google/wiki40b huggingface dataset:
The Velvet Underground

Vēsture

Grupa tika izveidota 1965. gadā. Tās sākotnējie dalībnieki bija Lū Rīds un Džons Keils. Abus mūziķus tolaik interesēja dažādas parafīlijas (seksuālās novirzes). Tas bija cēlonis grupas nosaukuma izvēlei — nosaukums tika ņemts no Maikla Leita darba The Velvet Underground, kas bija par ASV pagrīdes netradicionālo seksa dzīvi.
Pirmais grupas albums The Velvet Underground & Nico tika ierakstīts 1966. gada pavasarī. Grupas tobrīdējais menedžeris Endijs Vorhols ieteica pirmā albuma ierakstā iekļaut arī mūziķi Niko. Lai arī grupa pret šo ideju izturējās noraidoši, sadarbība ar Niko tika uzsākta, un grupa savu debijas albumu izdeva 1967. gadā.
Albums, iegūstot vietas ASV Billboard albuma topa otrajā simtniekā, bija komerciāli neveiksmīgs, tas gan tika pamanīts tā satura dēļ. The Velvet Underground albumā iekļautā dziesmu tematika galvenokārt bija par narkotikām un parafilijām, ietverot to tā brīža rokmūzikai vēl nepieredzētā līmenī. Tas arī daļēji bija par iemeslu sliktajiem pārdošanas rādītājiem, jo daudzi mūzikas ierakstu veikali albumu atteicās pārdot un daudzi plašsaziņas līdzekļi — albumu reklamēt. Turklāt grupai bija izteikts eksperimentāls skanējums, kas 1960. gados ne katram rokmūzikas klausītājam bija pieņemams.
Pēc pirmā albuma izdošanas Vorhols tika atlaists un arī Niko grupu pameta. The Velvet Underground 1968. gada pašā sākumā izdeva savu otro studijas albumu White Light/White Heat. Tā skanējums bija vēl raupjāks un asāks nekā pirmajam albumam un rādītāji topos vēl sliktāki (Billbord topā — 199. vieta). Neilgi pēc albuma izdošanas starp Rīdu un Keilu pieauga mākslinieciskās nesaskaņas, un trešais grupas albums The Velvet Underground jau tika ierakstīts bez Keila piedalīšanās. Keila aiziešana ietekmēja albumā iekļauto mūziku. Rīds pirms tam bija vēlējies ierakstīt skaņdarbus, kas būtu daudz tuvāki popmūzikai (tas arī bija būtiskākais konflikta iemesls ar Keilu), mūzika šajā albumā bija kļuvusi radiostacijām daudz draudzīgāka nekā grupas iepriekšējos ierakstos. Albumā bija vērojama arī folkroka ietekme. Kopumā albums The Velvet Underground neizrādījās komerciāli veiksmīgāks kā grupas iepriekšējie albumi, un tas spēja pakāpties tikai līdz 197. vietai Billboard topā.
Neapmierināts ar mūzikas klausītāju un kritiķu vēso interesi par The Velvet Underground mūziku un neredzot grupai nākotni, Rīds 1970. gadā pameta grupu. Viņš bija tobrīd daļēji paspējis ierakstīt The Velvet Underground ceturto studijas albumu Loaded, kas tika izdots tā gada septembrī un bija pilns ar lipīgām, popmūzikai vēl tuvākām dziesmām. Albums vispār neiekļuva Billboard topā.
The Velvet Underground pēdējais albums Squeeze tika izdots 1973. gada septembrī. Tobrīd grupu bija pametuši gandrīz visi tās pamatsastāva dalībnieki, un albumu praktiski sakomponēja Dags Jūls viens pats. Squeeze gan fanu, gan kritiķu aprindās tika uzņemts ļoti negatīvi un arī līdz šim ir visvairāk kritizētais The Velvet Underground albums.
Grupa 1973. gadā oficiāli beidza pastāvēt. Vēlāk gan notika vairākas atkalapvienošanās 1990. gados, tomēr tās izpaudās kā grupas dalībnieku koncertuzstāšanās, ne jaunu mūzikas materiālu veidošana.
Bolnisi

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1818. gadā, kad šeit apmetās 95 vācu kolonistu ģimenes no Švābijas, un tika nosaukta par godu Krievijas cara Aleksandra I māsai Jekaterinai par Katerinenfeldi. 1921. gadā pārdēvēta par Luksemburgu par godu vācu komunistei Rozai Luksemburgai. 2. pasaules kara laikā visi vācu tautības iedzīvotāji tika deportēti uz Sibīriju vai Kazahiju, bet ciemu 1944. gadā pārdēvēja tagadējā vārdā pēc netālās Bolnisi Sionas baznīcas, kas ir vecākais kriestiešu dievnams Gruzijas teritorijā.
FIFA Zelta bumba

FIFA Zelta bumba jeb FIFA Ballon d'Or bija ikgadējs apbalvojums futbolā, kuru piešķīra spēlētājam, kurš visspilgtāk spēlējis iepriekšējā kalendārajā gadā. Tā pastāvēja no 2010. līdz 2015. gadam. To piešķīra pēc nacionālo izlašu treneru un kapteiņu, kā arī sporta žurnālistu no visas pasaules balsojuma rezultātiem.
Apbalvojums tika izveidots 2010. gadā, apvienojot France Football' balvu Ballon d'Or un FIFA Gada futbolista apbalvojumu. Pirmajā balvas pasniegšanas reizē to ieguva argentīnietis Lionels Mesi un brazīliete Marta. Šajā ceremonijā pirmoreiz tika pasniegts oficiāls FIFA apbalvojums futbola treneriem un to saņēma portugālis Žuze Mourinju un vāciete Silvija Neide.
Oglekļa nanocaurulītes

Oglekļa nanocaurulītes ir cilindriskas formas struktūras, kas veidotas no oglekļa atomiem. Oglekļa atomi nanocaurulītēs ir savā starpā savienoti tāpat kā heksagonālajās grafīta plaknēs viena atoma biezumā, taču šīs plaknes ir "saritinātas" ārkārtīgi miniatūrās (diametrā no 1 nanometra līdz dažiem desmitiem nanometru) caurulītēs, kuru garums var sasniegt pat dažus centimetrus. Caurulīšu gali parasti ir noslēgti ar pussfēriskām "galviņām".

Vēsture

Atšķirībā no fullerēna, kura 60 atomu sfēriskā molekula tika atklāta 1985. gadā, oglekļa caurulīšu precīzu atklāšanas datumu ir grūti nosaukt. Par nanocaurulīšu atklāšanu parasti uzskata S. Idžimas novērojumu 1991. gadā, ka elektriskā loka iedarbībā no grafīta veidojas daudzslāņainas cilindriskas mikrostruktūras, tomēr šādas struktūras novērotas arī daudz agrāk. Piemēram, 1976. gadā Oberlins, Endo un Kojama publicējuši vairākus darbus ar mikrocaurulīšu aprakstiem, kas iegūtas ar tvaiku kondensācijas metodi, tomēr sīkāk tās netika izpētītas. Termiski sadalot oglekļa monoksīdu uz dzelzs katalizatora, oglekļa caurulītes ar 50 nm diametru novērojuši padomju zinātnieki Raduškēvičs un Lukjanovičs 1952. gadā - arī šie pētījumi nav turpināti.

Nanocaurulīšu tipi

Atkarībā no grafīta atomārās plaknes "saritināšanās" leņķa izšķir taisnās (ahirālās jeb nespirāliskās) nanocaurulītes (sīkāk iedalās zobainajās (armchair) un zigzagveidīgajās {zigzag) caurulītēs) un spirāliskās (hirālās) nanocaurulītes.
Nanocaurulītes iedala arī vienslāņa (viensienas) un daudzslāņu (ieliktas cita citā) caurulītēs.

Interesanti fakti

No oglekļa nanocaurulītēm izveidots materiāls, kas absorbē vairāk nekā 99,9% uz to krītošās gaismas un līdz ar to ir 3 reizes tumšāks nekā niķeļa un fosfora sakausējums, kas tika uzskatīts par "vismelnāko" materiālu . Jaunajam nanocaurulīšu materiālam gaismas atstarošanas koeficients ir tikai 0,045% .
ER2T

ER2T Latvijā

Latvijā no RVR 1988. gadā tika saņemti 6 desmitvagonu elektrovilcieni ER2T - ER2T-7113—7118, 1989. gadā 2 galvas sekcijas 2206 un 2207. 1994. gadā tika saņemta starpsekcija ER2T-131703 + 131710 (visticamāk, vagoni ir no elektrovilciena ER2R-7086 Ukrainā, kuri tika atsūtīti sadegušo vagonu ER2-131703 un 131710 vietā un saņēma sērijas apzīmējumu ER2T). Gandrīz visi piekabvagoni (izņemot 3) ir pārbūvēti par galvas vagoniem. No 66 vagoniem 26 ir modernizēti, 2 ir norakstīti. Mūsdienās vilcieni tiek ekspluatēti 14 sastāvos, no kuriem 1 ir 6 vagonu, pārējie - 4 vagonu.
Ukrainas reihskomisariāts

Vietvārdi

Tika ieviesti daži vāciskie vietvārdi, kas bija lietoti līdz Pirmajam pasaules karam, piemēram Alexanderstadt (Zaporižja), Halbstadt (Moločanska), vai vācu koloniju nosaukumi, piemēram, Hegewald pie Žitomiras.
Vestindija

Vestindija (angļu: West-Indies, nīderlandiešu: West-Indië — Rietumu Indija) ir vēsturisks Ziemeļamerikas Karību jūras un Atlantijas okeāna rietumu malas salu apzīmējums. Lielākās salu grupas ir Lielās Antiļu salas, Mazās Antiļu salas, Bahamu salas. Nosaukums ir pretējs Ostindijai — Austrumu Indijai, ar ko apzīmēja dienvidu un dienvidaustrumu Āzijas zemes.
Virtsu bāka

Vēsture

Bāka šajā vietā atrodas no 1866. gada, kad šeit stāvēja čuguna tornis, līdzīgs Kihnu bākai. Tas tika nopostīts Pirmā pasaules kara laikā. 1924. gadā tika uzcelts apaļš betona tornis. Tas tika sagrauts Otrā pasaules kara laikā. Pašreizējā bāka tika uzcelta 1951. gadā.

Raksturojums

Bākas augstums ir 18 m. Bāku veido četrskaldņu konisks betona tornis ar galeriju, bez laternas. Torņa augšdaļa ir sarkanā krāsā, apakšdaļa balta. Gaismas elements atrodas 19 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (1,5 s deg, 3,5 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 11 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā.
Progress M-01M

Krava

Kopējā kravas masa starta brīdī bija 2676 kg. Tajā ietilpa degviela pašam kuģim un stacijas dzinējsistēmai (880 kg), gaiss (21 kg), skābeklis (28 kg), ūdens (185 kg). Kravas telpā (pavisam 1322 kg) atradās iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem (105 kg), pārtikas preces, apģērbs. Bez tam 37 kg bija video un fotoaparatūra, personīgās lietas apkalpei un sūtījumi no tuviniekiem.

Lidojuma gaita

Palaišana notika no Baikonuras kosmodroma 2008. gada 26. novembrī 12:38:38 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U. 
Pēc ieiešanas orbītā Progress izvērsa saules baterijas, sakaru un navigācijas antenas, bet viena no šīm antenām sākotnēji neatvērās kā plānots. Kad kuģis atgriezās Krievijas novērošanas staciju radiozonā, tika iegūti dati, ka antena tomēr ir atvērusies līdz galam.
Kosmosa kuģis četras diennaktis pavadīja autonomā lidojumā, lai veiktu jauno sistēmu pārbaudes. 
Savienošanās ar SKS bija paredzēta automātiskā režīmā. Tuvošanās pēdējā posmā ~ 30 m attālumā no stacijas, sistēma Kurs sāka dot nepareizus attāluma rādītājus, tāpēc atslēdzās. Kuģa dators momentāni ieslēdza "Progresa" attālināšanas programmu. Kad kuģis bija attālinājies līdz 100 m, Jurijs Lončakovs no stacijas iekšienes pārņēma rokas vadību. Darbojoties ar sistēmu TORU, viņš bez problēmām veica kuģa saslēgšanu. "Progress M-01M" Pirs modulim pieskārās 30. novembrī 12:28:10 UTC.
2008. gada 17. decembrī tika veikta stacijas orbītas korekcija testa režīmā. 03:58:50 UTC divi "Progress M-01M" dzinēji tika iedarbināti uz 583 sekundēm, līdz ar to SKS orbīta tika paaugstināta par 800 m. Šis bija otrais gadījums, kad šāda operācija tika veikta ar kuģi, kas pievienots pie Pirs moduļa. Pirmais bija 2006. gadā ar Progress M-55.
2009. gada 6. februārī 04:11 UTC "Progress M-01M" atvienojās no stacijas. Tas veica divu dienu autonomu lidojumu, kura gaitā tika turpināti jauno sistēmu izmēģinājumi. Tāpat kā iepriekšējos Progress lidojumos, arī šajā lidojumā tika veikti zinātniski un tehniski eksperimenti.
2009. gada 8. februārī 07:32 UTC tika iedarbināti "Progress M-01M" dzinēji, lai veiktu bremzēšanas manevru. Aptuveni 08:19:27 UTC nesadegušie kuģa fragmenti iekrita Klusā okeāna dienviddaļā.
Atbrīvoto vietu 13. februārī ieņems nākamais kravas kuģis Progress M-66.
Pauls Saladins Leonharts

Biogrāfija

20. gadsimta sākumā bijis viens no spēcīgākajiem Vācijas šahistiem. 1907. gadā uzvarējis 4. Ziemeļu šaha kongresā Kopenhāgenā, apsteidzot Kārli Šlehteru un Gēzu Maroci. Tajā pašā gadā izcīnījis 3. vietu Karlsbādes turnīrā (uzvarēja Akiba Rubinšteins un Gēza Maroci). Nospēlējis arī vairākus mačus. 1906. gadā minimāli piekāpies Rūdolfam Špīlmanam ar 6½:8½ (+4, =5, -6), bet 1911. gadā sagrāvis rīdzinieku Āronu Nimcoviču ar 4½:½ (+4, =1, -0). Vēlākajos gados panākumi turnīros kļuvuši pieticīgāki. Pēc Pirmā pasaules kara pārcēlies uz dzīvi Kēnigsbergā, kur miris no sirdstriekas kādas šaha partijas laikā.
Devis nozīmīgu ieguldījumu atklātņu teorijas attīstībā. 1913. gadā publicējis monogrāfiju par spāņu atklātni - Zur Spanische Partie. Leonhardta vārdā ir nosaukts viens no Ponciāni atklātnes variantiem - 1. e4 e5 2. Zf3 Zc6 3. c3 d5 4. Da4 Zf6 5. Zxe5.
Aizkraukles draudzes novads (Daugavas kreisais krasts)

Aizkraukles draudzes novads (vācu: Kirchspiel Ascheraden) bija administratīva vienība Kurzemes un Zemgales hercogistes Sēlpils virspilskunga iecirkņa Jaunjelgavas pilskunga iecirknī (Hauptmannschaft Friedrichsstadt), vēlāk Kurzemes guberņas Jaunjelgavas apriņķī.
Pēc Livonijas ordeņa likvidēšanas bijusī Aizkraukles komtureja bija sadalīta. Aizkraukles pils atradās Daugavas labajā krastā, bet Kurzemes un Zemgales hercogistes daļā atradās lielākā tās daļa, kas saglabāja vēsturisko nosaukumu. 
Tagad bijušā Aizkraules draudzes novada teritorija atrodas Neretas, nedaudz Ķeguma un Vecumnieku novados.
Koksngraužu dzimta

Izplatība

Dzimtā ir aptuveni 26 000 sugas, taču to skaits palielinās, jo ik gadu tropu un ekvatoriālajos apgabalos tiek atklātas un aprakstītas jaunas sugas. Retāk jaunas sugas tiek atklātas Eiropā, Anatolijā un Ziemeļamerikā. Latvijā ir sastopamas 115 koksngraužu sugas, Krievijā — 583 sugas, ASV — 1200, Kanādā — 350.

Apraksts

Vairums koksngraužu ir vidēja lieluma vaboles, bet gadās arī milži, kas ir vienas no lielākajām vabolēm pasaulē. Vislielākais pārstāvis ir Titanus giganteus no Dienvidamerikas, kurš var sasniegt 167 mm garumu, bet pēc dažiem neapstiprinātiem datiem pat līdz 210 mm. Otrā garākā vabole ir Macrodontia cervicornis, kura sasniedz 165 mm. Koksngrauzis Xixuthrus heros no Fidži salām arī iekļūst garāko koksngraužu sarakstā, jo garumā var sasniegt 150 mm. Vislielākā Eiropas suga ir Ergates faber, kuras pārstāvji ir sešus centemetrus gari.

Barošanās

Imago barojas ar ziedputekšņiem, lapām, skujām, retāk apgrauž mizu jauniem zariem. Tā ir papildus barošanās, kas nereti notiek pirms pārošanās. Īpaši spilgti tas izpaužas Monochamus ģintī — vaboles apgrauž tievus zarus; Pachyta — dižeglēm (Abies), vēl arī Saperda carcharias, bet viņai tas reti izpaužas. Dažas sugas mēdz sameklēt kokus ar bojātu mizu, lai tiktu pie to sulas. Varākas Prioninae sugas nebarojas vispār.

Aktivitāte un lidošanas laiks

Lidošanas laiks un tā ilgums ir diezgan dažāds un mērenajās joslās ir ierobežots ar siltu gadalaiku . Visagrāk parādās Dorcadion ģints mērenās dienvidu formas — galvenokārt pavasarī. Sugu lielākā daļa vairojas: vidusjoslā — no jūnijā līdz jūlijam, dienvidjoslā — no maija līdz jūnijam. Tās vaboles, kuras barojas uz ziediem ir aktīvas dienas laikā, kā arī ir aktīvākas karstā laikā (Lepturinae). Vairāki Prioninae pārstāvji ir aktīvi tuvojoties naktij , bet dienas laikā slēpjas klusās vietās. Vakarā aktīvi ir daudzi Cerambyx ģints pārstāvji. Dorcadion pārstāvji aktīvi no rīta, bet naktī slēpjas slēptuvēs Vienām sugām aktīvāki un biežāk pārlido tēviņi (piemēram, Prionus coriarius), citām, savukārt, mātītes (piemēram, Callipogon relictus).

Lidošana

Vairums šīs dzimtas vaboļu, it īpaši liela izmēra sugas nespēj lidot, vai arī lielā izmēra dēļ lidojums ir lēns un neveikls. Tikai nedaudzas vaboles ir spējīgas viegli un ātri lidot, paceļoties ar lielu ātrumu, piemēram, Eutetrapha metallescens, kura atšķirībā no Saperda ģints ir ļoti aktīva un bieži lido.
Antarktika

Antarktika ir Zemes polārais reģions, kas aptver Dienvidpolu, pretēji Arktikai, kas aptver Ziemeļpolu. Antarktika sastāv no Antarktīdas un šelfa ledājiem, ūdeņiem un salām, kas atrodas Dienvidu okeānā, uz dienvidiem no Antarktiskās konverģences. Šis reģions pārklāj 20% no Dienvidu puslodes, un Antarktīdas kontinents sastāda 5,5% (14 miljonus km²) no Dienvidu puslodes.
Rīgas arhidiecēze (Romas katoļu)

Rīgas arhidiecēze (latīņu: diocesis - "pārvalde, province") ir Romas katoļu baznīcas sastāvdaļas — Rīgas metropolijas galvenā jeb arhidiecēze ar tai piederošo Baznīcas teritoriju, kurā savus pienākumus kā baznīcas garīgais un administratīvais galva veic Rīgas arhibīskaps — metropolīts, kuram pakļaujas pārējo Rīgas metropolijā ietilpstošo  teritoriju jeb sufraganiju — Liepājas diecēzes, Jelgavas diecēzes un Rēzeknes-Aglonas diecēzes garīgie un administratīvie vadītāji bīskapi — sufragani.

Rīgas bīskapijas jeb diecēzes atjaunošana

Pēc Pirmā pasaules kara, izveidojoties jaunām valsts administratīvām robežām, radās nepieciešamība pēc jauna garīgās pārvaldīšanas iedalījuma, jo Latgales katoļu kontingenta daļa piederēja Mogiļevas metropolijai, bet Kurzemes un Zemgales — Kauņas diecēzei. 1918. gadā Latgales katoļi, kuriem pievienojās Rīgas, Kurzemes un Zemgales priesteri, ar vācu kapelānu nosūtīja Svētā Krēsla nuncijam Bavārijā E. Pačelli lūgumu pāvesta atļaujas saņemšanai dibināt patstāvīgu latviešu katoļu bīskapiju. 1918. gada 29. septembrī pāvests Benedikts XV ar bullu "Hodie Nos" atjaunoja seno Rīgas bīskapiju un ar bullu "Comissum humilitati Nostrae" iecēla O'Rurki par Rīgas diecēzes bīskapu. Pēc Latvijas proklamēšanas 1918.gadā kā valsts pagaidu valdība, tā arī garīdznieki vēlējās, lai jaunās valsts bīskaps būtu latvietis. Ņemot vērā šo apstākli, bīskaps O'Rurke, kas pēc tautības bija īrs, 1920. gada 10. aprīlī no šī amata atteicās un bīskapijas vadību pārņēma bīskapa ģenerālvikārs Antonijs Springovičs, kurš 1920. gada 22. augustā Aglonā tika konsekrēts par Rīgas bīskapijas bīskapu. Šajā sakarā pāvests jau 1920. gada 14. aprīlī tika izdevis trīs bullas: "Hodie Nos", kurā atsaucas garīdzniekiem un ticīgajiem, ka par viņu ganu un bīskapu ir iecēlis Antoniju Springoviču, "Nos Tibi" — vēstījums kanoniķim Antonijam Springovičam, ka viņš ir izvēlēts par Rīgas bīskapijas bīskapu un "Commissum humilitati Nostrae", ieceļot Rīgas bīskapijai pirmo latviešu tautības bīskapu, kurš līdz tam no 1918. gada valdīja pār katoļiem Latvijā kā Mogiļevas arhibīskapa ģenerālvikārs.

Rīgas arhibīskapijas jeb arhidiecēzes atjaunošana

1923. gadā pāvests Pijs XI paaugstināja Rīgas bīskapiju par arhibīskapiju un Rīgas bīskapu par Rīgas arhibīskapu, ko apustuliskais delegāts Latvijā, Lietuvā un Igaunijā arhibīskaps Antonins Cekini izsludināja 1924. gada 11. februārī, tādējādi Rīgas arhidiecēzes draudzes vairs nebija citu valstu bīskapiju pakļautībā.
Tuksnesis

Tuksnesis ir ainavas forma vai reģions, kuru raksturo mazs nokrišņu daudzums. Tuksnesis ir augāja tips un bioma, kas veidojas karsta vai auksta arīda klimata apstākļos. Pēc tuksneša virsu veidojoša materiāla izšķir smilts, māla, akmens (šķembu, oļu), sāls un ledus tuksnešus. Tuksnesi parasti definē kā apvidu, kurā gada laikā nokrišņu daudzums ir mazāks par 250 mm. Apmēram 1/5 Zemes sauszemes platības ir tuksneši.
Vislielākais tuksnesis pasaulē ir Antarktīda, savukārt vislielākais smilšu tuksnesis ir Sahāras tuksnesis Āfrikā. Ekoloģiskās grupas: kserofīti, sukulenti, efemēri, efemeroīdi. Raksturīgi freatofīti. Edafiskie tipi — smilšu, māla, akmens, solončaku.
Tuksnešu dzīvnieku īpatnības: sugu daudzveidība zema, daudz augsnes sugu, daudz skrējēju, adaptēti iztikt bez ūdens, izmanto metabolisko ūdeni, plēsēju maz, vasaras guļa ir 8-9 mēneši, jūtīgas ekosistēmas. Tuksnesī ar neapbruņotu aci gaismu no tālumā esošas lielas pilsētas iespējams saskatīt jau pat no teju 200 km attāluma.
Vīlips Švēde

Personiskā dzīve

Dzimis 1849. gadā Ķiķupvēveros, Valmieras apriņķa Salacgrīvas draudzes novadā (tagad Salacgrīvas pagasts) Krišjāņa un Grietas Švēdu ģimenē, kur bija ceturtais bērns pēc brāļiem Sīmaņa Friča un Jura (Georga) un māsas Jūlas. Vēlāk piedzima jaunākā māsa Anete, kas mira piecu gadu vecumā. Precējies ar Karolīnu Švēdi. Viņu ģimenē kopa dzimuši astoņi bērni.

Izglītība un pedagoģiskā darbība

1871. gadā beidzis Cimzes skolotāju semināru Valkā. Strādājis par skolotāju Bauņu pagasta Mīlīšu skolā. Vēlāk mācījies par nedzirdīgo skolotāju Rīgā, Vācijā un Šveicē. Bijis 1875. gadā dibinātās Valmieras kurlmēmo skolas (tagad daļa no Valmieras Gaujas krasta vidusskolas) pirmais priekšnieks (direktors) un skolotājs.

Sabiedriskā darbība

Aktīvi darbojies sabiedriskajā dzīvē. Dibinājis un vadījis Valmieras Latviešu biedrību. Kā biedrības priekšnieks V. Švēde rīkoja Valmieras apriņķa dziesmu svētkus 1883. gada 5. un 7. jūnijā (pēc vecā stila). Svētki tika rīkoti, lai vāktu ziedojumus 1881. gadā mirušā Jāņa Cimzes pieminekļa celšanai Valkā.

Piemiņa

1934. gadā Valmieras Kurlmēmo skolas pagalmā atklāja V. Švēdem veltītu pieminekli, kura autors bija nedzirdīgais tēlnieks Vilhelms Treijs.
2017. gada rudenī, kad Valmieras Vājdzirdīgo bērnu internātvidusskolas reorganizācijas dēļ vajadzēja lemt par topošās specializētās skolas nosaukumu, tika piedāvāts jauno skolu nosaukt Vīlipa Švēdes vārdā, tomēr Valmieras pilsētas domes deputāti lēma par labu nosaukumam Valmieras Gaujas krasta vidusskola – attīstības centrs.
Ratmirs Holmovs

Biogrāfija

Šahu iemācījies spēlēt divpadsmit gadu vecumā. Otrā pasaules kara laikā dienējis flotē Tālajos Austrumos un pašās kara beigās nokļuvis japāņu gūstā, kādēļ vēlāk Holmovam bijušas problēmas ar izbraukšanu no PSRS, lai dotos uz šaha turnīriem.
1947. gadā kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. 1948. gadā uzvarējis Baltkrievijas šaha čempionātā. No 1948. gada līdz 1960. gadam dzīvojis Lietuvā. Kļuvis par desmitkārtēju Lietuvas šaha cempionāta uzvarētāju (1949, 1950, 1951, 1952, 1953, 1955, 1957, 1958, 1959, 1960). 1954. gadā Rīgā sporta biedrības Spartak sastāvā uzvarējis PSRS komandu kausa izcīņā šahā. 1960. gadā kopā ar Vasiliju Smislovu dalījis 1.-2. vietu Maskavas starptautiskajā šaha turnīrā. Par panākumiem turnīros FIDE 1954. gadā Holmovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1960. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. No 1948. līdz 1972. gadam sešpadsmit reizes piedalījies PSRS šaha čempionātu finālos. 1963. gadā kopā ar Leonīdu Šteinu un Borisu Spaski dalījis 1.-3. vietu PSRS šaha čempionāta finālā, taču papildu turnīrā palicis 3. vietā (uzvarēja Šteins). 1965. gadā Havanā piedalījies Hosē Raula Kapablankas memoriālā, kurā sensacionāli uzvarējis Robertu Fišeru un izcīnījis 5. vietu. 1968. gadā atkārtoti piedalījies Kapablankas memoriālā un uzvarējis tajā.
1970. gadā PSRS izlases sastāvā uzvarējis Eiropas komandu šaha čempionātā, izcīnot arī individuālo zelta medaļu. 1973. gadā kopā ar Mihailu Tālu uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Dubnā. Četras reizes uzvarējis PSRS komandu šaha čempionātos Maskavas (1967, 1969) un Krievijas (1963, 1975) izlašu sastāvos. 1987. gadā uzvarējis Maskavas pilsētas šaha čempionātā. 1988. gadā Voronežā dalījis 1.-2. vietu Krievijas šaha čempionātā. Sekmīgi piedalījies arī senioru šaha turnīros. 2000. gadā dalījis 1.-4. vietu Pasaules senioru šaha čempionātā, bet gadu vēlāk šajā turnīrā dalījis 2.-4. vietu.
Par savu šaha spēles stilu bijis iesaukts par "centra aizsargu". Holmovam raksturīga bija diezgan pavirša pieeja šaha atklātņu teorijai, taču ļoti sīksta sliktāku pozīciju aizsardzība, kuras laikā viņš izmantoja katru vismazāko iespēju apgrūtināt pretiniekam pārsvara realizāciju.