijā. Pitaiju garša tiek raksturota kā ļoti maiga (kā kivi vai melones) un viegli salda. Augļi parasti sver no 150 līdz 600 gramiem.
Masačūsetsa

Iedzīvotāji

Pēc tautas skaitīšanas datiem 2010. gadā štatā bija 6 547 629 iedzīvotāju. Lielākā reliģiskā konfesija ir katoļi (34%). Dažādas protestantu konfesijas sastāda 21%.
Nātrija azīds

Iegūšana

Nātrija azīdu iegūst 2 stadiju procesā. Vispirms no metāliska nātrija un amonjaka iegūst nātrija amīdu:
2Na + 2NH₃ → 2NaNH₂ + H₂
Tam reaģējot ar slāpekļa oksīdu, veidojas nātrija azīds:
2NaNH₂ + N₂O → NaN₃ + NaOH + NH₃
Gvozdansko pils

Gvozdansko pils ir no kaļķakmens būvētas pils drupas Gvozdansko ciematā, tās atrodas starp Dvoras un Glinas pilsētiņām un netālu no Zrinas pils, Sisakas-Moslavinas župānijā, centrālajā Horvātijā.

Vēsture

Gvozdansko pils visticamāk sākotnēji celta XV gadsimta otrajā pusē, pateicoties tās īpašnieces Zrinsku dzimtas minerālu ieguves tiesībām. Pils uzdevums bija aizsargāt apkaimē esošās dzelzs, vara, svina un sudraba raktuves. Pirmo reizi tā dokumentos minēta 1488. gadā. Nikola III Zrinskis un viņa dēls Nikola Šubičs Zrinskis bieži ieradās Gvozdansko, lai pārbaudītu raktuves un sudraba monētu kaltuvi, kuru viņi bija tajā izveidojuši.
Osmaņu turki vairākkārt mēģināja iekarot Gvozdansko pili.  Lielākos uzbrukumus vadīja 1561.gadā bejs Malkočs, 1574. gadā bejs Ferhads pašā Sokolovičs, un 1576. gadā - Kapidži pašā, kura artilērijai izdevās ievērojami pabojāt forta austrumpuses sienu. Pēdējais uzbrukums  ar 10 000 karavīriem, ko vadīja Ferhads pašā un kurš notika no 1577. gada 3. oktobra līdz 1578. gada 13. janvārim, bija daudz labāk izplānots. Šis Gvozdansko aplenkums beidzās ar osmaņu uzvaru, kad visi aizstāvji bija krituši vai miruši no bada un aukstuma. Gvozdansko aizsardzība kļuva par horvātu patriotisma simbolu, tomēr tās iznākumā pils nokļuva osmaņu pārvaldē. 1578. gada decembrī osmaņi cietoksnī novietoja pastāvīgu garnizonu. Tā sienas pārbūvēja 1579. gadā, un fortu aprīkoja ar papildu lielgabaliem.
Mūsdienās senais cietoksnis ir aizaudzis ar krūmiem un pie tā nav nekādas informācijas par kādreizējiem notikumiem.

Arhitektūra

Gvozdansko pils bija aptuveni kvadrātveida forts uzkalnā pie galvenā ceļa starp Dvoru un Glinu. Tā stūros bija četri torņi un lielāks tornis iekšējā pagalmā. 
Iekšējais tornis bija novietots tālajā galā no ieejas, tas bija 16 m augsts un 9 m diametrā, ar 2 m biezām sienām. Forta arhitektūrai, neraugoties uz to, ka pirmais tā pieminējums ir 1488. gadā, raksturīgas XVI gadsimta sākuma Renesanses laikmeta iezīmes, t.i. pusloka aizsardzības torņi stūros un ambrazūru formas. No tā var pieņemt, ka esošā pils būvēta nojauktās sākotnējās vietā. Nav atrastas nekādas pēdas no pils iekšējās sienas; ja tāda vispār bijusi, tad acīmredzot no koka. Galvenā torņa apakšējie 3 stāvi bija pa 3 m augsti, ceturtā, dzīvojamā stāva griestu augstums bija 5 m un piektā, augšējā — aizsardzības stāva augstums bija 2 metri. No apakšējiem diviem stāviem bez atverēm sienās, kuru izmantoja kā noliktavas, nebija izejas uz augšējiem, kuros iekļuve bija pa paceļamām kāpnēm.
Stradu pagasts

Upes

Audīle, Bebrupe, Knerša, Krustalīce, Melnupīte, Mugurve, Pededze, Pogupe.

Ezeri

Kalnis, Lazdags, Miezītis.

Vēsture

1945. gadā Madonas apriņķa Vecgulbenes pagastā izveidoja Stradu ciema padomi. Gulbenes rajona Stradu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Kropes ciemu, 1965. gadā padomju saimniecības «Stari» teritoriju pievienoja Daukstu ciemam. 1977. gadā Stradu ciemam pievienoja daļu Beļavas un Stāmerienes ciemu teritorijas, bet daļu Stradu ciema teritorijas pievienoja Daukstu ciemam. 1979. gadā Stradu ciemam pievienoja daļu Stāmerienes ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Stradu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Stāķi, Šķieneri, Stradi, Margas, Lejasstradi, Antani, Ceļmalas, Nātiņi, Samiņi, Siljāņi, Zeltaleja. Pagasta pārvalde atrodas Gulbenē, Parka ielā 10.
Strādnieku šķira

Strādnieku šķira šķiru teorijā ir tā iedzīvotāju daļa, kas strādā algotu darbu, īpaši, ja tas ir fizisks roku vai rūpnieciskais darbs. Strādnieku šķiras jēdziens apzīmē fiziska darba darītājus, taču var iekļaut arī garīgu darbu un darbu pakalpojumu sektorā. Strādnieku šķira savos ienākumos ir atkarīga no algām, tāpēc tā sevī ietver lielāko daļu iedzīvotāju attīstītajās valstīs, pilsētu teritorijās agrārajās valstīs un lauku darbaspēku.
Marksisma teorijā un sociālistiskajā literatūrā terminu "strādnieku šķira" lieto kā sinonīmu vārdam "proletariāts", kas apzīmē visus cilvēkus, kas strādā ražošanas līdzekļu īpašnieku labā.