Starptautiskais fonētiskais alfabēts

Vēsture

1886. gadā grupa franču un britu valodu pasniedzēju franču lingvista Pola Pasī (franču: Paul Passy) vadībā nodibināja biedrību, kura vēlāk (kopš 1897. gada līdz mūsu dienām) kļuva zināma ar nosaukumu Starptautiskā fonētiskā asociācija (franču: Association phonétique internationale). Oriģinālajam alfabētam par pamatu tika izmantota angļu valodas pareizrakstības reforma, plašāk zināma kā latīniskais alfabēts (Romic alphabet). Lai atvieglotu alfabēta pielietošanu citām valodām, tika pieļauta simbolu vērtību variēšana dažādās valodās. Piemēram, skaņa /ʃ/ (š vārdā šalle) oriģinālā tika apzīmēta ar burtu c angļu valodai, bet ar burtu x franču valodai. Tomēr 1888. gadā alfabēts tika reformēts, lai tas būtu universāls visām valodām.
Kopš IPA izveidošanas patskaņu un līdzskaņu organizācija alfabētā ir palikusi pamatā nemainīta. Tomēr pats alfabēts ir vairākkārt revidēts. 1989. gada IPA Ķīles konvencija noteica vairākas izmaiņas agrākajai 1932. gada versijai. Nelielas izmaiņas tika veiktas 1993. gadā pievienojot nenoapaļoto zemi vidēja pacēluma vidējās rindas patskani un izslēdzot nebalsīgo implozīvu simbolus. Alfabēts pēdējo reizi tika revidēts 2005. gada maijā, kad tika pievienots labiodentālā flapa simbols. Bez simbolu iekļaušanas un izņemšanas no alfabēta, izmaiņas tiek veiktas arī simbolu un kategoriju nosaukumos un simbolu (burtu) grafikā.
Alfabēta paplašinājumi ir relatīvi neseni; Paplašinātais IPA tika izveidots 1990. gadā un to oficiāli apstiprināja Starptautiskā Klīniskās fonētikas un lingvistikas asociācija 1994. gadā. Arī skaņas kvalitātes simboli - VoQS (Voice Quality Symbols) tika ieviesti 1995. gadā, lai izveidotu sistēmu detālākam skaņas veidošanas aprakstam.

Apraksts

IPA pamatprincips ir viena konkrēta simbola atbilstība katrai atšķirīgai skaņai vai runas segmentam. Tas nozīmē, ka IPA nelieto burtu kombinācijas, izņemot gadījumus, kad attēlojamā skaņa tiek uzskatīta par divu vai vairāku skaņu sekvenci. IPA nav atsevišķu burtu divām skaņām, ja nevienā zināmā valodā tās nenodala, tāpat netiek lietoti burti, kas apzīmē vairākas skaņas (kā x apzīmē līdzskaņu kopu [ks] angļu valodā). IPA nav arī neviena burta, kurš būtu atkarīgs no konteksta, kā c angļu valodā un daudzās citās Eiropas valodās.
IPA sastāv no 107 burtiem līdzskaņu un patskaņu apzīmēšanai, 31 diakritiskās zīmes, kas nosaka šo skaņu specifiku un 19 suprasegmentālajām zīmes, kas apraksta tādas skaņu īpašības kā garums, tonis, uzsvars un intonācija.

Burtu formas

Simboli IPA izvēlēti tā, lai tie būtu harmoniski ar latīņu alfabētu. Tāpēc lielākā simbolu daļa ir vai nu latīņu vai grieķu alfabētu burti, vai arī to modifikācijas. Tomēr IPA ir arī simboli, kuri nepieder ne pie viena no šiem alfabētiem: piemēram, glotālo slēdzeni apzīmējošais simbols [ʔ] ir modificētas jautājuma zīmes formā un oriģinālā tika apzīmēts ar apostrofu. Tomēr daži simboli, kā balsīgais faringālais spraudzenis [ʕ], lai arī modificēti, lai izskatītos latīņu alfabēta stilā, ir veidoti par pamatu ņemot citu rakstību grafēmas (šajā gadījumā - arābu burts <ﻉ>‎, `ain).
Neskatoties uz to, ka priekšroka tiek dota ar latīņu alfabētu harmonizējošiem burtiem, Starptautiskā fonētiskā asociācija reizēm ir akceptējusi atšķirīgus simbolus. Piemēram, pirms 1989. gada IPA simboli nepulmoniskajiem klikšķiem bija [​ʘ​], [​ʇ​], [​ʗ​] un [​ʖ​], kuri visi bija atvasināti no latīņu vai grieķu burtiem, kā arī no pieturzīmēm. Tomēr, izņemot [ʘ], nevienu no šiem simboliem nelietoja hoisu valodnieki (galvenie klikšķu pielietotāji). Kā rezultātā šie simboli ar 1989. gada IPA Ķīles konvenciju tika aizstāti ar mazāk latīniskiem, bet izplatītākiem simboliem [​ʘ​], [​ǀ​], [​ǃ​], [​ǂ​] un [​ǁ​].

Simboli un skaņas

Starptautiskais fonētiskais alfabēts ir veidots uz latīņu alfabēta pamata, lietojot pēc iespējas mazāku skaitu nelatīņu alfabētu simbolu. Lielākajai daļai alfabēta līdzskaņu vērtības atbilst to starptautiskajam lietojumam. Līdzskaņu burti "b", "d", "f", "ɡ", (cietais) "h", "k", "l", "m", "n", "p", (nebalsīgais) "s", "t", "v", "w" un "z" atbilst to angliskajām vērtībām; patskaņu burti "a", "e", "i", "o", "u" atbilst to vērtībām latīņu valodā. Latviešu alfabēta burtiem tieši atbilst [b], [d], (šaurais) [e], [f], [ɡ], [h], [i], [j], [k], [l], [m], [n], [p], [r], [s], [t], [u], [v] un [z].
Standarta latīņu alfabēta burtu kopums paplašināts lietojot lielos burtus vai kursīva formas, diakritiskās zīmes, simbolu rotācijas. Alfabētā ir arī vairāki no grieķu alfabēta aizgūti burti: ("β", "ɣ", "ɛ", "θ", "ɸ", "χ" un "ʋ"), bet to skaniskā vērtība var atšķirties no grieķu ortogrāfijas. Piemēram, "ʋ" grieķu valodā ir patskanis ([i]), bet IPA - līdzskanis (labiodentāls spraudzenis).
Modificēto latīņu burtu skaniskajām vērtībām jābūt atvasinātām no oriģinālburtu vērtībām. Piemēram, burti ar pa labi pagrieztu apakšējo ķepu (kā "ɖ") apzīmē atbilstošos retrofleksos līdzskaņus; samazinātie lielie burti (kā "ʀ") parasti apzīmē uvulāros līdzskaņus. Lai gan zināms skaits burtu modifikāciju atbilst to apzīmēto skaņu modifikācijām, nepastāv paņēmiena, kā noteikt skaņu pēc burta izskata (atšķirībā no redzamās runas).
Alfabētā papildus burtiem tiek lietots plašs papildsimbolu klāsts, kas palīdz skaņu attēlošanā. Diakritiskās zīmes kombinē ar IPA burtiem, lai transkribētu fonēmu vērtību modifikācijas vai sekundāro artikulāciju. Tāpat bieži tiek lietoti speciāli simboli uzsvaru un toņu apzīmēšanai.

Lietojums

Kaut arī IPA ir vairāk nekā 100 simbolu runas transkribēšanai, ne vienmēr ir nepieciešams lietot visus iespējamos simbolus vienlaicīgi. Runu ir iespējams transkribēt ar dažādu līmeņu precizitāti. Visprecīzākais transkribēšanas paņēmiens, kurā skaņas tiek attēlotas tik detalizēti, cik vien ļauj IPA, neņemot vērā iegūto lingvistisko atšķirību nozīmi, sauc par smalko transkribēšanu. Jebkura cita veida transkribēšanu nosacīti sauc par rupjo transkribēšanu. Abos transkripcijas veidos lielākoties simbolus iekļauj kvadrātiekavās, bet rupjajai transkribēšanai lieto arī slīpsvītras.
Rupjā transkripcija izšķir tikai skaņas, kuras par atšķirīgām uzskata konkrētās valodas runātāji. Skaņas, kuras var tikt izrunātas dažādi atkarībā no dialekta vai blakus esošajām skaņām, pieļaujams uzskatīt par to pašu skaņu tādēļ, ka tās ir vienas un tās pašas fonēmas alofoni. Kad vārds tiek rakstīts kā fonēmas, to parasti iekļauj slīpsvītrās. Piemēram, angļu valodas vārda "little" amerikānisko izrunu rupjajā transkripcijā attēlo kā /lɪtl/. Šāda rupjā transkripcija identificē tikai fonētiski svarīgus vārda komponentus un neņem vērā blakusstāvošo fonēmu mijiedarbību. Smalkā transkribēšana (iekļauta kvadrātiekavās) attēlo katras skaņas izrunu konkrētajā pozīcijā. Vārda "little" smalkā transkripcija, atkarībā no izrunas veida var būt: [lɪɾɫ], [lɪʔɫ] vai [lɪːɫ] (tikai dažas no iespējām).
Ne rupjā, ne smalkā transkripcija neļauj veikt absolūtu izrunas aprakstu, drīzāk tās piedāvā nosacītu fonētisko skaņu aprakstu. Sevišķi tas attiecas uz IPA patskaņiem, jo nepastāv ciešas saites starp IPA simbolu un skaņu frekvences līmeņiem.

Lietojums vārdnīcās

Starptautiskais fonētiskais alfabēts bieži tiek lietots angļu valodas vārdnīcās vārdu izrunas attēlošanai. Plaši pielietots Anglijas (Oxford Advanced Learner's Dictionary un Cambridge Advanced Learner's Dictionary), kā arī amerikāņu un citu izdevniecību izdevumos. Lielākā daļa amerikāņu (un arī dažas britu) izdevniecības lieto to pašizstrādātas sistēmas, uzskatot, ka tās ir vieglāk uztveramas tiem lietotājiem, kuri nav pazīstami ar IPA. Piemēram, daudzas amerikāņu vārdnīcas (kā Merriam-Webster) lieto "y" lai apzīmētu IPA [j] un "sh" — IPA [ʃ], atainojot vispārpieņemto šo skaņu attēlojumu angļu valodā. (IPA, [y] apzīmē franču valodas skaņu u (kā franču vārdā tu, vai vācu ü), un [sh] attēlo skaņu s un h pāri.)
Latvijā IPA arī tiek lietots angļu-latviešu vārdnīcās, kā arī Tildes datorvārdnīcā. Latviešu valodas izrunas attēlošanai IPA lieto tikai specializētos valodnieciskos izdevumos.

Pielietojums ortogrāfijās un lielie burti

IPA simboli ir iekļauti vairāku valodu lietotajās ortogrāfijās, lielākoties Subsahāras Āfrikā, bet arī citos reģionos. Piemēram: hausu, fulu, akanu, gbe, mandingu valodas.
IPA simbolu lielo burtu piemēri no kabiju (Togo ziemeļi) ortogrāfijas, kur ir Ɔ Ɛ Ŋ Ɣ Ʃ (ɔ ɛ ŋ ɣ ʃ lielie burti). Citi IPA-sapārotie lielie burti ir Ɓ/Ƃ Ƈ Ɗ/Ƌ Ə/Ǝ Ɠ Ħ Ɯ Ɲ Ɵ Ʈ Ʊ Ʋ Ʒ.
Šos un citus lielos burtus atbalsta Unicode, bet tie atrodas atšķirīgās no IPA kodu tabulās.

Burti

Starptautiskā fonētiskā alfabēta simboli dalās trijās kategorijās: pulmonskie līdzskaņi. nepulmoniskie līdzskaņi un patskaņi. Katram burtam ir piešķirts numurs, lai novērstu pārpratumus starp līdzīgiem burtiem (kā ɵ un θ), piemēram rokrakstos. Dažādām skaņu kategorijām ir piešķirtas dažādas numuru amplitūdas.

Novecojušie un nestandarta simboli

IPA ir pārmantojis dažādus, reizumis dublējošos, simbolus no vairākām fonētiskā pieraksta sistēmām, bet galu galā palicis viens simbols katrai skaņai. Citi simboli tiek uzskatīti par novecojušiem. Piemēram, ɷ tika standartizēts kā ʊ. Vairāki sekundāro artikulāciju norādošie simboli tika atcelti kā kopums ar domu, ka artikulāciju jānorāda ar diakritisko zīmju palīdzību; piemēram simbols ƍ aizstāts ar zʷ. Arī reti sastopamo nebalsīgo implozīvu simboli ƥ ƭ ƈ ƙ ʠ tika atcelti un tagad tie tiek attēloti kā ɓ̥ ɗ̥ ʄ̊ ɠ̊ ʛ̥.
Pastāv arī oficiāli neatbalstītie vai ad hoc simboli, kuri tiek lietoti kopā ar standarta IPA simboliem. Šādi simboli lielākoties tiek lietoti specifiskās situācijās un atspoguļo vietējās valodniecības tradīcijas. Sevišķi bieži tas attiecas uz afrikatām, kā piemēram, ƛ tiek lietots standarta t​͡ɬ vietā - "tl" afrikata vārdā "Nahuatl".

IPA paplašinājumi

Paplašinātais IPA (bieži lietota abreviatūra extIPA) ir simbolu grupa, kuras sākotnējais mērķis bija runas defektu precīza attēlošana. 1989.gada IPA Ķīles konvencijai lingvistu grupa iesniedza Paplašinātā IPA sākotnējo simbolu kopu. Paplašinātais IPA pirmo reizi tika publiskots 1990.gadā un vairākas reizes modificēts līdz tā oficiālajai publicēšanai izdevumā Journal of the International Phonetic Association 1994.gadā un tika oficiāli pieņemts lietošanā ar ICPLA akceptu. Kaut arī sākotnējais mērķis bija runas defektu aprakstīšana, lingvisti lieto paplašināto IPA arī lai aprakstītu daudzas unikālas skaņas parastās runas kontekstā: stostīšanos, zobu griešanu, lūpu čāpstināšanu. Paplašināto IPA lieto arī indivīdu runas īpatnību aprakstam, tādām kā "runāšana degunā".
Bez extIPA tiek lietots arī runas kvalitātes simbolu kopums (VoQS), lai aprakstītu, piemēram, čukstēšanu.

Skaņas bez IPA simboliem

IPA tabulas atlikušās tukšās (baltās) vietas nepieciešamības gadījumā iespējams bez grūtībām aizpildīt. Daži ad hoc simboli ir jau lietoti literatūrā, piemēram retrofleksais laterālais flaps un nebalsīgie laterālie berzeņi, epiglotālais vibrants un labiodentālie slēdzeņi. (Skatīt pelēkos simbolus PDF diagrammā). Diakritiskās zīmes var nodrošināt pārējo, kas būtu sevišķi atbalstāmi gadījumos, ja skaņas ir allofoni.

Līdzskaņi bez burtiem

Līdzskaņu simboli tiek veidoti pievienojot diakritiskās zīmes burtiem ar tādu pašu skaņas vērtību. Spāņu valodas bilabiālais spraudzenis parasti tiek attēlots kā pazemināts berzenis [β̞]. Līdzīgā veidā balsīgie laterālie berzeņi tiek attēloti kā pacelti laterālie spraudzeņi [ɭ˔ ʎ̝ ʟ̝]. Dažās valodās (kā banda) citur lietotā labiodentālā flapa allofons ir bilabiāls flaps. To mēdz attēlot kā izvirzītu labiodentālo flapu [ѵ̟].
Līdzīgā veidā labiodentālo vibrantu apzīmē [ʙ̪] (bilabiāls vibrants ar dentālo zīmi) un labiodentālo slēdzeni [p̪ b̪], nevis ar dažkārt literatūrā sastopamajiem ad hoc simboliem. Citus vienpiesitiena spraudzeņus (tapus) var apzīmēt kā pārīsus slēdzeņus vai laterāļus, piemēram [ɟ̆ ɢ̆ ʟ̆], kaut arī dažos gadījumos diakritiskā zīme ir jānovieto zem burta. Retrofleksu vibrantu var apzīmēt kā atvirzītu [r̠]. Pārējie līdzskaņi (uvulāri laterāļi (ʟ̠ u.c.) un palatāli vibranti), ja arī nav neiespējami, tad tomēr ir ļoti grūti izrunājami un maz ticams, ka būtu sastopami pat kā allofoni kādā no Pasaules valodām.

Patskaņi bez burtiem

Līdzīgā veidā ar diakritisko zīmju palīdzību organizē patskaņus tos paceļot, nolaižot, izvirzot, atvirzot, centrējot un vidēji centrējot. Piemēram, [ʊ] nenoapaļoto ekvivalentu var apzīmēt ar vidēji centrētu [ɯ̽]; [æ] noapaļoto ekvivalentu kā paceltu [ɶ̝]. Vidēja mēles pacēluma patskaņi ir nolaistie [e̞ ø̞ ɘ̞ ɵ̞ ɤ̞ o̞], bet centrētie [ɪ̈ ʊ̈] un [ä] ir respektīvie gandrīz augsta un augsti vidēja mēles pacēluma patskaņi. Vienīgie zināmie patskaņi, kurus nav iespējams attēlot pēc šīs shēmas, ir saspiestie patskaņi, kuriem būtu nepieciešams īpašs simbols (tāds kā[ʏ̫]).

Simbolu nosaukumi

IPA simbolus visbiežāk atšķir pēc skaņas, ko tiem ir paredzēts aprakstīt, jo rupjajā transkripcijā neeksistē stingra atbilstība starp simbolu un skaņu. Kaut arī Starptautiskās fonētiskās asociācijas rokasgrāmata (Handbook of the International Phonetic Association) apgalvo, ka simboliem nav oficiālu nosaukumu, turpat ir minēts, ka katram burtam ir viens vai vairāki populāri nosaukumi. Arī Unicode standartā simboliem nav atbilstīgu nosaukumu. Daudzos gadījumos Unicode un IPA nosaukumi nesakrīt. Piemēram, ɛ IPA sauc "epsilonu", bet Unicode sauc to par "mazais burts atvērtais E".
Tradicionālie latīņu un grieķu burtu nosaukumi parasti tiek lietoti nemodificētiem burtiem. No šiem alfabētiem tieši neatvasinātiem burtiem (kā [ʕ]) var būt dažādi nosaukumi, dažkārt pēc simbola izskata, dažkārt pēc attēlojamās skaņas.
Diakritiskajām zīmēm ir divas nosaukumu veidošanas metodes. Tradicionālajām diakritiskām zīmēm tiek lietoti šī simbola nosaukumi attiecīgajā valodā, piemēram ä ir diairēze vai "umlauts". Netradicionālajām diakritiskajām zīmēm parasti tiek piešķirti asociatīvi nosaukumi, piemēram d̪ sauc par tiltiņu.