google/wiki40b huggingface dataset:
Vielmaiņa

Vielmaiņa jeb metabolisms (grieķu: μεταβολή, metabolē — ‘pārvēršanās’, ‘pārmaiņa’) ir ķīmisku reakciju kopums, kas norisinās katrā organismā dzīvības uzturēšanai. Šie procesi ļauj ķermenim augt, atjaunoties, saglabāt savu struktūru un atsaukties uz ārējās vides iedarbību. Vielmaiņas ķīmiskie procesi ir nepārtraukti un dinamiski. Vielmaiņa iedalās katabolismā (enerģētiskajā vielmaiņā) un anabolismā (plastiskajā vielmaiņā). Katabolismā noārdās organiskās vielas uz vienkāršākiem savienojumiem (CO₂, H₂O, NH₃), lai iegūtu enerģiju. Anabolismā enerģija tiek izmantota, lai veidotu tādas šūnām nepieciešamas vielas kā olbaltumvielas, nukleīnskābes un citas.

Enerģētiskā vielmaiņa jeb katabolisms

Enerģētisko vielmaiņu iedala trīs posmos: sagatavošanās posmā, anaerobās šķelšanās posmā un aerobās šķelšanās posmā.
Sagatavošanās posmā ar enerģiju bagātās ogļhidrātu (polisaharīdu), tauku, olbaltumvielas un nukleīnskābju molekulas hidrolītiskie fermenti noārda līdz monomēru savienojumiem, piemēram, tauki noārdās līdz glicerīnam, ciete — līdz glikozei.
Anaerobās (bezskābekļa) šķelšanās jeb glikolīzes posmā monomērie savienojumi šķeļas daļēji. Viens no galvenajiem enerģijas devējiem adenozīntrifosforskābes sintēzei ir glikoze, savukārt tā rodas glikolīzes rezultātā. Glikolīzes procesā iesaistīti 13 fermenti, kas glikozi pakāpeniski sašķel līdz pienskābei.
Aerobās (skābekļa) šķelšanās posmā notiek pilnīga noārdīšanās. Šo posmu sauc arī par šūnas elpošanu. Šajā posmā anaerobās šķelšanās posmā radusies pienskābe noārdās pavisam, atbrīvojot ļoti daudz enerģijas. Mazliet vairāk par pusi no visas enerģijas saglabājas šūnā adenozīntrifosforskābes veidā, bet pārējā enerģija izkliedējas siltuma veidā.
Georgs Marko

Biogrāfija

Ar šahu nopietni sācis nodarboties Bukarestē, kad iepazinies ar tā laika vadošo rumāņu šahistu Ādolfu Albinu. No 1885. gada dzīvojis Vīnē, kur strādājis par pilsētas šaha kluba sekretāru. No 1898. gada līdz 1916. gadam bijis žurnāla Wiener Schachzeitung redaktors. Publicējis daudz rakstu par šaha atklātņu teoriju, kā arī tā laika lielāko turnīru partiju krājumus un apskatus. Piedalījies daudzos šaha turnīros. Labākie rezultāti ir izcīnītās trešās vietas 1903. gadā Vīnē (aiz Mihaila Čigorina un Frenka Māršala) un 1912. gadā Stokholmā (turnīrā uzvarēja Aleksandrs Aļehins). Mačos divas reizes spēlējis neizšķirti ar Kārli Šlehteru - 1893. gadā 5:5 (+0, =10, -0) un 1894. gadā 5½:5½ (+4, =3, -4), 1901. gadā uzvarējis Ādolfu Albinu ar 6:4, bet 1904. gadā zaudējis Davidam Janovskim ar 2:4. Pēc spēles stila bijis pozicionāls šahists, kurš izcēlies ar attapību uzbrukumā un sīkstu aizsardzību.
Donalds Tramps

Uzņēmējdarbība

1968. gadā absolvējis Pensilvānijas Universitātes Vārtonas biznesa skolu. Studiju laikā strādājis sava tēva Freda Trampa nekustamo īpašumu un celtniecības firmā. 1973. gadā pārņēma vadību pār to, pārsaucot par The Trump Organization. Gadu gaitā tikušas uzceltas daudzas viesnīcas, kazino, golfa laukumi u.c. Tramps atrodas finanšu žurnāla Forbes veidotajā pasaulē bagātāko cilvēku sarakstā. Viņa īpašumu vērtība 2016. gada maijā novērtēta 4,5 miljardu ASV dolāru apjomā. Trampa dzīvesveids viņu ir padarījis par slavenību vairāku desmitgažu garumā. No 2004. līdz 2015. gadam vadījis realitātes šovu The Apprentice.

Politiskā darbība

Īsu brīdi bijis Reformu partijas kandidāts 2000. gada ASV prezidenta vēlēšanās.
2015. gada jūnijā Tramps paziņoja par kandidēšanu 2016. gada ASV prezidenta vēlēšanās. Priekšvēlēšanās bija viens no Republikāniskās partijas kandidātu līderiem. 2016. gada maijā, pēc citu republikāņu kandidātu — Teda Krusa un Džona Keisika izstāšanās no priekšvēlēšanu cīņas, nodrošināja savu kandidatūru. 19. jūlijā Republikāniskā partija oficiāli apstiprināja Trampu par savu kandidātu. Vēlēšanās viņš apsteidza savu konkurenti no Demokrātiskās partijas — Hilariju Klintoni.

Vēlēšanu kampaņa

Vēlēšanu laikā Tramps vairākkārt solīja uzbūvēt mūri uz ASV un Meksikas robežas, lai samazinātu latīņamerikāņu imigrantu plūsmu, un ieviest musulmaņu reģistru, kurā reģistrēt Savienotajās Valstīs dzīvojošos musulmaņus. Viņš apšaubīja klimata pārmaiņas un to saistību ar cilvēka darbību, tomēr divas nedēļas pēc vēlēšanām atzina, ka "tur ir kaut kāda saistība". 2016. gada decembrī Tramps tikās ar vides aktīvistu un bijušo ASV viceprezidentu Elu Goru.
Sīrijas pilsoņu kara risināšanai Tramps solīja sadarboties ar Sīrijas diktatoru Bašaru al Asadu cīņā pret Islāma valsti un nosodīja Baraka Obamas administrācijas īstenoto Sīrijas nemiernieku bruņošanu, kura esot novedusi pie teroristisko organizāciju izplešanās.

Prezidentūra

2017. gada 20. janvārī Tramps tika inaugurēts par 45. ASV prezidentu. Prezidentūru Tramps sāka kā visnepopulārākais prezidents pēdējās četrās desmitgadēs un vecākais prezidents amatā stāšanās brīdī.

Privātā dzīve

Precējies trīs reizes, ar pašreizējo sievu slovēņu modeli Melāniju Trampu apprecējies 2005. gadā. Kopā ir pieci bērni.
Ziemeļu un Dienvidu dinastijas

Ziemeļu un Dienvidu dinastijas ir posms Ķīnas vēsturē no 420. līdz 589. gadam, kas sākās pēc tam kad dienvidos sabruka Dzjiņu dinastija, bet ziemeļos par varu cīnijās jaunās barbaru dinastijas. Šis laiks ir nestabilā Sešu dinastiju laika (220.-589.) beigu posms.
Lai arī Ķīnu plosīja politiskie un militārie konflikti, šajā laikā Ķīnas kultūra sasniedza jaunas virsotnes. Ta kā Ķīnas dienvidi attīstīja sakarus ar mūsdienu Vjetnamā un Kambodžā esošajām valstīm, Ķīnā ienāca Indijas kultūra, valstī izplatījās Mahājānas budisms un daoisms. Šajā laikā notika ievērojama haņu migrācija uz teritorijām dienvidos no Jandzi upes, arī ziemeļu teritorijās ienākušie barbari pieņēma ķīniešu kultūru.

Ziemeļu dinastijas

Par Ziemeļu dinastiju perioda sākumu uzskata 439. gadu, kad Ziemeļu Vei iekaroja Ziemeļu Lian dinastijas valsti, tādējādi apvienojot ziemeļus vienā valstī. Pēc Piecu Barbaru sacelšanās radušās daudzās valstiņas pakāpeniski iekaroja un 386. gadā apvienoja Ziemeļu Vei dinastijas valsts (386.-535.), kas vēlāk sašķēlās Austrumu Vei (534.-550.) un Rietumu Vei (535.-556.) valstīs. Ziemeļu Vei dinastiju izveidoja tjurku un mongoļu priekšteči šanbei (xianbei).
Austrumu Vei dinastijai sekoja Ziemeļu Cji dinastija (550.-577.). Rietumu Vei dinastijai sekoja Ziemeļu Džou (557.-581.) dinastija, kurai sekoja Sui dinastija.

Dienvidu dinastijas

Dienvidos viena otrai sekoja virkne īslaicīgu dinastiju kuras dibināja ģenerāļi, kas mācēja sagrābt varu, bet kuru pēcnācējiem neizdevās to noturēt. Pēc pēdējā Dzjiņu imperatora gāšanas izveidojās Dienvidu Sun (Liu Sun) dinastija (420.-479.) kam sekoja Dienvidu Cji (479.-502.), Lian (502.-557.), Rietumu Lian (555.-587.) un Čeņ (557.-589.) dinastijas, kurās bieži mainījās valdnieki, katrā dinastijā to bija no 5-8. Visām dienvidu dinastijām, izņemot Lian, galvaspilsēta bija Naņdzjina. Par veiksmīgāko var uzskatīt Lian dinastijas dibinātāja, imperatora Sjao Jaņa (Vudi) (502.-549.) valdīšanas laiku.
Vājā Čeņ dinastija nespēja pretoties ziemeļu valdnieka Jan Dzjana uzbrukumam un Ķīnu apvienoja jaunā Sui dinastija.
Sanāciet, sadziediet, sasadancojiet

"Sanāciet, sadziediet, sasadancojiet" ir Raimonda Paula dziesma ar Jāņa Petera vārdiem.
Dziesma sacerēta 1977. gada XVII Vispārējo latviešu Dziesmu svētku ietekmē, to ansambļa „Modo” koncertos izpildīja Viktors Lapčenoks. Tautas deju ansambļa „Liesma” vadītājs Imants Magone izveidoja dziesmas horeogrāfiju, vēlāk melodija ir aranžēta ansambļiem un koriem, pūtēju orķestriem un citiem sastāviem. 
2018. gadā "Sanāciet, sadziediet, sasadancojiet" ieguva 67. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
Avanscēna

Avanscēna (franču avant-scène) ir priekšskatuve, skatuves atklātā daļa priekškara priekšā. Nozīmes ziņā daļēji pārklājas ar terminu "proskēnijs".
Modernisms

Modernisms ir jēdziens, kas tiek lietots, lai apzīmētu dažādus jaunus virzienus, tendences un strāvojumus pasaules mākslā, arhitektūrā, mūzikā, literatūrā 19. gadsimta nogalē un 20. gadsimta pirmajā pusē, ko vieno tradīcijas (reālisma, naturālisma, romantisma) izaicināšana vai noliegšana, dažādi stila un formas eksperimenti, jaunu stilu attīstīšana, subjektīvisms, individuālisms un nereti arī elitārisms. Par modernismu var runāt kā par virzienu, tendenču un strāvojumu sistēmu vai kopumu, nevis kā par vienu precīzi norobežojamu un definējamu virzienu (kas lielākā vai mazākā mērā iespējams, aplūkojot tādas iepriekšējā laikmeta parādības, piemēram, romantismu, naturālismu un citas); modernisma māksla ir ļoti daudzveidīga.

Izveidošanās un ietekmes avoti

Modernisma aizsākumi meklējami 19. gadsimta Francijā. Par vienu no nozīmīgākajiem modernisma priekštečiem tiek uzskatīts franču dzejnieks Šarls Bodlērs (1821—1867), kas šokēja sava laika lasītājus, savos darbos aplūkojot ar cilvēka seksualitāti saistītas tēmas, koncentrējoties arī uz nāvi, iznīcību, ļauno, noslēpumaino, cilvēkam neizzināmo, pārdabisko u.tml. Bodlērs ir viens no simbolisma literatūras priekštečiem; simbolisms bija otrs modernisma virziens, kas izveidojās 19. gadsimta Francijā. Tas izpaudās literatūrā un glezniecībā (paralēli gan simbolisma glezniecība vai tai tipoloģiski līdzīga māksla attīstījās arī ārpus Francijas — kā piemēru var minēt Prerafaelītu brālību Lielbritānijā). Kā pirmais modernisma virziens (daži gan to uzskata tikai par modernisma priekšteci) izveidojās impresionisms — glezniecība, kas sacēlās pret Francijas akadēmiskās mākslas un reālisma mākslas tradīcijām, attīstot pavisam citu glezniecības tehniku un uzsverot subjektīva skatījuma nozīmīgumu mākslā.
Modernisms vispār lielā mērā radās kā sacelšanās pret "klasisko" kultūru, pret 19. gadsimta otrajā pusē dominējošo pozitīvismu un racionālismu, pret pilsonisko dzīvesveidu un tā stingrajām sabiedriskajām normām. Modernismu lielā mērā ietekmēja tādi nekonvencionāli filozofi kā Frīdrihs Nīče (1844—1900), Anrī Bergsons (1859—1941), un — tiesa, vairāk 20. gadsimta 20. gados un vēlāk — Sērens Kirkegors (1813—1855). Līdz ar 20. gadsimta sākumu lielu uzmanību sev pievērsa arī Zigmunda Freida (1856—1939) izveidotā psihoanalīze un Karla Gustava Junga (1875—1961) analītiskā psiholoģija, un uzmanības centrā nonāca cilvēka zemapziņa un bezapziņa.
Modernistus satrauca tehnoloģiju attīstības ietekme uz indivīdu un sabiedrību, industrializācija, bet vēlāk satriecošu iespaidu atstāja nepieredzēti postošais Pirmais pasaules karš.
Kārlis Vērdiņš

Biogrāfija

Beidzis Jelgavas 4. vidusskolu (1997), Latvijas Kultūras akadēmijā ieguvis bakalaura (2002) un maģistra grādu (2004). 2009. gadā ieguvis filoloģijas doktora grādu Latvijas Universitātē. Strādā par pētnieku LU Literatūras, folkloras un mākslas institūtā. Kopš 2016. gada studē Vašingtona Universitātē Sentluisā, ASV.
Dzeju publicē kopš 1997. gada. No 1999. līdz 2003. gadam jaunās literatūras žurnāla "Luna" redaktors. No 2001. līdz 2009. gadam strādājis V. Belokoņa izdevniecībā, Latvijas enciklopēdijas redakcijā. Kopš 2007. gada strādā LU Literatūras, folkloras un mākslas institūtā. No 2010. līdz 2015. gadam literatūras žurnāla "Latvju Teksti" kritikas nodaļas redaktors. 
Publicē rakstus par literatūru un grāmatu recenzijas. Sarakstījis priekšvārdu latviešu dzejas antoloģijai lietuviešu valodā "Pavasaris būs kā vienmēr" (2012).
Sadarbojies ar dažādiem latviešu komponistiem un mūziķiem - Ēriku Ešenvaldu, Andri Dzenīti, Līgu Celmu, Intaru Busuli un Kārli Lāci, kā arī grupu "Sigma".
Atdzejojis Eiropas un ASV 19. un 20. gadsimta dzeju (Emilija Dikinsone, T. S. Eliots, imažinistu dzeja), kā arī Josifa Brodska, Ļeva Rubinšteina un citu krievu dzejnieku darbus, tai skaitā Semjona Haņina un citu Latvijas krievu dzejnieku dzeju.
Cšopava

Vēsture

932. gadā tika sākta celt Vildekas pils. Cšopava pirmoreiz rakstos minēta 1286. gadā. Pilsēta vēsturiski saistīta ar motociklu ražošanu. Līdz 2013. gadam šeit darbojās arī 1906. gadā dibinātā kompānija MZ Motorrad- und Zweiradwerk, kas izlaida MZ zīmola motociklus. 1916. gadā šeit tika dibināta kompānija DKW (pēdējā šī motoautobūves uzņēmuma un zīmola automašīna tika izlaista 1966. gadā). VDR laikā šeit rotaļlietu rūpnīcā VEB Plasticart tika ražoti tehnikas modeļi - konstruktori.

Cilvēki

Cšopava ir riteņbraucēja Markusa Burgharta (Marcus Burghardt, 1983) un slēpotājas Klaudijas Nīstades (Claudia Nystad, 1978) dzimtā pilsēta.
Liju apakšdzimta

Latvijā

Latvijā sastopamas 4 liju apakšdzimtas sugas: lauku lija (Circus cyaneus), stepes lija (Circus macrourus), pļavas lija (Circus pygargus) un niedru lija (Circus aeruginosus).

Kopīgās īpašības

Zinātniskais nosaukums circus cēlies no vārda — riņķot. Riesta laikā mātīte un tēviņš izpilda riesta lidojumu, kopīgi metot lokus debesīs. Liju apakšdzimtas sugas ir aktīvas dienas laikā un mājo atklātās ainavās. Lijām medījot ir raksturīgi lidot zemu virs zemes. Tās barojas ar maziem zīdītājiem, rāpuļiem un putniem.
3. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Daugavgrīva — Pļavnieki kursē pa šādām ielām: Parādes iela, Flotes iela, Kapteiņu iela, Gobas iela, Stūrmaņu iela, Gaigalas iela, Daugavgrīvas šoseja, Daugavgrīvas iela, Raņķa dambis, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Pērnavas iela, A. Deglava iela, Ilūkstes iela, Akadēmiķa M. Keldiša iela, A. Saharova iela un Katlakalna iela.
Pļavnieki — Daugavgrīva kursē pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, Akadēmiķa M. Keldiša iela, Ilūkstes iela, A. Deglava iela, Pērnavas iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Raņķa dambis, Daugavgrīvas iela, Daugavgrīvas šoseja, Gaigalas iela, Stūrmaņu iela, Gobas iela, Kapteiņu iela, Flotes iela un Parādes iela. Autobuss nepietur šādās pieturās: Esplanāde, Inženieru iela.
Saistībā ar Iekšlietu ministra Sanda Ģirģena rīkojumu slēgt Deglava tiltu satiksmei, pamatojoties uz Būvniecības valsts kontroles biroja ekspertu atzinumu par tā drošumu no 2019. gada 25. aprīļa līdz 4. maijam maršruts novirzīts pa Zemitāna tiltu.

Maršruta ar mainītu virzienu maršruts

Attīrīšanas iekārtas — Pļavnieki kursē pa šādām ielām: Dzintara iela, Parādes iela, Flotes iela, Kapteiņu iela, Gobas iela, Stūrmaņu iela, Gaigalas iela, Daugavgrīvas šoseja, Daugavgrīvas iela, Raņķa dambis, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Pērnavas iela, A. Deglava iela, Ilūkstes iela, Akadēmiķa M. Keldiša iela, A. Saharova iela un Katlakalna iela.
Pļavnieki — Attīrīšanas iekārtas kursē pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, Akadēmiķa M. Keldiša iela, Ilūkstes iela, A. Deglava iela, Pērnavas iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Raņķa dambis, Daugavgrīvas iela, Daugavgrīvas šoseja, Gaigalas iela, Stūrmaņu iela, Gobas iela, Kapteiņu iela, Flotes iela, Parādes iela un Dzintara iela.
Pļavnieki — Esplanāde kursē pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, Akadēmiķa M. Keldiša iela, Ilūkstes iela, A. Deglava iela, Pērnavas iela, Brīvības iela un Brīvības bulvāris.
Funkcionālisms (arhitektūra)

Funkcionālisms (latīņu: Functio — ‘izpilde’) ir modernisma arhitektūras virziens. Radies 20. gadsimta pirmajā pusē Eiropā, vēlāk izplatījies arī ASV un Japānā.

Raksturojums

Funkcionālisti par arhitektūras pamatprincipu atzīst celtnes atbilstību tajā notiekošajiem darba un sadzīves procesiem ("formu nosaka funkcija"). Arhitektūrā tiek ņemtas vērā visas galvenās dzīves funkcijas — dzīvot, strādāt, atpūsties, pārvietoties. Izmantojot celtniecības tehnikas sasniegumus, tas deva jaunus dzīvojamo kompleksu plānošanas paņēmienus (standartizētas dzīvojamās mājas sekcijas un dzīvokļi, ēku izvietojums rindās ar galiem pret ielu). Praksē bieži radīja arhitektonisko formu askētismu un shematismu. Tā veidošanos sekmēja 19. gadsimta arhitektu O. Perē (Francija), V. Morisa (Anglija), Lūisa Salivana (ASV), Frenka Loida Raita (ASV) teorētiskās un praktiskās darbības. Ievērojamākie centri ir Vācijā (Bauhaus), Nīderlandē (De Stilj). Ievērojamākie pārstāvji: Valters Gropiuss, L. Mīss van der Roe, Lekorbizjē. 20. gadsimta vidū funkcionālisma nozīme mazinājās un 60. gadu beigās to nomainīja konstruktīvisms un racionālisms.
Abavas iela (Rīga)

Vēsture

Iela ierīkota 19. un 20. gadsimta mijā. Līdz 20. gadsimta 20. gadiem iela izbeidzās mežā starp Rīgas-Jelgavas dzelzceļa līniju un Robežu ielu. 1930. gadu sākumā tika ierīkots ielas savienojums ar Ārlavas ielu.
Pirmoreiz iela minēta 1902. gada Rīgas adrešu grāmatā kā Abavasmuižas iela. Kopš 1923. gada 6. septembra ielas nosaukums ir Abavas iela (Abava — upe Kurzemē). 1924. gadā iela oficiāli iekļauta Rīgas pilsētas administratīvajās robežās. 20. gadsimta 20. un 30. gados ielā atradās dažas amatnieku darbnīcas.
Golodomors

Par golodomoru (ukraiņu: Голодомор - tulk.: bada nāve; fonētiskā atveidojumā - holodomors; IPA: [ɦolodoˈmor]) sauc badu, ko 1932.-1933. gadā mākslīgi izraisīja padomju vara Ukrainas PSR un ukraiņu apdzīvotajā Kubaņas reģionā. Par bada upuriem kļuva vairāki miljoni cilvēku. Golodomors tiek uzskatīts par vienu no lielākajām katastrofām Ukrainas vēsturē, bezprecedenta situācija, kad miera laikā gāja bojā miljoniem ukraiņu. Aptuvenais upuru skaits Ukrainas PSR teritorijā tiek lēsts robežās no 2,2 
miljoniem līdz 10 miljoniem. 
Golodomora cēloņi joprojām ir neviennozīmīgi. 
Daudzi zinātnieki uzskata, ka padomju vara badu izraisīja, lai apspiestu arvien pieaugošo ukraiņu nacionālismu - līdz ar to neatzīstot golodomoru par genocīdu.
Citi, savukārt, mēģina pierādīt, ka golodomors bija nelaimīgu apstākļu sakritība, kas radās industrializācijas laikā, kad PSRS piedzīvoja radikālas ekonomiskās pārmaiņas.
UNESCO (193) savā 2007. gada XXXIV sesijā 1. novembrī pieņēma rezolūciju "Par golodomora upuru Ukrainā piemiņas godināšanu", taču noraidīja tā definēšanu par "genocīdu". 2008. gada martā Ukrainas parlaments kopā ar vairākām citām valstīm atzina Padomju Savienības veiktās darbības bada izraisīšanā par genocīdu. 2008. gada 23. oktobrī Eiropas parlaments pieņēma rezolūciju, kurā golodomors tika atzīts par noziegumu pret cilvēci.
Herdera nams

Vēsture

Ēku uzbūvēja 1884.gadā pēc Girgensonu (Girgensohn) ģimenes pasūtījuma vācu arhitekts Ludvigs Hermanis Geigenmillers, kurš ir desmitiem būvju projektu autors Rīgā, tai skaitā Blaumaņa ielā 15 (1869.), Palasta ielā 1 (1869.), Dzirnavu ielā 62 (1879.), Blaumaņa ielā 22/24 (1869.-1871.) un citām.
Līdz XX gadsimta 20.gadiem ēkai bija paralēla numerācija: Herdera laukums 1. 
XIX gadsimta pirmajā pusē Herdera laukumā 1 atradās Millera (Müller) grāmatu tipogrāfija, kas bija viens no tā laika lielākajiem poligrāfijas uzņēmumiem. XIX gadsimta otrajā pusē šeit darbojās Veides un Everta  (Weyde und Ewertz) tipogrāfija, kurā bez visa cita tika drukāta avīze „Baltijas Vēstnesis”. XX gadsimta sākumā namā atradās vācu avīzes „Rigasche Zeitung” redakcija (1797-1915, 1922). 
No 1904.gada līdz Pirmā pasaules kara sākumam ēkā atradās zviedru elektriskās akciju sabiedrības „Lux” kantoris, XX gadsimta 20.gados – vācu avīzes „Baltische Stimmen” redakcija un krievu avīzes „Segodņa” (1919.1940.) redakcija, kantoris un ekspedīcija. 
XX gadsimta 70.-80.gados ēkā atradās Latvijas PSRS Tirdzniecības ministrijas Darba zinātniskās organizācijas un zinātniski tehniskās informācijas laboratorija.
1995.gadā ēka tika nodota Anglikāņu baznīcas Eiropas Gibraltāra Diecēzei. XIX gadsimta beigās – XX gadsimta sākumā šeit atradās auditoru kompānijas Deloitte Latvija birojs.  
Šobrīd namā Bīskapa gātē 2 atrodas kreditēšanas uzņēmuma Grand Credit birojs.

Ievērojami objekti

Uz mājas fasādes atrodas piemiņas plāksne vācu valodā „Šeit dzīvoja Johans Gotfrīds Herders. 1764.-1769.”, kas liecina par piecus gadus ilgo Rīgas periodu izcilā apgaismotāja, rakstnieka, teologa un filozofa Johana Gotfrīda Herdera (1744.-1803.) dzīvē. 
Ēkas vietā Bīskapa gātē 2 atradās māja, kurā Herders dzīvoja laikā, kad strādāja par kolaboratoru (skolotāja palīgu) Rīgas Doma skolā, Pilsētas bibliotekāra palīgu (no 1764.gada decembra), bet vēlāk (no 1767.gada jūlija) arī par garīdznieka palīgu divās priekšpilsētas baznīcās – Ģertrūdes baznīcā un Jēzus baznīcā. 
Pretim parādes ieejai ēkā Bīskapa gātē 2, Herdera laukuma centrālajā daļā atrodas piemineklis pašam Johanam Gotfrīdam Herderam. Pirmo reizi šajā vietā tas tika novietots 1864.gada 25.augustā par godu 100 gadiem kopš Herdera ierašanās Rīgā. Pieminekļa izveides iniciators bija advokāts V. Petersens, finansējums tika iegūts no rīdzinieku saziedotās naudas.
Brocēnu Svētā Benedikta Romas katoļu kapela

Vēsture

Sākoties Atmodai, arvien vairāk Brocēnu cilvēki sāka pievērsties ticībai, bet nebija telpu dievkalpojumu noturēšanai, tāpēc pirmsākumos draudze uz dievkalpojumiem sanākusi ticīgo draudzes locekļu mājās — sākumā  pie Pastaru ģimenes, vēlāk Virgīnijas Sladzevskas namā, kurā tika izveidota kapela. Meistars Konstantīns Začs kapelai bija izveidojis koka altāri un biktskrēslu. Tā bija neliela telpa, kurā varēja ietilpt maksimāli 30 dievlūdzēji. Pēc mājas īpašnieces nāves draudze patvērumu atrada Brocēnu Kultūras centrā, kur ar iestādes direktores Intas Holoidņikovas atļauju tika noturēti dievkalpojumi svētdienās lielajā vai mazajā zālē. Draudze vēlējās atrast sev pastāvīgas telpas un ar Brocēnu pašvaldības vadītāja Arvīda Mētera atbalstu tā saņēma nomā bijušās Brocēnu pilsētas domes pagaidu telpas, kurās tika veikta pārbūve, nojaucot vairākas starpsienas un iegūstot vienu lielu lūgšanu telpu, kā arī izveidojot sakristeju un Svētdienas skolas klasi. Kapelas izveidē un labiekārtošanā toreizējās draudzes vecākās Helēnas Kraines vadībā tika iesaistīti draudzes locekļi. Druvas galdnieks Jānis Beinarovičs izveidoja un ziedoja kapelai altāri, tabernākula un Dievmātes skulptūras paliktņus. Brocēnu kapelu iesvētīja, veltot to Svētajam Benediktam.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Liepājas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Romans Grantovskis. Brocēnu draudze sākusi 1995. gadā, bet oficiāli reģistrēta 1997. gada 11. aprīlī. Pirmais draudzes vecākais bijis Antons Lazdāns. Dievkalpojumi notiek katru dienu, darbojas Svētdienas skola. Draudzei ir trīs kapsētas: Braku kapsēta, Leibu kapsēta un Purvakroga kapsēta. Draudzes vecākā ir Regīna Beinaroviča.
Kapiļa

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1274. gadā. No 14. gadsimta atradās Lietuvas lielkņazistes sastāvā. Pilsēta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1920. gada - Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 29. jūnija līdz 1944. gadam pilsēta atradās vācu okupācijā. Kopš 1991. gada - neatkarīgās Baltkrievijas sastāvā.

Cilvēki

Kapiļa ir ebreju rakstnieka Mandeles Mohera Sforima (1836-1917) dzimtā pilsēta.