Mormona grāmata

Ticējumi

Mormons bija pravietis, kas dzīvoja aptuveni 400. gadā pēc Kristus. Viņš saīsināja savas tautas pierakstus no daudziem simtiem gadu un tos sakopoja vienā sējumā uz zelta plāksnēm.
Mormona Grāmatu izdeva baznīcas dibinātājs Džozefs Smits 1830. gadā. Smits apgalvoja, ka 1823. gadā viņam parādījies eņģelis Moronijs, kurš darījis zināmu, ka netālu no Smita mājas zemē paslēptas zelta plāksnes, uz kurām rakstīts grāmatas teksts. Šīs grāmatas publicēšana, pēc Smita stāstītā, bija ļoti būtiska Jēzus Kristus sākotnējā Evaņģēlija Atjaunošanas sastāvdaļa. Tas ir domāts, ka evaņģēlijs, ko Jēzus Kristus sākotnēji sludināja, tika zaudēts līdz ar sākotnējo 12 apustuļu nāvi, un bija nepieciešams to atjaunot, atklājot vairāk Svētos Rakstus mūsdienu pravietim.
Mormona Grāmatas ievadā ir rakstīts, ka šī grāmata "ir Svēto Rakstu grāmata, pielīdzināma Bībelei. Tas ir pieraksts par Dieva darbiem ar Amerikas senajiem iedzīvotājiem" un, līdzīgi kā Bībele, tā ietver "mūžīgā evaņģēlija pilnību." Šis raksts ir nepieciešams, atjaunošanas skatpunktā, tāpēc ka Bībeli var jebkurš cilvēks interpretēt kā vien viņš vēlas, un tā kā Mormona Grāmata ir nepiesārņots Jēzus Kristus evaņģēlija avots, tā nosaka pareizo Bībeles interpretāciju šīs baznīcas locekļiem, kā arī pieliek vairākus aspektus, kas laika gaitā tika mainīti vai izņemti ārā no Bībeles.
'Mormoņi' jeb Pēdējo Dienu Svēto Jēzus Kristus Baznīcas pārstāvji uzskata par Svētajiem Rakstiem gan Bībeli, gan Mormona Grāmatu, gan to, ko saka viņu pravieši mūsdienās.
Grāmatas sākumā ievietotas 3 cilvēku liecības, kuri piedalījušies plākšņu tulkošanā. Viņu vārdi ir Olivers Kauderijs, Deivids Vitmers un Martins Heriss. Ir vēl astoņu cilvēku liecības, kuri liecina, ka ir tās plāksnes turējuši savās rokās.

Mormona Grāmatas konspekts

Grāmata ietver stāstu par vienu ģimeni, kas 600. gadā pirms Kristus dzīvoja Jeruzalemē. Tēvu šajā ģimenē sauca Lehijs, un viņš, līdzīgi kā daudz citi Vecās Derības pravieši, redzēja vīziju, kurā Tas Kungs viņam pavēlēja sludināt Jeruzalemes iemītniekiem par viņu ļaundarībām un par viņu tūlītējo iznīcināšanu, ja vien viņi nenožēlos šīs ļaundarības. Ļaudis, kas šo vēsti izdzirdēja, tās rezultātā mēģināja nogalināt Lehiju. Tāpēc Tas Kungs pavēlēja viņam, lai viņš bēg kopā ar ģimeni uz citu vietu. Viņi ar Dieva spēku uzbūvēja kuģi un brauca uz tolaik nezināmu kontinentu, Amerikas kontinents.
Pēc tam, šī ģimene un tās pēcteči atdalās divās lielās civilizācijās, kas pazīstamas kā [Nefijieši] un [Lamanieši]. Nefijieši pārsvarā ir ticīgi ļaudis un Lamanieši pārsvarā neticīgi, taču, grāmatas gaitā, šis stāvoklis svārstās kad abas tautas piedzīvo plaukšanas un neplaukšanas ciklus.
Pats galvenais notikums, kas ir pierakstīts Mormona Grāmatā, ir kad pats Tas Kungs Jēzus Kristus parādījās šiem ļaudīm pēc savas krustā sišanas, augšāmcelšanās un uzkāpšanas debesīs Jeruzalemē. Viņš "izskaidro evaņģēlija mācības, galvenajos vilcienos apraksta [Dieva] pestīšanas ieceri, un pasaka cilvēkiem, kas tiem ir jādara, lai iegūtu mieru sinī dzīvē un mūžīgu pestīšana nākamajā dzīvē." 
Beigu beigās, visi nefijieši kļuva neticīgi un līdz ar to, lamanieši viņus izdeldēja. Mormons bija viens no pēdējiem palikušiem ticīgajiem, un viņš citēja un saīsināja pierakstus, kuri ietver iepriekš minētās stāsta daļas, uz zelta plāksnēm. Tāpēc veselu grāmatu arī sauc "Mormona Grāmata." Kad Mormons taisījās nomirt, viņš "nodeva pierakstus savam dēlam Moronijam, kurš pielika dažus vārdus no sevis un noslēpa plāksnes Kumoras pakalnā. 1823. gada 21. septembrī tas pats Moronijs, tad jau apskaidrota un augšāmcelta būtne, parādījās pravietim Džozefam Smitam un pamācīja to attiecībā uz senajiem pierakstiem un to iecerēto tulkošanu angļu valodā." 
Džozefs Smits ar Dieva dāvanu un spēku pārtulkoja plāksnes angļu valodā. Tada to tekstu tiek publicēts kā Mormona Grāmata: Vēl Viena Liecība par Jēzu Kristu.

Zelta plāksnes

Smits rakstīja, ka eņģelis Moronijs, kurš pastāstīja viņam par plāksnēm, arī brīdināja viņu, ka citi cilvēki mēģinās tās atņemt. Smits rakstīja, "Es drīz vien uzzināju iemeslu, kāpēc es biju saņēmis tik stingrus norādījumus glabāt tās drošībā un kāpēc bija tā, ka vēstnesis man teica— kad es izdarīšu to, kas bija pieprasīts no manas rokas,— viņš tās atprasīs. Tiklīdz kļuva zināms, ka man tās ir, tā tūlīt tika pieliktas vislielākās pūles, lai no manis tās dabūtu. ... Bet ar Dieva gudrību tās palika drošībā manās rokās, līdz es paveicu visu, kas tika prasīts no manas rokas. Kad, saskaņā ar norunu, vēstnesis tās atprasīja, es viņam tās atdevu, un tās ir pie viņa līdz pat šai dienai, kura ir 1838. gada 2. maijs."