google/wiki40b huggingface dataset:
Ruskulovas baznīca

Vēsture

Baltinavā uzceļot jaunu mūra dievnamu, prāvests Vitālijs Trepša nojauca tur veco koka baznīcu un pārveda to uz Kūkovu, izrakdams arī pamatus baznīcas būvniecībai. Dievnamu Kūkovā uzcēla jau nākamais Baltinavas prāvests Izidors Livčāns 1933. gadā. Tam veica dažas izmaiņas, baznīcu pārveidojot un paplašinot, kā arī veicot izmaiņas torņu konstrukcijā. Baznīcā Baltinavā torņi noslēdzās piramīdu veidā, bet pēc pārbūves šī agrākā noslēguma vairs nav. Izmaiņas tika veiktas arī dievnama iekšienē un kora telpās. Kūkovas baznīcu iesvētīja 1935. gada 26. oktobrī Nautrēnu baznīcas dekāns J. Livcāns, sprediķi noturot Baltinavas prāvestam J. Ostrovskim.

Eksterjers

Baznīca ir 28 metrus gara, 14 metrus plata un 10 metrus augsta ēka ar cinka skārda jumtu, kas no ārpuses apšūta dēļiem un nokrāsota. Presbitērija daļā ir divas sakristejas, kas ir padotas celtnē uz āru. Dievnamam ir divi vidēji augsti četrkantīgi torņi, kas ir strupi nobeigti un pārklāti ar skārdu. Virs torņiem ir nostiprināti dzelzs krusti. Ieejas durvis no gala, sāniem un no sakristejas. Pie visām ieejām ir neaugstas betona kāpnes. Baznīcu ieskauj plašs dārzs, kuru noslēdz koka latiņu žogs betona stabos. Dārzā atrodas zvans, kas ir iekārts koka stabos.

Interjers

Dievnams ir viennavas celtne ar koka grīdu un koka griestiem, kas ir veidoti ielokā. Baznīcas sienas ir izšūtas dēļiem un nokrāsotas. Kora telpās, kas ir apšūtas ar vācegles koka dēļiem, ērģeļu nav, ir tikai harmonijs. Presbitēriju no baznīcas atdala koka dievgalds. Ir trīs vienkārši koka altāri. Baznīcas inventārs ir sagādāts baznīcas uzcelšanas laikā un pēc tam, jo vecā dievnama inventārs tika pārnests uz jauno Baltinavas baznīcu.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jāzeps Aglonietis. Draudze tika izveidota 1930. gadu sākumā, atdalot teritorijas no Baltinavas, Nautrēnu un Malnavas draudzēm.
Draudzei ir astoņas  kapsētas — Silarašu, Svātīnes, Kalvines, Zubku, Dzērvīnes, Začesku, Zobļovas un Ūguļovas kapsēta.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidas ir Dievmātes parādīšanās Lurdā, Svētā Pētera apustuļa diena, Svētā Miķeļa diena, Svētā Franciska Ksaverija diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētki.
Autoceļš P73

Vēsture

2010. gada septembrī tika noasfaltēts pēdējais grants seguma posms Apserde—Aknīste. 2014. gada novembrī tika pabeigti rekonstrukcijas darbi P73 posmā, kas atrodas Aknīstē. Tika rekonstruēta Skolas un Augšzemes iela.
2015. gada 29. janvārī tika izsludināts konkurss par P73 posma Salas—Penderi (7,3—20,9km) segas rekonstrukciju. 2015. gada 10. februārī tika noslēgts līgums par P73 posma Aizupieši-Rite (72,2-75,0km) seguma periodisko uzturēšanu ar SIA "8 CBR" par līgumcenu 70 064 EUR. 2015. gada 20. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa P73 posma Penderi-Krasti (20,9-29,3km) un Ērberģe-Smaltāni (40,3-67,6km) seguma periodiskās uzturēšanas darbiem.
Aloja

Vēsture

Vēstures avotos Aloja pirmoreiz minēta 1449. gadā. 1925. gadā piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss, pagasta centrs. 1950. gadā ieguva pilsētciemata tiesības. Kopš 1992. gada — pilsēta.
Rajas

Anatomija

Lielākajai daļai raju ķermeņi ir saplacināti plakani kā diski, izņēmums ir ģitārrajas (Rhinobatidae) un zāģzivis (Pristidae). Līdzīgi kā haizivis visas rajas ir skrimšļzivis. Tas nozīmē, ka tām nav kaulu, bet to skeletu veido elastīgi skrimšļi. Lielākajai daļai šīs grupas sugu ir piecas žaunu spraugas, izņēmums ir sešžaunu dzeloņrajas (Hexatrygonidae), kurām ir sešas žaunu spraugas. Rajām žaunu spraugas atrodas ķermeņa apakšpusē, salīdzinoši to tuvākajām radiniecēm haizivīm galvas sānos. Rajām krūšu spuras izveidojušās kā plati spārni. Anālā spura tām iztrūkst. Acis un šļāktuvītes (Spiraculum) atrodas galvas virspusē, bet mute vēderpusē. Acu novietojuma dēļ rajas neredz neko zem sava platā ķermeņa. To toties kompensē ļoti labā oža, ar kuras palīdzību rajas spēj noteikt iespējamo medījumu zem vēdera. Rajas muti spēj atvērt ļoti plaši.

Īpašības

Lielākā daļa raju dzīvo uz jūras gultnes, barojoties ar jūras bezmugurkaulniekiem (gliemjiem, moluskiem, austerēm, vēžveidīgajiem) un retos gadījumos ar nelielām zivtiņām. Liela daļa sugu uzturas piekrastes seklajos ūdeņos, daļa mājo dziļos ūdeņos, kas var būt 3000 metru dziļumā. Daudzām sugām ir ļoti plašs izplatības areāls un tās sastopamas gandrīz visās jūrās. Daudzas sugas mājo tikai siltajās tropu jūrās, bet citas ziemeļu ūdeņos. Tikai dažas rajas, piemēram, mantas (Manta) dzīvo atklātā okeānā, pelaģiskā zonā. Pavisam nedaudz sugu mīt saldūdens tilpnēs. Dažas sugas uzturas upju ietekās ar vāji sāļiem ūdeņiem. Uz gultnes dzīvojošās rajas elpošanai ūdeni ievelk caur šļāktuvītēm, nevis caur muti kā to dara lielākā daļa zivju, un izlaiž caur žaunām.

Vairošanās

Rajas atkarībā no sugas vairojas divos dažādos veidos. Kā tas ir raksturīgs plātņžauņiem arī rajām notiek iekšējā ikru apaugļošana mātītes ķermenī, tādējādi ikri un sperma nenonāk brīvā peldējumā ūdenī, kur tos var apēst citi jūras iemītnieki. Šāds vairošanās paņēmiens ir ļoti efektīvs, jo maksimāli tiek saglabāti apaugļotie ikri, kuri līdz zināmam brīdim attīstās rajas vēderā. Dažas sugas ikrus izdēj, bet tie ir aizsargāti un iepakoti īpašā ikru somā, citām sugām ikri pilnībā attīstās un rajas "dzemdē" dzīvus mazuļus.
Džordža VI šaurums

Džordža VI šaurums (angļu: George VI Sound, spāņu: Canal Jorge VI), argentīniešu avotos Prezidenta Sarmiento šaurums (Canal Presidente Sarmiento), ir ap 550 km garš un 22 līdz 70 km plats jūras šaurums Antarktīdas piekrastē. Atdala Aleksandra I salu Belinshauzena jūras dienvidaustrumos no Antarktīdas pussalas un Elsvērta Zemes. Savieno Margeritas līci ziemeļos ar Ronnes līci dienvidos. Gandrīz visu šaurumu aizņem Džordža VI šelfa ledājs. Šauruma dienvidrietumu galā vairākas nelielas salas, lielākā no kurām ir Eklunda sala. Šauruma rietumu krasta Aleksandra I salā atrodas britu vasaras polārstacija Fosilblafa, ziemeļu gala austrumu krastā — argentīniešu patvērums Nogala de Saldana.
Šaurumu 1935. gada 23. novembrī no lidmašīnas nofotografēja Linkolna Elsvērta ekspedīcija. Pētījusi 1936./1937. gada Britu Greiema Zemes ekspedīcija, kas nosauca to tā laika Lielbritānijas monarha Džordža VI vārdā par Karaļa Džordža VI šaurumu (King George the Sixth Sound; vēlāk nosaukums saīsināts). Argentīniešu avotos šaurums tiek dēvēts par godu Argentīnas 7. prezidentam Domingo Faustino Sarmiento.
Jans Hanneliuss

Šaha kompozīcija

1957. gada viņš ieguva starptautiskā tiesneša, bet 1977. gadā — starptautiskā meistara titulu šaha kompozīcijā. 1974.—1986. gadā viņš bija FIDE šaha kompozīcijas pastāvīgās komisijas (PCCC) prezidents.
No 1932. gada publicējis vairāk par 1000 šaha uzdevumus, galvenokārt divvilčus un trīsvilčus, kā arī pasaku šaha uzdevumus. Hanneliuss ir autors šaha kompozīcijas tēmai, kas nosaukta viņa vārdā. FIDE albumos publicēti 47 viņa uzdevumi.
Zilbe

Zilbe (vācu: Silbe) ir burtu kopa, kurā ir iekļauts viens patskanis (vai tā vietā zilbisks līdzskanis) vai divskanis un papildus var būt iekļauti viens vai vairāki līdzskaņi. To izrunā ar vienu mutes atvērienu. Zilbe vai zilbju apvienojumi veido vārdus. Dažādās valodās ir atšķirīga zilbes uzbūve. Zilbē mēdz izšķirt 3 sastāvdaļas: zilbes sākumu, centru (kodolu) un nobeigumu. Piemēram, vārdā sēt zilbes sākums ir burts "s", centrs (kodols) — "ē", bet nobeigums — "t". Zilbē obligāta sastāvdaļa ir centrs (kodols), kuru visbiežāk veido patskanis vai divskanis, retāk zilbiski līdzskaņi, piemēram, vārdā "putns". Pēc zilbes nobeiguma izšķir slēgtas zilbes (aiz patskaņa ir līdzskanis) un vaļējas zilbes (aiz centra (kodola) nav līdzskaņa). Zilbes mēdz izšķirt arī pēc uzsvara, tas ir, uzsvērtas zilbes un neuzsvērtas zilbes.
Latviešu valodā, ja starp diviem patskaņiem ir līdzskanis, tad tas pieder pie nākamās zilbes ("mā-te"), bet, ja ir divi līdzskaņi, tad viens pie iepriekšējās, bet otrs pie nākamās zilbes ("lap-sa")
Viļņas gaons

Biogrāfija

Dzimis rabīna Solomona Zalmana ģimenē, mācījies Talmuda skolā Ķēdaiņos Polijas-Lietuvas ūnijā. Gaonam piemitusi fotogrāfiska atmiņa, tāpēc jau līdz desmit gadu vecumam viņš apguvis Talmudu un Toru. Vēlāk pārcēlies uz Viļņu, kur patstāvīgi studējis Kabalu un dabaszinātnes. Ceļojis pa Poliju un Vāciju, atgriezies Viļņā 1745. gadā. No 1760. gada sācis privāti izglītot mācekļus, kas vēlāk turpināja viņa uzskatu popularizēšanu Voložinas ješivā.
Izpelnījies slavu rabīnu vidē ar savām plašajām Toras un Talmuda zināšanām, tādēļ iemantojis pievārdu "Viļņas ģēnijs". Asi cīnījies ar hasīdisma uzskatiem. Uzrakstījis daudzus apjomīgus darbus ("Biurei ha-Gra", "Shenoth Eliyahu", "Adereth Eliyahu") kas atstājuši dziļu ietekmi uz Toras, Talmuda un Kabalas interpretāciju, kaut arī neviens no tiem nav publicēts viņa dzīves laikā. Izmantojis ebreju reliģiskās literatūras analīzei filoloģiskas metodes, kritiski izvērtējot senākos tekstus.
Izņēmot konfliktu ar hasīdiem, Gaons faktiski neiesaistījās sabiedriskajā dzīvē; lai arī aicināts, viņš atteicās kļūt par sinagogas rabīnu. Gaons koncentrējās uz jūdaisma reliģisko tekstu komentēšanu un apmācīja tikai dažus izvēlētus skolniekus. Īpašu uzmanību viņš pievērsa Jeruzālemes Talmudam, kas tajā laikā bija gandrīz pusaizmirsts.

Konflikts ar hasīdiem

Kad hasīdisms sāka kļūt aizvien populārāks, Gaons, kopā ar daudziem Polijas un Lietuvas rabīniem, stājās tam pretī. 1777. gadā Viļņā hasīdi tika izslēgti no jūdaisma un arī citas ebreju kopienas tikai aicinātas sekot šim piemēram. 1781. gadā, kad hasīdi atsāka aktīvi sludināt savu mācību, Gaons atkal viņus izslēdza no jūdaisma, pasludinot, ka viņi ir ķeceri ar kuriem ticīgi ebreji nedrīkst precēties. 1796. gadā Gaons sūtija divus mācekļus uz visām Polijas kopienām ar vēstulēm, kurās norādīja, ka joprojām ir naidīgi noskaņots pret hasīdiem.

Ietekme

Gaona ievērojamākais skolnieks rabīns Haims Voložins 1803. gadā nodibināja slaveno Voložinas ješivu. Sekojot Gaona vēlmēm, trīs viņa sekotāju grupas (ap 500 cilvēku), laikā no 1800. līdz 1812. gadam devās uz Svēto zemi. Šos imigrantus varētu uzskatīt par pirmajiem modernās Izraēlas aizsācējiem. Daļa no šiem aškenazi ebrejiem apmetās Jeruzālemē, kurā līdz šim dzīvoja gandrīz tikai sefardu ebreji.
Geminīdas

Geminīdas ir meteoru plūsma decembrī. Ilgst no 6. — 19. decembrim. Maksimums 13., 14. decembrī, kad stundas laikā var novērot līdz 100 meteoriem. Plūsmas radiants atrodas Dvīņu zvaigznājā blakus Kastoram. 
Geminīdas izraisa asteroīds Faetonts. Plūsmas meteori ir spoži, parasti dzeltenā krāsā. Ir daudz bolīdu. Meteori ir salīdzinoši lēni, ap 35 km/s. Tas ir tādēļ, ka meteori lido nevis pretim Zemei, bet gan apsteidz to. Tiek uzskatīts, ka meteoru plūsma ar katru gadu palielinās.
Geminīdas pirmoreiz tika novērotas tikai 1860. gados.
Edmārs Mednis

Biogrāfija

E. Medņa vecāsmātes brālis Emilis Melngailis bija viens no sava laika labākajiem Latvijas šahistiem un viens no Šaha federācijas vadītājiem 1924. gadā, kad Latvijas šahisti ļoti veiksmīgi startēja šaha olimpiādē Parīzē, kā arī piedalījās latviešu gambīta izstrādē.
Otrā pasaules kara laikā (1944) Medņu ģimene devās bēgļu gaitās uz Vāciju, bet vēlāk (1950) izceļoja uz ASV. Edmārs izmācījās par ķīmijas inženieri, kādu laiku strādāja par brokeri, bet ievērību guva kā šahists un šaha grāmatu autors. Uzrakstījis 26 grāmatas par šahu un simtiem rakstu preses izdevumos, kopā ar Robertu Birnu anotējis daudzas šaha partijas nozīmīgajam izdevumam Chess Informant (Šahovski informator).
E. Mednis nomira 2002. gadā Vudsaidā (Kvīnsā, Ņujorkā, ASV).
1998. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona

Latvijas futbola 1. līgas 1998. gada sezona bija 7. Pirmās līgas sezona. Pirmajā līgā piedalījās 8 komandas, kas aizvadīja triju riņķu turnīru.

Par 1. līgas čempioniem kļuva PFK.
Nauseti

Kopskaits

1600. g. pirms eiropiešu ierašanās bija aptuveni 1500 nausetu. Eiropiešu slimību rezultātā 1620. g. bija atlicis ap 500 nausetu un šāds skaits saglabājās nemainīgs līdz Karaļa Filipa karam 1675. g. Pēc kara nauseti pievienojās izdzīvojušajiem vampanoagiem. 1698. g. šī 600 indiāņu lielā kopiena pārcēlās netālu no Mašpī Keipkodā. Epidēmiju rezultātā 1710. g. tā bija sarukusi līdz 300 cilvēkiem. Laikam ejot viņus sāka saistīt ar vampanoagiem. Mūsdienās kopienā ir 1100 locekļu, un tā ir Federālās Valdības oficiāli atzīta kā vampanoagu indiāņu cilts (Mashpee Wampanoag Tribe).

Valoda

Izmirusī nausetu valoda pieder pie algonkinu valodu saimes austrumalgonkinu atzara, līdzīga vampanoagu un masačūsetsu valodām. Mūsdienās vampanoagi, arī Mašpī kopiena, cenšas atdzīvināt savu priekšteču valodu. Saskaņā ar "Vampanoagu Valodas Apgūšanas Projektu" tiek rīkotas valodas apmācības. Nodarbības noris tikai vampanoagu valodā, un tikai vampanoagu indiāņiem atļauts tās apmeklēt.

Kultūra

Līdzīgi kaimiņiem, nauseti bija zemkopji, kas audzēja kukurūzu, pupas un ķirbjus. Pateicoties okeāna tuvumam, nauseti zvejniecībai un jūras produktu ievākšanai pievērsa lielāku vērību kā citas Jaunanglijas kontinentālās daļas algonkinu ciltis. Nauseti ietilpa vampanoagu konfederācijā. Cilts dzīvi vadīja sačemi, kuri atzina konfederācijas augstākā sačema jeb masasoita autoritāti.

Agrīnie kontakti

Nauseti bija vieni no pirmajiem piekrastes algonkiniem, kura jau 16. gs. pusē nonāca kontaktā ar eiropiešiem. Kuģu kapteiņi parasti centās gūt peļņu nevis tirgojoties, bet gūstot vergus un izlaupot pārtiku. Tāpēc nauseti kļuva naidīgi noskaņoti pret neparastajiem svešiniekiem ar balto ādas krāsu un bārdainām sejām. Ieraugot eiropiešu kuģus, viņi parasti pameta ciematus un devās iekšzemē.

Koloniālais laikmets

Skat. arī Patukseti.
1620. g. vampanoagu zemēs ieradās piligrimi. Indiāņu atbalsts palīdzēja kolonijai izdzīvot,un, apliecinot savstarpēju draudzību, 1621. g. tika sarīkoti ražas novākšanas svētki, kas pazīstami kā pirmā Pateicības diena. 1622. g. arī nausetu sačemi izlīdzināja ar piligrimiem bijušās savstarpējās nesaskaņas.
Ar 1640. g. aktīvu darbību nausetu starpā uzsāka misionāri. Pretēji lielākai daļai kristīto Jaunanglijas indiāņu (t. s. "lūdzošie indiāņi"), nauseti nepievienojās Metakometa karotājiem Karaļa Filipa karā 1675./76. g. un saglabāja lojalitāti angļiem. 1676. g. daudzi nauseti kalpoja angļiem kā skauti. Gadsimtu laikā viņu pēcnācējiem izdevās saglabāt savu identitāti un piederību indiāņu kultūrai.
Martins Erats

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Erats uzsāka 1998.—99. gada sezonā, kad aizvadīja piecas spēles Čehijas Ekstralīgas komandā HK Zlīna. Jau nākamajā sezonā, pēc tam, kad viņu NHL draftā izvēlējās Našvilas "Predators", uzbrucējs devās uz Ziemeļameriku, kur no 1999. līdz 2001. gadam spēlēja Rietumu hokeja līgā. 2001.—02. gada sezonu uzbrucējs jau pilnībā aizvadīja NHL, "Predators" rindās atzīmējoties ar 33 punktiem. "Predators" rindās uzbrucējs spēlēja līdz pat 2013. gada aprīlim, kad tika aizmainīts uz Vašingtonas "Capitals". Lielu daļu 2006.—07. gada sezonas uzbrucējs spēlēja "Predators" pirmajā maiņā kopā ar Polu Kariju un Deividu Legvandu. 2011.—12. gada sezonā ar 58 punktiem Erats bija "Predators" rezultatīvākais spēlētājs.
Lai arī uzbrucējs "Capitals" rindās bija nonācis pēc tam, kad pats bija pieprasījis tikt aizmainīts, arī Vašingtonas sastāvā Erats pieprasīja maiņu un 2014. gada martā nonāca Fīniksas "Coyotes" rindās. Pēc 2014.—15. gada sezonas beigām Erats atgriezās Eiropā. Kopumā 13 NHL aizvadītajās sezonās viņš devās laukumā 881 spēlē, gūstot 545 punktus.
2015.—16. gada sezonu Erats aizvadīja Kontinentālās hokeja līgas vienībā Omskas "Avangard", taču tad pievienojās Čehijas Ekstralīgas klubam Brno "Kometa". "Kometa" rindās kļuva par 2017. un 2018. gada Čehijas čempionu. Pēc 2018.—19. gada sezonas noslēdza karjeru.
Čehijas hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļu 20106. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī izcīnījis divas pasaules čempionātu medaļas.
Karols Irzikovskis

Biogrāfija

Cēlies no senas šļahtiču dzimtas. Mācījies Berežanu un Ļvovas ģimnāzijās. Iestājies Ļvovas universitātē, taču materiālu grūtību dēļ nav to pabeidzis. Strādājis par vācu valodas skolotāju, stenogrāfistu, vēlāk arī par žurnālistu.
1908. gadā pārcēlies uz Krakovu. Sadarbojies ar demokrātiskā laikraksta Nowa Reforma redakciju. Pēc Pirmā pasaules kara dzīvojis Varšavā. Vadījis Polijas Seima stenogrāfijas biroju. Sadarbojies ar Varšavas literārajiem izdevumiem Wiadomości Literackе (1924—1933) un Robotnik (1922—1934). Bijis viens no laikraksta Europa redaktoriem (1929—1930). Izvirzījies par vienu no Polijas vadošajiem literārajiem kritiķiem, bijis dramaturģijas apskatnieks žurnālā Rocznik Literacki. 1933. gadā kļuvis par Polijas literatūras akadēmijas locekli.
Otrā pasaules kara laikā piedalījies Varšavas sacelšanās kaujās un ticis ievainots kājā. Ievietots hospitālī Žirardovā, taču miris iekaisuma rezultātā. Apglabāts Krakovā.

Daiļrade

Bijis viens no tā sauktās "Jaunās Polijas" (poļu: Młoda Polska) kustības dalībniekiem, kuri laikā no 1891. līdz 1918. gadam veicināja modernisma ienākšanu Polijas kultūrā. Savā pazīstamākajos darbos - romānā Pałuba un stāstā Sny Marii Dunin - Irzikovskis sniedza detalizētu un smalku indivīda iekšējās cīņas analīzi starp apziņu un zemapziņu, un apliecinājis sevi kā psiholoģiskās analīzes meistaru. Arī turpmākajā daiļradē devis interesantus psiholoģisko problēmu piemērus. Kā literārais kritiķis bijis smalks analītiķis ar izteikti socioloģiskām tendencēm savās kritiskajās apcerēs.

Šahists

Visu dzīvi aizrāvies ar šahu. Vienā no viņa pirmajām drāmām "Uzvara" (poļu: Zwycięstwo) darbība notiek uz šaha galdiņa. No 1895. līdz 1914. gadam bijis viens no vadošajiem Polijas šahistiem. No 1908. gada bijis aktīvs Krakovas šaha kluba biedrs. 1921. gadā publicējis eseju "Futūrisms un šahs" (poļu: Futuryzm a szachy), kurā izteicis oriģinālas domas par turpmāko šaha attīstību. 1939. gadā ticis ievēlēts Polijas šaha savienības Augstākajā padomē.
Rašids Nežmetdinovs

Biogrāfija

Rašids Nežmetdinovs piedzima nabadzīgā ģimenē un jau piecu gadu vecumā zaudēja abus vecākus. 1921. gadā nokļuvis bērnu namā. 1922. gadā Rašida vecākais brālis Kavi, nākamais pazīstamais tatāru rakstnieks Kavi Nadžmi (1901–1957), paņēma dzīvot viņu pie sevis. Kazaņā Rašids 1930. gadā beidza skolu un iestājās Kazaņas ķīmijas tehnoloģiju institūtā, tomēr drīz nācās savienot mācības ar darbu Odesā (1931–1933) un Kazaņā (1933–1937). Pēc brāļa aresta 1937. gadā Rašids dzīvoja Odesā, pēc tam atgriezās Kazaņā. Vēlāk iestājies Kazaņas valsts pedagoģiskā institūta fizikas un matemātikas fakultātē, kuru beidzis 1940. gadā. Pēc tam iesaukts armijā, piedalījies Otrajā Pasaules karā. Pēc demobilizācijas no 1946. gada līdz dzīves beigām strādājis par šaha treneri. Sarakstījis pirmo šaha mācību grāmatu tatāru valodā «Шахмат уены» (1953). 1962. gadā Nežmetdinovam piešķirts PSRS Nopelniem bagātā trenera nosaukums. Pēc nāves Nežmetdinova vārds piešķirts Kazaņas šaha skolai, bet kopš 1979. gada Kazaņā notiek ikgadējs Rašida Nežmetdinova memoriāls jauno šahistu komandām.

Dambrete

Dambreti Nežmetdinovs iemācījās spēlēt 1928. gada janvārī, bet jau martā Kazaņas pilsētas čempionātā viņš ieņēma 2. vietu. Vēlāk Nežmetdinovs vairākkārt ir uzvarējis Kazaņas un Odesas pilsētu čempionātos, kā arī PSRS dambretes čempionāta pusfinālā 1949. gadā. Pēc 1950. gada dambretes sacensībās vairs nepiedalījās.

Šahs

Rašids Nežmetdinovs ir piecas reizes piedalījies PSRS šaha čempionātā finālos un piecas reizes kļuvis par Krievijas čempionu šahā: 1950., 1951., 1953., 1957. un 1958. gadā.
1954. gadā ieņēmis 2. vietu lielā starptautiskā turnīrā Bukarestē. Par šo panākumu Nežmetdinovam piešķirts FIDE starptautiskā meistara tituls.
Dzīves beigās ārpus konkursa piedalījās 1973. gada Latvijas šaha čempionātā Daugavpilī, kurā dalīja 3.-4. vietu.
Ogres Brāļu kapi

Ogres Brāļu kapi ir Brāļu kapi Ogrē, kas ietilpst Ogres kapu teritorijā.

Vēsture

Ogres Brāļu kapi ir izveidoti vietā, kur 1916. gadā atradās 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka nometne. 1926. gadā izveidoja Brāļu kapu komitejas Ogres nodaļu un par tās vadītāju iecēla Teodoru Spuriņu. Tika nolemts Ogres apkārtnē apbedīto kareivju pīšļus pārapbedīt vienā vietā, izveidojot Ogres Brāļu kapus. 1927. gada 9. novembrī Ogres miesta dome piešķīra zemi kapu izveidei līdzās pilsētas kapiem, Turkalnes ielas galā. Jau pēc dažām dienām kapi tika iesvētīti un tajos tika pārapbedītas pirmās kareivju mirstīgās atliekas. Brāļu kapu iesvētīšanā piedalījās kara ministrs Rūdolfs Bangerskis un Latvijas Valsts prezidenta sevišķu uzdevumu ģenerālis Eduards Aire.
1933. gadā izsludināja Ogres Brāļu kapu pieminekļa metu konkursu. Par labāko tika atzīts Jāņa Brieža piedāvātais obelisks ar sērojošas Mātes Latvijas tēlu. Konkursā piedalījās arī tēlnieks Kārlis Zemdega ar klasicisma stilā veidotu obelisku, kas rotāts ar urnu un zobenu. 1933. gada 22. jūnijā, lai veicinātu ziedojumu vākšanu apstiprinātajam piemineklim tika tam likts pamatakmens, zem kura apraka nezināma kareivja pīšļus. Piemineklis tā arī netika uzbūvēts, jo bija sarežģījumi ar nepieciešamā finansējuma savākšanu.
1938. gadā tika pabeigta kapu teritorijas iežogošana, ko veica pēc Ā. Vilmaņa projekta. Iežogojums veidots kā dolomīta siena. Tā paša gada Lāčplēša dienas sarīkojumu vadīja jaunais Brāļu kapu komitejas Ogres nodaļas vadītājs Alfreds Dzenis.
2008. gada novembrī, Ogres Brāļu kapos atklāts pēc Eižena Laubes vēsturiska projekta meta veidots piemineklis 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljona karavīriem, kuri tieši no Ogres devās uzbrukumā vācu armijas vienībai Daugavas otrā krastā. 2016. gada Lācplēša dienā svinīgi atklāja stēlas ar Ogres un tās apkaimē dzimušo Lāčplēša Kara ordeņu kavalieru vārdiem. Stēlas izvietotas abpus 2008. gadā atklātajam piemineklim.
Limfocīti

Limfocīti (no limfa + grieķu: κύτος, kytos — 'šūna') ir mugurkaulnieku galvenās imūnšūnas. Tiek izdalītas vairākas populācijas, kur katrai ir sava loma imunitātes veidošanā. Pie subpopulācijām pieder T limfocīti, B limfocīti un dabīgās galētājšūnas. T limfocīti atbild par citotoksisko (šūnu iznīcinošo) specifisko imunitāti, dabīgās galētājšūnas par citotoksisko nespecifisko imunitāti, bet B šūnas par humorālo specifisko imunitāti, kas saistīta ar antivielu veidošanu pēc saskarsmes ar noteiktu antigēnu. Limfocīti veido aptuveni 20% no visiem leikocītiem.

Klasifikācija

Trīs lielās limfocītu populācijas ir T limfocīti, B limfocīti un dabīgās galētājšūnas. Visiem limfocītiem raksturīgs liels kodols.

T limfocīti un B limfocīti

T limfocīti (tīmusa šūnas) un B limfocīti (kaulu smadzeņu šūnas) ir galvenā daļa, kas veido specifisko imunitāti. T šūnas ir saistītas ar šūnu mediēto imunitāti, bet B šūnas ar humorālo imunitāti jeb antivielu veidošanu. T un B limfocītu funkcija ir atpazīt specifiskus svešos antigēnus, kas normāli nav sastopami ķermenī. Antigēni var būt jebkura sveša viela, kas izraisa imūnās reakcijas, visbiežāk tie ir mikroorganismi. Antigēnu atpazīšana notiek saistībā ar procesu, kas tiek saukts par antigēnu prezentēšanu. Šī procesa rezultātā T un B limfocīti tiek apmācīti atpazīt un iznīcināt antigēnu. Piemēram, B šūnas veidos specifiskas antivielas, kas reaģēs tieši ar konkrēto antigēnu, to pārklās un atvieglos tā atpazīšanu un iznīcināšanu. Savukārt T limfocītu subpopulācija Th šūnas (T helper cells) veido citokīnus, kas regulē imūnos procesus, bet T citotoksisko šūnu subpopulācija satur toksiskas granulas, kas var izraisīt inficēto šūnu nāvi. Pēc antigēna iznīcināšanas T un B limfocīti parasti veido atmiņas šūnas, kas paātrinās imūno atbildi, ja nākotnē organisms atkal saskarsies ar noteiktu antigēnu.

Dabīgās galētājšūnas

Dabīgās galētājšūnas (naturālie killeri jeb NK šūnas) pieder pie nespecifiskās imūnās sistēmas un tās pasargā gan no audzēju, gan vīrusu inficētajām šūnām. Dabīgās galētājšūnas atpazīst svešās vai inficētās šūnas pēc virsmas molekulas — MHC I (major histocompatibility complex). Dabīgās galētājšūnas tiek aktivētas ar interferonu palīdzību. Aktivētās dabīgās galētājšūnas izlaiž citotoksiskas (šūnu iznīcinošas) granulas, kas iznīcina izmainītās šūnas. Tām nav obligāti nepieciešama aktivācija, lai iznīcinātu šūnas, kam trūkst MHC I molekulas.