Džordāno Bruno

Biogrāfija

Filipo Bruno dzimis 1548. gadā Nolā, mazpilsētā netālu no Neapoles, Neapoles karalistē (tagad Kampānijas provincē) atvaļināta karakalpa Džovanni Bruno un viņa sievas zemnieces Fraulisas Savolinas ģimenē.
Sava tēvoča mācību pansionātā Neapolē mācījās lasīt, rakstīt un loģikas pamatus. 17 gadu vecumā iestājās dominikāņu klosterī, un pēc gada kļuva par pilntiesīgu mūku ar vārdu Džordāno (latīņu: Jordanus). Klosterī apguva teoloģijas, filozofijas un latīņu valodas pamatus (pēdējo, iespējams, vāji, jo kaut sevi pozicionēja kā zinātnieku, savus darbus lielākoties rakstīja itāliski, tikai pēdējos gados izmantojot latīņu valodas redaktoru pakalpojumus). 1572. gadā iesvētīts par garīdznieku un pārcelts kalpot uz netālo Sv. Bortolomeja klosteri, kur klostera bibliotēkā bija iespēja iepazīties ar jaunāko zinātnisko literatūru, tai skaitā Kopernika De revolutionibus orbis. Klosterī viņš izkopa atmiņas veicināšanas paņēmienu kopumu, ko citu starpā demonstrēja arī pāvestam Pijam V.
1576. gadā, 28 gadu vecumā, Bruno pameta klosteri (jo draudēja sods par svētbilžu iznešanu no celles, aizliegto darbu (Erasma) studēšanu u.c. iekšējās disciplīnas pārkāpumiem), apmetās Romā Sv. Jaunavas Marijas (St. Maria della Minerva) klosterī, bet tad pameta arī to un uzsāka ceļot pa Ziemeļitāliju (1576-1577, Noli, Savonā, Turīnā), iztiku pelnīdams kā gramatikas privātskolotājs. Venēcijā publicēja pirmo filozofisko traktātu "Laiku vēstis", kas līdz mūsdienām nav saglabājies.
Vēlāk caur Bergamo, Šamberī un Lionu devās uz Šveici (1577-1578), kur Ženēvā kalvinisti viņu par ķecerīgiem izteikumiem arestēja. Taču Bruno palaimējās izvairīties no soda (ar naudas sodu sodīja viņa raksta izdevēju), un viņš devās ceļot pa Franciju (1578-1583), sākumā uz Lionu, tad Tulūzu, kur piepelnījās kā privātskolotājs, pēc tam kā lektors Tulūzas universitātē, lasot lekcijas par Aristoteli. 
1580. gada maijā konfliktu dēļ Bruno bija spiests pārcelties uz dzīvi Parīzē, kur to galmā uzņēma Francijas karalis Anrī III. Tur strādāja kā privātskolotājs, vēlāk Sorbonnas universitātē lasīja pamatkursu par 30 Dieva atribūtiem un Akvīnas Tomu. Privāti interesentiem lasīja lekcijas par maģiju un alķīmiju — par mistiķi Ramonu Lulliju (Raymundus Lullius, 1235-1315), Hermeju Trismegistu (grieķu: Ἑρμῆς ο Τρισμέγιστος), kā arī apmācīja mnemonikā — Lullija izveidotā atmiņas uzlabošanas metodikā. Šajā laikā publicēja antiklerikālu komēdiju "Svečturis" un sava pasaules uzskata kopsavilkumu "Ideju ēnas", ko bija veltījis Francijas karalim Anrī III.
1583. gada rudenī Bruno it kā ar karaļa Anrī III rekomendāciju no Parīzes devās uz Oksfordas Universitāti. Rakstot pieteikumu universitātes vicekancleram, Bruno tajā sevi dēvēja par "visizsmalcinātākās teoloģijas doktoru, pašas tīrākās un nekaitīgākās maģijas profesoru… kura ģēnijam aplaudējuši šīs pasaules varenie, kuru pazīst visur un nezina tikai barbari. Kurš modina aizmigušos un satriec spītīgos nejēgas, kurš ir visas pasaules pilsonis un iedzīvotājs." 
Tā kā viņam nebija ne zinātniska grāda, nedz viņš varēja demonstrēt nepieciešamo zināšanu līmeni praksē, darbā augstskolā netika pieņemts un devās uz Londonu, kur ar Francijas sūtņa Mišela de Kastelno de Movisjēra palīdzību publicēja virkni savu apcerējumu, piemēram, "Trīsdesmit zīmogu skaidrojums", ko veltījis savam mecenātam de Movisjēram, "Lielā gavēņa pirmās dienas vakarēšana", kuru veltīja zinātnes, astronomijas un loģikas kritikai, un mūsdienās zināmāko "Par bezgalīgo, visumu un debesu ķermeņiem".
1585. gadā Bruno atkal ieradās Francijā, kur Sorbonnā piedalījās disputā ar Aristoteļa kritiku, bet tad devās uz Svētās Romas impērijas zemēm (1586—1589). Marburgas Universitātē mēģināja iekārtoties darbā kā "Romas teoloģijas zinātņu doktors", tad Vitenbergas Universitātē, kur viņu pieņēma lasīt pamatkursu par Aristoteli un metafiziku. Te Bruno publicēja savu darbu "Simts divdesmit raksti par dabu un Visumu pret peripatētiķiem", kā arī divas Lullija okultismam veltītus darbus.
1588. gada martā viņš pameta darbu Vitenbergas universitātē un devās uz Prāgu, kur imperatora Rūdolfa II galmā tika laipni uzņemti visi alķīmiķi, astrologi, magi u.c. "slepeno zināšanu" adepti. Te Bruno publicēja sava laika matemātiķus un filozofus kritizējošu rakstu krājumu "Simts sešdesmit raksti", ko nosūtīja kā dāvanu imperatoram. Pretī saņēmis no galma 300 dālderus, bet darbu neatradis, pēc pusgada Džordano Bruno Prāgu pameta, dodoties uz Ziemeļvāciju, kur Braunšveigas hercogs Juliuss tikko kā Helmštatē bija dibinājis universitāti, kur Bruno ieradās 1589. gada janvārī. Jau pēc nepilna gada luterāņu baznīca viņu izsludināja par ķeceri, un Bruno nācās Helmštati pamest, dodoties uz tā laika lielāko grāmatu iespiešanas centru Frankfurti pie Mainas, kur netālu no pilsētas viņš atrada patvērumu karmelitu ordeņa klosterī.
Pēc pusgada Bruno devās uz Cīrihi, kur pelnīja iztiku pasniegdams privātstundas alķīmijā un metafizikā. Te viņš izdod savam mecenātam Johanam Henriham fon Heincelam veltītu apcerējumu "Par tēlu, simbolu un priekšstatu saistību", taču visai drīz uz brīdi atgriezās Frankfurtē, kur organizēja savu nākamo sacerējumu drukāšanu ("Par monādi, skaitli un figūru", "Par bezgalīgo, bezskaitlīgo un neattēlojamo, jeb par visumu un pasaulēm", "Par trīsveidīgo mazāko lielumu un telpu").
1591. gadā Džordāno Bruno ieradās Venēcijas republikā, kur viņu bija uzaicinājis par privātskolotāju Džovanni Močenigo, kuram Bruno apņēmās īsā laikā ar oriģinālu metodi uzlabot atmiņu. Sākumā viņš noīrēja sev mājiņu, bet pēc pāris mēnešiem apmetās uz dzīvi pie sava mecenāta, kur bija izveidojies tāds kā vietējās inteliģences salons ar diskusiju vakariem. 1592. gada ziemā Močenigo esot uzdevis grāmatu tirgotājam Čioto, kurš devās uz Frankfurti, noskaidrot, kādas ziņas par Bruno ir vācu zemēs, un vai viņu tur nezina kā šarlatānu un krāpnieku. 23. maijā Močenigo ziņoja par Bruno ķecerīgajiem izteikumiem inkvizīcijai, un Bruno tika arestēts. Komisijā bija tēvs inkvizitors (Pater Inquisitor) Džovanni Gabrieli no Saluco, kūrijas vēstnieks (nuncijs) Venēcijā Lodoviko Taberna, Venēcijas bīskaps Lorenco Priuli. Kā novērotājs no malas klāt bija viens no Desmitu Padomes asistentiem (savii all`eresia), kam par izmeklēšanas gaitu bija jāziņo Republikas varas iestādēm. Pati izmeklēšana bija ilgstoša un juceklīga: inkvizīcijas komisijas rīcībā bija daudz visdažādāko Bruno piedēvētu izteikumu, kā arī vairāki viņa manuskripti, par kuru patiesumu tai bija jāpārliecinās, uzdodot jautājumus viņam pašam. Protams, viņš noliedza visu un zvērēja, ka esot īstens kristietis, kurš neorientējoties teoloģijā, jo esot filozofs, tāpēc šur tur varbūt esot kļūdījies.
Uzzinājis par Bruno arestu, 1592. gada 12. septembrī Romas lielinkvizitors kardināls Severins pieprasīja Bruno izdot, un 1593. gada 27. februārī Džordāno Bruno konvoja pavadībā aizveda uz Romu. Turpmākos gadus Džordāno Bruno pavadīja izolēts no sabiedrības, rakstot savu ideju apcerējumus (kopā četrus apcerējumus) un piedaloties teoloģiskos disputos, kur viņu centās pārliecināt par uzskatu maldīgumu.
1600. gada janvārī inkvizīcijas komisija atzina viņu par ķeceri, magu un mūka zvēresta lauzēju, nododot laicīgās tiesas rokās, kas piesprieda nāvessodu uz sārta.
Džordano Bruno sadedzināja 17. februārī Romas Ziedu laukumā (Campo de' Fiori), kur 1889. gada 9. jūnijā šai vietā uzstādīja tēlnieka Etores Ferāri veidotu pieminekli.
Par spīti populārajam viedoklim, ka Džordāno Bruno sadedzināts sārtā par Nikolaja Kopernika ideju popularizēšanu, nav neviena fakta, kas to apliecinātu. 1600. gadā heliocentrisma koncepciju mācīja katoļu universitātēs, tikai 1616. gadā tika nolemts to iekļaut aizliegtās literatūras sarakstā (Index Librorum Prohibitorum).

Mantojums

Tā kā Džordāno Bruno savulaik postulēja ideju par Sauli kā tikai vienu no neskaitāmām zvaigznēm Visumā, ap kurām teorētiski varēja atrasties neskaitāmas “pasaules“ (planētas), mūsdienās daudzi cilvēki izvēlās tieši viņu dēvēt par citplanētu “garīgo” tēvu, kura vīzija nepilnus 400 gadus vēlāk ar zinātniskām metodēm tika pierādīta kā patiesa.