google/wiki40b huggingface dataset:
Kašalotu virsdzimta

Izskats un īpašības

Kašalots (Physeter macrocephalus) ir lielākais no visiem zobvaļiem. Pieaudzis tēviņš sasniedz 16—18 metru garumu un sver apmēram 45—57 tonnas. Abas pundurkašalotu sugas, kā jau to nosaukums norāda, ir daudz mazākas. Turklāt pundurkašalots ir mazāks par pigmejkašalotu. Pirmais ir apmēram 2,7 metrus garš un sver līdz 272 kg, bet pigmejkašalots var sasniegt 3,8 m garumu un 450 kg masas.
Kašalotu virsdzimtas sugu ķermeņi ir masīvi veidoti, bet apakšžoklis relatīvi mazs un smalks, salīdzinot ar augšžokli. Deguna kauls ir asimetrisks un elpošanas caurums atrodas galvas kreisajā pusē. Visām sugām ir daudz vienkāršu, konusveidīgu zobu, kas visi ir apmēram vienādi lieli. Reizēm augšžoklī zobi iztrūkst vispār. Galvenā maņa, ko kašalotu virsdzimtas sugas izmanto ir eholokācija.
Visām virsdzimtas sugām galvā ir taukveidīga, vaskveidīga viela — spermacets, kura nepieciešamību kašalotu galvās skaidro ar balasta funkciju niršanas laikā. Ienirsot valis caur nāsīm ievelk aukstu ūdeni un ar to apskalo spermaceta maisu, tādējādi taukveidīgā viela kļūst cietāka, bet, paceļoties augšup no dzelmes, spermaceta  orgānam pastiprināti tiek pievadītas siltas asinis, sasildot spermaceta masu. Visas sugas spēj ienirt lielā dziļumā, tomēr uzskata, ka kašalots spēj ienirt dziļāk. Visas trīs sugas barojas ar kalmāriem, zivīm un pat haizivīm.

Evolūcija

Senākās zināmās kašalotu fosilijas ir saglabājušās no oligocēna, tās ir apmēram 25 miljonus gadu vecas, bet pundurkašalotu senākās fosilijas ir miocēna beigu fosilijas, kas ir apmēram 7 miljonus gadu vecas. Analizējot DNS pētījumus, kašalotu virsdzimtas sugām tuvākie radinieki ir gan knābjvaļi (Ziphiidae) un upesdelfīni (Platanistidae), gan plātņvaļi. Kašalotu sugu lielākā dažādība dzīvoja miocēna laikā. Primitīvākās un senākās no tām piederēja Zygophyseter  un Naganocetus ģintīm.
Žubītes

Kopīgās īpašības

Visas trīs sugas ir apmēram vienādi lielas (15 cm garas) un to forma ir apmēram vienāda. Tām ir raksturīgais žubīšu dzimtas putnu lidojums - ātrs un viļņveidīgs (augšā, lejā), mijoties ātrai spārnu sasišanai un planēšanai ar piekļautiem spārniem. Žubītes barojas gan ar sēklām, gan kukaiņiem. Savus mazuļus tās baro pamatā ar kukaiņiem.
2009. gada F2 sezona

Sacīkšu formāts

Katrā posmā notiks divas 30 minūšu izmēģinājumu braucienu sesijas, divas 30 minūšu kvalifikācijas sesijas un divas 40 minūšu (vai līdz nobraukti 110 km) garas sacīkšu sesijas, pie tam otrajā sesijā noteikti jāveic pit-stops. Lai gan automašinām nebūs vajadzības mainīt riepas (lai ievērotu vienlīdzību starp pilotiem), pit-stopa laikā pilotam būs jāiebrauc boksos, jānospiež īpašs taustiņš kas atskaitīs 10 sekundes un tad pilots varēs atgriezties trasē - šāds viltus boksu apmeklējums paredzēts, lai piloti gūtu pieredzi boksu apmeklēšanai sacīkšu laikā.
Punkti tiks piešķirti tāpat kā Formula 1 čempionātā - 10 punkti uzvarētājam, 8 - otrajai vietai, 6 - trešajai un tālākajām vietām attiecīgi 5-4-3-2-1. Sezonas uzvarētājs izcīnīs tiesības piedalīties WilliamsF1 komandas testos, pirmo trīs vietu ieguvēji kvalificēsies FIA Superlicences iegūšanai.

Izmaiņas

Pēc Henrija Sertīsa nāves 4. posmā vienu sacīksti nobrauca 24 piloti, bet sākot ar 6. posmu brīvo vietu ieņem Ollijs Henkoks.
Marks Taimanovs

Biogrāfija

Marks Taimanovs piedzima Harkovā, kur mācījās viņa vecāki (tēvs - politehniskajā institūtā, bet māte - konservatorijā). Drīzumā ģimene pārcēlās uz Ļeņingradu, ar kuru turpmāk bija saistīta visa šahista un pianista dzīve. Pirmās mūzikas stundas viņam pasniedza māte.
1937. gadā Marks Taimanovs nofilmējās galvenajā puisēna vijolnieka lomā filmā "Bēthovena koncerts". Pēc filmas viņu uzaicināja uz Ļeņingradas pionieru pils svinīgo atklāšanu un piedāvāja izvēlēties jebkuru sekciju, kur darboties. Marks izvēlējās šaha sekciju, lai gan turpināja nodarboties ar mūziku.
Marks Taimanovs beidza Ļeņingradas konservatorijas klavieru klasi. Jau būdams pazīstams šahists viņš turpināja uzstāties koncertos, pārsvarā kopā ar savu sievu, pianisti Ļubovu Bruku (1926 - 1996). Duetam ir izdoti vairāki mūzikas ieraksti.
14 reizes piedalījies Ļeņingradas šaha čempionātu finālos (no 1945. līdz 1998. gadam), 5 reizes kļuvis par pilsētas čempionu (1948,1950,1952,1961,1973). PSRS šaha čempionātu finālos spēlējis 23 reizes, 1956. gadā ir kļuvis par čempionu. Tajā pašā gadā PSRS izlases sastāvā ir uzvarējis Pasaules šaha olimpiādē. Tāpat Marks Taimanovs ir četras reizes - 1957, 1961, 1965, 1970 - PSRS izlases sastāvā uzvarējis Eiropas komandu šaha čempionātos.
Divas reizes piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas pretendentu turnīros. 1953. gadā bija turnīra tabulas vidusdaļā, bet 1971. gadā cieta smagu sagrāvi pret Robertu Fišeru, zaudējot pretendentu ceturtdaļfināla mačā ar 0:6.Zaudējums izraisīja negatīvu oficiālo padomju varas iestāžu reakciju - Markam Taimanovam aizliedza piedalīties ārzemju turnīros, atņēma PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu (atjaunots 1991. gadā), kā arī tika pārtraukta viņa koncertu darbība.
1993.un 1994.gadā divas reizes uzvarēja Pasaules senioru šaha čempionātos.
Marks Taimanovs bija pazīstams kā šaha teorētiķis, kas devis ievērojamu ieguldījumu tādu atklātņu attīstībā kā Sicīliešu aizsardzība un Nimcoviča aizsardzība.
Valkas apriņķis

Rīgas vietniecības sastāvā

Valkas apriņķis tika izveidots 1783. gada teritoriāli administratīvajā reformā, atdalot Cēsu apriņķa (Alūksnes, Apekalna, Cirgaļu, Gulbenes, Gaujienas, Smiltenes, Tirzas-Velēnas, Trikātas) un Rīgas apriņķa (Ērģemes, Ēveles) ziemeļaustrumu draudzes novadus.

Latvijas Republikas sastāvā

1920. gadā Igaunijai pievienots viss Cores pagasts (tagad Sooru Tellistes pagastā), bet Valkas apriņķim — lielākā daļa Jaunrozes pagasta (igauņu: Vastse-Roosa) no bijušā Veravas apriņķa.
1920. gadā pilsētas tiesības piešķirtas Smiltenei un Alūksnei.
1921. gada martā no Alsviķa pagasta kā patstāvīgu pašvaldību izdala Karvas pagastu.
1923. gadā no Gaujienas pagasta atdalīts Bormaņu pagasts
1924. gada maijā izveidoti Grundzāles pagasts, atdalot to no Gaujienas pagasta, un Pededzes pagasts, no bijušā Kalna-Pededzes pagasta un Lauru kolonijas (pirms kara Pleskavas guberņas, Pleskavas apriņķa, Paņikovas pagastā) daļām. Likvidēts patstāvīgais Liel-Lugažu pagasts pievienojot to pie Lugažu pagasta.
1924. gada jūnijā no Valkas apriņķa tika atdalīti Jaunvāles un Vecbrenguļu pagasti, pievienojot tos Valmieras apriņķim, Druvienas un Lizuma pagasti, pievienojot tos Cēsu apriņķim. No jauna izveidotajam Madonas apriņķim no Valkas apriņķa nodoti Adulienas, Beļavas, Galgauskas, Jaungulbenes, Litenes, Stāmerienas, Tirzas un Vecgulbenes pagasti.
1925. gadā vairāki pagasti ieguvuši jaunus nosaukumus: Aumeisteru pagasts pārdēvēts par Cirgaļu, Blomu par Nigras (1926. gadā - atkal par Blomes), Bormaņu par Trapenes, Kalnciema par Kalncempju, Kolberģa par Bejas, Lāzberģa par Mārkalnes un Lejas par Lejasciema pagastu.
Pēc Latvijas-Igaunijas robežas nospraušanas, Valkas pilsētas sadalīšanas un apriņķu robežu izmaiņām Valkas apriņķa platība stipri samazinājās un uz 1925. gadu bija 4782 km². Apriņķis robežojās ar Abrenes apriņķi, Madonas apriņķi, Cēsu apriņķi un Valmieras apriņķi Latvijā un Igauniju.
1925. gadā Valkas apriņķī bija 3 pilsētas (Valka, Smiltene, Alūksne), 3 miesti (Ape, Strenči, Lejasciems) un 40 pagasti. Lielākās apdzīvotas vietas: Valka, Smiltene, Alūksne, Ape, Strenči un Lejasciems.
1926. gadā Pedeles pagasts pievienots Lugažu pagastam.
1928. gadā pilsētas tiesības piešķirtas Apei, Lejasciemam un Strenčiem.
1939. gadā Mēra pagasts un Rauzas pagasts apvienoti vienā pašvaldībā zem nosaukuma Birzuļu pagasts
1939. gadā Ministru kabinets pieņem likumu par Lejasciema pilsētas likvidēšanu līdz 1940. gada 1. janvārim. Tā teritoriju un iedzīvotājus ieskaita Lejasciema pagastā

Latvijas PSR sastāvā

1947. gada 16. oktobrī no Valkas apriņķa tika atdalīts Alūksnes apriņķis. 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālajā reformā Valkas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Smiltenes un Valkas rajonos.
Elles vārti

Sižets

Heianas periods, 12. gadsimts. 1159. gada apvērsuma laikā sjogunam uzticīgais samurajs Morito Endo palīdz no pilsētas aizmukt galma dāmai Kesai un iemīlas viņā. Pēc sacelšanās apspiešanas samurajs atlīdzībā par paveikto lūdz atļauju precēties ar šo sievieti, bet viņa izrādās jau izprecināta sjoguna padotajām Vataru. Samurajs nepadodas un lūdz sievietei pamest vīru, kas noved pie traģiska rezultāta — viņa piekrīt palīdzēt Morito nogalināt vīru izstāstot kā slepkavības plānu, bet tikai iekļuvis guļamistabā un pēc zobena cirtiena tumsā, Endo saprot, ka sieviete izvēlējās iet bojā, lai izglābtu vīra dzīvību un savu godu.

Balvas

"Elles vārti" ieguva galveno balvu 1954. gada Kannu kinofestivālā. 1955. gadā saņēma Kinoakadēmijas goda balvu kā labākā filma svešvalodā starp filmām, kas izplatītās ASV 1954. gadā, un 27. Kinoakadēmijas balvu nominācijā "Labākais kostīmu dizains un krāsa". 1954. gadā filma saņēma Ņujorkas kino kritiķu balvu kā labākā filma svešvalodā, kā arī ieguva Zelta Leoparda balvu Lokarno starptautiskajā kinofestivālā.

Kritika

Pēc tā, kad Manhetenas Japāņu kopiena finansiāli atbalstīja filmas izplatīšanu Amerikas Savienotajās Valstīs 1954. gada decembrī, Boslijs Krouters to apskatīja The New York Times, nosaucot filmu par "skumju un brīnišķīgu trīspadsmitā gadsimta stāsta attēlojumu", Krouters rakstīja:
"Iespējams, ka noslēpums, kas viņu saviļņojis, ir smalkums, kas sajauc zemes dzīļu karstās emociju straumes ar vislieliskāko virszemes miera straumi. Nežēlīgo kaisļu spriedze un agonija norisinās aiz formalitātes, lepnuma, pašdisciplīnas un augstvērtīgas estētiskās harmonijas aizmugurē esošā lieliska zīda ekrāna. Senās Japānas kultūra ir kļuvusi par šīs filmas materiālo stimulantu."
Vietnē Rotten Tomatoes filmai pozitīvs vērtējums 8.2/10.
Bazilisks

Plīnija apraksts

Romiešu enciklopēdists Plīnijs Vecākais (23. gads - 79. gads) savā darbā "Dabas vēsture", VIII grāmatā apraksta bazilisku. "Tā ir čūska, kas dzīvo Kirēnes provincē un piedzimst augstākais divpadsmit pirkstu gara, un tai uz galvas ir balts plankums, kā diadēmas zīme. Ar savu šņākšanu bazilisks aizbiedē visas čūskas un pārvietojas nevis kā pārējās, daudzkārt locīdamies, bet gan līdz vidum lepni pacēlies. Viņš nogalina krūmus, pat nepieskaroties tiem, bet tikai uzpūšot tiem dvašu, viņš apsvilina zāli un pāršķeļ akmeņus - tik liels ir ļaunuma spēks." Stāsta, ka reiz kāds bruņinieks vienu nogalinājis, bet pēc tam ārā plūstošā asins nogalinājusi gan jātnieku, gan zirgu. Valdīja uzskats, ka šo briesmoni var nogalināt tikai ar zebiekstes palīdzību. Zebiekste ir jāiemet briesmoņa alā, kuru var atrast pēc izdegušās, neauglīgās zemes, un tās smaka uzreiz nobeidz nezvēru.

Literatūrā un mākslā

Bazilisks kā mītisks tēls plaši aprakstīts arī britu autores Džoannas Ketlīnas Roulingas grāmatu sērijā "Harijs Poters". Bazilisks ir viens no visšausmīgākajiem maģiskajiem dzīvniekiem. Dž. K. Roulingas grāmatā "Harijs Poters un Noslēpumu kambaris" ir teikts, ka Hermione izlasa "No daudzajiem briesmīgajiem zvēriem un nezvēriem, kas staigā pa mūsu zemes virsu, neviens nav savādīgāks un nāvīgāks par bazilisku."
Kā vedina domāt Dž. K. Roulinga, un arī no leģendām zināms, ka bazilisks cēlies no gaiļa vai vistas un čūskas vai krupja savienības. Daži mākslinieki, sekojot aprakstam burtiski, zīmē savādus briesmoņus, kuros apvieno šo dzīvnieku pazīmes. Tomēr daudz biežāk bazilisku attēlo kā čūsku ar kroni vai baltu laukumu uz galvas. Kobras, kam piemīt šīs pazīmes, varētu būt baziliska leģendu izcelsmes avots.
Aprakstos minēts, ka bazilisks var nogalināt arī no attāluma. Romiešu dabaszinātnieks Plīnijs ir teicis: "Tas nogalina visus kokus un krūmus un ne tikai tos, kam pieskaras, bet tos, ko tikai skārusi viņa elpa. Viņš aizdedzina zāli un sadragā akmeņus, tik ļoti nikns un briesmīgs viņš ir."
Dažos avotos ir aprakstīti trīs dažādu veidu baziliski: zelta bazilisks, kas var noindēt ar skatienu, otrs spļauj uguni, bet trešais kā gorgona Medūza no grieķu mitoloģijas rada tādas šausmas, ka upuri pārakmeņojas.
Arī Viljams Šekspīrs lugā "Ričards III" ir minējis bazilisku. Galvenais varonis ļaunais Ričards nogalina savu brāli un uzreiz pieglaimojas brāļa atraitnei, cildinot viņas skaistās acis. Taču atraitni viņa komplimenti nesaista. Viņa atbild: "Kaut tās kā bazilisks tev nestu nāvi."
38. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Abrenes iela — Dzirciema iela kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Nometņu iela, Lapu iela, Melnsila iela, Vīlipa iela, Dzirciema iela, Buļļu iela, Spilves iela un Dzirciema iela.
Dzirciema iela — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Dzirciema iela, Spilves iela, Buļļu iela, Dzirciema iela, Vīlipa iela, Melnsila iela, Lapu iela, Nometņu iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Satekles iela, Lāčplēša iela un Rūsiņa iela.
Lichtspielhaus

Diska saturs

DVD iekļauti visus grupas videoklipus, kas izlaisti uz DVD relīzes laiku. Iekļauta ir arī sadaļa "Making Of", kurā var apskatīt dažu videoklipu tapšanu. Koncertierakstu sadaļa ietver sevī dažādu koncertu uzstāšanās ierakstus, no 1996. līdz 2001. gadam (to starpā ir video no iepriekšējā grupas DVD Live aus Berlin). Vēl DVD ir sadaļa, kurā atrodas reklāmas rullīši trim grupas singliem (Du hast, Links 2 3 4 un Mutter), kā arī dažādu televīzijas skeču izlasi.
Hoencollernu dinastija

Hoencollerni (Hohenzollern) ir vācu aristokrātu dzimta, pie tās pieder vairākas Eiropas valdnieku dinastijas. Cēlusies no Collernas grāfistes (Grafschaft Zollern, Hohenzollern-Hechingen, 1052.—1850.)
Polovciešu stepe

Polovciešu stepe (krievu: Половецкая степь, ukraiņu: Половецьке поле), Kipčaku stepe (persiešu: دشت قپچاق‎ Desht-i Qipchāq) vai rietumu avotos Kumānija (latīņu: Cumania) ir kultūrvēsturisks reģions Eiropā un Āzijā, ko 11.—13. gadsimtā apdzīvoja polovcieši (kipčaki, kumāni). Aptvēra līdzenumu un stepju apgabalus (galvenokārt Pontijas stepi un Kazahu stepi) no Donavas lejteces Eiropas dienvidaustrumos līdz Sirdarjas lejtecei un Balhaša ezeram Āzijas rietumos. Mūsdienās kādreizējā Polovciešu stepe iekļauta lielākoties Krievijas, Ukraina un Kazahstānas teritorijā, kā arī neliela daļa Moldovā un Rumānijā.
Pirmoreiz minēta 11. gadsimtā kā Dešti Kipčaka persieša Nāsira Hosrova darbā, kad kipčaki no 1030. gada, ieceļojot no Irtišas krastiem, kļuva par Horezmas kaimiņiem.
Polovciešu stepe parasti tiek dalīta Austrumu (no Altaja līdz Kaspijas jūrai) un Rietumu (no Kaspijas jūras līdz Donavai) Kipčakā. Rietumu Kipčaka senslāvu hronikās minēta kā Polovciešu Zeme, bet bizantiešu un eiropiešu avotos — kā Kumānija. 13. gadsimtā Polovciešu stepi iekaroja mongoļu karaspēks un tā kļuva par Zelta Ordas kodolu.
Akmeņu cauna

Latvijā

Latvijā akmeņu cauna ir retāk sastopama, kā meža cauna, un abas ir vienīgās caunu sugas Latvijā. Precīzs skaits šīm caunām nav zināms, bet Latvijas mežos mīt apmēram 10 000 akmeņu caunu. Akmeņu cauna saistīta ar apdzīvotām vietām un upju ielejām. Par akmeņu caunu ziņots, ka 2005. gada rudenī tā iemitinājusies jauno daudzstāvu māju bēniņos Rīgā un pārvietojas pa ventilācijas lūkām. Lai arī to sauc par akmeņu caunu, tā nedzīvo tikai akmeņos. Visbiežāk šī suga dzīvei izvēlas mežu. Mājokli akmeņu cauna iekārto veca koka dobumā vai akmeņu krāvumā, vai kādā klinšu plaisā.

Izskats

Akmeņu caunas ķermenis ir garš, slaids ar īsām kājām, aste gara un kupla. Ķermeņa garums tām ir 40—53 cm, svars 1,1—1,5 kg. Akmeņu caunas kažoka krāsa variē no tumši brūnas līdz dzeltenbrūnai. Pakakle un pazode ir baltā krāsā, kas to atšķir no meža caunas (Martes martes), kurai pakakle un pazode ir gaiši dzeltena. Kopumā abas caunas ir diezgan līdzīgas viena otrai. Salīdzinot ar meža caunu, akmeņu cauna retāk pārvietojas pa kokiem, kāju pēdu un pirkstu spilventiņi garenāki un relatīvi lielāki, vasarā tie ir pilnīgi kaili, ziemā segti ar retiem matiņiem. Pēdu nospiedumi iezīmējas asāk, tajos samērā labi saskatāmi spilventiņu un nagu galu nospiedumi. Lai arī akmeņu cauna izskatās brūna, tās pavilna ir balta vai gaiši pelēka. Austiņas mazas un apaļas, mazākas kā meža caunai.

Uzvedība

Akmeņu cauna dzīvo ne tikai mežā, bet apmetas arī cilvēku mājokļu tuvumā, bieži iemitinoties ēku bēniņos. Salīdzinājumā ar meža caunu tā ir siltummīloša dienvidu suga, tādēļ labprāt apmetas cilvēku ēkās, pat daudzdzīvokļu māju bēniņos. Par dzīvnieku klātbūtni, pirmkārt, liecina ekskrementi midzeņa tuvumā, tajos parasti ir arī putnu spalvas, žurku mati, vaboļu spārni, bišu vai kameņu šūnas, dažādu augļu, ogu sēklas. Dienas laikā akmeņu cauna guļ savā migā, bet medīt dodas vakarā. Reizēm akmeņu cauna medī arī dienā.
Akmeņu caunas ir slavenas ar to, ka spēj izdemolēt cilvēku automašīnas, sakožot sēdekļu polsterējumu, vadus vai citas detaļas. To skaidro ar vēlmi iezīmēt savu teritoriju pret citām caunām, ja mašīna atrodas konkrētās caunas teritorijā. Savu teritoriju akmeņu cauna iezīmē ar fekālijām, bieži izmantojot kādu dabīgu pacēlumu. Akmeņu caunu dabīgie ienaidnieki ir lielie plēsīgie putni, vilki un lūši.

Barība

Akmeņu cauna ir visēdāja un ēdīs visu, ko varēs atrast. Tā medī mazus dzīvniekus, grauzējus, vāveres, zaķus, putnus, vardes, uzlasa sliekas, gliemjus, no ligzdām izēd olas un, ja ir pieejami, ēd augļus. Ziemā cauna uzbruks arī novājinātai stirnai. Reizēm akmeņu cauna apmeklē zemnieku kūtis, lai nomedītu kādu vistu vai trusi.

Vairošanās

Riests akmeņu caunām sākas jūnijā un beidzas augustā. Grūsnības periods ir pagarināts, jo mātītei ir embrioniskā diapauze un tā spēj atlikt embrija attīstību. Kopumā tas ir apmēram 236—237 dienas. Mazuļi dzimst martā vai aprīlī. Parasti piedzimst 3—7 mazuļi. Tie ir akli un bezpalīdzīgi. Mazuļiem acis atveras, sasniedzot 30—36 dienu vecumu. Māte tos zīda ar pienu 40—45 dienas. Apmēram jūlija saķumā jaunās caunas pamet vecākus.
Dricānu baznīca

Vēsture

Pirmā Dricānu Romas katoļu baznīca šeit tika uzcelta 1779. gadā. Tā bija koka baznīca, kas nokalpoja 80 gadus. Pašreizējā mūra baznīca tika uzcelta 1859. gadā par baroneses Manteifeles un Katrīnas Uljanovskas līdzekļiem. Baznīcu ar Mogiļevas metropolīta atļauju konsekrēja vietējais prāvests K. Tarvids 1859. gada oktobrī, veltot apustuļu Sīmaņa un Jūdas godam.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Pašlaik draudzi apkalpo prāvests Māris Laureckis. Draudzē ir astoņas kapsētas. Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Jaunavas Marijas parādīšanās Lurdā, Baznīcas iesvētīšanas svētki, Vasarsvētki, Kristus Miesas un Asiņu svētki, Kunga pārveidošanās svētki, svēto apustuļu Sīmaņa un Jūdas svētki.

Tehniska informācija

Dricānu baznīca ir 15,30 metrus gara, 11,25 metrus plata un 7,1 metrus augsta viennavas telpa ar cementa flīžu grīdu. Apkārt baznīcai ir mūra žogs.

Arhitektūra

Baznīca celta vēlā klasicisma stilā ar diviem torņiem.

Interjers

Baznīcā atrodas divi 19. gadsimta kokgriezuma krucifiksi un feretrons ar gleznojumu uz skārda. Apskatāmi ir trīs altāri ar bagātīgiem kokgriezumiem gotikas stilā. Centrālajā altārī ir ievietota Vissvētās Jēzus Sirds glezna un blakus koka ciļņi "Svētie Pēteris un Pāvils", virs gleznas redzams Sīmaņa-Jūdas zemcilnis jeb bareljefs, kuru vārdā nosaukta baznīca. Līdzās galvenajam altārim atrodas 19. gadsimta apaļskulptūras, kurās attēloti apustuļi Sīmanis un Jūda Tadejs. Labās puses altāris ir veltīts Svētā Gara nosūtīšanas notikumam, tajā atrodas 19. gadsimta kokā griezts cilnis, kas attēlo Svētā Gara atnākšanu Vasarsvētkos virs apustuļiem un Jaunavas Marijas, tā abos sānos ir svētā Franciska un svētās Klāras tēli, līdzās altārim ir svētā Jana Nepomuka skulptūra. Kreisās puses altāra vidū ir Jaunavas Marijas skulptūra, sānos svētā Antona un svētās Terēzes no Lizjē tēli, līdzās altārim ir svētā Jāzepa skulptūra.
Rozā pantera 2

Sižets

Kad no pasaules šķietami drošākajām krātuvēm un muzejiem sāk pazust vērtīgi artefakti, drošības sargi nolemj izveidot starptautisku izmeklēšanas komandu, kas apvienotu pasaules labākos izmeklētājus, lai beidzot atšķetinātu mīklainos noziegumus. Izmeklēšanā tiek iesaistīts arī Francijas lepnums, inspektors Žaks Klūzo. Viņš kopīgi ar kolēģiem no Japānas, Lielbritānijas, Itālijas un Indijas sāk dzīt pēdas aizdomās turētajam noziedzniekam Tornado.
Bruno Štrekenbahs

Biogrāfija

Bruno Štrekenbahs ir dzimis Hamburgā, 1902.gada 7.februārī. 1918. gadā iestājies Vācijas impērijas karaspēkā un piedalījies pēdējās Pirmā pasaules kara kaujās. Pēc kara darbojies dažādos brīvkorpusos Vācijā. Piedalījies Kapa pučā.
1930. gadā kļuvis par NSDAP biedru. 1933. gadā kļūst par Hamburgas politiskās policijas vadītāju un SS organizācijas biedru. Pēc 2. pasaules kara sākuma tiek nosūtīts darbā uz okupēto Poliju un tiek uzskatīts, ka tieši viņš ir atbildīgs par Krakovas Universitātes mācībspēku apcietināšanu 1939. gadā. Vēlāk pārcelts administratīvajā darbā uz Berlīni.
1941. gada pavasarī saņem slepenu SS un Gestapo vadības rīkojumu sākt speciālu karavīru grupu t.s. Einzacgrupu apmācību darbam Padomju savienībā. Šo grupu pienākumos ietilpa visu politisko ienaidnieku kā arī ebreju un čigānu iznīcināšana okupētajās Padomju savienības teritorijās.
1942. gada septembrī lūdz pārcelšanu uz kaujas vienībām. Tiek pārcelts uz Waffen-SS un sākotnēji darbojās prettanku vienībās. 1943. gada martā, SS-Hauptšturmfīrera (kapteiņa) dienesta pakāpē, tika ieskaitīts SS kavalērijas divīzijas Florian Geyer sastāvā. Komandējis divīzijas prettanku bataljonu. Izcēlies ar labām komandiera dotībām un pakāpeniski paaugstināts līdz SS-Štandartenfīrera (pulkveža) pakāpei.
1943. gada rudenī aizvietojis Hermanu Fēgelainu divīzijas komandiera amatā un paaugstināts par SS oberfīreru (Brigādes ģenerāli).
1944. gada 13. aprīlī iecelts par 19. ieroču SS grenadieru divīzijas (latviešu Nr. 2) komandieri. Divīziju komandējis visās kaujās Krievijas un Latvijas teritorijā līdz pat 1945. gada 8. maijam. 1944.gada novembrī apbalvots ar Dzelzs Krusta Bruņinieka krustu, pie kura vēlāk iegūtas arī ozollapas. Pēc Armiju grupas Kurzeme kapitulācijas 1945. gada 8. maijā nokļuvis padomju gūstā. 1952. gadā notiesāts ar 25 gadiem cietumā. Atbrīvots lielās amnestijas laikā 1955. gadā un atgriezies Vācijā.
Rietumvācijas valdība cēla apsūdzības kara noziegumos pret Štrekenbahu 1973. gadā, bet lieta tika izbeigta apsūdzētā sliktās veselības dēļ. Miris 1977. gada 28. oktobrī Hamburgā.
Piemineklis (filma)

Sižets

Šī filma ir viena daļa no dokumentālo filmu "10 stāsti par pieminekļiem" sērijas, kuru veido 10 dažādu Eiropas valstu režisori. Latvijas filma seko notikumiem, kas norit Uzvaras pieminekļa apkārtnē.
Deivids Keps

Karjera

Deivids Keps kā scenārists ir strādājis pie tādiem Holivudas kases grāvējiem, kā "Juras laikmeta parks", "Neiespējamā misija", "Zirnekļcilvēks" un citām filmām. Pēc filmas "Vīri melnā" scenārija pārrakstīšanas, viņš lūdza, lai netiek minēts filmas titros, pēc kā viņam piedāvāja uzrakstīt scenāriju filmas turpinājumam "Vīri melnā 2", bet Keps atteicās. Keps atveidoja epizodisku lomu filmā "Juras laikmeta parks 2", kurā viņš darbojies arī ka scenārija autors un otrās grupas režisors.
Viņa režisētās filmas nav guvušas lielus kases ienākumus. 2005. gadā Keps tika uzaicināts filmas "Indiana Džonss un kristāla galvaskausa karaļvalsts" scenārija pieslīpēšanai Stīvena Spīlberga un Džordža Lūkasa uzraudzībā.

Privātā dzīve

Keps dzimis 1963. gada 9. jūnijā Pivaukī pilsētiņā Viskonsinas štatā, ASV. Kepa māte bija ģimenes ārsts, bet tēvam piederēja vides reklāmas stendu uzņēmums. Kamēr Deivids mācījās Kītlas Moreinas vidusskolā, viņš pa vakariem un nedēļas nogalēm strādāja "McDonald" restorānā. Kepam ir trīs bērni un sieva Melisa Tomass.