Vidzeme

Nosaukuma izcelsme

Vidzemes vārds kā latviešu valodā lietots apzīmējums savai zemei radies jau pirms Livonijas konfederācijas sabrukuma 16. gadsimtā. Pirmo reizi rakstītajos avotos Vidzemes vārds sastopams 17. gadsimtā, kad latviešu, līvu un igauņu apdzīvotās Pārdaugavas hercogistes teritoriju sadalīja Zviedrija un Polijas—Lietuvas kopvalsts. Pauls Einhorns 1649. gadā savā darbā Historia Lettica lietojis nosaukumu Weddu-Semm, pēc viņa arī Georgs Elgers savukārt 1683. gadā izdotajā poļu-latīņu-latviešu vārdnīcā nosaukumu Wyddu Zemme lietojis kā sinonīmu vārdam "latwaeszu zemme". Nīcas un Bārtas mācītājs Jānis Langijs latviešu-vācu vārdnīcā 1685. gadā to nosaucis par Widda-semme. Visi minētie autori ir dzīvojuši Kurzemē vai Sēlijā, tādēļ nosaukums "Vidus zeme" liecina, ka to lietojuši latviski runājoši kaimiņu zemju iedzīvotāji. Viņi šo zemi uzskatījuši par vietu, kas atradusies lielāka reģiona (t.i. Livonijas konfederācijas) centrā vai arī par vietu, no kuras ir izceļojuši viņu priekšteči. Iespējams arī, ka nosaukums "Vidus zeme" kā latgaļu apdzīvotā teritorija ir sākotnēji lietots kā pretstats "Malas zemei" pie jūras, proti, līvu apdzīvotajai teritorijai.

Administratīvais iedalījums līdz 1947. gada 16. oktobrim

Pirmskara Latvijas laikos Vidzemi veidoja  galvaspilsēta, Rīgas apriņķis, Valmieras apriņķis, Cēsu apriņķis, Valkas apriņķis un Madonas apriņķis, kuru ārējās robežas arī veido Vidzemes novada robežu.

Vidzemes pakļaušana un kristīšana

Vidzeme bija pirmais no Latvijas kultūrvēsturiskajiem novadiem, kuru pakļāva krusta karu laikā. Vispirms tika izveidota Livonijas bīskapija zemēs, kurās dzīvoja Daugavas līvi. Livonijas bīskaps Alberts 1201. gadā nodibināja Rīgu, kas kļuva par krusta karu galveno bāzi Baltijas zemēs. Tajā laikā Bartolomejs Anglis enciklopēdijā De proprietatibus rerum (lib. XV) ap 1240. gadu sniedza šādu Livonijas aprakstu: "Livonija ir Skītijas province, ko okeāna jūra šķir no Vācijas; līvi pielūdz vairākus dievus un ziedo viņiem, lai ar zīmēm izlūgtos viņu lēmumu; savus miroņus viņi sadedzina uz sārta kopā ar vergiem, kalponēm, lopiem un citām lietām, ticēdami ka jaunā laimīgākā tēvzemē tās noderēs viņu nelaiķa kungam; tagad šī zeme līdz ar citiem tai pakļautiem vai pievienotiem novadiem ar Dieva žēlastību un vācu varu ir atbrīvota no šīs māņticības".
1209. gadā bīskapa Alberta vadībā krustnešu karaspēks devās karagājienā uz Jersiku, ieņēma Jersikas pili un saņēma gūstā ķēniņa Visvalža sievu. Visvaldis kļuva par bīskapa vasali un saņēma daļu no savas valsts atpakaļ kā lēni, bet daļu ieguva bīskaps. 1224. gadā starp zobenbrāļiem un Rīgas bīskapu tika sadalītas karos ar igauņiem novājinātā Tālavas valsts.

Daba

Vidzemi raksturo izteiksmīgi dabas objekti: Gauja — garākā Latvijas upe (460 km), Gaiziņš — Latvijas augstākais kalns (311,6m virs j.līm.), Gūtmaņala — Latvijas lielākā ala (500 m³, 10 m augsta, 12 m plata, 18,8 m dziļa). Vidzemē Baltijas jūras piekrastes ainavu bagātina smilšakmens klintis Mantiņos, akmeņaini līcīši Vitrupē un smilšainās Jūrmalas un Saulkrastu pludmales.
Lielu daļu Vidzemes aizņem Vidzemes augstiene, kas ir Latvijas augstākā augstiene.
Ievērojams dabas tūrisma objekts ir Gaujas nacionālais parks, kas bija pirmais nacionālais parks Latvijā. Parka teritorijā atrodas Gaujas senleja ar senlatviešu pilskalniem, viduslaiku pilīm, smilšakmens klintīm un alām. Ērgļu (Ērģeļu) klintis ir varenākās klintis Gaujas krastā.
Viens no augstākajiem smilšakmens atsegumiem Latvijā ir Zvārtes iezis Amatas krastā.