Marina Kosteņecka

Biogrāfija

Marina Kosteņecka dzimusi 1945. gada 25. augustā Rīgā. Viņas tēvs Grigorijs Kosteņeckis vācu okupācijas laikā strādāja par korektoru okupācijas režīma izdotajā avīzē "Za Rodinu" ("Par Dzimteni") un kopā ar sievu devās bēgļu gaitās uz Vāciju, bet tika aizturēts un nosūtīts atpakaļ uz PSRS. 1945. gadā viņu notiesāja par sadarbību ar nacistiem un piesprieda 10 gadus brīvības atņemšanu. Marinas māte tajā laikā bija gaidībās, un meitene piedzima un bērnību pavadīja bez tēva, kurš kā krievs pēc tautības netika atbrīvots pēc PSRS Iekšlietu ministrijas pavēles Nr.00336 no 1946. g. 19. aprīļa "Par latviešu, igauņu un lietuviešu, kas dienēja vācu armijā un kolaborācionistu vienībās, atgriešanos dzimtenē". 
No bērnības Marina pārvalda latviešu valodu un dzīvoja blakus latviešiem.
Pēc tēva atgriešanas meitene bija izmisumā, jo tēvu mīlēja, bet skolā viņai saka jāatsakās no viņa, lai būtu padomju pionieris. Pēc viņa vārdiem, pusaudža gados viņa mēģināja izdarīt pašnāvību, bet viņu izglāba.
Pēc tēva nāves Marina pa kluso sāka klausīties "Amerikas Balsi".
Deviņpadsmit gadu vecumā Marina uz pusotru gadu devās strādāt uz Čukotku par skolotāju, iemācījās viņu valodu. Uzrakstīja grāmatu par čukču dzīvi, ar kuru 1975. gadā viņu uzņēma LPSR Rakstnieku savienībā pēc rakstnieka Nikolaja Zadornova rekomendācijas.
1977. gadā pabeigusi augstākos literatūras kursus Vissavienības Gorkija Literatūras instutūtā Maskavā. Kļuva populāra ar rakstiem par jutīgām tēmām: bērnunamiem,  mazgadīgo cietumiem,  palīgskolām bērniem ar garīgās veselības traucējumiem. Pēc viņas raksta avīzē Padomju Jaunatne par bērnunamiem trijos numuros pēc kārtas Latvijā sākas bāreņu adopcija.
Kosteņecka strādāja literārā žurnāla "Daugava".
1986. gadā Marina piedalījās braucienā uz Černobiļu kopā ar Uldi Bērziņu un Andri Sproģi, lai atvestu avārijas likvidatoriem no Latvijas grāmatas ar rakstnieku autogrāfiem. Oficiāli tika atzīta par černobiļieti, jo viņai ir nopietnas veselības problēmas pēc brauciena.
Atmodas laikā Marina Kosteņecka aktīvi darbojās Tautas frontē, bija tās Domes un valdes locekle. Kad Mihails Gorbačovs pieļāva 1989. gadā pirmās brīvās vēlēšanas PSRS tautas deputātu kongresām,  Tautas frontes aptaujā, kādus cilvēkus sabiedrība grib redzēt kā deputātus, tika nosaukti Raimonds Pauls, Džemma Skulme un Marina Kosteņecka, "kuri no politikas ne velna nesaprot, bet kuriem tauta uzticējās." Tā Marina nonāca politikā.
LPSR prokuratūra sagādāja Grigorija Kosteņecka tiesas lietu no Ļeņingradas kara apgabala, kuru lasīja Interfrontes mītiņā, lai cilvēki nebalsotu par Kosteņecku, jo viņa ir "fašista meita".
Tomēr 1989. gadā Kosteņecka tika ievēlēta par PSRS tautas deputāti 312. Preiļu nacionāli teritoriālajā vēlēšanu apgabalā. 
Tūlīt pēc Latvijas neatkarības atgūšanas nolika mandātu un atgriezās Rīgā.
Vairākus gadus (1992-2009) vadījusi Latvijas radio 4 pārraidi "Doma laukums" (kr. Домская площадь). 
2019. gadā Latvijas Nacionālā bibliotēka izdeva Marinas Kosteņeckas atmiņu krājumu par neseno Latvijas vēsturi “Mans XX gadsimts” latviešu un krievu valodā, ka arī lasītāju vēstuļu izlasi "Vēstules no XX gadsimta".

Daiļrade

Kosteņecka ir vairāku grāmatu gan latviešu valodā, gan krievu valodā autore.
Pēc lielā pārtraukuma viņa atgriežas literatūrā ar divām grāmatām. Kopā ar žurnālistu un dramaturgu Georgu Stražnovu viņa uzrakstīja atmiņas "Mans XX gadsimts" (iznāca 2018.g. sākumā krievu valodā un 2019. gadā pārtulkotas uz latviešu). "Vēstules no XX gadsimta" ir izlase no 3000 lasītāju vēstulēm, kuras rakstniece saņēma 1970. un 1980. gados no visas PSRS, lai parādīt, kas bija rakstnieks padomju laikā, kāda bija saikne ar lasītājiem.

Par krieviem Latvijā

Kosteņecka ir lepna ar to, ka piedalījās Atmodā un "atdeva atpakaļ  savas tautas vārdā brīvību, ko viņas tauta nolaupīja Latvijai." Bet viņa uzskata, ka ar pilsonību 1990. gados pielaista milzīga kļūda. Viņa teica, ka Pilsoņu komitēja, kas bija radikālāka par LTF, Jaunajā Sv. Ģertrūdes baznīcā reģistrēja pilsonībai, kad viss vēl bija ļoti bīstami un neviens nevarēja paredzēt PSRS sabrukumu. Dokumentāli pierādīts, ka 30 tūkstoši no tiem, kas parakstījas par pilsonību, bija krievi, ukraiņi, kas iebraukuši Latvijā pēc 1941. gada un ļoti riskēja, nonākot "zem lielas lupas." Viena daļa no tiem lojāliem krieviem pēc Pilsonības likuma pieņemšanas aizbrauca, "šobrīd  brauc prom jaunā paaudze, kas te izauguši un pat zina latviešu valodu. Latviešu valoda, kas iemācīta ar naidu, ir bumba ar laika degļi. Paaudze, kuru tagad piespiedīs mācīties latviski, vēl trijās paaudzēs stāstīs, kā viņam tika nodarīts pāri. Lojalitāti ar valodu neieliksit. Ždanoku un Rubiku ievēlēja par Eiropas deputātiem tie krievi, kas nav lojāli Latvijai. Tos krievus, kas bija ar jums barikādēs, paši izdzināt."
Viņa arī teica, ka saprot tos jauniešus, kas iet likt puķes pie Uzvaras pieminekļa 9. maijā, jo viņu vectēvi ir gājuši bojā karā, kas bija pa visu milzīgo Krieviju. "Lai kā jums, mīļie latvieši, tas nepatiktu, tas ir no sirds."