Jersika (valsts)

Teritorija

Jersikai pakļautā latgaļu valsts aizņēma plašu tagadējās Dienvidlatgales un Dienvidaustrumu Vidzemes teritoriju. Ziemeļos tā robežojās ar Tālavu un Atzeli, austrumos — ar Polockas kņazisti, dienvidos — ar Lietuvu un Sēliju, rietumos — ar Kokneses valsti un Daugavas līvu novadiem.
Pēc Arveda Švābes uzskata ķēniņa Visvalža valsts sastāvēja no kādām piecām teritorijām (“kunga novadiem”), pie kam 1209. gadā Visvaldis zaudēja divas (Autīnes un Cesvaines), bet paturēja trīs Lotigolas daļas.

Bīskapa daļa

1211. gadā bīskaps Alberts un Zobenbrāļu ordenis pārdalīja Letijas zemes, ko ķēniņš Visvaldis bija atdevis Livonijas bīskapijai. Bīskapam Albertam tika Asotes, Lepenes un Autīnas pilsnovadi, bet ordenim Alenes, Zerdenes, Nigastes un Cesvaines pilsnovadi. Pēc pārdales bīskaps Alberts 1213. gadā ieguva arī Gardenes, Nigastes, Mārcienas, Cesvaines pilsnovadus un dažus Aiviekstes pilsnovadus.

Galvaspilsēta

Letijas galvaspilsēta atradās Jersikas pilskalnā Līvānu pagasta Pilskalnu māju zemē, Daugavas labā krastā starp divām nelielām upītēm ar dziļām gravām. Jersikas pilskalns Daugavas krasta pusē ir 18 m augsts, bet ziemeļu pusē mākslīgi nocietināts ar 2 m augstu uzbērumu, skaitot no 100 m gaŗā un 75 m platā plakuma. Tam pretim kreisā krastā atrodas Dignājas pilskalns. Arheoloģiskie izrakumi liecina par desmit apdzīvotības slāņiem (1.g.t. pr. Kr.—14.gs. p. Kr.), taču visintensīvākā seno latgaļu kultūrai raksturīgā dzīve te norisinājusies tieši no 10.gs. līdz 13.gs. sākumam. Pilskalna tuvumā atklāts kapulauks, kas daļēji pētīts; atsegti 32 seno latgaļu apbedījumi (10.-14.gs.); pēc arheoloģiskā materiāla vērojami sakari gan ar senkrieviem (kakla rotas, piekariņi), gan lietuvjiem (kaps ar zirga apbedījumu). No Polockas Jersikā ieviesās kristīgā ticība, pilsētā bijušas divas pareizticīgo baznīcas.
Pirmos arheoloģiskos izrakumus Jersikas pilskalnā 19. gs. vidū veicis Preiļu muižas īpašnieks Mihaels Jozefs fon der Borhs.

Nosaukuma izcelsme

Jersika, senākos latviešu tekstos, "Ģerzika" ir daudzas reizes pieminēta 13.—14. gadsimta vāciski un latīniski rakstītajās hronikās un lietvedības dokumentos kā "Gerzike". Tiek uzskatīts, ka šis nosaukums ir cēlies no varjagu vārda gardar (pilskalns), islandiešu sāgās sastopams šī vārda variants gerzkr, kam ir līdzība(?) ar krievu vārdu городище. To apliecina arī tas, ka ap 1229. gadu par Gerceke Livonijas tekstos nosaukts arī pilskalns Novgorodas tuvumā, kam krievu avotos atbilst nosaukums "Gorodišče". Tātad ar šo vārdu vikingi varēja apzīmēt jebkuru valdnieka pilskalnu senajā Garderīkē.
Turpretī līdz Pirmajam pasaules karam lietotais nosaukums "Cargrada" (poļu: Carogrod, krievu: Царь’радъ, vācu: Zargrad) visticamāk cēlies no Poļu Vidzemes laikiem. Pēc Augusta Bīlenšteina domām ķēniņa (rex) Visvalža bijušās pils vārds 16. gadsimtā latinizēts kā Arx Regia, no kā vēlāk slāviskots uz "Cargrada".
Savukārt A. Veselovskis 1896. gadā izteica hipotēzi, ka Polockas hronikā pieminētā Cargrada, uz kuru Kijevas lielkņazs Mstislavs Vladimirovičs 1129. gadā "trīs laivās aizveda" nepakļāvīgos Polockas kņazus, ir 13. gadsimta sākumā minētā Gerzike. Citi vēsturnieki uzskata, ka senkrievu hronikā domāta Bizantijas Konstantinopole — mūsdienu Stambula, kaut arī krievu kņazu izsūtīšana uz turieni ir dīvaina.
Iespējams, ka senākais šis zemes nosaukums Lotowa saglabājies poļu valodas nosaukumā Łotwa (Latvija), ko poļi sāka lietot pēc Pārdaugavas hercogistes nodibināšanas 16. gadsimtā.

Vēsture

Iespējams, ka vissenākais Jersikas valdnieks bija Eimunda sagā minētais norvēģu vikings Eimunds, kas pēc sāgas ziņām ap 1041. gadu kļuva par Polockas valdnieku, tomēr ticamāk, ka viņš saņēma valdīšanā tās kaimiņos esošo zemi Daugavas lejtecē.1107. gadā milzīgs Polockas un Vitebskas kņazu karaspēks cauri Jersikai devās karagājienā, lai pakļautu Zemgali, kuras ķēniņi pēc Ingvara sāgas ziņām kopš 11. gadsimta sākuma maksāja meslus zviedru karaļiem. Pēc hronikas ziņām viņi šajā karā zaudēja 9 000 vīru.
Pēc 1200. gada Livonijas bīskaps Alberts centās atbrīvoties no Polockas kņazu meslu kundzības un atvērt Rīgas tirgotājiem ceļu pa Daugavu. Lai to panāktu, viņam bija jāpakļauj Kokneses un Jersikas valstis.
1203. gadā Polockas kņazs Valdemārs kopā ar Jersikas ķēniņu Visvaldi un viņa lietuviešu sabiedrotajiem iebruka Daugavas līvu zemē, lai ar varu piedzītu meslus. Polockieši uzbruka Ikšķilei un Salaspilij, bet Jersikas ķēniņš kopā ar leišiem uzbruka Rīgai.
1206. gadā pēc līvu nemiernieku aicinājuma Polockas kņazs atkārtoti kopā ar Jersikas Visvaldi un citiem sabiedrotajiem uzbruka Ikšķilei un Salaspilij. Viņiem piebiedrojušies Turaidas līvi, bet ne letgaļi. Krustnešu karaspēks apsprieda Salaspils valdnieka Ako vadīto līvu sacelšanos, kopā ar Tērvetes Viesturu ieņēma Turaidas līvu pili. Līvzeme tika sadalīta starp bīskapu un zobenbrāļiem.
1207. gadā krustneši ieņēma Kokneses valsti un tās ķēniņš Vesceka bija spiests kļūt par bīskapa Alberta vasali, pretī dabūdams pusi no saviem bijušajiem īpašumiem kā lēni.
1208. gadā kristītie letgaļu valdnieki Beverīnas Tālivaldis, Satekles Rūsiņš un Autines Varidots izveidoja militāru savienību ar Zobenbrāļu ordeni.
1209. gadā, izmantodams par ieganstu Jersikas ķēniņa savienību ar lietuviešiem, kas atkārtoti siroja letgaļu un igauņu zemēs, bīskaps Alberts kopā Zobenbrāļu ordeņa brāļiem sasauca lielu kristīto līvu un letgaļu karaspēku un iekaroja Jersikas pilsētu. Pats ķēniņš patvērās savā Dignājas pilī otrpus Daugavai.

Jersika kā Livonijas bīskapa vasaļvalsts

1209. gada rudenī Jersikas ķēniņu Visvaldi piespieda kļūt par bīskapa Alberta vasali, par ķīlu izmantojot viņa sagūstīto sievu. Svinīgā ceremonija notika Pētera baznīcas laukumā Rīgā citu bīskapa Alberta pavalstnieku klātbūtnē. Trīs daļas no Jersikas valsts Visvaldis saņēma atpakaļ par lēni, bet jau iepriekš krustnešu pusē pārgājušās Autīne un Cesvaine pavalstis palika bīskapa rīcībā.
1211. gada rudenī bīskaps un ordenis sadalīja iegūtās zemes, pie kam Zobenbrāļu ordenis ieguva Cesvaini, Negesti, Zerdeni un Aleni, bet bīskaps Autīni, Asoti, Lepeni un daļu Bebernines (Beverīnas?).
1212. gadā Jersikas pilī notika Livonijas bīskapa Alberta un Polockas kņaza Valdemāra tikšanās par turpmāko sadarbību. Tika noslēgts Jersikas miera līgums, kurā Polockas kņazs atteicās no pretenzijām uz Livonijas līvu zemēm.
1213. gadā daļa Jersikas zemju tika apmainītas un ordenim palika tikai Alene un Autīne.
1213. gadā zobenbrāļi sagūstīja ķēniņa sievastēvu Daugeruti, kas bija devies pie Novgorodas kņaza slēgt savienību pret Livoniju.
1214. gadā bīskapa Kokneses vācu vasalis Harmūts uzbruka Jersikas pilij un to izlaupīja.
1224. gadā Jersikas Visvaldis "lūdza" atdot Livonijas bīskapam savas atlikušās karaļvalsts pusi, ko bīskaps Alberts izlēņoja tālāk Ikšķiles bruņniekam Konrādam. Ikskilu dzimtas leģenda vēsta, ka Ikšķiles Konrāds apprecējis Visvalža meitu.
1225. gadā vecais Jersikas ķēniņš ieradās Rīgā, lai apsveiktu pāvesta legātu Modenas Vilhelmu.
1230. gadā Jersikas Visvaldis savā zemē pie Līksnas upītes atļāvis nodibināt katoļu ticības sludinātāju misiju.
1239. gadā Livonijas bīskaps uzdāvināja Livonijas ordenim Jersikas pusi no saviem īpašumiem, noprotams, ka saglabājusies tikai Jersikas pils vieta (locum castri).
Kad no 1247./1248. gada līdz 1264. gadam lietuviešu kņazs Tautivils kļuva par Rīgas bīskapa vasali, viņa pārvaldītajā teritorijā īslaicīgi nodibināta katoļu Rutēnijas bīskapija (episcopatus Rutheniensis).
1253. gada 6. jūlijā tika kronēts Lietuvas karalis Mindaugs, viņš saņēma no Livonijas mestra Lietuvu kā feodālo lēni, bet viņam bija jāatdod Livonijas ordenim daļu sēļu, žemaišu un jātvingu teritorijas.
1255. gadā Rīgas arhibīskapijai piederēja tikai Asotes, Lepenes un Jersikas novadi, pārējās zemes piederēja Livonijas ordenim.
Ir ziņas, ka 1270. gadā Jersikas pilsētā dzīvojuši pareizticīgo mūki.
1281. gadā Lietuvas ķēniņš Traidenis iekaroja Jersikas pili un apmainīja to pret Livonijas ordenim piederošo Dinaburgas pili.