Ziemeļu gulbis

Latvijā

Latvijā ziemeļu gulbis ir parasts caurceļotājs un vietām, valsts rietumu daļā, arī samērā parasts ligzdotājs. Senākās ziņas par ligzdošanu Latvijas teritorijā saglabājušās no 1852. gada A. Platera apraksta, kurā rakstīts, ka Lubānas ezerā novēroti ligzdojoši ziemeļu gulbji. A. Platera darbs acīmredzot nebija zināms 20. gadsimta otrās puses ornitofaunas pētniekiem, jo 1973. gadā atklātā ligzdošana Kazdangas apkārtnē tolaik tika atzīta par pirmo pierādīto ziemeļu gulbju ligzdošanu Latvijā. Dažus gadus vēlāk ligzdošana tika novērota jau trijās vietās Skrundas zivsaimniecībā. Šie novērojumi iezīmē ziemeļu gulbja ekspansijas sākumu Latvijas rietumu daļā. Arī šobrīd lielākā daļa no 150—200 ligzdojošajiem pāriem koncentrējas Kurzemē. Austrumu daļā ziemeļu gulbji ligzdo mazākā skaitā. Latvijā arī regulāri pārziemo 20—100 īpatņi. Pēdējos desmit gados to skaits ir pieaudzis vairāk kā par 30%.

Izskats un īpašības

Ziemeļu gulbis ir līdzīgs mazajam gulbim, bet ir par to krietni lielāks un ir viens no smagākajiem lidojošiem putniem. Tā ķermeņa garums ir 140—165 cm, spārnu plētums 205—275 cm, svars 7,4—14 kg. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. To vidējais svars ir 9,8—11,4 kg, mātītēm 8,9—9,2 kg. Datētais lielākais ziemeļu gulbja tēviņš ir svēris 15,5 kg.
Ziemeļu gulbja apspalvojums ir koši balts. Reizēm dažiem indivīdiem uz galvas un kakla var novērot brūnpelēku toni, kuri gulbji iegūst ar dzelzi bagātās ūdenstilpēs. Peldot ziemeļu gulbis tur kaklu taisni izslietu un spārnus piekļautus. Slaidais knābis pie pamatnes līdz nāsīm ir dzeltens, bet tā gals melns. Kājas arī ir melnas. Aste īsa un noapaļota. Jauno putnu apspalvojums ir pelēkbrūns, bet knābis rozīgi balts ar melnu. Sasniedzot gada vecumu, tie kļūst balti.

Uzvedība

Ziemeļu gulbis parasti mājo lielās ūdenstilpēs. Tie var būt ezeri un lieli dīķi. Lai smagais putns paceltos gaisā, tam ir jāieskrienas ar kājām pa ūdens virsmu. Pacēlies tas ir spēcīgs lidotājs, neskatoties uz savu ievērojamo masu. Migrācijas laikā ziemeļu gulbji nolido simtiem un tūkstošiem kilometru, līdz sasniedz ziemošanas vietas. Ziemeļu gulbji ceļojot parasti veido nelielas grupas, lai gan reizēm var novērot barus, kuros ir vairāk kā 1000 indivīdu. Tālos pārlidojumos tie lido augstu, apmēram 2500 metru augstumā.

Barība

Ziemeļu gulbji barojas ar ūdensaugiem, zāli, dažādām sēklām un graudiem. Ja ir izdevība, tie barojas arī ar dārzeņiem un saknēm, piemēram, kartupeļiem un cukurbietēm. Nelielos daudzumos tie barojas arī ar maziem bezmugurkaulniekiem.

Ligzdošana

Ziemeļu gulbji veido monogāmus pārus uz mūžu. Riesta laikā pāris izpilda rituālu deju, nostājoties vienam pret otru ar seju, nedaudz paceļot un paplešot spārnus abi stāv ar izslietiem kakliem, tad tos strauji saliec un vienlaicīgi skaļi izkliedz riesta saucienu. Ziemeļu gulbis vietu ligzdai izvēlas aizaugušos mākslīgas vai dabiskas izcelsmes dīķos, retāk ezeros u.c. Vieta ligzdai tiek piemeklēta tuvu ūdenstilpes krasta līnijai, ar augiem aizsargātā vietā. Ligzdu pāris būvē kopīgi. Tā tiek sakrauta kā kaudze no niedrēm, meldriem un citiem ūdensaugiem. Būvniecībai tiek izmantotas arī sūnas. Dējumā ir 3—7 baltas olas. Inkubācijas periods ilgst apmēram 35 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš uzturas tuvumā un to apsargā. Šajā laikā tēviņš var būt ļoti agresīvs. Mazuļiem izšķiļoties ir pelēkas vai brūnganpelēkas dūnas. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Kamēr mazuļi ir mazi, tos var novērot arī uz mātes muguras, bet tēviņš agresīvi apsargā savu ģimeni. Sasniedzot 45—60 dienu vecumu, jaunie putni iemācās lidot. Jaunie gulbji paliek kopā ar vecākiem visu pirmo ziemu, reizēm ģimenei pievienojas iepriekšējā gada perējums.