google/wiki40b huggingface dataset:
Jēkabpils vecticībnieku baznīca

Jēkabpils vecticībnieku baznīca ir viens no Jēkabpils dievnamiem un kultūrvēsturiskiem objektiem. Dibināta 1862. gadā. Atrodas pilsētas kreisā krasta daļā, Viestura ielā 15.

Vēsture

Jēkabpils vecticībnieku kopiena pastāv no 17. gadsimta otrās puses, to izveidoja reliģisko represiju bēgļi no Krievijas caristes — Pleskavas, Novgorodas un citiem Krievijas ziemeļrietumu apgabaliem, jo Kurzemes hercogs Jēkabs bija iecietīgs pret vecticībniekiem un deva atļauju vietējai varai pieļaut vecticībnieku dievkalpojumus. Ziņas par pirmo dievnamu nav saglabājušās, pieļaujams, ka tas varēja atrasties Akmeņu ielas rajonā pie senas kapsētas, kur mūsdienās celtniecības gaitā atklājās tipiski vecticībnieku apbedījumi. Pēdējās masveida represijas pret vecticībniekiem norisinājās cara Nikolaja I valdīšanas laikā, tāpēc 1849. gadā Jēkabpilī lūgšanu namu nācās slēgt un nojaukt. 1862. gadā uz Georgija Kitova zemes un par viņa paša līdzekļiem tika uzcelts jauns dievnams, bet vecticībnieku draudze oficiāli tika reģistrēta tikai 1906. gadā. Vissmagākais bija padomju laiks, kad kopienas vadītājs bija Ivans Volkovs, jo vara spieda atteikties no reliģiskām tradīcijām kā audzinot bērnus, tā arī izvadot mūžībā aizgājušos. Daudzkārt varas iestādes vēlējās dievnamu slēgt, taču draudze spēja saglabāt savus īpašumus, pateicoties īstenu kristiešu nepiekāpībai, to vidū ir minami Vasilijs Fedotovs, Arkādijs Ļebedevs un Jakovs Gerasimovs.

Draudzes darbība

21. gadsimta sākumā Jēkabpils vecticībnieku kopiena aptver ap tūkstoti cilvēku. Dievnams tiek aktīvi apmeklēts un bieži ir pārpildīts. Apmeklētāju vidū arvien vairāk parādās vecvecāku ar mazbērniem un jauniešu. Draudzē darbojas koris. Dievnama lielākā bagātība ir svētbildes un pēc vecticībnieku kanoniem iespiestas lūgšanu grāmatas. Telpās saglabāts sākotnējais interjers. Uzcelts jauns zvanu tornis un iegādāti zvani, virs sānejām uzcelti nelieli kupoli. 2003. gadā dievnams plaši atzīmēja 125 gadu jubileju. Vecticībnieku kultūras un izglītības biedrības "Belovodje" biedri ir savākuši vairāk kā 200 unikālu kultūras un sadzīves priekšmetu, izveidojot pastāvīgu ekspozīciju Jēkabpils vēstures muzejā.
Gravity Recovery and Interior Laboratory

Kosmisko aparātu uzbūve

GRAIL abi aparāti izgatavoti uz Lockheed Martin XSS-11 mazo pavadoņu platformas bāzes. Zinātniskie instrumenti aizgūti no GRACE misijas. Katra zonde bija taisnstūra prizma ar masu 132,6 kg; kopā ar degvielu tās masa bija 202,4 kg. Pavadonī bija 22 N dzinējs; precīzai kosmiskā aparāta orientēšanai tika izmantota karstas gāzes sistēma un trīs žiroskopi. Sakariem ar Zemi tika izmantota S-josla. Lai veiktu augstas precizitātes attālumu mērīšanu starp abām zondēm, izmantoja Ka-joslas aparatūru un Lunar Gravity Ranging System (LGRS). GRAIL bija apgādāti arī ar kamerām, kas paredzētas izglītojošiem mērķiem un publikas interesei.

Lidojuma gaita

GRAIL tika palaisti 2011. gada 10. septembrī 13:08:52 UTC ar nesējraķeti Delta 7920H-10 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas.
2011. gada 31. decembrī 21:21 UTC GRAIL-A iegāja Mēness orbītā. Savukārt GRAIL-B Mēness orbītā tika ievadīts 2012. gada 1. janvārī 22:44 UTC.
Zinātniskie pētījumi sākti 2012. gada 8. martā. Primārā misija ilga nepilnus trīs mēnešus (89 dienas), līdz 29. maijam, kad tika izslēgti instrumenti.
GRAIL misija bija ieplānota starp Mēness aptumsumiem, un 4. jūnijā notika kārtējais aptumsums. sākās septembrī.
Martā misija tika pagarināta vēl uz trīs mēnešiem, kas tika sākta 30. augustā un ilga līdz decembrim.
2012. gada 17. decembrī 22:07 UTC tika ieslēgti Ebb dzinēji bremzēšanas manevram, kas ilga 55,8 sekundes. Pēc 16 s tika sākts analoģisks manevrs ar kosmisko aparātu Flow, kas ilga 55,4 s. 22:28:51 UTC Ebb ietriecās Mēness ziemeļpola krātera Goldschmidt tuvumā, vietā ar koordinātām 75,62° ziemeļu platuma un 26,63° rietumu garuma, kura nosaukta šajā gadā mirušās kosmonautes Sallijas Raidas vārdā. 22:29:21 UTC turpat nokrita arī zode Flow.
Leontijs Špoļanskis

Biogrāfija

Dzimis 1886. gada 4. februārī (pēc vecā stila — 22. janvārī) Kijevā tirgotāja ģimenē. 1904. gadā pabeidza Kijevas Komercskolu un iestājās Kijevas Politehniskā institūta Ķīmijas nodaļā. Studijas pārtrauca pēdējā kursā.
Pirmā pasaules kara laikā no 1916. līdz 1918. gadam dienēja Krievijas armijā. No 1920. līdz 1922. gadam bija Ukrainas SPR Kūdras komitejas priekšsēdētājs. 1922. gadā pārcēlās uz viensētu Preiļu apkārtnē, kuru iegādājās 1905. gadā. Šī iemesla dēļ ieguva Latvijas pavalstniecību.
No 1925. līdz 1934. gadam bija Saeimas deputāts: ievēlēts 2., 3. un 4. Saeimā. Pārstāvēja Krievu pagastu un sabiedrības darbinieku apvienoto partiju jeb tā saucamos «zemcus» (krievu: земцы). Špoļanskis bija zemkopības ministra biedrs bez balstiesībām Juraševska un Celmiņa 2. valdībā. Pēc atstādināšanas no ministra biedra amata 1929. gada maijā Špoļanska partija izstājās no koalīcijas. 1930. gadu sākumā presē tika izplatītas baumas par Špoļanska saistību ar PSRS vēstniecību Latvijā un par to, ka laikraksts Novij Golos (Новый Голос — ‘Jaunā Balss’) tiek izdots par PSRS līdzekļiem.
Miris Rīgā 1963. gada 7. augustā.
Iesals

Iesals ir iediedzēti un izkaltēti labības graudi, ko lieto pārtikā kā dabīgo krāsvielu, aromatizētāju un saldvielu. Rudzu iesalu Latvijā tradicionāli izmanto maizes gatavošanā, bet miežu iesals ir viena no būtiskākajām izejvielām alus, viskija un atsevišķu citu dzērienu rūpniecībā.
Savukārt ietvaicējot no sasmalcināta iesala iegūto ekstraktvielu šķīdumu — misu — iegūst biezu sīrupveida šķidrumu — iesala ekstraktu. Tajā vidēji ir ap 65% ogļhidrātu, no kuriem lielākā daļa ir maltoze, un 4—5% olbaltumvielu, bet vitamīnu un minerālvielu daudzums iesala ekstraktā ir aptuveni tāds pats kā tā graudu izejvielā.
Latvijā patlaban vienīgā iesala ražotne ir kooperatīva „Latraps” 2012. gadā uzceltā iesalnīca Jelgavas novada Staļģenē, kas 2012. un 2013. gadā saražoja aptuveni 5 tonnas iesala, bet 2014. gadā apjomu jau divkāršoja — līdz 10 tonnām iesala, galvenokārt specializējoties tieši gaišā miežu iesala ražošanā, bet iesala ekstraktu Latvijā rūpnieciski ražo Iļģuciems.

Vārda cilme

Latviešu valodnieks Konstantīns Karulis uzskata, ka latviešu valodā vārds „iesals” atvasināts no nu jau zuduša darbības vārda *salt ar nozīmi 'kļūt saldam'. Līdzīgi daudzu apkārtējo tautu valodu „iesala” apzīmējumu (somu: mallas, vācu: Malz, slāvu: солод/солад/слад/slad/słоd u.c.) iespējamo cilmi skaidrojis arī somu valodnieks Marti Resenens (Martti Räsänen). „Iesals” kopā ar vārdu savienojumiem „iesalu darīt” un „iesalnieks” pirmo reizi rakstiski parādās Georga Manceļa 1638. gadā izdotajā vācu-latviešu vārdnīcā Lettus un Johana Georga Rehehūzena ap 1630. gadu latīniski sarakstītajā un 1644. gadā iespiestajā latviešu valodas rokasgrāmatā Manuductio ad linguam lettonicam facilis & certa/monstrata a Joanne Georgo Rehehusen (latviešu: Johana Georga Rehehūzena viegls un drošs vadonis latviešu valodā), tomēr vārda baltiskā cilme liecinot, ka iesals Latvijas teritorijā gatavots jau ilgi pirms tam.
Jānis Jurgens

Dzīvesgājums

Dzimis 1900. gada 28. decembrī Rīgas apriņķa Skrīveru pagastā kalpu ģimenē. Mācījās Alūksnes pilsētas skolā. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada februārī Jurgens iestājies LSD (boļševiku) partijā, piedalījās Padomju Latvijas armijas kaujās pret igauņiem un Ziemeļlatvijas brigādi pie Mencenes (et:Mõniste) stacijas un Alūksnē, bija čekas izmeklētājs Viļānos. Vēlāk latviešu sarkano strēlnieku divīzijas 5. pulka sastāvā piedalījās Krievijas pilsoņu kara Dienvidu frontē. 
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām viņš bija politiskais vadītājs ("poļitruks") Sarkanajā armijā, mācījās Rietumtautu komunistiskajā universitātē Maskavā. No 1925. gada līdz 1930. gadam strādāja Krasnojarskā un Minusinskas lauksaimniecības tehnikumā (1921—1924), pēc līdz 1931. gadam mācījās Nadeždas Krupskas vārdā nosauktajā Komunistiskās audzināšanas akadēmijā Maskavā (Академия Коммунистического Воспитания имени Н. К. Крупской). No 1933. gada strādāja par politiskās ekonomijas katedras vadītāju Apvienotās valsts politiskās pārvaldes (ОГПУ), no 1934. gada NKVD Augstākajā skolā (Высшая школа НКВД СССР). Lielā terora laikā 1938. gadā atlaists no darba NKVD Augstākajā skolā, bet turpināja vadīt Maskavas Autoceļu institūta Politekonomijas un marksisma-ļeņinisma katedru (1936–1941).  
Pēc Latvijas okupācijas viņu nosūtīja uz Rīgu un iecēla par LVU politekonomijas profesoru. Pēc tam, kad 1941. gada 10. februārī LK(b)P CK atstādināja LVU rektoru Jāni Paškeviču kā "netikušu galā ar pienākumiem", pārmetot stipendiju piešķiršanu mantīgo šķiru pārstāvju bērniem un bijušo sociāldemokrātu iesaistīšanu Universitātes darbā. Par rektoru 13. februārī tika nozīmēts J. Jurgens. 
Otrā pasaules kara laikā atradās Krievijā, kad Sarkanā armija ieņēma Rīgu, 1944. gada decembrī J. Jurgenu ievēlēja par Latvijas Komunistiskās (boļševiku) Partijas Centrālās Komitejas trešo sekretāru. 1946. gada augustā viņu atbrīvoja no darba LKP CK un iecēla par Latvijas Valsts universitātes Ekonomiskās fakultātes dekānu, tad prorektoru mācību daļā.
1949. gadā Jāni Jurgenu no jauna ievēlēja par LVU rektoru un viņš no darba kā sociāli nepiemērotus un neatbilstošus darbam un studijām atbrīvoja 121 pasniedzēju, 866 studentus un vairāk kā citu 100 universitātes darbinieku. Viņa vadības laikā 1950. gadā no Latvijas Valsts Universitātes tika atdalīta Medicīnas fakultāte un Ķīmijas fakultātes farmācijas nodaļa, no kurām izveidoja pastāvīgu augstskolu — Rīgas Medicīnas institūtu (tagad Rīgas Stradiņa Universitāte). No 1955. līdz 1963. gadam Jānis Jurgens darbojās arī kā LPSR Augstākās padomes deputāts. No 1964. gada pensijā.
Miris 1983. gada 18. novembrī.
Juris Georgs Benjamiņš

Biogrāfija

Juris Benjamiņš, dzimis kā Georgs Aihers, plaši pazīstamo Benjamiņu uzvārdu ieguva 1926. gadā, kad mātes vecākā māsa, izdevēja Emīlija Benjamiņa viņu adoptēja. Abām māsām bijusi noruna, ja Annijai būs vēl kāds bērns, tad Georgs tiks adoptēts un kļūs par "preses impērijas" mantinieku.
Beidzis Rīgas 1. vidusskolu. Pēc vidusskolas beigšanas mācības turpinājis Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātē. 1942. gadā saņēmis maģistra grādu ķīmijā.
Juris Benjamiņš ar fotogrāfiju bija cieši saistīts jau kopš bērnības un interesi par to nezaudēja līdz mūža galam. Viņš viens no pirmajiem Latvijā sāka nopietni nodarboties ar krāsu fotogrāfiju un krāsaino fotokopiju iegūšanu uz papīra.
1940. gados Juris Benjamiņš ar ģimeni devās bēgļu gaitās. Pēc Otrā pasaules kara Juris Georgs Benjamiņš strādājis kā ķīmiķis Vācijā un Anglijā. Papildinājis zināšanas Lielbritānijas lielākajā ķīmijas rūpnīcā, 1952. gadā, Toronto, Kanādā, viņš nodibināja savu uzņēmumu "Benjamiņa fotolaboratorija", lai attīstītu krāsu filmas. Tā pamatnozare bija krāsu fotofilmu attīstīšana, kopēšana un palielināšana. Laika gaitā tas kļuva par vienu no lielākajiem savas jomas uzņēmumiem Kanādā. Brīvais laiks tika veltīts zemūdens alu pētniecībai, to fotografēšanai un filmēšanai. Pazīstamais franču zemūdens pētnieks Žaks Īvs Kusto, kas sadarbojās ar Juri Benjamiņu, vienai no alām pie Bahamu salām deva viņa vārdu.
Benjamiņam bija trīs bērni, meita Ilze un divi dēli — Pēteris un Juris. Juris Georgs Benjamiņš mira no insulta, uzņēmumu pārņēma viņa dēls Pēteris.

Benjamiņa fotolaboratorija

Savā ģimenes rūpnīcā izveidoja laboratoriju ar nosaukumu "Burtnieki", sasniegdams ātrus un augstus rezultātus krāsu fotogrāfijā un kino attīstībā. Laikrakstā "Laiks", intervijā ar Juri Georgu Benjamiņu: "Es droši vien piedzimu ar kameru rokās — no paša sākuma es centos uzlabot attēla kvalitāti". Viņa pirmās krāsu fotogrāfijas: ziedu kompozīcijas, tika publicētas žurnālā "Atpūta" otrajā daļā (1930. gada 28. februārī). 1940. gadā viņš iesniedza darbu "Praktiski pieteikumi krāsu fotogrāfijai" pie Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātes studentu biedrības, kurā piedalījās gandrīz katrs profesionālais Latvijas fotogrāfs. Darbā tika publicēti žurnālā "Ķīmijas Apskats". Darbā tika sniegts teorētiskais apraksts krāsu fotogrāfijas metodēm, tomēr, kā Juris Benjamiņš atzina, "lai iegūtu patiešām labu attēlu, ar teoriju vien nepietiek; ir vajadzīgs sevi nodot daudzās praktiskās nodarbībās."
Pasaules izstāde Parīzē (1889)

Pasaules izstāde Parīzē (franču: Exposition universelle de Paris) bija starptautiska izstāde, kas notika Francijas galvaspilsētā no 1889. gada 6. maija līdz 31. oktobrim. Tās galvenā tēma bija Francijas revolūcijas simtgade. Tā bija desmitā pēc kārtas no starptautiskajām 19. gadsimtā popularizētajām pasaules izstādēm, no kurām pirmā bija Lielā izstāde (The Great Exhibition) Londonā. Vairākas celtnes bija uzbūvētas speciāli šim notikumam. No tām līdz mūsu dienām ir saglabājies Eifeļa tornis.
Pasākuma organizācija tika uzticēta inženierim Žanam Šarlam Alfanam (Jean-Charles Alphand; 1817-1891) no celtniecības dienesta. Izstādes halles bija izvietotas Marsa laukā (Champ-de-Mars), Trokadero pilī (palais du Trocadéro) un Invalīdu nama (Hôtel des Invalides) esplanādē un kopumā aizņēma 96 hektārus. Izstādē piedalījās 35 valstis, to starpā īpaša vieta tika atvēlēta Francijas kolonijām. Ieejas biļete dienā maksāja 1 franku, bet vakarā 2 frankus. Provinces iedzīvotājiem, uzrādot vilciena biļeti, ieeja bija bezmaksas. Par uzkāpšanu Eifeļa tornī bija papildus jāsamaksā 5 franki. Kopumā izstādi apmeklēja vairāk kā 32 miljoni cilvēku.
Vislielākais uzsvars tika likts uz retrospektīvo industrijas progresa apskatu ar lielu dažāda veida mehānisku, hidraulisku, elektrisku elementu un tvaika dzinēju modeļu skaitu. Vairāki paviljoni piedāvāja arī ieskatu citu sabiedrību kultūrā un mākslā, kā, piemēram, "Nēģeru ciems" (Village nègre) vai "Mežonīgo Rietumu šovs" (Wild West Show). 
Nākamā Pasaules izstāde World's Columbian Exposition notika Čikāgā 1893. gadā.
Marconi Communications

Vēsture

1997. gadā Apvienotās Karalistes elektronisko un telesakaru iekārtu ražotājs General Electric Company (GEC) reorganizēja struktūru, atsakoties no kopuzņēmumiem. 1998. gada augustā GEC no Siemens iegādājās to kopuzņēmuma GEC Plessey Telecommunications (GPT) 40 % daļu un apvienojas tās ar meitas uzņēmumiem Marconi SpA, GEC Hong Kong un ATC South Africa, lai izveidotu uzņēmumu Marconi Communications.
GEC sāka nostiprināties ASV tirgū, 1999. gada martā nopērkot telesakaru iekārtu ražotājus RELTEC Corporation un aprīlī — FORE Systems, tos iekļaujot Marconi Communications.
1999. gada decembrī GEC militārā nodaļa Marconi Electronic Systems tika apvienota ar British Aerospace, izveidojot BAE Systems. Atlikusī GEC daļa pārdēvēta par Marconi plc, kurā Marconi Communications bija tās galvenais meitas uzņēmums.
1999. gadā no Somijas Nokia nopirkts optisko šķiedru SDH/DWDM tehnoloģijas iekārtu bizness.
RELTEC un FORE iegāde "interneta burbuļa" maksimuma laikā bija notikusi par uzpūstām cenām, un pēc "burbuļa" plīšanas 2001. gada jūlijā Marconi piedzīvoja tā akciju krišanos par 54 % un ieslīgšanu parādos.
2003. gada maijā tika veikta Marconi pārstrukturizācija, to pārreģistrējot par Marconi Corporation plc. Uzņēmuma kreditori ieguva 99,5 % Marconi Corporation kapitāldaļu.
2005. gadā Marconi Corporation biznesa lielākā daļa (tai skaitā Marconi Communications) pārdota Zviedrijas Ericsson, bet atlikusī pārdēvēta par Telent. Darījums ar Ericsson pabeigts 2006. gada 1. janvārī.
2006. gadā Marconi Corporation tika likvidēts.
Koronāls līdzskanis

Latviešu valoda

Latviešu valodā koronāli līdzskaņi ir dentāls nazāls slēdzenis /n̪/, dentāli eksplozīvi slēdzeņi /t̪/ un /d̪/, dentāli berzeņi /s̪/ un /z̪/, alveopalatāli berzeņi /ʃ/ un /ʒ/, alveolārs vibrants /r/, alveolārs laterāls spraudzenis /l/. Pie koronālajiem pieskaitāmas arī afrikatas /t̪s/, /tʃ/, /d̪z/, /dʒ/.
Jurijs Averbahs

Biogrāfija

Ar šahu sācis nodarboties 7 gadu vecumā, kad ģimene pārvākusies dzīvot uz Maskavu. 1938. gadā guvis pirmo nozīmīgāko panākumu, uzvarot PSRS skolēnu čempionātā. 1939. gadā iestājies Baumaņa Maskavas Valsts tehniskā universitātē, kuru beidzis kā inženieris pēc Otrā pasaules kara. 1944. gadā kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. 1946. gadā uzvarējis Baltijas republiku čempionātā Viļņā. 1949. un 1950. gadā divas reizes pēc kārtas uzvarējis Maskavas šaha čempionātos. 1950. gadu pirmajā pusē kļuvis par vienu no PSRS vadošajiem šahistiem. 1954. gadā Kijevā uzvarējis PSRS šaha čempionātā. 1956. gadā Ļeņingradā atkārtojis šo panākumu, dalot 1.-3. vietu ar Marku Taimanovu un Borisu Spaski, taču pārspēlēs palicis 2. vietā (uzvarēja Taimanovs).
Divas reizes piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas ciklos. 1952. gadā starpzonu turnīrā Stokholmā ierindojies 5. vietā un iekļuvis pretendentu turnīrā. 1953. gadā pretendentu turnīrā Cīrihē ieguvis 13½ punktus no 28 iespējamajiem un palicis 10. vietā. 1958. gadā Portorožas (Dienvidslāvija) starpzonu turnīrā palicis 8. vietā un nav kvalificējies pretendentu turnīram.
PSRS izlases sastāvā divas reizes (1957, 1965) uzvarējis Eiropas komandu šaha čempionātos. Maskavas izlases sastāvā četras reizes (1948, 1958, 1959, 1969) uzvarējis PSRS komandu čempionātos šahā, bet PSRS sporta biedrības «Trud» sastāvā bijis PSRS komandu kausa izcīņas uzvarētājs 1964. gadā.
Aktīvi piedalījies arī organizatoriskā darbā. Bijis PSRS šaha federācijas priekšsēdētājs (1972—1977) un priekšsēdētāja vietnieks (1962—1972, 1978—1991). Ieņēmis arī vadošus amatus starptautiskajā šaha federācijā - FIDE izpildkomitejā (1978—1982) un centrālkomitejā (1974—1982), FIDE komisijas palīdzības sniegšanai jaunattīstības valstīm līdzpriekšsēdētājs (1978—1986), FIDE propagandas un preses komisijas līdzpriekšsēdētājs (1986—1991). Bijis vairāku šaha preses izdevumu galvenais redaktors, tajā skaitā žurnālam «Шахматы в СССР» («Šahs PSRS») (1962—1991). 1971. gadā izdevniecība «Liesma» latviešu valodā izlaida Jurija Averbaha (kopā ar Mihailu Beiļinu) grāmatu «Šaha spēles pamati un kodekss». Jurijs Averbahs ir pazīstams arī kā šaha teorētiķis, kas publicējis fundamentālus pētījumus šaha galotņu jomā, tostarp piecu sējumu izdevumu par šaha galotnēm, un devis ievērojamu ieguldījumu atklātņu attīstībā. Viens no vecindiešu aizsardzības variantiem ir nosaukts Averbaha vārdā (1.d4 Zf6 2.c4 g6 3.Zc3 Lg7 4.e4 d6 5.Le2 0-0 6.Lg5).
Sakņkāta beka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug galvenokārt no jūlija līdz septembrim, retos, mitros lapu koku un jauktos mežos, ceļmalās, pa vienai vai grupās. Vēlamas mālainas un sārmainas augsnes.

Līdzīgas sugas un barības vērtība

Gandrīz visi pieejamie avoti nosauc sakņkāta beku par rūgtuma dēļ neēdamu, turklāt tā var izraisīt nopietnus gremošanas traucējumus. Vienīgi joprojām populārajā A. Baloža 1974. gada rokasgrāmatā sakņkāta beka Boletus apendiculatus nosaukta par garšīgu ēdamo sēni, taču ar nosaukumu Boletus appendiculatus pazīstama tai līdzīgā ēdamā Dienvideiropā augošā vārpstkāta beka, kurai zeltaini sarkanbrūna cepurīte un uz leju stipri sašaurināts, vārpstveida kātiņš. Tāpēc šo gadījumu var uzskatīt par sugu sajaukšanu un ieteicams nelietot šo sēni pārtikā.
Sēni iespējams sajaukt ar resnkāta beku, kura atšķiras ar koši sarkanu kātiņu.
Gothards Vilhelms fon Bergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1682. gada 12. jūnijā Nīderlandes armijas virsnieka Oto Reinholda fon Berga un viņa sievas Kristīnes, dzimušas fon der Pālenas, ģimenē. Lielā Ziemeļu kara laikā viņš dienēja Zviedrijas armijā (1702-1710). 1714. gadā salaulājās ar Evu Helēnu fon Helmersenu. 1722. gadā viņš nomāja no Tīzenhauzeniem Ērgļu muižu 
1727. gadā viņu ievēlēja par Vidzemes landmaršalu, pēc viņš ilgstoši bija Vidzemes landrāts (1730-1747) un matrikulas komisijas (Matrikelkommission) loceklis. Kā Vidzemes bruņniecības priekšstāvis viņš piedalījās Krievijas impērijas ķeizarienes Annas kronēšanas (1730) un apbedīšanas (1740) ceremonijās Pēterburgā.
Pršibislava

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1235. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Petra Olli

Karjera

2014. gadā Eiropas čempionātā Olli izcīnīja bronzas medaļu, bet 2015. gada rudenī kļuva par Pasaules čempionāta sudraba medaļas ieguvēju. Abās sacensībās viņa startēja svara kategorijā līdz 58 kg.
2016. gadā Eiropas čempionāta finālā Petra Olli uzvarēja esošo pasaules čempioni Ukrainas cīkstoni Oksanu Gergeļu.
2018. gada 24. oktobrī Pasaules cīņas sporta čempionātā Budapeštā Olli finālcīņu ar Kanādas sportisti Danielu Lapažu pabeidza cīņu ar rezultātu 5-5, un viņai bija jākļūst par čempionu, jo pretiniecei bija brīdinājums. Tomēr Kanādas treneris iesniedza apelāciju, kuru tiesneši noraidīja, un tāpēc somu sportiste saņēma papildu punktu un kļuva par pasaules čempioni. Līdz ar to, Somijas cīņas sporta vēsturē Petra Olli kļuva par pirmo somu sieviešu cīkstoni pasaules čempioni.
Eiropas mikrovalstu monetārā vienošanās ar ES

Vēsture

Vēl pirms eiro ieviešanas 2002. gadā Monako, Sanmarīno un Vatikāns noslēdza vienošanos ar Eiropas Savienību par pāreju no pirms tam lietotajiem franču frankiem (Monako) un itāļu lirām (Sanmarīno un Vatikānā) uz jauno valūtu eiro. Toties Andora vienpusēji pārgāja no franču franku un spāņu pesetu lietošanas uz de facto eiro lietošanu. 2010. gada 1. janvārī Vatikāns, 2011. gada 30. jūnijā Andora, 2011. gada 1. decembrī Monako un 2012. gada 1. augustā Sanmarīno noslēdza jaunu monetāro vienošanos ar ES par savu eiromonētu izlaišanu.

Lihtenšteina

Piektā Eiropas mikrovalsts Lihtenšteina nav noslēgusi vienošanos par eiro ieviešanu un turpina lietot Šveices franku kā savu valūtu.
Sojas krasts

Sojas krasts (japāņu: 宗谷海岸; Sōya Kaigan; IPA: [soːja kaigan]) ir ap 150 km garš Licova-Holma līča austrumu krasts Karalienes Modas Zemē Austrumantarktīdā. Stiepjas no Flatungas glečera ziemeļos līdz Širases glečerim līča dienvidos. Ziemeļaustrumos robežojas ar Prinča Olava krastu, rietumos — ar Prinča Haralla krastu. Krastu atklāja un nokartēja Larsa Kristensena ekspedīcija 1936.-1937. gados, bet detālāk pētīja Japānas antarktiskās ekspedīcijas kopš 1957. gada, kas krastu nosauca par godu ekspedīcijas kuģim Sôya.
Piekrastē daudz nelielu klinšainu saliņu, lielākās no kurām ir Flatveras, kurās izvietojusies japāņu polārstacija Šova. Krasta vidusdaļā Langhovdes oāze.