Kursa (valsts)

Senā Kursa vikingu laikmetā

Jau no aizvēsturiskiem laikiem Kurzemi apdzīvoja kurši un līvi. Tagadējās Grobiņas apkaimē 6.—9. gs. bijusi pastāvīga vikingu apmetne Seeburg. Senākās rakstītās ziņas par seno Kursu ir atstājis Romas pāvesta legāts Ansgars (801—865), kas no 831. gada bija Hamburgas virsbīskaps, bet no 845. gada arī Brēmenes bīskaps. Viņa pēcnācējs Rimberts ap 875. gadu sarakstīja kuršu senvēsturei svarīgo darbu “Svētā Ansgara dzīve” (Vita s. Anskarii). Tajā vēstīts par zviedru vikingu ķēniņa Olava uzbrukumu kuršu ķēniņvalsts pilsētai (urbs regni) Jūrpilij (Seeburg), ko aizstāvējuši 7000 karavīru ("Jūrpils kauja") un Apūlei (Apulia), ko aizstāvējuši 15 000 karavīru ("Kauja pie Apūles"). Pēc sakāves kurši apņēmās, tāpat kā agrāk, turpmāk maksāt kunga tiesu (censum) zviedru ķēniņam un atzīt sevi par tā pavalstniekiem.
Heimskringlas sāgas par Olavu Svēto LXXX nodaļā minēts, ka Upsālas ķēniņš Eriks ap 850.-860. gadu karojis Igaunijā un Kursā.
Par dāņu vikingu mēģinājumiem nostiprināties Kursas piekrastē rakstījis dāņu vēsturnieks Saksis Gramatiķis (Saxo Grammaticus) sava Dānijas vēstures apcerējuma "Dāņu darbi" (Gesta Danorum) 16 sējumos latīņu valodā sniedz teiksmainas ziņas arī par Baltijas tautām. Pirmā grāmatā Hadinga sāgā viņš stāsta par dāņu vikingu Hadingu, kurš noslēdzis asins brālību ar vikingu Lizeru un pieteicis karu kuršu vadonim Lokeram (Lokero, Curetum tyranno). Lokers sakāvis abu dāņu vikingu karadraudzes un saņēmis Hadingu gūsta (no kā tas atbrīvojies, iemidzinādams savus sargus ar pasaku stāstīšanu). Nākamais dāņu vikingu ķēniņš Frodi uzbruka kuršu ķēniņam Dorno (Curetum rex Dorno), kas paziņoja saviem karavīriem, ka naidnieku var labāk uzveikt ar bezdarbību (Inimicum otio superare fas est), novārdzinot ar badu un sērgām. Dāņu vikingi ieņēma pilskalnu ar kara viltību, iemānīdams kuršus tā priekšā izraktās bedrēs.
1075. gadā vācu garīdznieks Ādams no Brēmenes rakstīja, ka Kurzeme un citas Baltijas jūras austrumu krasta valstis ir pakļautas zviedru ķēniņa virskundzībai. Tur ir ļoti daudz zelta un vislabākie zirgi un tur no visas pasaules dodas ļaudis prasīt viņu dievu pareģojumus, sevišķi no Spānijas un Grieķijas (latīņu: A toto orbe ibi responsa petuntur, maxime ab Hispanis et Graecis). Tās iedzīvotāji nav kristieši, bet pēc dāņu ķēniņa Svenda II pamudinājuma tur atrodas kāda tirgotāja celta baznīca.

Senajā Kurzemē lietotā nauda

Kuršu zemēs vikingu laikā netikta kalta sava nauda, bet maiņas tirdzniecībā plaši tika lietoti arābu dirhemi. Tās bija relatīvi lielas un plānas sudraba monētas, kas svēra aptuveni 3 gramus. Saskaņā ar islāma likumiem uz monētām bija Korāna citāti un reliģiski simboli. Par monētu izcelsmi liecina kalifa un lokālā valdnieka emīra vārds un pilsētas vārds, kurā tā kalta.
Monētas Kurzemes teritorijā nonāca pārsvarā no Gotlandes, kur arheoloģiskos izrakumos atrasti ap 40 tūkstoši arābu dirhemu. Vairums no Kurzemē atrastajām monētām ir kaltas 10. gadsimta sākumā arābu kalifātam pakļautajās pilsētās, starp kurām kā biežākās minamas Šaša, Samarkanda, Bagdāde, Buhāra, Balha, Anderaba, Muhamedija, Basra un Vahsita. Visvairāk dirhemu ir kalti kalifu Hārūna ar Rašīda (786—809), Ismaila ibn Ahmeda (892—907), Ahmeda ibn Ismaila (907—914) un Nuha ibn Nasra (943—954) laikā. Lielākie dirhemu depozīti atrasti pie Grobiņas un Talsu novada Lībagu pagastā.

Dokumenti

Rusova Livonijas hronika par iebrukumu kuršu zemē 1242.—1244. gadā:
"..Prūsijas virsmestris, Tīringas grāfs Konrads, atsūtīja Livonijai citu mestri — Greningas Ditriķi. Šis mestris ar lielu kaŗaspēku uzbruka kuršiem, ielauzās viņu zemē, daudzus nokāva, un palicis kādu laiku šai zemē, uzcēla Kuldīgu un Embūti, un ielika šinīs pilīs daudz kaŗaspēka. Kuršiem viņš lika ziņot, ka visi tie, kas kristīsies, padosies ordenim un maksās nodevas, taps atstāti dzīvi.

Bet kurši negribēja labprāt kristīties, tā ka izcēlās tādēļ daža sīva kauja un dažs labs ordeņbrālis krita kaujā, kamēr kuršus paspēja piegriezt pie kristīgas ticības. Kurši nojauda ordeņa nopietnību un padevās Lietavas firstam Mintautam, kuŗš arī bija kristīgo ienaidnieks. Šis firsts savāca lielu kaŗaspēku un uzbruka Embūtes pilij. Mestris un maršals Bernhards paslēpās ar savu kaŗaspēku mežā. Tad leiši gatavojās ieņemt Embūtes pili, bet viņi nebija ņēmuši vērā mestŗa spēkus, kuŗš kopā ar maršalu pārsteidza viņus. Lietavas firsts bēga ar visu savu kaŗaspēku un šinī bēgšanā tika nokauti pāri par 1500 leišu, daudzi sagūstīti un iznīcināts viss atpakaļpalikušais kaŗaspēks. Kristīgo krita ne vairāk kā 4 ordeņbrāļi un 10 citi. Pēc tādas uzvaras mestris ieņēma cietokšņus un lika viņus labi nostiprināt; tas bija gŗūts darbs un maksāja neviena vien ordeņbrāļa dzīvību".

Sadalīšana pēc Melnas līguma (1422)

Pēc 1422. gadā noslēgtā Melnas līguma Livonijas ordeņa mestrs atteicās Kurzemes dienvidu daļas, kas pārgāja Žemaitijas kunigaitijas pārvaldībā.
1426. gada jūnija sākumā tika nosprausta jauna Livonijas ordeņa valsts un Lietuvas dižkunigaitijas robeža, kas 1921. gadā kalpoja par pamatu mūsdienu Latvijas—Lietuvas robežas izveidei.