Irāka

Valsts iekārta

Saskaņā ar 2005. gadā pieņemto konstitūciju, Irāka ir federatīva parlamentāra republika. Parlaments - Nacionālā asambleja, - sastāv no 2 palātām: 275 deputātu Pārstāvju palātas, kuru ievēlēja 2005. gada 15. decembrī, un Savienības palātas (deputāti vēl nav ievēlēti). Valdību veido lielākā parlamenta frakcija (šobrīd šiītu Apvienotā Irākas alianse - 128 deputāti; koalīcijā ar to kurdu partiju alianse - 53 deputāti, bet opozīcijā sunnītu partiju alianse - 55 deputāti), kura izvirza premjerministru kurš, savukārt, izveido Ministru kabinetu. Lai izvairītos no vienas etniski reliģiskas kopienas politiskas dominances valstī, konstitūcijā pēc koalīcijas pārstāvju prasības tika iekļauts noteikums, ka premjerministrs ir šiīts, prezidents - kurds, pet parlamenta priekšsēdētājs - sunnīts. Katram no šīm amatpersonām ir divi vietnieki, kas pārstāv katrs savu etniski reliģisko kopienu.
Lai nepieļautu, ka vēlēšanās pilsoņi ievēl parlamentā personas, kuras "pārāk cieši sadarbojušās ar gāztā diktatora režīmu", ir izveidota īpaša uzraudzības iestāde - Taisnības un atbildības komisija. Nacionālās assamblejas 2010. gada marta vēlēšanās komisija liedza balotēties 500 kandidātiem (no kuru vidus tomēr tika pielaisti 28). Noraidīto pretendentu vietā politiskās partijas izvirzīja alternatīvas kandidatūras, tomēr komisija aprīlī ar atpakaļejošu datumu anulēja 52 deputātu mandātus.

Iedzīvotāji

Valstī ir 38,27 miljoni iedzīvotāju(2017.gada dati), kas veido trīs lielas etniski—reliģiskās grupas. Lielākā no tām ir šiītu arābi — aptuveni 55%, sunnītu arābi — aptuveni 18,5% (3 provinces), kurdi — aptuveni 21% (lielāko tiesu sunnīti, taču ir arī šiīti un jazīdi). Irāku apdzīvo arī citas etniskās un reliģiskās grupas, piemēram asīrieši — aptuveni 2,2% (Austrumu kristieši), turkmēņi — aptuveni 2% (lielāko tiesu sunnīti, taču ir arī šiīti), armēņi, adigi, šabaki un mandejieši (aptuveni 0,5%).
Kurdi apdzīvo valsts ziemeļu provinces, šiīti — dienvidu provinces, bet kristieši dzīvo izkliedēti visā valsts teritorijā.

Šiīti

Šiīti apdzīvo valsts dienvidus, reliģiski ļoti cieši saistīti ar Irānu. 55-60% no visiem Irākas iedzīvotājiem - reliģiski un politiski visai saistīti ar ticības brāļiem Irānā. Pārsvarā dzīvo valsts dienvidaustrumos ap Basras pilsētu, minoritāte Bagdādē. Mūsdienās kā skaitliski lielākā iedzīvotāju daļa dominē valsts pārvaldē, ekonomikā un drošības struktūrās.

Sunnīti

Līdz 2003. gadam izglītībā, kultūrā un valsts pārvaldē dominēja sunnītu mazākums, kas apdzīvo 3 no visām 18 valsts provincēm (t.s. "sunnītu trīsstūris"), veidojot tikai gandrīz 20% no iedzīvotāju skaita. Sunnītu rokās bija valsts centrālie rajoni, turienes politiskā, armijas un administratīvā vadība, arī drošības dienesti (piemēram, no sunnītu Dulaimi klana nāca lielākā daļa režīma drošības struktūru un izlūkdienestu virsnieku). To vidējais izglītības līmenis bija augstāks, nekā citās etniski-reliģiskajās grupās. Pēc okupācijas kā ASV spēku gāztā režīma galvenais balsts atstumti no valsts pārvaldes aparāta.

Purvāju arābi

Purvāju arābi ir galvenokārt musulmaņi-šiīti, kas apdzīvo purvus Tigras un Eifratas deltā dienvidos. Viņu mājas veidotas no niedrēm un viņi pārtiek no liellopu audzēšanas. Ņemot vērā, ka šajās vietās varēja nonākt tikai ar laivu vai helikopteru palīdzību, tur apmetās daudz noziedznieku un nemiernieku, bet centrālā vara šo apvidu nekad pilnībā nekontrolēja. Pēc Līča kara, ASV prezidenta aicināti, purvāju arābi sacēlās pret Huseina režīmu - sacelšanos apspieda un daudzas apmetnes izpostija. Vēlāk šos rajonus piespiedu kārtā nosusināja. Vismaz 40 000 purvāju arābu Irākā tikuši pārvietoti uz citu dzīvesvietu, vēl ~40 000 aizbēguši uz Irānu.

Kurdi

Aptuveni 20 miljoni kurdu ir seno mēdiešu pēcteči un pasaulē vislielākā tauta, kurai nav sava valstiskuma. Šī etniskā grupa (līdz 20% iedzīvotāju) apdzīvo kalnainos Irākas ziemeļus. Lielāko tiesu viņi ir musulmaņi-sunnīti. 1974. gadā tika izveidots Kurdistānas autonomais apgabals (KAA) Irākas sastāvā (vienīgā no reģiona valstīm, kurā kurdiem piešķirtas pašpārvaldes tiesības). Pēc Persijas līča kara 1991. gadā Bagdāde zaudēja kontroli pār KAA. De facto Irākas Kurdistāna ir suverēna valsts. 90. gados tās attīstību ietekmēja savstarpēji naidīgu kurdu politisko spēku un militāro grupējumu (tajos bija ap 60 000 cīnītāju) cīņas. Militāri konflikti divu vadošo kurdu partiju (Kurdistānas Patriotiskās apvienības un Kurdistānas Demokrātiskās partijas) un tām pakļauto militāro spēku starpā norisinājās līdz pat 1996. gadam, dalot Irākas Kurdistānas pārvaldību divos reģionos. Konflikti ar Vašingtonas iejaukšanos tika pārtraukti 1998. gadā. 
2005. gada 30. janvārī notika pirmās parlamenta vēlēšanas pēc Irākas Kurdistānas atkalapvienošanas. Par Irākas Kurdistānas prezidentu kļuva Masuds Barzani.  2005. gadā tika atvērta starptautiskā Erbīlas lidosta; kopš 2003. gada reģionā nodibinātas 6 jaunas universitātes, tai skaitā Kurdistānas universitāte 2006. gadā, kurā mācības notiek tikai angļu valodā. Irākas Kurdistānas reģiona attiecības ar Bagdādes centrālo valdību, Turciju un Irānu pasliktinājās pēc 2017. gada septembra neatkarības referenduma.

Turkmēņi

Skaita ziņā ap 2 500 000 jeb 2% iedzīvotāju. Dzīvo pamatā uz dienvidiem no Irākas Kurdistānas. Bagdāde ilgstoši centusies mainīt šo reģionu demogrāfisko situāciju, pie naftas atradnēm izvietojot arābus no Irākas dienvidiem. Tūkstošiem turkmēņu izklīda pa visu valsti, 20 000 legāli izceļoja uz Eiropu 1990. gados. Turkmēņu komūna sašķelta 2 daļās, no kurām vienu atbalsta kurdi, otru — Turcija, kas cenšas nepieļaut kurdu valsts dibināšanu.

Kristieši u.c. minoritātes

Pirms Persijas līča kara 1991. gadā Irākā bija aptuveni 2 000 000 kristiešu. Lielākā kristiešu kopiena ir asīrieši, kuri ir Austrumu kristieši (t.sk. sīriešu pareizticīgie), haldiešu katoļi (kuri pakļaujas Romas pāvestam), sīriešu un grieķu katoļi. Sadama Huseina laikā diezgan daudz kristieši, pateicoties labajai izglītībai un lojalitātei, ieņēma augstus amatus (piemēram, Tariks Azizs, Irākas premjerministra vietnieks, ārlietu ministrs u.c.).
Kristieši bija Sadama Huseina režīma deportāciju programmas centrālais subjekts jau naftas iegulu dēļ to apdzīvotajos rajonos. Pēdējā laikā ar valdošo režīmu panākta zināma samierināšanās. Kurdu Nacionālajā asamblejā ziemeļu kristiešiem rezervētas 5 vietas. Svarīgākais minoritātes politiskais spēks: Asīriešu demokrātiskā kustība.
Irākā dzīvo arī neliels skaits armēņu, kas arī ir kristieši. Vairums kristiešu dzīvo Irākas ziemeļos, vērā ņemams skaits arī Bagdādē. 2003. gadā kristiešu minoritāte zaudēja īpašo valsts aizsardzības statusu, kas to sargāja no reliģiskās neiecietības izpausmēm. Kara un emigrācijas rezultātā kristiešu skaits no 1,8 miljoniem (2003) samazinājies līdz 600 000 (2008). Dzīvo slēgtās kopienās.

Ekonomika

Irākā atrodas trešie lielākie naftas krājumi pasaulē. 
Uzplaukumu un strauju modernizācija Irākas ekonomikā sākās 70. gadu otrajā pusē, ļaujot tai kļūt par vienu no ekonomiski attīstītākajām valstīm reģionā ar augstu dzīves līmeni. Attīstību apturēja karš ar Irānu, pēc tam kari ar ASV. Rūpniecība un tās infrastruktūra 2003. gadā tika praktiski iznīcināta.
Šobrīd valsts vienīgais vērā ņemamais ienākumu avots ir dabiskie izrakteņi: nafta un dabasgāze. Valsts kompānijām North Oil Company un South Oil Company ir monopoltiesības uz atradņu izmantošanu un koncesijas līgumu slēgšanu. Iekšzemes kopprodukts uz vienu iedzīvotāju 2017. gadā bija 5165 USD. Iekšzemes kopprodukts ir 197,7 miljardi USD. Avots: Pasaules banka.         Valsts pamazām atkopjas no 2003. gada iebrukuma sekām, taču Islāma valsts izpostīja ziemeļirākas ekonomiku.

Drošības situācija un cilvēktiesības

Militārās koalīcijas spēku iebrukuma laikā Irākā no 2003. līdz 2006. gadam pāragri miruši 654 965 cilvēki jeb 2,5% valsts iedzīvotāju. Aptuveni 601 000 cilvēku dzīvības zaudējuši vardarbības rezultātā, puse no viņiem nogalināti ar šaujamieročiem. Dzīvības zaudēšanas risks Irākā pēc iebrukuma paaugstinājās par 250%. Sabiedriskajā aptaujā par drošību no 1000 nejauši izvēlētiem iedzīvotājiem 890 apgalvoja, ka viņi pēdējā laikā ir bijuši aculiecinieki kādam vardarbīgam incidentam. Kopš ASV vadīto spēku iebrukuma Irākā šādu incidentu skaits ir ievērojami palielinājies — laika posmā no Huseina stāšanās amatā 1979. gadā līdz 2003. gadam aptaujātie iedzīvotāji varēja atminēties 3504 vardarbīgus incidentus, savukārt kopš 2003. gada šādu incidentu skaits palielinājies līdz 6463. 2006. gadā Irākas Iekšlietu ministrija apstiprināja nāves eskadronu pastāvēšanu tās drošības spēku paspārnē. Piemēram, šiītu partijai SCIRI piederošo iekšlietu ministrs Bajans Džabra Solahs izveidojis nelegālu pusmilitāru vienību no viņa partijas zemessardzes, lai slepkavotu sunnītu imamus un politiskos oponentus. Aculiecinieki ir ziņojuši, ka daži no cilvēku nolaupītājiem bijuši tērpti policijas formā.
Pēc Irākas ziemeļu daļas ieņemšanas Islāma valsts kaujinieki sistemātiski vērsās pret iedzīvotājiem, balstoties uz viņu etnisko vai reliģisko piederību un veica etnisko un reliģisko tīrīšanu ieņemtajās teritorijās. 2014. gada vasarā kaujinieki nogalināja un nolaupīja simtiem jazīdu. Pēc kāda Mosulas cietuma ieņemšanas 10. jūnijā džihādisti noslepkavoja vairāk nekā 600 aizturēto.