Manuls

Izplatība

Manuls mājo Centrālāzijas stepēs: dažās daļās Afganistānā, Mongolijā, Tadžikistānā, Kirgizstānā, Kazahstānā, Indijā un Pakistānā, lielā platībā Ķīnas rietumdaļā. Retāk sastopams Altajā, Tivā un Burjatijā. Tibetas plakankalnē sastopams līdz 5050 m virs jūras līmeņa. 1997. gadā manuls pirmo reizi tika novērots Sajānu kalnu austrumos. 
Aizkaukāzā līdz 1970. gadiem tas novērots divas reizes (abas reizes Irānā Araksas upes tuvumā). Irānā manuls novērots arī 2008. gadā. Azerbaidžānā novērojumi līdz šim nav bijuši. Kaspijas jūras reģiona populācijas Afganistānā un Pakistānā samazinās un kļūst izolētas no pārējām populācijām.

Izskats

Manuls ir neliels plēsējs, apmēram mājas kaķa lielumā. Tā ķermenis ir 45—65 cm garš, bet aste ir 21—31 cm gara. Manula svars svārstās no 2,5 līdz 4,5 kg. Tā kā kažoka spalva ir gara un bieza, tad manuls rada iespaidu, ka ir masīvs un spēcīgs.
Tam ir okera krāsas matojums ar tumšām, vertikālām svītrām uz ķermeņa un priekškājām. Ziemas kažoks ir pelēcīgāks ar mazāk izteiktām svītrām. Manulam ir koši melnas svītras uz astes un melni plankumi uz pieres. Purns ir balts vai gaiši brūns ar šaurām melnām svītrām. Manula ekstremitātes ir proporcionāli īsākas nekā citiem kaķu apakšdzimtas pārstāvjiem. Ausis ir zemas ar lielu atstatumu starp tām. Purns ir plakans, bet acu zīlītes apaļas (nevis vertikālas). Tā kā purns ir īss, tad manulam ir mazāk zobu kā citiem kaķiem (augšžoklī iztrūkst pirmie dzerokļi). Ilkņi lieli un gari.

Uzvedība

Manuls ir vienpatis un ļoti uzmanīgs plēsējs, kas pat kustoties saplūst ar apkārtējo vidi. Katram īpatnim ir sava teritorija, kura tiek iezīmēta ar smaržu zīmēm. Gaišo dienas laiku manuls parasti pavada kādā nelielā dabīgā alā, klinšu spraugā vai pamestā murkšķa alā. Medīt tas visbiežāk dodas vēlu pēcpusdienā, kad iestājas krēsla, bet medī arī nakts laikā vai gaišā dienā. Manuli dzīvo ļoti retināti, attālināti viens no otra, apmēram 8—11 kaķi uz 100 km². Tēviņa teritorija ir lielāka nekā mātītes, turklāt tā pārklājas ar vairāku mātīšu teritorijām.

Barība

Manuls ir lēns skrējējs, tādēļ tas medī, upurim pēkšņi uzbrūkot no slēpņa, aizsegam izmantojot zāli un akmeņus. Barojas galvenokārt ar nelieliem zīdītājiem, piemēram, smilšu pelēm, pelēm, svilpējzaķiem, kāmjiem, murkšķu mazuļiem, arī ar putniem, piemēram, čukorām, ķirzakām un sienāžiem.

Reprodukcija

Manulam vairošanās sezona ir relatīvi īsa, tikpat īsa kā tā izplatības reģiona īsā vasara. Kaķenei meklēšanās ilgst 26—42 stundas, tādēļ tēviņš vairākas dienas seko mātītei, to apsargādams, lai nenokavētu īsto brīdi. Šis periods ir viens no visīsākajiem no visiem kaķiem. Tēviņu ievainojumi liecina, ka savstarpējās cīņas ir asas un nežēlīgas.
Grūsnības periods ilgst 66—75 dienas, un mazuļi dzimst aprīlī vai maijā. Māte īsi pirms dzemdībām iekārto siltu, ar sausu zāli, spalvām un vilnu izklātu un no vējiem aizsargātu migu. Metienā ir 2—6 nevarīgi kaķēni, kas sver apmēram 90 g. Tiem jau piedzimstot ir biezs, mīksts kažoks. Pieaugušam īpatnim raksturīgs matojums izaug apmēram 2 mēnešu vevumā. Manuli sāk paši medīt jau 4 mēnešu vecumā. Bargajā klimatā liela daļa mazuļu iet bojā jau mazotnē. Dzimumbriedumu abi dzimumi sasniedz 10—11 mēnešu vecumā. Nebrīvē manuls sasniedz 11 gadu vecumu.