Vīnes kongress

Kongresa nozīme

Kongresam bija dubulta nozīme — tika pārdalītas Eiropas teritorijas pēc Napoleona kariem un tika definēti starptautisko tiesību pamatprincipi, kas jau raksturīgi jauno laiku diplomātijai.
Izveidoja pirmo starptautisko drošības sistēmu Eiropā. Kongresa pamatuzdevums bija atņemt Francijai lielvalsts statusu un atdot kaimiņvalstīm tās iekarotās vai strīdīgās teritorijas.

Kongresa gaita

Šīs uzvarētājvalstis apzinājās un izturējās kā Eiropas likteņa noteicējas. Mazo valstu domas netika uzklausītas. To uzreiz izmantoja Taleirans, apelējot pie mazo valstu pašcieņas un mēģinot tās saliedēt, lai to viedoklis kļūtu vērā ņemams.
Viss kongress bija tāds laikā izstiepts saviesīgs pasākums ar nemitīgām ballēm un iedzeršanu. Visus lēmumus pieņēma aizkulisēs. Taleirans visai talantīgi centās novilcināt laiku (ar iespēju, ka uzvarētājvalstis sakašķēsies) — nemitīgi izvirzīja jaunas un jaunas problēmas, katra jautājuma risināšanai piedāvāja izveidot atsevišķu komisiju utt. Arī Meternihs vērpa intrigas ne pa jokam, tā krizdams visiem uz nerviem, ka Krievijas imperators Aleksandrs niknumā to pat izsauca uz divkauju.
Meternihs kā kongresa priekšsēdētājs Eiropas un īpaši savas zemes Hābsburgu dinastijas drošības dēļ centās panākt visu Eiropas valstu atgriešanos pie absolūtisma. To pašu vēlējās arī pārējie Eiropas valdnieki. Populāra bija doma, ka Napoleona varas gāzēji apbalvojami, bet Napoleona varas atbalstītāji sodāmi. Tomēr pilnīgi "veco iekārtu" un pirmsnapoleona Eiropas politisko karti restaurēt sabiedrotajiem neizdevās. Daudziem agrākiem valdniekiem zemes samazināja vai pat atņēma un nodeva uzvarētājvalstīm. Atlīdzības jautājumus tuvāk apspriežot, sabiedrotajiem radās nopietnas domstarpības — t. s. strīdīgie punkti, par kuriem nekādi nevarēja vienoties. Sāpīgie jautājumi bija Polija, Balkāni un Amerikas kolonijas. Sīvas cīņas izraisīja vispirms Polijas jautājums. Aleksandrs I, uzskatīdams sevi par Napoleona varas galveno iznīcinātāju pieprasīja sev visu Poliju. Bet arī Prūsija un Austrija vēlējās iegūt daļu no Polijas. Beidzot tomēr kongresa dalībnieki vienojās sadalīt Poliju starp Krieviju, Prūsiju un Austriju. Tālākos strīdīgos punktus kongress uz laiku atstāja neizšķirtus.
1815. gada janvārī tika noslēgts Svētās savienības līgums. Tā izstrādē piedalījās arī Taleirans. Francijai sarunās veicās itin labi, līdz 7. martā no Elbas salas atgriezās Napoleons, kuru valstī uzņēma kā varoni un imperatoru. Visi Taleirana diplomātiskie panākumi zuda. Uzvarētājvalstis bija tik niknas, ka vienu brīdi pat bija nopietni apdraudēta Francijas suverenitāte. Tomēr 15. jūnija nobeiguma akts nebija Francijai tik briesmīgs, kā varēja gaidīt.

Eiropa pēc Vīnes kongresa

Vīnes kongresa dalībnieki nebija tautu vēlēti pārstāvji, bet zemju valdnieki un viņu ministri. Tāpēc šo kongresu dēvēja arī par "dinastiju pārstāvju sapulci", kas tautas dalīja kā kaut ko nedzīvu. Polija palika sadalīta starp Krieviju, Austriju un Prūsiju, atjaunoja arī Itālijas un Vācijas sadrumstalotību mazvalstīs. Turpretī Nīderlandes valstī apvienoja katoļticīgos valoņus un flāmus ar protestantiskajiem holandiešiem.
Gandrīz visās zemēs radās spēcīga liberālisma un nacionālisma kustība, kas vērsās pret Vīnes kongresā radīto sistēmu.