google/wiki40b huggingface dataset:
Trolejbusu satiksme Rīgā

Vēsture

Lēmums par trolejbusu satiksmes izveidošanu Rīgā tika pieņemts 1947. gada sākumā. Tā paša gada februārī tika atklāts pirmais mācību trolejbusu maršruts no Brasas dzelzceļa stacijas līdz Gaisa tiltam. Tā kopējais garums bija aptuveni kilometrs, kustību tajā nodrošināja divi lietoti Jaroslavļas Autobusu rūpnīcā būvēti JaTB trolejbusi.
Pirmais regulārais trolejbusu maršruts tika atklāts 1947. gada 4.novembrī, pulksten 16.30, Krišjāņa Valdemāra ielas un Kalpaka bulvāra krustojumā. Trolejbusi jaunizveidotajā maršrutā kursēja no Viesturdārza līdz Valmieras ielai. 1947. gada nogalē ekspluatācijā atradās trīs trolejbusi: divi JaTb tipa transportlīdzekļi un viens Maskavas Aviācijas rūpnīcā būvēts MTB-82 tipa trolejbuss. Sākotnēji transportlīdzekļi bāzējās 1. tramvaju depo (tagadējais 5. tramvaju depo) teritorijā Brīvības ielā. Vēlāk, pārveidojot 2. tramvaju depo par trolejbusu parku, tie tika pārvietoti uz tagadējo 1. trolejbusu parku Ganību dambī. 1947. gadā ar trolejbusiem tika pārvadāti nedaudz vairāk kā 169 tūkstoši pasažieru.
1948. gadā tika atklāta trolejbusu līnija no Centrāltirgus uz Sarkandaugavu, ko drīz pēc tam pagarināja līdz Mežaparkam. Piecdesmitajos gados trolejbusu parks tika papildināts ar Engelsā (Krievija) ražotajiem trolejbusiem.
1961. gadā tika atklātas divas jaunas trolejbusu līnijas - 7. uz Āgenskalnu un 9. uz Buļļu ielu.
Pirmie Čehijā ražotie Škodas markas trolejbusi, kas bija tehniski pārāki par Krievijā ražotajiem trolejbusiem, Rīgā sāka kursēt 1961. gadā, bet pilnībā tika noņemti no ekspluatācijas 2001. gadā. Kopumā tika izmantotas 10 šī modeļa trolejbusu versijas. Pirmie bija Škoda 12Tr14 trolejbusi, kas tika saņemti 1969. gadā un pirmie tika norakstīti jau 1984. gadā un beidzot ar Škoda 12TrH29 trolejbusiem, kurus sāka saņemt 1981. gadā un pēdējais tika norakstīts 2001. gadā.
Pirmos nākamās paaudzes Škodas trolejbusus Škoda 14Tr01 Rīgas pilsēta sāka saņemt 1982. gadā un ekspluatācijā pirmie jaunā tipa trolejbusi tika nodoti 1983. gada 21. februārī. Nākamās modifikācijas Škoda 14Tr02 trolejbusi parādījās sākot no 1984. gada un tika iepirkti līdz pat 1989. gadam. Savukārt no 1989. gada līdz 1991. gadam tika iepirkti posmainie trolejbusi Škoda 15Tr.
90. gadu beigās tika uzsākta trolejbusu parka atjaunošana, tika iepirktas trolejbusu Škoda 14Tr un Škoda 15Tr uzlabotās versijas, attiecīgi - Škoda 14TrM un Škoda 15TrM. Bet 1999. gadā eksperimenta kārtā tika iepirkts viens rūpnīcas "Belkomunmaš" ražotais trolejbuss AKSM-333, 2001. gadā tika saņemti vēl 10 šādi trolejbusi, pēdējie tika norakstīti 2015. gadā.
Laikā no 2001. gada līdz 2007. gadam tika iepirkti 52 Solaris Trollino 18 trolejbusi. 2007.—2009. gadā tika iepirkti 150 firmas "Škoda" trolejbusi Škoda 24Tr Irisbus, no kuriem lielākā daļa ir aprīkota ar dīzeļģeneratoru, pēc šo trolejbusu piegādes liela daļa Škoda 14Tr trolejbusu tika norakstīti.
No 2014. gada oktobra tiek piegādāti Škoda 27Tr Solaris trolejbusi, pavisam plānots piegādāt 125 trolejbusus, kuri visi būs posmainie un ar dīzeļģeneratoru.
Brantu pagasts

Ezeri

Brantu ezers, Strantes ezers.

Vēsture

1945. gadā Valkas apriņķa Launkalnes pagastā izveidoja Brantu ciema padomi. Brantu ciems ietilpis Smiltenes (1949-1959) un Valkas (pēc 1959. gada) rajonos. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Brantu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Smiltenes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Vidzeme (pagasta centrs), Branti, Lembis.
Urīns

Urīns (latīņu: urina), sarunvalodā čuras, senāk arī mīzali, ir ķermeņa šķidrums, kas veidojas nierēs, uzkrājas urīnpūslī un tiek izvadīts no organisma pa urīnvadiem. Cilvēku urīns parasti ir dzeltenā krāsā ar īpatnēju smaku. Vidēji 24 stundās cilvēki izvada no 0,8 līdz 1,5 litriem urīna. Urīna sastāvs ir atkarīgs no vielmaiņas, dzimuma, vecuma, svara un veselības stāvokļa.
Pēc urīna analīzes var noteikt cilvēka vielmaiņu, kā arī asins sastāva izmaiņas.
Lutera roze

Lutera roze ir plaši izplatīts luterisma simbols, kas sākotnēji bijis attēlots no Saksijas prinča Johana Frīdriha I Mārtiņam Luteram dāvinātā zīmoga.
1530. gadā Saksijas princis vēlējās pasniegt Luteram dāvanu — zīmoggredzenu. Luters 1530. gada 8. jūlijā vēstulē prinča adjutantam Lācaram Šprengleram izsaka savus priekšlikumus par zīmoga izskatu:
„Tā kā Tu vēlies zināt, vai mans ģerbonis ir uzzīmēts pareizi, es ar prieku rakstu Tev pirmās pārdomas par savu zīmogu, kas ir liecība manis sludinātajai teoloģijai.
Tam jābūt melnam krustam sirdī, kura būtu savā dabiskajā krāsā, lai sev atgādinātu, ka svētlaimīgus mūs dara ticība krustā sistajam. Jo taisnots tiek no sirds ticības.
Lai gan tas ir melns krusts, nāvējošs un sāpinošs, tas tomēr atstāj sirdi viņas pašas krāsā, nesagandē tās dabu, t. i., tas nenonāvē, bet saglabā dzīvu. … Šādai sirdij jāatrodas baltas rozes viducī, norādot, ka ticība dod līksmību, iepriecinājumu un mieru — tāpēc rozei jābūt baltai un nevis sarkanai; jo baltā ir garu un visu eņģeļu krāsa.
Šāda roze atrodas debeszilā laukumā, kaut arī tāds prieks garā un ticībā ir sagaidāmā debesu prieka iesākums — jau tagad gan iekšēji apjēdzams un cerībā satverams, tomēr acīm vēl neredzams. Un šādā laukumā zelta gredzens — ka tāda debesu svētlaime paliek mūžīgi, bez gala un brīnišķīgi pār visām lietām, kā arī zelts ir tas dārgākais, brīnišķīgākais metāls.”
Frīda Hansdotere

Karjera

Pasaules kausa sacensībās debitēja 2004. gadā. Pirmo uzvaru PK posmā izcīnīja 2014. gada 2. februārī Kraņska Gorā slaloma disciplīnā. 2015.—2016. gada sezonā uzvarēja slaloma kopvērtejumā un ieguva 5. vietu kopējā ieskaitē.
Pasaules čempionātā startē kopš 2007. gada, izcīnījusi vienu sudraba un divas bronzas medaļas slalomā, kā arī divreiz bijusi uz goda pjedestāla komandu sacensībās. 
Piedalījusies trīs ziemas olimpiskajās spēlēs (2010, 2014, 2018). Savā olimpiskajā debijā 2010. gadā startēja tikai slalomā, iegūstot 15. vietu. 2018. gadā Phjončhanā kļuva par olimpisko čempioni slalomā.
Vandalisms

Vandalisms ir apzināta un bezjēdzīga kultūras un materiālu vērtību iznīcināšana vai bojāšana. Cilvēkus, kas veic šādas darbības, sauc par vandaļiem.
Par vandalismu sauc arī datoru vīrusu apzinātu lietošanu datorprogrammu un to dokumentu bojāšanai un iznīcināšanai.
Hanumāns

Hanumāns (sanskritā: हनुमान्, Hanumān — ‘lielais žoklis’ vai no tamilu: ஆண் மந்தி, āṇ manti — ‘pērtiķcilvēks’) ir populāra dievība hinduismā ar pērtiķim līdzīgu seju, Rāmas stiprais un uzticamais sabiedrotais cīņā pret milžu valdnieku Rāvanu hindu eposā "Rāmājana".
Viņš ir dievietes Apsaras (Apsara Anjana) un vēja dieva (Vayu) dēls. Saukts arī par Baladži (Balaji, hindi: बालाजी — "stiprais, varenais"), Māruti (sanskritā: मारुति — "Vēja dēls") vai Andžaneju (Anjaneya, sanskritā: अञ्जनेय — „Andžanas dēls“) Dienvidindijā.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Vecrīgā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Vecrīgā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Pirna

Vēsture

Pilsēta pirmoreiz rakstos minēta 1233. gadā un līdz 1405. gadam ietilpa Bohēmijā. 1639. gadā, Trīsdesmitgadu kara laikā, Pirnu ieņēma Zviedrijas karaspēks. 1756. gada septembrī - oktobrī Septiņgadu karā notika Pirnas aplenkums, kura rezultātā Prūsijas spēki guva pārliecinošu uzvaru pār sakšiem. 1811. gadā pie pilsētas, Zonnenšteinas pilī, nodibināja psihiatrisko slimnīcu, kurā no 1940. līdz 1942. gadam akcijas T4 ietvaros darbojās eitanāzijas centrs. Tika nogalināti apmēram 15 000 pacientu. 2002. gadā Pirna cieta Elbas plūdos.

Ekonomika

Pirnā atrodas Vācijas Federālā policijas reģionālā mītne, kas atbild par policijas darbu Saksijā, Saksijā-Anhaltē un Tīringenē.

Izglītība, kultūra, tūrisms un sports

Pie pilsētas atrodas milzīgs 1937. gadā celtais ūdensprocedūru parks (Geibeltbad Pirna).

Cilvēki

Pirna ir dominikāņu mūka Johana Tecela (Johann Tetzel, 1465-1519) dzimtā pilsēta.
4. sieviešu šaha olimpiāde

4. sieviešu šaha olimpiāde notika no 1969. gada 8. septembra līdz 23. septembrim Polijas pilsētā Ļubļinā.

Godalgoto komandu dalībnieču individuālie rezultāti

Godalgoto komandu dalībnieču individuālie rezultāti redzami tabulās:
Cēsu apriņķis

Pārdaugavas hercogistes sastāvā

Cēsu apriņķi (distriktu) izveidoja 1566. gadā Pārdaugavas hercogistes teritorijā. Pēc Livonijas kara 1582. gadā apriņķa vietā tika izveidots Cēsu prezidiāts, kuru 1598. gadā pārdēvēja par Cēsu vaivadiju. Tajā ietilpa arī Rīgas pilsēta.

Zviedru Vidzemes sastāvā

Cēsu apriņķi atjaunoja pēc Altmarkas pamiera (1629) Zviedru Vidzemes sastāvā.

Rīgas guberņas un vietniecības sastāvā

1783. gada reformas rezultātā Cēsu apriņķa ziemeļdaļā tika izveidots Valkas apriņķis, bet dienviddaļu pievienoja Rīgas apriņķim.

Teritoriālais iedalījums 1928. gadā

Cēsu apriņķī bija 1 pilsēta (Cēsis) un 40 pagasti: Baižkalna pagasts, Cēsu pagasts, Cirstu pagasts, Drabešu pagasts, Drustu pagasts, Druvienas pagasts, Dzērbenes pagasts, Ērgļu pagasts, Gatartas pagasts, Jaunpiebalgas pagasts, Jaunraunas pagasts, Jumurdas pagasts, Kārļu pagasts, Katriņas pagasts, Kosas pagasts, Kūduma pagasts, Launkalnes pagasts, Lenču pagasts, Lielstraupes pagasts, Liepas pagasts, Lizuma pagasts, Līvu pagasts, Mārsnēnu pagasts, Mazstraupes pagasts, Ogres pagasts, Pāvītes pagasts, Priekuļu pagasts, Raiskuma pagasts, Rāmuļu pagasts, Rankas pagasts, Raunas pagasts, Rozulas pagasts, Sērmūkšu pagasts, Skujenes pagasts, Stalbes pagasts, Taurenes pagasts, Vaives pagasts, Vecpiebalgas pagasts, Veļķu pagasts, Veselavas pagasts.
Ar 1933. gada rīkojumu Katriņas pagasts tika pievienots Ērgļu pagastam un Pāvītes pagasts — Vecpiebalgas pagastam.
1935. gadā likvidēts Līvu pagasts, sadalot tā teritoriju starp Cēsu un Kārļu pagastiem
1936. gadā Cirstu pagasts pievienots Jumurdas pagastam .

Latvijas PSR sastāvā

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Cēsu apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Cēsu, Ērgļu, Gaujienas un Smiltenes rajonos.
Ilmārs Šlāpins

Biogrāfija

Ilmārs Šlāpins dzimis 1968. gadā. Mācījies Sprīdīšu astoņgadīgajā skolā, 13 gadu vecumā pārcēlās uz dzīvi Jelgavā un turpināja mācības Jelgavas 1. vidusskolā.
Šlāpins kopš 1984. gada organizējis diskotēkas un koncertus Jelgavas rajona un Garozas kultūras namos. 
Pēc vidusskolas dienējis padomju armijā, pāris gadus pavadot Afganistānā. Pēc dienesta studējis filozofiju Latvijas Universitātē, Vēstures un filozofijas fakultātē. Pēc studijām no 1993. gada lasījis lekcijas teoloģijas studentiem par Austrumu reliģijām.
Kopš 1993. gada Šlāpins ir žurnāla "Rīgas Laiks" redaktors. Vada raidījumus LU radio "NABA" ēterā, kā arī Latvijas Radio 3 Klasika. Šlāpins ir arī bijis Ministru prezidenta padomnieks kultūras un humanitārajos jautājumos. No 1999. līdz 2003. gadam bijis Nacionālās radio un televīzijas padomes loceklis. 2003. gada 3. aprīlī publicē savu viedokli "Sirdsapziņas noplēšamais talons" (par Ojāru Vācieti). Publicējies portāla DELFI literatūras sadaļā, laikrakstos Diena, NRA, u.c. No 2012. gada februāra līdz 2019. gada 15. februārim Šlāpins bija interneta žurnāla Satori.lv galvenais redaktors.
Islandes špats

Islandes špats ir minerāla - kalcīta varietāte - lieli, pa skaldnības plaknēm sadalīti, dzidri kalcīta kristāli. Islandes špata paraugos vislabāk var novērot kalcītam piemītošo gaismas dubultlaušanas spēju - spēju dubultot aiz kristāla esošo attēlu. Islandes špatu izmanto specifiskās optiskajās ierīcēs.
Kaut arī jebkurā pasaules vietā atrastu dzidru, prizmatisku kalcīta kristālu var saukt par Islandes špatu, tas ieguvis savu nosaukumu no izcilu kalcīta kristālu atradnes vietas Islandē. Helgustadiras atradnē Islandes rietumos to ieguva no 17. gadsimta līdz 1924. gadam. Dzidro kristālu gaismas dubultlaušanas spēja piesaistīja gan tā laika speciālistu, gan arī plašākas publikas uzmanību un šajā atradnē iegūtie kristāli nonāca daudzās Eiropas kolekcijās. Islandē iegūto kalcīta kristālu pētījumi ļāva labāk izprast kristālisku vielu fiziku. Helgustadiras atradnē atrasti pat 7 x 7 x 2 metrus lieli kristāli.
Mūsdienās Helgustadiras atradne ir izsmelta un karjera dibenu lielāko daļu gada klāj sniegs.
Boruts Pāhors

Privātā dzīve

Pahoram un viņa partnerei Taņai Pečarai ir dēls Luka. Bez dzimtās slovēņu valodas viņš runā arī angļu, franču, itāļu, serbu un horvātu valodā.
Ilumināti

Ilumināti (Bavārijas Iluminātu slepenā brālība) ir ordenis, kuru 1776. gada 1. maijā Bavārijā nodibināja Ingolštates Universitātes (Ingolstadt) jurisprudences profesors Adams Veishaupts.

Ideoloģija

Par iluminātu oficiālo mērķi tika pasludināta "cilvēces pilnveidošana un uzlabošana." Grupējums apgalvoja, ka viss dabīgais cilvēkā nav ļauns. Taču cilvēku samaitā apkārtējā vide: valsts, reliģija u.c. ietekmes. Cilvēkam dabīgi, no dzimšanas piemītot tiesības uz vienlīdzību un brīvību, kuras sabiedrība viņam atņem. Tātad, atbrīvojot cilvēku no sociālo institūtu negatīvās ietekmes un dzīvē  vadoties tikai pēc auksta aprēķina un loģiskā saprāta morāles, problēmas izzudīs pašas no sevis. Šādu uzskatu dēļ organizācija nonāca asā konfliktā ar valsts varu un baznīcu.
Nekādus vērā ņemamus teorētiskus sacerējumus, kas kaut kā ietekmētu laikabiedru uzskatus un zinātnes domu, ilumināti nav atstājuši.

Vēsture

Bavārijas iluminātu biedrība tika dibināta 1776. gada 1. maijā. Ordeņa pamatlicējs Veishaupts bija ievērojams deisma uzskatu pārstāvis un līdz ar to viņa dibinātā organizācija aktīvi propagandēja šos uzskatus.
Savas eksistences sākuma posmā organizācija sastāvēja no vietējās universitātes profesoriem. Ordenī iestājās visi profesori, izņemot divus.
1777. gadā Veishaupts iestājās Minhenes masonu ložā. Pateicoties barona Savērija fon Cvaka darbībai, iluminātu ordenī iesaistījās liels daudzums masonu brāļu, kas veicināja ordeņa kvalitatīvu un kvantitatīvu izaugsmi.
1782. gadā pēc Vilhelmsbādes masonu kongresa daudzas Vācijas masonu ložas nokļuva iluminātu ietekmē.
1784. gadā pēc organizācijas iekšēja konflikta starp Veishauptu un viņa tuvāko palīgu baronu fon Knigi, pēdējais kopā ar saviem sekotājiem pameta ordeni. (Fon Knige it kā esot bijis neapmierināts, ka Veishauptam ordenī pieder gandrīz neierobežota vara, bet ordeņa uzplaukumam esot lielā mērā jāpateicas fon Kniges darbībai. Veishauptam savukārt nepatika, ka fon Knige pārāk iedziļinās mistikā un okultismā.) Pēc skandāla aizgājušie publicēja par iluminātiem virkni pamfletu, kas piesaistīja Bavārijas policijas uzmanību - nevienas valsts vara nevar pieļaut slepenu un nekontrolētu biedrību pastāvēšanu. Pēc vairāku ordeņa brāļu aresta, kratīšanām to dzīvesvietās un ideoloģiskās literatūras konfiscēšanas tika veikta izmeklēšana, kuras rezultātā ordeni aizliedza Bavārijā un apkārtējās vācu valstīs.
Adams Veishaupts līdz savai nāvei 1830. gadā, dzīvojot emigrācijā, turpināja polemiku presē, aizstāvot iluminātus.

Iluminātu attēlojums literatūrā

Pierādījumu tam, vai ordenis beidza pastāvēt, vai turpināja darboties slepeni, nav. XIX un XX gs. ir bijis gana daudz avantūristu un biedrību, kas sevi pašpasludināja par iluminātiem vai to mantiniekiem. Sabiedrībā izplatījušās daudzas sazvērestības teorijas par iluminātu slepeno ietekmi uz svarīgiem vēsturiskiem notikumiem. Sarakstīti daudzi daiļliteratūras darbi, kuros pieminēts iluminātu ordenis. Starp pazīstamākajiem darbiem ir Umberto Eko romāns "Fuko svārsts" (Il pendolo di Foucault, 1988) un Dena Brauna romāns "Eņģeļi un dēmoni" (Angels & Demons, 2000).
Brūnā mušmire

Indīgums

Brūnā mušmire ir indīga sēne. Tā kā tā ir reta, tās ķīmiskais sastāvs ir maz analizēts. Atsevišķos avotos, īpaši vēsturiskos, tā minēta kā nāvējoši indīga sēne, tomēr nāves gadījumi no tās nav bijuši, un vairākkārt apstiprināts, ka tās ķīmiskais sastāvs ir līdzīgs sarkanajai mušmirei un panteru mušmirei.
Brūnā mušmire satur trīs toksīnus: ibotēnskābi un muscimolu (abus 0,1-0,62% izžāvētu sēņu), kā arī muskazonu. Brūnā mušmire satur šos toksīnus lielākā koncentrācijā nekā sarkanā mušmire, līdz ar to tā ir indīgāka.
Medicīnas literatūrā uzskaitītajos saindēšanās gadījumos galvenie simptomi ir vemšana, halucinācijas un apziņas traucējumi. Pilnīga atveseļošanās notiek 12-48 stundu laikā. Paliekoši organisma traucējumi un bojājumi nav konstatēti.
Muzejs "Sēlija"

Struktūra

Muzeju veido trīs nodaļas — divas Viesītē un viena Lonē. Juridiskā adrese Annas Brodeles ielā 7.

Mārtiņa Buclera fotogrāfijas kabinets

Muzeja nodaļa atrodas Viesītes novada Saukas pagasta pārvaldes ēkā Lonē. Nodaļa veltīta latviešu fotogrāfijas pamatlicējam Mārtiņam Bucleram, kurš dzimis Saukas pagastā. Muzeja nodaļā var aplūkot dažādu laiku fototehniku un iepazīties ar fotogrāfu tehnisko literatūru.

Vēsture

Muzejs dibināts ar Viesītes pilsētas ar lauku teritoriju domes 2000. gada 5. jūlija lēmumu. Sākotnēji muzejs darbojās Viesītes Kultūras pilī, bet 2003. gadā piešķirta bijušā šaursliežu dzelzceļa depo kantora ēka, kurā sākotnēji atradās pirmā muzeja ekspozīcija un krājuma telpas. Šobrīd tā ietilpst muzeja nodaļā "Mazā Bānīša parks" Annas Brodeles ielā 7. Nodaļa atrodas Viesītes šaursliežu dzelzceļa teritorijā, kur saglabājušās 7 vēsturiskās depo ēkas. Divām no tām — dzelzceļa vagonu remontdarbnīcai un depo lokomotīvju remontdarbnīcai — 2016. gadā piešķirts valsts nozīmes kultūras pieminekļa statuss. Vagonu remontdarbnīcas ēkā izvietota ekspozīcija „Ar Mazo Bānīti pa Sēliju”.
2010. gadā muzejam “Sēlija” pievienots Mārtiņa Buclera fotogrāfijas kabinets. Piemiņas ekspozīcija izveidota jau 1986. gadā, kad pirmo reizi kopā pulcējās Latvijas fotogrāfi, lai atzīmētu M. Buclera 120. dzimšanas dienu. Sākotnēji ekspozīcija atradās Saukas arodskolas ēkā, bet pēc skolas likvidēšanas pārcelta uz Saukas pagasta pārvaldi Lonē.
2011. gada 24. augustā Viesītes novada pašvaldība pieņēma lēmumu par bijušās Eķengrāves pagastskolas ēkas nodošanu muzeja apsaimniekošanā. Ēka Peldu ielā 2 celta 1880. gadā kā Eķengrāves pagastskola. Skolā mācījies profesors Pauls Stradiņš, tāpēc muzeja nodaļa nosaukta par Paula Stradiņa skolu.

Muzeja tradīcijas

Muzejs regulāri piedalās starptautiskajā Eiropas akcijā „Muzeju nakts” un tradicionālo prasmju pasākumā “Satiec savu meistaru!”. Katru gada augusta pirmajā nedēļas nogalē tiek rīkoti Dzelzceļnieku svētki, kuru tradīcija aizsākās pēc mazā bānīša līniju slēgšanas 1972.gadā.  Muzejs ik gadu rīko P. Stradiņa zinātniskos lasījumus, fotogrāfijas nozarei veltītu konferenci "Buclera lasījumi", regulāri iesaistās Sēlijas asociācijas rīkotajā "Sēlijas kongresā".
Internet Protocol

Adreses un maršrutēšana

Sarežģītākās un nozīmīgākās intertīkla protokola daļas ir adresācija un maršrutēšana (routing).

Maršrutēšana

Maršrutēšanu lielākoties realizē pārsūtot ienākošās paketes tālāk, saskaņā ar ierakstiem dinamiski atjaunotā maršrutēšanas tabulā (skatoties pēc destination adress). Datoriem, kam ir tikai viens pieslēgums pie interneta, parasti tā tabula ir statiska - uz adresēm, kas atrodas lokālajā subnetā datus sūta tieši (uz attiecīgo 2. līmeņa adresi), visām pārējām adresēm paredzētās paketes sūta uz default gateway, kas ir tuvākais maršrutizētājs (router).
IP adresi (kas ir 32 bitu skaitlis) loģiski sadala 2 daļās: tīkla adrese (network address) un datora adrese (host address). Rūteri interesejas tikai par tīkla adresēm. Lielajiem interneta backbone rūteriem atmiņā ir jātur visas neatkarīgi iespējamās tīkla adreses. Palielinoties nesaistāmu tīkla adrešu skaitam (ja vairāki tīkli ir pieslēgti ar vienu pieslēgumu un to adreses ir secīgas (piem. 112.112.129.0/24, 112.112.130.0/24, 112.112.131.0/24 un 112.112.132.0/24 no ārpuses var noadresēt arī kā 112.112.129.0/22 un tālākajiem rūteriem pietiek ar vienu ierakstu 4 vietā)). Ekonomiskāka IP adrešu izmanošana palielina slodzi un backbone rūteriem.
Rūteriem ir 2 vai vairāk tīkla interfeisi (tīklakartes). Katram no tiem ir sava IP adrese un katrs pieder pie sava tīkla (jo rūtera funkcija ir sasaistīt kopā tīklus). Vēl rūterim ir tabula, kas satur informāciju par to, kādus tīklus var sasniegt caur kuru interfeisu. Tīklu skaits parasti ir lielāks par interfeisu skaitu. Lai sasniegtu tīklus, kuri nav definēti tajā tabulā, lieto default route, tas ir definēts nākamais rūteris uz kuru pārsūta paketes, kuru mērķa tīklam nav atbilstoša ieraksta tabulā.
Siļķu haizivis

Kopīgās īpašības

Siļķu haizivju ģints sugām raksturīga endotermija — tās spēj akumulēt vielmaiņā izdalīto siltumu, uzturot sava ķermeņa temperatūru augstāku, nekā tā ir ūdenim. Temperatūras starpība ar apkārtējo vidi var sasniegt 15,6 °C. Līdzīgas īpašības zivīm ir vēl novērotas tikai dažām lielām, ātrām kaulzivīm — tunzivīm un zobenzivīm.
Siļķu haizvju ģints abām sugām ir drukns, spēcīgs ķermenis. Purns konisks, vidēji garš. Nāsis novietotas purna vidusdaļā. Mute plata, paraboliska. Zobi plāni, smaili, īlenveidīgi, ar gludām malām. Uz muguras divas trīsstūrveida spuras, no tām pirmā liela un augstu izcelta. Pirmā spura atrodas virs vai nedaudz aiz krūšu spuru pamatnes. Anālā spura atrodas zem otrās muguras spuras. Uz astes stumbra nelieli ķīļi.
Andris Ošiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1935. gada 14. jūlijā Rīgā Nikolaja Ošiņa un viņa sievas Lilijas, dzimušas Ūdres, ģimenē. Viņa tēvs miris izsūtījumā Jakutijā. Otrā pasaules kara laikā kopā ar māti devās bēgļu gaitās uz Kurzemi, dzīvoja Mērsragā.  
Mācījās Mērsraga pamatskolā un Talsu vidusskolā, kuru beidza 1953. gadā. Studēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas (LLA) Mežtehnikas fakultātē, darbojās Kārļa Pamšes vadītajā LLA drāmas ansamblī. 
1957. gadā viņu izvēlējās kinostudijas „Mosfiļm” un Somijas kinostudijas „Suomi-Film” kopražojuma filmas „Sampo” galvenajai Lemminkainena lomai. Filma tika uzņemta pēc somu tautas eposa „Kalevala” motīviem.
1960. gadā viņš pabeidza pārtrauktās studijas un ieguva kokrūpniecības inženiera-tehnologa kvalifikāciju. Strādāja mēbeļu firmā „Rīga” un citos Latvijas PSR Kokapstrādes rūpniecības ministrijas uzņēmumos. 
Miris 2004. gada 13. martā, apbedīts Rīgas 1. Meža kapos.
PSRS Tautu spartakiāde

PSRS Tautu spartakiāde (krievu: Спартакиада народов СССР) bija daudzu sporta veidu sacīkstes PSRS. Sacensības notika ik pēc trim—četriem gadiem laikā no 1956. līdz 1991. gadam. Vasaras Tautu spartakiāde notika gadu pirms Olimpiskajām spēlēm, savukārt Ziemas Tautu spartakiāde — divus gadus pirms Olimpiskajām spēlēm. Kopumā notika desmit Vasaras un septiņas Ziemas Tautu spartakiādes.
Plankumainie roņi

Izplatība

Larga ronis (Phoca largha) mājo tikai Klusā okeāna ziemeļu daļā, Āzijas un Ziemeļamerikas piekrastēs. 
Toties plankumainajam ronim ir cirkumpolāra izplatība ar divām lielām ekoloģiski atšķirīgām populācijām — Atlantijas okeāna populācija (Eiropas un Ziemeļamerikas jūrās) un Klusā okeāna populācija (Āzijas un Ziemeļamerikas jūrās). Viena no plankumainā roņa pasugām — Ungavas ronis (Phoca vitulina mellonae) — mājo saldūdens ezeros Kanādas austrumos.

Baltijas jūrā un Latvijā

Baltijas jūrā sastopama viena plankumaiņu roņu ģints suga — plankumainais ronis (Phoca vitulina). Lai arī tas ir visizplatītākais no roņiem Eiropas ziemeļu ūdeņos, Baltijas jūras populācija ir ļoti neliela (400—600 īpatņu). Parasti uzturas tikai dienvidrietumu daļā — Dānijas un Zviedrijas dienvidu piekrastes ūdeņos. Retumis ieklīst Kaļiņingradas apgabala un Lietuvas piekrastes teritorijā. Latvijas ūdeņos iespējama vien atsevišķu īpatņu nejauša ieklīšana. Līdz 2013. gadam plankumainais ronis pie Latvijas krastiem konstatēts divas reizes.
Autoceļš A15 (Latvija)

Vēsture

2016. gada septembrī Latvijas Valsts ceļi ierosināja Rēzeknes dienvidu apvedceļa izbūvi, tādējādi izbūvējot pilnu apvedceļu ap pilsētu. Šis posms būtu kā autoceļa A15 pagarinājums. Ceļš paredzēts ar vienu braukšanas joslu katrā virzienā, savienojot A13 ar A12. 2016. gada oktobrī VPVB šim projektam piemēroja IVN nepieciešamību, un decembrī tika izsludināts konkurss par iespējamās būvniecības izpēti un ietekmes uz vidi novērtējumu.