19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)

Izveidošana

1943. gada 23. janvārī Vācu reiha fīrers Ādolfs Hitlers "atļāva un pavēlēja" SS reihsfīreram Heinriham Himleram (Himmler) izveidot Latviešu SS brīvprātīgo leģionu. Šajā sakarā Himlers 24. janvārī, pēc atgriešanās no Austrumu frontes apmeklējuma, nosūtīja radiogrammu 2. SS brigādei, pavēlot pārformēt brigādi un uz tās sastāvā karojošo 19. un 21. latviešu aizsardzības dienesta bataljonu (līdz 1942. gadam kartības dienests - Schutzmannschaft) bāzes veidot Latviešu SS brīvprātīgo leģionu. Abus bataljonus janvāra beigās atvilka no kaujas līnijas un pārcēla uz Krasnoje Selo. 8. februārī tur ieradās arī 16. bataljons. Visus trīs bataljonus pārdēvēja: 21. Liepājas bataljonu par 1 Lettische Legion, 19. Latgales bataljonu - 2 Lettische Legion, 16. Zemgales bataljonu - 3 Lettische Legion - un apvienoja 1. latviešu kājnieku pulkā (ar 18.aprīļa pavēli 1. latviešu SS brīvprātīgo pulks), par komandieri nozīmējot pulkvedi Voldemāru Veisu, kurš Krasnoje Selo ieradās aprīļa sākumā. Bez minētajiem trīs bataljoniem pulka sastāvā saformēja kājnieku artilērijas (13.) rotu, prettanku artilērijas (14.) rotu un riteņbraucēju-slēpotāju (16.) rotu. Par vācu sakaru virsniekiem pulkā nozīmēja austriešus - haupšturmfīreru Breimani (Breimann) un haupšturmfīreru Breimeijeru (Breimeier).
Par pirmā bataljona komandieri iecēla kapteini K.Šnēbergu, kurš komandēšanu no vācu sakaru virsnieka policijas kapteiņa Jakoba (Jacob) pārņēma 12. aprīlī. II bataljonu līdz 25. martam komandēja vācu sakaru virsnieks haupšārfīrers Breimanis, bet pēc tam pulkvežleitnants K.Aperāts. 3. leģiona bataljonu turpināja komandēt kapteinis (vēlāk majors) Kociņš (tieši pārformēšanas brīdī bataljona komandiera prombūtnes laikā viņa pienākumus izpildīja kapteinis J.Ozols).
Nedaudz vēlāk vienībā ieradās pulkvedis Kārlis Lobe, kurš uzsāka 2. latviešu jeb tā sauktā Imantas kājnieku pulka formēšanu. 1. aprīlī Krasnoje Selo rajonā no Rīgas ieradās pirmie 1000 mobilizētie no Latvijas, kurus vācu pavēlniecība tūlīt pēc iesaukšanas, neskatoties uz Latvijas pašpārvaldes un leģiona ģenerālinspektora Rūdolfa Bangerska protestiem, bez apmācības nosūtīja uz fronti. 18. aprīlī 2. pulkā kā 1. bataljonu iekļāva 24. Talsu aizsardzības dienesta bataljonu (komandieris - kapteinis Skrauja), 19. aprīlī kā pulka III bataljonu - 26. Tukuma aizsardzības dienesta bataljonu (kopš maija komandieris - kapteinis Strīpnieks), bet 1 .jūnijā kā II bataljonu - 18. Kurzemes (komandieris kapteinis V.Grants) aizsardzības dienesta bataljonu. Iekšējā lietošanā 2. pulks saglabāja agrākos bataljonu nosaukumus. Arī rotas tika nosauktas dažādos Latvijas vietvārdos un īpašvārdos.
15. martā vienību pārdēvēja par Latviešu SS brīvprātīgo brigādi, bet no 22. oktobra tā saucās 2. latviešu SS brīvprātīgo brigāde (2.Lett. SS Freiwillige Brigade). Par Latviešu SS brīvprātīgo brigādes komandieri iecēla brigadenfīreru un ģenerālmajoru Fricu fon Šolcu (Fritz von Scholtz). Pēc brigādes pādēvēšanas ar ģenerālmajora fon Šolca 18. aprīļa pavēli pulkiem piešķīra šādus nosaukumus: 1. latviešu SS brīvprātīgo pulks (SS-Freiw. Rgt. 1/lett.) un 2. latviešu brīvprātīgo pulks (SS-Freiw. Rgt. 2/lett.).
Vienlaikus ar kājnieku pulkiem martā sāka formēt artilērijas divizionu, par tā komandieri ieceļot kapteini Grāveli, sanitāro rotu (komandieris - majors Dr. J.Rublovskis) un citas vienības.

Volhovas frontē (1943)

Pēc viena mēneša apmācības laikā 1943. gadā no 29. aprīļa līdz 5. maijam brigādi pārcēla uz Volhovas frontes iecirkni Krečno rajonā, izvietojot Volhovas upes kreisajā krastā.
1943. gada 3. septembrī brigādes komandēšanu pārņēma standartenfīrers (pulkvedis) Hinrihs Šuldts (Schuldt). Oktobra vidū pulkvedi V. Veisu iecēla par brigādes kājnieku priekšnieku, 1. pulka komandēšanu uz laiku pārņēma pulkvežleitnants K. Aperāts, bet 11. novembrī - majors R. Kociņš, kuru 16. decembrī savukārt nomainīja kapteinis N.Galdiņš. Par 1. pulka bataljonu komandieriem attiecīgi tika iecelti: I bataljonā - kapteinis Ž. Jansons, II bataljonā - G.Šeibelis, III bataljonā - V. Reinholds.
1943. gada 8. novembrī brigādes pirmo pulku pārdēvēja par 39. grenadieru (1. latviešu) pulku un 2. pulku par 40. grenadieru (2. latviešu) pulku.
1943. gada 31. decembrī brigādes sastāvā bija 8033 vīri.
1944. gada 19. janvārī sakarā ar Ziemeļu frontes vispārējo stāvokli brigādei pozīcijas pie Volhovas nācās pamest, un tā ieņēma aizstāvēšanās pozīcijas pie Gusi-Pjatiļici apmēram 10 km dienvidos no Piņevas-Lugas, kuras tā noturēja līdz 31. janvārim. 1. februārī divīzija atkāpās tālāk dienvidrietumu virzienā. 7. februārī tā uzbruka Veļeševas Gorai, lai atslogotu spiedienu uz kaimiņu divīziju. Pēc uzdevuma izpildīšanas brigāde ar nepārtrauktām kaujām turpināja atkāpšanos caur Dubrovku-Podubji-Maluju Utorgošu-Romanovičiem uz Pleskavu, ko sasniedza 25. februārī. Atkāpšanās laikā 24. februārī pie Zabolotjes krita 2. pulka I bataljona komandieris kapteinis Skrauja un II bataljona komandieris kapteinis Grants.

Kaujas pie "Austrumu vaļņa"

No Pleskavas brigādi pārvietoja uz Veļikajas upes (tā sauktajām Panther jeb " Austrumu vaļņa") pozīcijām, kur tai ierādīja pozīcijas blakus 15. latviešu SS brīvprātīgo divīzijai uz ziemeļiem no tās.
1944. gada 7. janvārī Himlers izdeva pavēli brigādi pārformēt par 19. latviešu SS brīvprātīgo divīziju. Pēc nonākšanas Panther pozīcijās 1944. gada 22. martā uzsāka brigādes pārformēšanu par divīziju. 1944. gada maijā divīziju pārdēvēja par 19. ieroču SS grenadieru divīziju (latviešu Nr.2) (Waffen-Grenadier Division der SS 19 (lett. Nr.2)).
Pārformējot brigādi par divīziju, tajā tika iedalīts trešais kājnieku pulks (6. kājnieku pulks). Pulku numerācija tika mainīta: 1. (39.) pulks kļuva par 42. (komandieris majors Galdiņš), 2. (40.) - par 43. (komandieris pulkvedis Lobe), bet 6. par 44. grenadieru pulku (komandieris pulkvežleitnants Kociņš) (Waffen-Grenadier Regiment der SS 42, 43, 44). Par 19. divīzijas kājnieku priekšnieku iecēla pulkvedi Veisu.
Martā abas latviešu divīzijas apvienoja 6. SS korpusā, ko komandēja ģenerālis fon Pfefers-Vildenbruhs (Pfeffer-Wildenbruch).
15. martā krita 19. divīzijas komandieris Šuldts, un tās pagaidu komandēšanu uzņēmās štandartenfīrers Fridrihs-Vilhelms Boks (Bock). 13. aprīlī divīzijas komandēšanu pārņēma oberfīrers (ģenerālleitnants) Bruno Štrekenbahs (Streckenbach).
7. aprīlī ievainoja divīzijas kājnieku priekšnieku pulkvedi Veisu, kurš no gūtajiem ievainojumiem 16. aprīlī mira. Pēc viņa par divīzijas kājnieku priekšnieku kļuva pulkvedis Lobe, bet 43. pulka komandēšanu maija vidū pārņēma ar Jekelna pavēli no leģiona ģenerālinspekcijas uz fronti komandētais pulkvedis Plensners.
Aprīļa otrajā pusē 6. SS korpusu pārvietoja uz tā sauktajām Bardovo-Kudeveres pozīcijām 50km no Opočkas. Divīzijai atrodoties šajās pozīcijās, sāka formēt 19. (2.) artilērijas pulku.
1944. gada 30. jūnijā divīzijā bija 10 592 vīri, bet 1944. gada 20. septembrī - 12 507.
No 1944. gada jūnija līdz jūlija vidum divīzija bija iesaistīta atkāpšanās kaujās pie Latvijas robežas. 17. jūlijā abas latviešu divīzijas atkāpjoties pārgāja Latvijas robežu.