google/wiki40b huggingface dataset:
Gardaunis

Raksturojums

Ezers ir regulēts caurteces ezers, kura stāvoklis ir eitrofs. Liela ezera daļa ir nosusināta. Ezera dibens ir dūņains, tā krasti ir slīpi un lēzeni. Ezerā ietek Bērzaunes upe, bet no ezera iztek strauts uz Silabebru ezeru. Ezerā aug meldri, grīšļi, niedres un platlapu vilkvālītes.
Jelgavas lidlauks

Vēsture

Lidlauks izveidots jau pirms 2. pasaules kara. Pēc Latvijas okupācijas 2. pasaules kara sākumā te bāzējās padomju 241. triecienaviācijas pulks (241-й штурмовой авиационный полк). 
1941. gada Vērmahta iebrukuma Latvijā pirmajā dienā 22. jūnijā vācu Luftwaffe bombardēja Jelgavas lidlauku un iznīcināja lielu daļu no tajā esošajiem 27 И-15 бис tipa iznīcinātājiem. Aukstā kara laikā to izmantoja kā vienu no rezerves militārajiem lidlaukiem pie PSRS ziemeļrietumu robežas.
Līdz 1990. gadu sākumam Jelgavas lidlaukā (krievu: Елгавский аэродром) bāzējās padomju gaisa spēku 285. Speciālā Helikopteru Radioelektroniskās Kaujas Eskadriļa (285-й отдельная вертолётная эскадрилья радиоэлектронной борьбы, 285-й ОВЭ РЭБ), kas izmantoja Ми-8ППА helikopterus.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Jelgavas lidlauku izmantoja "Rīgas Aeroklubs" izpletņlēcēju nodarbībām. 1997. gadā lidlauka ēkas un būves privatizēja privātuzņēmums "SIA BaltDelAero", kas lidlaukā nekādu saimniecisko darbību neveica. Jau drīz pēc privatizācijas firma aizveda daļu betona seguma plākšņu, pat neraugoties uz Jelgavas Domes nosacījumu saglabāt lidlauku. Šis pārkāpums, iekrātie parādi un SIA BaltDelAero maksātnespējas rezultātā Jelgavas Dome nolēma lauzt privatizācijas līgumu. Tas gan nevedās, bet 2007. gadā konfliktu atrisināja ar mierizlīgumu, atļaujot BaltDelAero demontēt apmēram 5800 plākšņu kā kompensāciju par privatizācijā ieguldītajiem līdzekļiem. Pēc plākšņu aizvešanas lidlauks atkal kļuva par pašvaldības īpašumu.
Jānis Breikšs (skolotājs)

Dzīvesgājums

Dzimis 1850. gada 23. (7.) oktobrī Vecpiebalgas pagasta Kalna krogā Reiņa Breikša un viņa sievas Līzes ģimenē. Beidzis Baltijas skolotāju semināru Rīgā, bija skolotājs Cēsu pareizticīgo draudzes skolā, no 1878. gada vadīja Mangaļu jūrskolu.
Miris 1915. gada 21. augustā Veļikije Lukos, vadot jūrskolas pārcelšanu uz Rostovu pie Donas.
Aina Poiša

Biogrāfija

Pusaudžu gados nodarbojās ar pašdarbību — dejoja, dziedāja, spēlēja teātri, skandēja dzejoļus, rakstīja sacerējumus, gāja uz fakultatīvajiem kursiem par mākslas un teātra vēsturi, piedalījās vokāli instrumentālajā ansamblī.
Gribēja stāties Konservatorijā uz kultūras darbiniekiem, bet tajā gadā nebija uzņemšanas un Aina Poiša iestājās Kultūras darbinieku tehnikumā. Tehnikuma orķestra vadītājs Gunārs Freidenfelds pamanīja, ka Ainai Poišai ir savdabīgs balss tembrs un pieņēma viņu darbā savā ansamblī "Ceļavējš". Ansambļa sastāvā Aina koncertēja vēl 6 gadus pēc tehnikuma pabeigšanas.
Ainas pirmais vīrs bija aktieris. Laulībā priekšlaicīgās dzemdībās dzima dvīņi — puisītis un meitenīte Annija. Puisītis dažas nedēļas pēc dzimšanas nomira. Pēc šķiršanās ar vīru palika draudzīgās attiecībās.
Ansambļa vadītājs Kukuvass nomainīja programmu, un Aina, saņēmusi atraidījumu, atrada darbu Ādažos komjaunatnē. Tur viņa satika tagadējo vīru Gati. Vīrs Lauksaimniecības akadēmijā ir beidzis vadību un ekonomiku.
Ap trīsdesmit gadiem Ainas dzīvē ienāca psihoterapija. Pirms tikšanās ar cilvēkiem, Aina daudz strādāja ar pašanalīzi.
Kā psihoterapeite ar Ģimenes centru braukāja pa Latvijas laukiem pie sievietēm.
Otrajās laulībās dzimis dēls Toms.
Studējusi Latvijas Valsts konservatorijas Režijas nodaļu. Latvijas Universitātes Pedagoģijas un psiholoģijas fakultātē apguvusi pedagoģiju maģistrantūrā.
No 2004. gada līdz 2007. gadam vadījusi TV3 sarunu šovu Aina.
Ierunājusi pasakas klausāmgrāmatu portālā pasakas.net.
Cetiņe

Vēsture

Pilsēta dibināta 1482. gadā, kad Zetas kņazistes valdnieks Ivans Černojevičs pārcēla savu galvaspilsētu no nocietinātās Žabļakas pils Škodras ezera krastā tālāk iekšzemē; sākonēji 1457. gadā uz Obodu, bet vēlāk — uz vietu, kur tagad atrodas Cetiņe. Sākotnēji tika izbūvēta valdnieka pils, bet divus gadus vēlāk — Cetiņes klosteris, kas kļuva par Zetas mitropolīta rezidenci. Uz šejieni no Obodas tika pārcelta arī pirmā drukātava Balkānos. 1499. gadā Zetas kņaziste zaudēja neatkarību un tikai neliela tās daļa, kas dēvējās par Melnkalni, palika brīva. Pilsēta pamazām panīka, to vairākkārt postīja turki un venēcieši un tikai pēc Petroviču-Ņegošu dinastijas nākšanas pie varas tā atkal sāka attīstīties. 1878. gadā Berlīnes kongresā tika atzīta Melnkalnes neatkarība un Cetiņe kļuva par pilntiesīgu galvaspilsētu. Pēc 2. pasaules kara, 1946. gada 13. jūlijā Melnkalnes parlaments pieņēma lēmumu pārcelt galvaspilsētu uz Titogradu. Cetiņe atkal panīka, līdz 2006. gadā Melnkalne ieguva neatkarību un pilsētai konstitucionāli tika piešķirts vēsturiskās un otrās goda galvaspilsētas tituls (Prijestonica) un uz šejieni pārcēla prezidenta rezidenci un citas institūcijas.
Traķu kunigaitija

Traķu kunigaitija (lietuviešu: Trakų kunigaikštystė, latīņu: ducatus Tracensis) bija tā Lietuvas dižkunigaitijas daļa ar centru Traķos, kas bija pakļauta dižkunigaiša Ģedimina dēlam Ķēstutim un viņa pēcnācējiem. Pēc 1413. gada administratīvi teritoriālās reformas tās teritorijā izveidoja Traķu vaivadiju.

Vēsture

Dižkunigaitis Ģedimins pēc senkrievu kņazistu iekarošanas arī Lietuvu sadalīja dalienas kņazistēs jeb kunigistēs. Agrākajā Dainavas zemē ar centru Seno Traķu (Senieji Trakai) pilī izveidojās Traķu kunigaitija, kas pirmo reizi rakstos pieminēta 1337. gada hronikā. Zināms, ka Traķu pilī mēdza uzturēties dižkunigaitis Ģedimins, kaut arī no 1323. gada viņa galvenā rezidence atradās Viļņas pilskalnā uzceltajā pilī. No 1341. gada Traķu pilī valdīja Ģedimina dēls Ķēstutis. Kad 1345. gadā Lietuvas dižkunigaiša troni pārņēma viņa brālis Aļģirds, Ķēstutim tika uzticēta Traķu kunigaitija, Grodņas kņaziste un Žemaitija, bet Aļģirds valdīja pār Viļņu un Lietuvai pakļautajām krievu kņazistēm.
1350. gadā Ķēstutis sāka būvēt jaunu pili zemes šaurumā starp Galves un Lukas ezeriem, bet pēc viena no Vācu ordeņa uzbrukumiem līdz 1377. gadam sāka būvēt arī otru pili uz Galves ezera salas. Pēc Aļģirda nāves (1377) par dižkunigaiti kļuva viņa dēls Jagailis, kurš pēc 1385. gada Krēvas ūnijas kristījās un kļuva arī par Polijas karali (1386). Par Traķu kungu (latīņu: dominus Tracensis) viņš uz laiku iecēla savu jaunāko brāli Šķirgaili (1382-1392).
Lietuvas pilsoņu kara (1389–1392) rezultātā par Lietuvas dižkunigaiti un Traķi kunigaiti kļuva Ķēstuta dēls Vītauts, kas pabeidza Traķu ezerpils būvi. 1409. gadā Traķiem piešķīra pilsētas tiesības un tā kļuva par Lietuvas faktisko galvaspilsētu. Pēc uzvaras pār Vācu ordeni 1408. gadā Traķu kunigaitijai pievienoja arī Kauņas apkārtni un agrāko Upītes zemi. Dižkunigaitis Vītauts 1413. gadā Hordolo (Horodło) parakstīja vienošanos ar savu brālēnu Jagaili, kas paredzēja Lietuvas dižkunigaitijas administratīvo reformu un vaivadiju izveidi. Traķu kunigaitija kopā ar Grodņas kņazisti veidoja Traķu vaivadijas pamatteritoriju.
Melnais janvāris

Melnais janvāris (azerbaidžāņu: Qara Yanvar) jeb Asiņainais janvāris (azerbaidžāņu: Qanlı Yanvar) bija civiliedzīvotāju slaktiņš, ko 1990. gada 20. janvārī veica Padomju armijas daļas, pārņemot varu Azerbaidžānas PSR galvaspilsētā Baku.

Iemesls

PSRS centrālā vara kā iemeslu spēka pielietošanai un ārkārtas stāvokļa ieviešanai Baku u.c. Azerbaidžānas pilsētās, minēja 13.-15. janvārī notikušos grautiņus, kad azerbaidžāņu nacionālisti no Azerbaidžānas Tautas frontes radikālā spārna uzbruka tur dzīvojošajiem armēņiem. Bez tam praktiski tika paralizēta vietējo padomju varas iestāžu darbība, ATF praktiski pārņemot savās rokās civilo pārvaldi. TASS izplatīja ziņojumu, ka Baku bandītiskas grupas uzbrukušas armēņu diasporas iedzīvotājiem un nogalinājuši vairākus desmitus cilvēku, tostarp arī krievus.

Notikumi

Laikā no 16. līdz 19. janvārim Baku pievārtē tika koncentrēta aptuveni 29 000 vīru liela armijas operatīvā grupa. Kaspijas jūras kara flotes kuģi bloķēja Baku līci. 19. janvārī tika izsludināts ārkārtas stāvoklis Baku: plkst. 19:30 tika atslēgta elektroenerģijas padeve Baku televīzijas raidītājam. Iedzīvotāji par ārkārtas stāvokli uzzināja 5:30 norīta, sākoties radio pārraidēm, kā arī no skrejlapām, ko armijas helikopteri kaisīja pār pilsētu.
Lai pārņemtu varu pilsētā, naktī no 19. uz 20. janvāri sākās armijas uzbrukums — operācija "Trieciens" (Удар) — no ziemeļiem pilsētā ielauzās Tulas gaisa desanta divīzijas daļas pulkveža Aleksandra Ļebeda (А. Лебедь) vadībā, no dienvidiem iebrukumu vadīja apakšpulkvedis J. Naumovs (Ю. Наумов). No lidostas uzbrukumu uzsāka tur jau 16. janvārī ieradusies PSRS Iekšlietu karaspēka īpašo uzdevumu vienība, kas vairākos bruņutransportieros lauzās uz Baku centru, pa ceļam izārdot un vietām uzspridzinot uz ātru roku ATF aktīvistu izveidotās barikādes. Ielauzušies pilsētā, karavīri atklāja uguni pa apgaismotajiem logiem, garāmgājējiem un stihiski izveidoto Tautas frontes pretestību. Daudzi tika nogalināti savos dzīvokļos, arī bērni. Uz ielām cilvēki lūdza kareivjus nešaut un stājās tankiem pretī, bet tie neapstājās, kāpurķēdēm samaļot visus, kas gadījās ceļā. Dažu stundu laikā armija ieņēma Azerbaidžānas Augstākās padomes ēku, Ministru padomi, telecentru un radio. Pret rītu Īpašo uzdevumu vienības kaujinieki devās atpakaļ uz lidostu, bet viņu vietā stājās regulārās armijas daļas. 
Pēc Azerbaidžānas Tautas frontes ziņām, šajā naktī tika nogalināti 186 mierīgie iedzīvotāji un Baku milicijas darbinieki, vairāk nekā 600 cilvēki ievainoti. TASS ziņoja par bandītu uzbrukumiem armijai, kurai nācies aizstāvēties. Baku morgi bija tā pārpildīti, ka mirušie tika guldīti uz grīdas, gandrīz visi nogalinātie bija nošauti no muguras.
Armija tika izvietota visos pilsētas stratēģiskajos punktos, tostarp pie Augstākās Padomes. Republikā tika noteikta komandanta stunda, vietām izcēlās apšaudes, jo kareivji bija brīdināti par potenciāliem bandītiem un šāva uz visiem, kuri šķita aizdomīgi. Pēdējais upuris tika nošauts 23. janvārī.
Februāra sākumā nogalinātos Baku iedzīvotājus guldīja kopīgā kapā. Attēlu autori Didzis Sedlenieks un Edvīns Kamoliņš.
Virdžils Nestoresku

Sasniegumi šaha kompozīcijā

Kopš 1948. gada publicējis 450 šaha kompozīcijas, no tām 145 ir etīdes. Šaha kompozīciju sastādīšanas konkursos ieguvis 45 pirmās godalgas un 220 citas godalgas un atzinības. Sastādot etīdes, galveno uzmanību veltījis etīdes idejas tuvināšanai praktiskai šaha partijai.
Starptautiskais tiesnesis (1958) un lielmeistars (2001) šaha kompozīcijā. Divpadsmitkārtīgs Rumānijas čempions šaha kompozīcijā. No 1972. līdz 1994. gadam Rumānijas Šaha kompozīcijas komisijas priekšsēdētājs un Rumānijas delegāts PCCC kongresos. Bijis žurnāla Revista Romana de Şah kompozīcijas nodaļas redaktors (1954—1960).
Pauls Galenieks

Dzīves gājums

Mācījās Pampāļu divgadīgajā ministrijas skolā, vēlāk Saldus pilsētas skolā un A. Ķeniņa reālskolā. 1917. gadā absolvēja Rīgas Politehniskā institūta Lauksaimniecības nodaļu Maskavā. Vadīja ārstniecisko augu pētniecības ekspedīciju Altajā.
Laikā no 1921. līdz 1939. gadam Galenieks bija Latvijas Universitātes Sistemātiskās botānikas katedras docētājs. 1922. gadā bija viens no Latvijas Universitātes Botāniskā dārza dibinātājiem.
Pēc Latvijas okupācijas P. Galenieks bija Tautas Saeimas deputāts (1940—1941), Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāts (1940—1947) un PSRS Augstākās Padomes deputāts (1941—1946). Pēc Pētera Allena un citu no Krievijas atbraukušo mācībspēku ziņojumiem 1941. gada 19. martā Latvijas Komunistiskās (boļševiku) partijas (LK(b)P) Centrālās komitejas birojs konstatēja, ka JLA mācībspēku sastāvs esot stipri "piesārņots" ar "šķiriski svešiem" un "zinātniski nepietiekoši sagatavotiem" cilvēkiem. Netiekot izvirzīta "spējīgo darbinieku progresīvā daļa". Tā rezultātā Paulu Galenieku atbrīvoja no amata.
Vācu okupācijas laikā bija ieslodzīts Rīgas Centrālcietumā un Salaspils koncentrācijas nometnē. Pēc politiskās darbības pārtraukšanas bija Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Botānikas katedras vadītājs (1950—1960).
Putniem nozīmīgā vieta

Putniem nozīmīgā vieta ir putnu aizsardzībai starptautiski nozīmīga vieta. To izveidošanai izmanto standartizētus kritērijus, kurus ir izstrādājusi un programmu īsteno starptautiskā putnu aizsardzības organizāciju savienība BirdLife International. Statusu piešķir teritorijām, kur putni (īpaši reti sastopamu un aizsargājamu sugu putni) nozīmīgā skaitā ligzdo, ziemo vai uzturas migrāciju laikā.
Latvijā BirdLife International pārstāvis un putniem nozīmīgo vietu tīkla izveidotājs ir Latvijas Ornitoloģijas biedrība, kas starptautiskajā programmā piedalās kopš 1994. gada. Šajā laikā ir izveidota un apstiprināta 71 putniem nozīmīgā vieta — 64 iekšzemē un 7 Baltijas jūrā.
Azeotrops maisījums

Azeotrops maisījums (grieķu: a - ne... + zein - vārīties + tropē - maiņa; t.i. "tāds, kas nemainās vārot") ir tāds divu vai vairāku šķidrumu maisījums, kura sastāvs vārīšanās laikā nemainās. Agrāk tos dēvēja arī par aceotropiem maisījumiem. Azeotropus maisījumus nav iespējams sadalīt pārdestilējot. Piemēram, ūdens un etilspirta azeotropais maisījums satur 95,63% C₂H₅OH (pēc svara) un vārās 78,15°С temperatūrā. Tādēļ etilspirta rūpnieciskā koncentrācija ir 96%, jo, destilējot vājāku spirta šķīdumu ūdenī, ūdens tiek atdestilēts tikai līdz brīdim, kad izveidojies azeotropais šķīdums - tālāk spirts un ūdens iztvaiko proporcionāli vienādi. Ja tiek destilēts maisījums, kas satur 50% etilspirta un 50% ūdens, pirmajā destilācijas reizē tiek atdestilēts maisījums no 80% spirta un 20% ūdens. Pārdestilējot iegūto maisījumu vēlreiz, iegūst 87% spirta un 13% ūdens maisījumu. Atkārtojot destilāciju vairākas reizes, spirta koncentrācija pieaug, taču nekad nepārsniedz azeotropā maisījuma koncentrāciju.
Ir pazīstami vairāk nekā 9000 azeotropi divkomponentu maisījumi.
Mainoties spiedienam, mainās arī azeotropo maisījumu sastāvs un viršanas temperatūra.
Šķidrumu pārus, kuri neveido azeotropus maisījumus, sauc par zeotropiem. Tos iespējams pilnībā atdalīt vienu no otra ar frakciju destilācijas metodi.
Azeotropus maisījumus var sadalīt, vienu no komponentiem adsorbējot uz piemērota poraina materiāla, vai arī, tam reaģējot ar piemērotu ķīmisku vielu. Var izmantot arī azeotropās destilācijas metodi, kad maisījumam pievieno trešo komponentu, kas izmaina azeotropā maisījuma sastāvu.
Ernests Šmits

Dzīvesgājums

Dzimis Gaujienas pagastā. Beidza tirdzniecības skolu un līdz Pirmajam pasaules karam dzīvoja Smiltenē. Iesaukts Krievijas armijā 1917. gada 4. janvārī, dienējis Somijas leibgvardes pulkā, vēlāk mācījās Otrajā Pēterhofas praporščiku skolā.
1919. gada 26. maijā brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā. 1919. gada 3. novembrī izcēlās kaujās par Daudzevu, par ko 1927. gadā apbalvots ar Lāčplēša kara ordeni. Palika armijas dienestā pēc Latvijas brīvības cīņām, dienējis 3. Jelgavas kājnieku pulkā. Dienesta laikā 1929. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa V šķiru, savukārt 1939. gadā ar III šķiras Viestura ordeni (ar šķēpiem). 1940. gadā kapteiņa dienesta pakāpē no armijas aizgājis.
Vācu okupācijas laikā no 1942. gada 9. jūnija bija 28. Bārtas policijas bataljona komandieris. Pēc bataljona izformēšanas dienēja 34. ieroču SS grenadieru pulkā, dienesta laikā paaugstināts par majoru un apbalvots ar II pakāpes Dzelzs krustu. Pēc kara ieslodzījumā Sibīrijā. Pēc atbrīvošanas atgriezās Latvijā. Miris 1965. gadā Aucē.
Josifs Rudakovskis

Biogrāfija

Pirms Otrā pasaules kara bijis viens no talantīgākajiem Ukrainas jaunajiem šahistiem. 1939. gadā Rostovā pie Donas izpildījis PSRS sporta meistara normu. 1940. gadā Kijevā dalījis 3. vietu Ukrainas šaha čempionātā (uzvarējis Isāks Boļeslavskis). Tajā pašā gadā PSRS šaha čempionāta pusfinālā dalījis 4.-7. vietu un iekļuvis finālā. 1940. gada PSRS šaha čempionāta finālā Maskavā nospēlējis neveiksmīgi un palicis pēdējā, 20. vietā (uzvarējuši Andors Lilientāls un Igors Bondarevskis). Pēc kara kopā ar Aleksandru Konstantinopoļski un Aleksandru Kotovu dalījis 1.-3. vietu PSRS šaha čempionāta pusfinālā Baku un atkārtoti iekļuvis finālā. 1945. gada PSRS šaha čempionāta finālā dalījis 7.-9. vietu ar Andoru Lilientālu un Vjačeslavu Ragozinu (uzvarējis Mihails Botviņņiks). Bijis PSRS izlases pirmais rezervists 1945. gada septembrī notikušajā radiomačā ar ASV izlasi.
Ievade

Vēsture

Veidojusies ap vēsturisko Ievades muižu (Gut Ewahden). Vairākus km uz ziemeļiem no muižas centra atradās 1900. gadā atklātās šaursliežu Liepājas—Aizputes dzelzceļa līnijas pieturas punkts "Ievade", kas slēgts 1964. gadā.
Hurbanovo

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1329. gadā. Senāk pilsētas nosaukums bija Stara Djala (Stará Ďala), 1948. gadā tā pārdēvēta par godu slovāku rakstniekam Jozefam Miloslavam Hurbanam. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Hurbanovo gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Oģalla (Ógyalla). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām, Hurbanovo ietilpa Ungārijas sastāvā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Ekonomika

Pilsētā atrodas valstī lielākā kompānijas "Heineken" alus darītava, kas ražo vienu no populārākājām alus šķirnēm valstī - "Zlatý Bažant".

Cilvēki

2011. gadā pēc etniskās piederības apmēram puse pilsētas iedzīvotāji bija slovāki (48,4%), bet otra puse - ungāri (41,2%), 6,9% nebija norādījuši tautību.
Skalata

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1520. gadā kā Polijas karalistes pilsēta. 1772. gadā pēc Polijas Pirmās dalīšanas pilsēta iekļāvās Austrijas impērijas (Austroungārijas) sastāvā un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām, izņemot lauku starp 1809. un 1815. gada, kad tā ietilpa Krievijas impērijā.
Pēc Pirmā pasaules kara Skalata iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā,  pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pēc PSRS iebrukuma Polijā iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Tūrisms

Pilsētā saglabājušās 17. gadsimtā celtā cietokšņa būves.
Vladimirs Morozovs

Karjera

Vladimirs Morozovs sešas reizes kļuvis par Latvijas čempionu svarcelšanā — līdz 54 kg (1996), līdz 59 kg (1993, 1994, 1997) un līdz 62 kg (1998, 2000). Trīs reizes piedalījies Eiropas čempionātos un vienreiz Pasaules čempionātā. Eiropas meistarsacīkstēs Morozova augstākais rezultāts ir 7. vieta. Četrpadsmit gadus neviens nespēja labot V. Morozova 2000. gadā uzstādīto Latvijas rekordu svara kategorijā līdz 62 kg. To 2014. gadā paveica jaunais svarcelšanas talants Ritvars Suharevs.
Hanss Gross

Darbs un dzīve

Divdesmit divu gadu vecumā sācis strādāt par tiesas izmeklētāju Šteinmarkas rajonā. Nostrādājot 20 gadus, Gross sācis apcerēt ideju par patstāvīgas zinātnes — kriminālistikas — nepieciešamību. Uzskatījis, ka bez tās nav iespējama konsekventa noziegumu izmeklēšana. Aizrautīgi pētot visu pieejamo literatūru, nonācis pie secinājuma, ka neeksistē tāds tehnisks un zinātnisks sasniegums, kuru nevarētu izmantot noziegumu izmeklēšanai. Pirmām kārtām Gross pētīja fizikas, ķīmijas, fotomākslas, mikroskopu zinātnes, botānikas un zooloģijas iespējas. Pētījumu un praktiska pielietojuma mēģinājumu rezultātā Grosam izdevās formulēt vairākus teorētiskus pieņēmumus, kas tika apvienoti kopējā nosaukumā "kriminālistikas sistēma". 1892. gadā tika izdots Hansa Grosa pirmais apcerējums Rokasgrāmata tiesu izmeklētājiem, kopējās un žandarmu policijas ierēdņiem. 1898. gadā šī grāmata tika izdota vēlreiz ar nosaukumu Rokasgrāmata tiesu izmeklētājiem kā kriminālistikas sistēma. Latviski šī grāmata nav tulkota.
Hanss Gross nodibināja arī pirmo kriminālistikas muzeju pasaulē. Tas atrodas Grācā.
Aivars Ozoliņš

Biogrāfija

A. Ozoliņš dzimis Dagdā. 1975. gadā beidzis Krāslavas 1. vidusskolu. No 1975. līdz 1980. gadam studējis Latvijas Valsts universitātes Svešvalodu fakultātē.
No 1990. līdz 1992. gadam bijis laikraksta "Diena" ārzemju ziņu nodaļas vadītājs, no 1992. līdz 1993. gadam laikraksta korespondents Vašingtonā, no 1993. līdz 2009. gadam tās politiskais komentētājs. A. Ozoliņa komentāri izceļas ar tēlainu izteiksmes veidu un kategorisku nostāju politiskos jautājumos.
2009. gadā, kad laikraksts mainīja īpašniekus un tā jauno īpašnieku vārdi tika slēpti, Ozoliņš kopā ar citiem domubiedriem laikrakstu atstāja un 2010. gadā nodibināja žurnālu "Ir", kurā raksta politikai veltītas slejas.
1980. gadu beigās un 1990. gadu sākumā Ozoliņš kļuva pazīstams kā viens no spilgtākajiem postmodernisma pārstāvjiem latviešu prozā. No 1987. līdz 1991. gadam viņš publicēja īsprozu, kurā dominēja intelektuālas spēles ar valodu un literārām klišejām, atainotas groteskas un absurdas situācijas. Viņa pirmā publikācija bija 1986. gadā sarakstītā garstāsta "Gandrīz simts" publikācija turpinājumos jaundibinātajā žurnālā "Avots" 1987. gadā, tai sekoja citas publikācijas. "Gandrīz simts" pēc diviem gadiem iznāca atsevišķā grāmatā kopā ar citas jaunās paaudzes rakstnieces Evas Rubenes stāstu "Sapnīši".
A. Ozoliņš nedaudz darbojies arī kā tulkotājs, periodikā publicējis amerikāņu rakstnieku Donalda Bartelma un Patrīcijas Haismites stāstu tulkojumus.
1991. gada grāmata "Dukts" uzskatāma par vienu no latviešu postmodernās literatūras spilgtākajiem paraugiem, tai veltītas daudzas literatūrkritiskas apceres. Pēc šīs grāmatas pabeigšanas A. Ozoliņš vēl publicēja darbu "Pasaka Nr. 13" žurnālā "Grāmata". Kopš 1991. gada Ozoliņš prozu vairs nav publicējis. Viņš ir Latvijas Rakstnieku savienības biedrs (1992). Viņa darbi publicēti krievu, angļu un zviedru tulkojumos.
Džons Gibsons

Spēlētāja karjera

Ontārio hokeja līgas kluba Kičeneras "Rangers" sastāvā Gibsons uzsāka spēlēt 2011.—12. gada sezonā, taču 2012.—13. gada sezonas izskaņā aizsāka profesionāļa karjeru, aizvadot vienu spēli AHL kluba Norfolkas "Admirals" rindās. 2013.—14. gada sezonā Gibsons debitēja NHL, trīs spēles aizvadot Anahaimas "Ducks" sastāvā. 2014.—15. gada sezonā Gibsons bija komandas otrais vārtsargs aiz Frederika Andersena, savukārt 2015.—16. gada sezonā spēles laiku ar Andersenu dalīja uz pusēm. Pēc sezonas beigām, abiem vārtsargiem pretendējot uz "Ducks" pirmā vārtsarga lomu, komandas vadība lēma Andersenu aizmainīt uz Toronto "Maple Leafs".
ASV hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļas 2013. gada Pasaules čempionātā, kā arī spēlējis 2012. un 2013. gada Pasaules čempionātos junioriem, 2013. gadā kopā ar izlasi izcīnot zelta medaļas, kā arī tiekot atzīts par visa turnīra vērtīgāko spēlētāju.
Krievijas Federālais drošības dienests

Izveide

Izveidota pēc PSRS sabrukuma uz 1991. gada novembrī likvidētās PSRS Valsts drošības komitejas pamatiem. Pēc prezidenta Borisa Jeļcina 1992. gada rīkojuma dibināta kā Krievijas Federācijas Drošības ministrija (Министерство безопасности Российской Федерации). Pēc apvērsuma mēģinājuma pret Jeļcinu 1993. gadā to pārveidoja par Krievijas Federācijas Federālo pretizlūkošanas dienestu (Федеральная служба контрразведки Российской Федерации), bet 1995. gadā par Krievijas Federācijas Federālo drošības dienestu.