google/wiki40b huggingface dataset:
Remtes pagasts

Upes

Pērējupīte

Ezeri

Ildzis, Lāca ezeriņš, Remtes ezers.

Dabas aizsardzība

Pagasta ziemeļdaļā atrodas neliels botānisks dabas liegums — Dulbju acs purvs, kurš iekļauts Natura 2000 Eiropas aizsargājamo dabas teritoriju sarakstā.

Vēsture

Vēsturiski mūsdienu Remtes pagasta teritorijā atradās Kaulices muiža (Gut Kaulitzen, Kaulači), Remtes muiža (Gut Remten, Remte), Smuku muiža (Gut Schmucken, Smukas), Vikstrautes muiža (Gut Wixtrauten).
1935. gadā Tukuma apriņķa Remtes pagasta platība bija 128,6 km² un tajā dzīvoja 1643 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Remtes un Smuku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Saldus rajona Remtes ciemam pievienoja Smuku ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2001. gadā Remtes pagasts kā administratīvā teritorija iekļāvās Brocēnu novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Remte (pagasta centrs), Stūrīši, Kaulači, Smukas.
Induktivitātes spole

Spoles īpašības

Spole elektriskajā ķēdē labi vada līdzstrāvu un tai pašā laikā tai ir liela pretestība maiņstrāvai, jo strāvas izmaiņu rezultātā spolē rodas pašindukcija (strāvas un tās radītā magnētiskā lauka mijiedarbības efekts), kas izraisa pretestību šīm izmaiņām. Spoles pretestība maiņstrāvai pieaug, palielinoties spoles induktivitātei un caur to plūstošās strāvas frekvencei.

Zudumu pretestība

Bez pašindukcijas efekta spolē novērojami arī dažādi parazītiski efekti (spoles vadītāja aktīvā pretestība, zudumi dielektriķī, serdenī, ekrānā). Tie rada pretestību līdzstrāvai un enerģijas zudumus.

Labums

Spoles labums cieši saistīts ar tās zudumu pretestību un ir atkarīgs no spoles aktīvās un reaktīvās pretestības attiecības. Labumu var palielināt, izvēloties optimālu spoles vada diametru, palielinot spoles izmērus, izvēloties serdeņus ar maziem zudumiem.

Temperatūras koeficients

Induktivitātes temperatūras koeficients ir spoles induktivitātes relatīvā izmaiņa, spoles temperatūrai izmainoties par vienu grādu.

Spoļu tipi

Spoles var būt uztītas ar viendzīslas vai daudzdzīslu vadu uz cilindriska, toroidāla vai taisnstūraina karkasa. Vads parasti ir izolēts, taču augstfrekvences spolēm, ko izmanto radioraidītāju izejās un caur kurām plūst lielas strāvas, lieto neizolētu vadu ar sudraba pārklājumu. Ir arī bezkarkasa spoles. Spoļu tinumi var būt vienslāņa (cieši vai ar soli) vai daudzslāņu. Lai palielinātu spoles induktivitāti, izmanto feromagnētiska materiāla (ferīta, karbonildzelzs, permaloja, elektrotehniskā tērauda) serdeņus. Lai nelielās robežās mainītu (pieskaņotu) spoles induktivitāti, serdenis var būt pārvietojams spoles iekšpusē. Lai induktivitāti mainītu lielākās robežās, lieto ierīci no divām spolēm, kuru savstarpējais stāvoklis ir maināms (sk. variometrs). Dažreiz spolēm ir t. s. bruņu serdes, kas aptver spoli no ārpuses. Radiotehnikā bieži izmanto ekranētas spoles, kam ir metāliski ekrāni, kas novērš parazītiskas induktīvās saites starp spoli un citiem radioelementiem.

Spoļu praktiskā pielietošana

Spoles plaši izmanto radiotehnikā. Kopā ar kondensatoriem un rezistoriem tās veido elektriskās ķēdes, kuru īpašības ir atkarīgas no frekvences (svārstību kontūri, filtri, atgriezeniskās saites). Impulsu barošanas avotos spoles lieto kā enerģijas uzkrājējus spriegumu pārveidošanai. Ar spoļu palīdzību nodrošina induktīvās saites starp elektriskajām ķēdēm. Divas vai vairākas induktīvi saistītas spoles veido transformatoru. Spoles ir arī elektromagnētu galvenā sastāvdaļa (sk. solenoīds).
Jaroslavs Šilhavijs

Futbolista karjera

Spēlētāja karjeru sāka Plzeņas "Škoda" (tagad "Viktoria"). Desmit gadus nospelēja klubā RH Cheb. 1990. gadā pārgāja uz Prāgas "Slavia". Karjeru noslēdza 1999. gadā, pārstāvot Žižkovas "Viktoria". 1998. gadā saņēma Līgas gada personības balvu. 
Šilhavijs ir nospēlējis četras spēles Čehoslovākijas izlasē. Pirmo spēli aizvadīja 1990. gada 29. augustā pret Somiju. Divās spēlēs 1991. gadā bija komandas kapteinis.

Trenera karjera

Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuva par treneri. 2000. gadā darbu sāka kā Žižkovas "Viktoria" trenera asistents. No 2001. līdz 2009. gadam bija trenera asistents Čehijas izlasē. Vadījis vairākus klubus Čehijas futbola 1. līgā. 2011.—2012. gada sezonā ar Liberecas "Slovan" izcīnīja Čehijas čempiontitulu. Šo panākumu atkārtoja 2016.—2017. gada sezonā kā Prāgas "Slavia" galvenais treneris.
2018. gada septembrī tika apstiprināts par Čehijas izlases galveno treneri.
Vēdzeļu dzimta

Izplatība

Sastopamas Ziemeļu ledus, Atlantijas un Klusajā okeanā. Izņemot dažas trīstaustekļu jūrasvēdzeļu (Gaidropsarus) sugas, visas pārējās izplatītas ziemeļu puslodē. Gandrīz visas vēdzeļu dzimtas sugas ir jūras zivis, tikai viena suga — vēdzele mājo saldūdens tilpēs, upēs un ezeros Eiropas ziemeļos un Ziemeļamerikā.

Baltijas jūrā un Latvijā

Baltijas jūrā pie Latvijas krastiem sastopamas divas vēdzeļu dzimtas zivju sugas: jūrasvēdzele (Enchelyopus cimbrius) un vēdzele. Vēdzele sastopama arī vairākumā Latvijas upju un daudzos ezeros.

Kopīgās īpašības

Vēdzeļu dzimtas zivīm ir viena vai divas muguras spuras un viena anālā spura. Otrā muguras spura (vai vienīgā muguras spura) un anālā spura ir garas, kas gandrīz sasniedz un savienojas ar noapaļoto astes spuru. Visām sugām ir zoda taustekļi (ūsas), dažām sugām tie ir arī pie nāsīm un uz purna. Vēdzeļu dzimtas zivis ir mazkustīgas, neveic garus pārceļojumus un nepulcējas lielās grupās.
Vēdzeļu dzimtas zivis ir gan maza, gan vidēja, gan liela auguma. Lielākā dzimtā ir jūraslīdaka (Molva molva). Tās lielākie īpatņi var sasniegt 2 m garumu. Mazākās dzimtā ir ziemeļu jūrasvēdzele (Ciliata septentrionalis) un Kāpas jūrasvēdzele (Gaidropsarus capensis), kuru lielākie īpatņi nepārsniedz 20 cm garumu.

Sistemātikas diskusijas

Līdz ar jaunākajiem ģenētiskajiem atklājumiem zivju sistemātikā ieviestas ievērojamas izmaiņas. Saskaņā ar 2016. gada sistemātiku vēdzeļu dzimta ir likvidēta un dzimtas ģintis pievienotas mencu dzimtai. Dotajā sistemātikā vēdzeļu dzimta saglabāta kā atsevišķs taksons, tā kā vairāki autoratīvi avoti vēdzeļu dzimtu joprojām izdala kā atsevišķu vienību.
Pudeļpalma

Apraksts

Tā ir lēni augoša palma, kuras augstums var sasniegt 3 līdz 6 m, taču parasti tā ir līdz 3 m augsta. Pudeļpalmas pelēcīgā stumbra diametrs ir līdz aptuveni 60 cm, ko apvij daudzas gredzenu rindas. Stumbrs ir dobs, un, pretēji dažkārt izplatītajam uzskatam, tajā neuzkrājas ūdens.
Stumbra galotnē lapu pušķis ar 4—6 vai 4—8 lapām. Lapām spalvveida apveids — lapas kāta katrā pusē ir viena rinda šauri lineāru plūksnu, kuru garums virzienā uz kāta galotni pakāpeniski samazinās. Lapu garums var pārsniegt 3 m, plūksnu garums līdz aptuveni 60 cm.
Pudeļpalma uzzied skaistiem baltiem ziediem, kuri nokarājas lejup no lapu pušķa. Ziediem sekojošie augļi ir tumši zaļi, kas nobriestot kļūst melni. Ovālveida augļi ir nepilnus 4 cm gari, un katrs no tiem producē vienu sēklu.
Šādi grāmatā "Zeltainie sikspārņi un sārtie baloži" pudeļpalmas apraksta Džeralds Darels:
"Pudeļpalmas uz vietas iekaroja manu sirdi... Mazo palmiņu stumbri izskatījās kā chianti vīna pudeles, no kuru kakla pārgalvīgi kā zaļa strūklaka augšup šaujas plušķainu lapu pušķis. Lapas vējojot atgādina mazus apaļvēderainus cilvēciņus, kas jums māj ar roku."

Izplatība

Pēdējās savvaļas pudeļpalmas ir saglabājušās nelielajā Raundas saliņā, kur 1988. gadā bija atlikuši astoņi pieauguši koki un seši jauni stādiņi, brīnumainā kārtā izglābušies no salā ievestajiem trušiem. Truši tika izskausti 1986. gadā, un kopš tā laika palmaudžu blīvums tur palielinās.
Suga acīmredzot bija sastopama arī Maurīcijā, kur kolonizācijas laikā sākotnējie endēmie meži gandrīz izzuduši un klāj mazāk vairs nekā 2% salas teritorijas. Maurīcijā pudeļpalma savvaļā nav sastopama, un tā tiek reintroducēta Maurīcijas parkos, dārzos un nelielās uzraugāmu mežu platībās, kā arī Egretas salas rezervātā.
Kā krāšņumaugs pudeļpalma tiek kultivēta Floridā, Havajās un dažviet citur.
Pegasus (pavadonis)

Lidojuma gaita

Pegasus tika palaists 2017. gada 23. jūnijā 03:59 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLV-C38) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Tas kopā ar 29 mazajiem pavadoņiem bija sekundārā krava Zemes tālizpētes pavadonim Cartosat-2E.
Pegasus ievadīts aptuveni 500 km augstā apļveida solārsinhronā orbītā ar slīpumu 97,4 grādi un apriņķošanas periodu 94,6 minūtes.
19. novembris

19. novembris ir gada 323. diena (324. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 42 dienas.
Johans Gotfrīds Arnts

Dzīvesgājums

Dzimis 1713. gada 12. janvārī Hallē, mācījās vietējā skolā. Studēja Halles universitātē, pēc kuras beigšanas 1738. gadā devās strādāt par mājskolotāju uz Rīgas guberņu. 
1740. gadā viņš kļuva par Arensburgas skolas rektoru Sāmsalā, bet 1747. gadā par Rīgas liceja konrektoru. Līdztekus viņš strādāja pie 1740. gadā Johana Daniela Grūbera izdotā Indriķa hronikas tulkojuma vācu valodā papildināšanas.
Viņa veiktā Indriķa hronikas tulkojuma pirmā daļa iespiesta 1747. gadā Hallē ar nosaukumu "Līvzeme savu pirmo bīskapu laikā" (Livland unter seinen ersten Bischöfen), bet otrā daļa ar nosaukumu "Līvzeme savu pirmo mestaru laikā" (Livland unter seinen Herren Meistern) 1753. gadā. Tāpat 1753. gadā viņš izdeva Latvijas viduslaiku piļu sarakstu. 
Viņa rakstus iespieda Rīgas avīzes zinātniskajā sadaļā (Gelehrten Beiträge zu den Rigaer Anzeigen).
Miris 1767. gada 1. septembrī Rīgā.

Indriķa hronikas tulkojums

1740. gadā Hannoveres pilsētas bibliotekārs Johans Daniels Grūbers (1688-1748) papildināja ar saviem komentāriem un iespieda Rīgas un Livonijas bīskapijas pārvaldniekam Ūksenšernam kādreiz piederējušo hronikas norakstu (Origines Livoniae sacrae et civilis seu Chronicon Livonicum vetus).
Šo latīņu tekstu J. G. Arnts, to papildinot ar variantiem no diviem 17.-18.gs. hronikas norakstiem, pārtulkoja vācu valodā. Tulkojums saturēja arī J. D. Grūbera komentārus par Baltijas vēsturi. Izdevumā bija ievietots nozīmīgāko personu, vietu un lietu radītājs ar norādēm.
Rīva (stacija)

Vēsture

Stacijas ēka uzcelta 1933./1934.budžeta gadā. Pirms kara stacija saucās Pievikas. PSRS laikā sakarā ar būvmateriālu kombināta uzbūvēšanu Rīvā un grants karjera apguvi izveidota stacija ar pievedceļu. Stacijā bija trīs sliežu ceļi un viens strupceļš, virzienā no Liepājas puses līdz pārbrauktuvei. Stacija slēgta 1996.gadā. 1996. gada 3. jūlijā uz Liepāju aizgāja pēdējais pasažieru vilciens, kuru Rīvas stacijā uz 10 stundām aizturēja ar satiksmes slēgšanu neapmierinātie Rīvas ciema iedzīvotāji.
Izdemolētajā stacijas ēkā uz grīdas vēl joprojām mētājās dažādi dokumenti no 60.—90. gadiem. 2013. gadā ir pilnībā pabeigta Rīvas grants karjera demontāža.
Cēsu vecā alus darītava

Vēsture

Cēsu viduslaiku pilī alus tika gatavots jau Livonijas ordeņa laikos. Rakstos alus darītava pirmo reizi pieminēta 1590. gadā pils revīzijas protokolā, un tā aizņēmusi plašu telpu pils dienvidaustrumu korpusa pirmajā stāvā. Tās pirmais īpašnieks bija grāfs Emanuels fon Zīverss, Cēsu pils muižas saimnieks.
17. gadsimta pirmajā pusē pēc zirgu staļļa ierīkošanas senākajā alus darītavā — pils ēdamtelpas korpusā — alus darītavu pārcēla uz trešo priekšpili, kur koncentrējās pilsmuižas saimniecības ēku lielākā daļa. 1878. gadā uzcelta tagadējā alus darītava, kas darbojas kā amatnieku tipa uzņēmums. Alus darītavai aizmugurē pavēras liels apiņu dārzs un tālāk uz ziemeļiem atradās iesala rija. Virs rūpnīcas ēkas paceļas tornis ar vēja rādītāju. Saglabājušies nostāsti, ka senos laikos pēc vēja virziena un stipruma noteiktas labākās iesala žāvēšanas dienas. Pirmā pasaules kara laikā (1915. gadā) alus darītava pārtrauca darbu, saglabājot savu industriālo mantojumu.
1922. gadā nodibināta sabiedrība "Augļu dārzs", kurā ietilpst arī vecā Cēsu alus darītava. 1976. gadā izveidojas ražošanas apvienība "Cēsu alus". 1988. gadā, atdaloties Naukšēnu un Vidzemes (Gulbenes) alus darītavai, ražotne pārtop par valsts Cēsu alus darītavu. 1995. gadā pēc privatizācijas izveidojas akciju sabiedrība "Cēsu alus".

Alus darītavas pārveidošana

2000. gadā sāk būvēt jauno alus darītavu. Uzņēmums "Cēsu alus" vecajā alus darītavā atspirdzinošos dzērienus ražoja no 1976. līdz 2001. gadam, kad pārgāja uz jauno ēku Aldaru laukumā 1, Cēsīs. Bija ierosinājumi par vecās alus darītavas tālāku izmantošanu, kas paredzēja, ka pilsēta par savām akcijām varētu iegūt bijušo muižas klēti un ēkas līdzās parkam muzeja un pils parka apsaimniekošanas vajadzībām. Pārējo vecās alus darītavas ēku un telpu izmantošana būtu saistāma ar Cēsu vecpilsētas stratēģisko attīstību plašākai tūristu piesaistei un Pils parka izmantošanai sabiedriskām vajadzībām.
Šobrīd vecākā alus darītava Baltijā un Ziemeļeiropā ir pārveidota par mūsdienīgu izstāžu centru, kur katru gadu augustā Mākslas festivāla laikā notiek laikmetīgās mākslas izstādes. Pārējā laikā veco, kolorīto ēku var apskatīt tikai no ārpuses.

Turpmākās ieceres

Kopš 2013. gada brūža īpašnieks ir Vides risinājumu institūts, kas iecerējis brūža kompleksā izveidot Zinātnes, mākslas un gastronomijas centru, kur satikties zinātniekiem, māksliniekiem, pavāriem un citu nozaru speciālistiem. Sadarbības rezultātā varētu rast jaunas pieejas vides problēmu risināšanā, atdzīvināt vietas kultūrvēsturisko vērtību, apvienojot vēsturisko arhitektūru ar nākotnes redzējumu.
Sadarbībā ar latviešu jaunajiem arhitektiem Andru Odumāni un Austri Mailīti brūzim ir izveidota jauna arhitektoniskā vīzija. Tā atbilst slow architecture stilam, tiktu veidota pakāpeniskā attīstībā, pašam pārbūves procesam kļūstot par performanci. Brūža rekonstrukcijas beigām nav noteikts ne gads, ne datums — tā norisināsies nemitīgā attīstībā.
Naftna Industrija Srbije

Vēsture

Uzņēmuma priekštecis bija Naftas izpētes un ieguves uzņēmums, kurš dibināts 1949. gadā. 1953. gadā tas ieguva nosaukumu Naftagas. Vēlāk tajā iekļautas naftas pārstrādes rūpnīcas Pančevā un Novisadā, kā arī slāpekļa minerālmēslu rūpnīca Azotara.
1973. gadā uzņēmumam tika pievienots degvielas tirdzniecības uzņēmums Jugopetrol.
1991. gadā izveidots valsts uzņēmums Javno preduzeće Naftne industrije Srbije, kurā apvienoti Naftagas, Gas, Energogas, Jugopetrol, Naftagas promet, Inženjering un citas ar naftas nozari saistītas struktūrvienības.
2005. gada oktobrī no NIS tika atdalītas gāzes piegādes operācijas uzņēmumā Srbijagas un naftas transportēšanas operācijas Transnafta. Pārējā daļa pārveidota par akciju sabiedrību Naftna Industrija Srbije.
2007. gada sākta NIS privatizācija.
2008. gada 25. janvārī Serbijas valdība ar Krievijas uzņēmumu Gazprom parakstīja vienošanos, ka NIS 51 % akciju pārdošanu Gazprom neft.
2010. gada janvārī aptuveni 20 % NIS akciju valdība pārdeva Serbijas pilsoņiem. Jūnijā akciju sabiedrība reorganizēta par atvērtu.
2011. gadā Gazprom daļa uzņēmumā pieauga līdz 56,15 %.
Dimetilformamīds

Molekulas uzbūve

Dimetilformamīds ir  formamīda (skudrskābes amīda) atvasinājums, kam abi aminogrupas ūdeņraža atomi aizvietoti ar metilgrupām. DMFA molekulai var būt divas rezonanses formas, tādēļ saites kārta starp oglekļa un skābekļa atomu ir samazināta, bet starp oglekļa un slāpekļa atomu — palielināta (tā kā C−N saitei daļēji ir divkāršās saites raksturs, rotācija ap šo saiti ir apgrūtināta).

Īpašības

Stipru skābju un bāzu iedarbībā hidrolizējas, it sevišķi augstā temperatūrā.
Dimetilformamīdam piemīt diezgan stipra ādu un gļotādu kairinoša iedarbība. Viegli uzsūcas caur ādu un bojā aknas un nieres. DMFA ir samērā toksiska viela, tā nāvējošā deva ir apmēram 10 g. Tam piemīt arī potenciāla kancerogēna un teratogēna iedarbība, tādēļ DMFA jācenšas pēc iespējas aizstāt ar daudz nekaitīgāko dimetilsulfoksīdu.

Izmantošana

Dimetilformamīdu bieži lieto par šķīdinātāju dažādu reakciju veikšanai, kā arī vielu pārkristalizēšanai un polimēru ražošanai. DMFA veicina tādu reakciju norisi, kam ir polārs mehānisms, piemēram, SN2 reakcijas. To lieto krāsvielu izšķīdināšanai dažādu materiālu krāsošanā.  Izmanto hlorūdeņraža, sēra dioksīda un citu skābu gāzu absorbcijai. DMFA lieto arī kā neūdens vidi skābju-bāzu titrēšanā. 
Dimetilformamīdu organiskajā sintēzē lieto ne tikai kā reakcijas vidi, bet arī par izejvielu formilēšanas reakcijām.
Vītiņu pagasts

Upes

Avīkne, Līgotne, Melnupe, Jugliņa, Skujaine.

Ezeri

Ildzis

Vēsture

Mūsdienu Vītiņu pagasta teritorijā atradās Kokmuiža (Gut Dobelsberg, Kokmuiža), Ķeveles muiža (Keweln, Ķevele), Sirmeles muiža (Sirmeln), Vītiņu muiža (Weitenfeld, Vītiņi).
1945. gadā Jelgavas apriņķa Vecauces pagastā izveidoja Vītiņu ciema padomi. Vītiņu ciems ietilpis Auces (1949-1959) un Dobeles (pēc 1959. gada) rajonos. Vītiņu ciemam 1958. gadā pievienoja Auces lauku teritorijas kolhoza «Rītausma» teritoriju. 1961. gadā pievienoja Ukru ciema kolhoza «Rītausma» teritoriju, bet kolhoza «Priedula »teritoriju pievienoja Vadakstes ciemam. 1965. gadā padomju saimniecības «Sniķere» teritoriju pievienoja Ukru ciemam, bet 1975. gadā Vītiņu ciemam pievienoja daļu Auces lauku teritorijas un Lielauces ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Vītiņu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Auces novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Vītiņi (pagasta centrs), Bungas, Galāti, Kokmuiža, Ķevele, Putras.
Gājēju iela (Rēzekne)

Rekonstrukcija

2010. gadā, Rēzeknes domei parasktot līgumu ar Latvijas—Lietuvas kopuzņēmumu "Viadukts" SIA, tika uzsākta ielas rekonstrukcija.
Rekonstrukcijas laikā tika labiekārtotas abas Rēzeknes upes piekrastes posmā no  Dārzu ielas tilta līdz Atbrīvošanas alejas tiltam, kā arī no Atbrīvošanas alejas tilta līdz Festivāla parkam. Izbūves laikā tika rekonstruēti zemsprieguma kabeļi, gaisa vadi un Lattelecom tīkli. Projekta gaitā tika izbūvēti divi gājēju tilti un satiksmes tilts ar krāsaino apgaismojumu. Visā ielas garumā uzstādīts LED apgaismojums, soliņi un atkritumu tvertnes, kā arī koku apgaismojums.
Svinīgā atklāšana notika 2012. gada 18. novembrī.

Izbūvētie tilti

Projekta ietvaros tika izbūvēti trīs tilti — divi gājēju un satiksmes tilts Pils ielā.
Līdz ar Rimi veikala atklāšanu 2004. gada 29. aprīlī pirmo reizi izskanēja ideja par gājēju tilta izbūvi pār Rēzeknes upi, lai atvieglotu veikala apmeklētāju piekļuvi tuvākajai sabiedriskā transporta pieturai. Vēlāk gar upes labo krastu, no Rimi lielveikala līdz Atbrīvošanas alejai, tika izbūvēts bruģa celiņš, kuru plānoja savienot ar tiltiņu, tomēr iecere tā arī netika īstenota.
Realizējot projekta "Gājēju ielas un Austrumlatvijas daudzfunkcionālā centra izbūve Rēzeknes mazattīstītajās teritorijās" otro daļu "Gājēju ielas izbūve", 2004. gada iecere tika īstenota, izbūvējot jaunu dzelzsbetona gājēju tiltu.
Identisks gājēju tilts tika izbūvēts arī no skvēra iepretim Rimi lielveikalam uz Latgales Vēstniecības "Gors" pieguļošo teritoriju.
Nere (zeme)

Nere jeb Nēre (latīņu: Nerge, Nerghe) bija aukštaišu apdzīvota zeme, kas 13. un 14. gadsimta hroniku tekstā. Nere kopā ar Nalsenes un Alsenes zemēm integrējusies Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā.

Nosaukums

Neres zemes vārds ir cēlies Neres upes nosaukuma. Neres zeme ziemeļos robežojusies ar Lietavas zemi, kas noprotams no 1390. gadā rakstītās „Jaunās Prūsijas hronikas”, kurā Vācu ordeņa karaspēks no Grodņas devās pāri Nerei uz Lietavu (latīņu: de Garten proficiscitur per Nergam in Lithwaniam).

Teritorija

Neres zeme atradās abpus Neres upei, ziemeļos tā robežojās ar Lietavas zemi, dienvidos ar Alsenes zemi. Rietumos aiz Nevežas upes bija žemaišu Gaižuvas zeme.
Keiptauna

Vēsture

Pirmais eiropietis, kurš 1488. gadā atklāja apvidu, bija portugāļu jūrasbraucējs Bartolomeu Diašs. 1652. gadā Nīderlandiešu Austrumindijas kompānijas kuģotājs Jans van Rībēks (Jan van Riebeeck) nodibināja apmetni uz Austrumindiju ejošo kuģu apkalpošanai.
1795. gadā Keiptaunu sagrāba angļi. Kaut arī 1803. gadā noslēgtais miera līgums atdeva Keiptaunu atpakaļ Nīderlandei, 1806. gadā to atkal sagrāba angļi un 1814. gadā tā iekļāvās Britu impērijā un kļuva par Kapzemes kolonijas administratīvo centru.
1910. gadā, kad bija anektētas būru republikas, nodibinājās britu domīnija Dienvidāfrikas Savienība, un Keiptauna kļuva par teritorijas likumdošanas varas centru.
Kopš 1948. gada, kad Dienvidāfrikā tika ieviests aparteīds, tika veikta plānota Keiptaunas rajonu homogenizācija pēc rases pazīmēm.
1990. gada 11. februārī Nelsons Mandela no Keiptaunas pašvaldības ēkas balkona teica savu pirmo publisko runu pēc atbrīvošanas no cietuma.
Kordovas kalifāts

Valsts ģenēze

756. gadā Umajādu princis Abd al Rahmans I atteicās pakļauties Abāsīdu kalifātam ar centru Damaskā un panāca Kordovas emirāta neatkarību.
929. gadā emīrs Abd el Rahmans III pasludināja sevi par kalifu, lai nostiprinātu savu statusu attiecībā pret Abāsīdu kalifātu ar centru Bagdādē un Fatimīdu kalifātu ar centru mūsdienu Tunisijā.
XI gs. valsti pārņēma iekšējas jukas (laikā no 1009. līdz 1031. gadam viens otru tronī nomainīja 6 kalifi, no kuriem nevienam nebija reālas varas). 1031. gadā pēdējo kalifu Hišamu III gāza no troņa un valsts atkal sašķēlās daudzos emirātos, no kuriem nozīmīgākais bija Granādas emirāts, kurš pastāvēja līdz pat 1492. gadam.
Ikšķiles—Salaspils draudzes novads

Ikšķiles—Salaspils draudzes novads (vācu: Kirchspiel Uexküll-Kirchholm) bija viens no 25 Vidzemes guberņas Rīgas apriņķa draudzes novadiem.
Durbes pagasts

Upes

Kalējupīte, Lāņupe, Plūģupīte, Rasūte, Trumpe.

Ezeri

Durbes ezers

Vēsture

Mūsdienu Durbes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Ligutes muiža (Gut Ligutten, Līguti), Padones muiža (Gut Padohnen).
1935. gadā Durbes pagasta platība bija 64,8 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Durbes un Padones ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Durbes ciemam pievienoja Padones ciemu, bet 1956. gadā Durbes ciemu reorganizēja par Durbes pilsētas lauku teritoriju. 2000. gadā Durbes pilsēta ar lauku teritoriju apvienojās ar Tadaiķu pagastu, izveidojot Durbes novadu. 2009. gada administratīvi teritoriālajā reformā Durbes lauku teritorija tika izdalīta par atsevišķu administratīvo teritoriju novada sastāvā, bet 2010. gada sākumā pārdēvēta par Durbes pagastu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Līguti, Prāmciems, Krupmuiža, Padones skola.
7. mikroautobusu maršruts (Jūrmala)

Maršruts

Priedaine — Koledža SIVA mikroautobusi kursē šādās ielās: Baldones iela, Vāveru iela, Lielais prospekts, Babītes iela, Lielupes autotilts, Viestura iela, Vienības prospekts, Meža prospekts, Lienes iela, Jomas iela, Zigfrīda Meierovica prospekts, Dubultu prospekts, Strēlnieku prospekts, Slokas iela.
Koledža SIVA — Priedaine mikroautobusi kursē šādās ielās: Slokas iela, Strēlnieku prospekts, Dubultu prospekts, Zigfrīda Meierovica prospekts, Jomas iela, Lienes iela, Meža prospekts, Dikļu iela, Edinburgas prospekts, Indras iela, Meža prospekts, Vienības prospekts, Rīgas iela, Dārzkopības iela, Pērkona iela, Lielupes autotilts, Babītes iela, Lielais prospekts, Dreiliņu iela, Baldones iela.

Vēsture

Līdz 20. gadsimta 90.-ajiem gadiem 7. maršrutā kursēja autobusi no Dubultu galapunkta pie dzelzceļa pārbrauktuves (pretīm ugunsdzēsējiem, kur mūsdienās ir tirgus laukums), cauri dzīvojamajam masīvam Majoros/Dzintaros pie upes, līdz Priedainei. Vēlāk maršruts tika izmainīts, autobusu vietā sāka kursēt mikroautobuss un tas kursēja no Dubultiem, cauri Bulduriem, līdz Priedainei. Vēlāk maršruts tika pagarināts no Dubultiem līdz SIVA koledžai (tā saucamajam „Pentagona” rajonam) un tur galapunkts ir arī mūsdienās.
Melo HES

Melo HES (somu: Melon voimalaitos) ir hidroelektrostacija Somijā, Nokias pašvaldībā, uz Nokianvirtas upes. Tā atklāta 1971. gadā. Pieder energouzņēmumam Pohjolan Voima.
Elektrostacijas jauda ir 68 MW un tā saražo 230 GWh elektroenerģijas gadā.
Aizsprosta kritums ir 19,6 m un garums 119 m.
Melo aizsprosts veic arī Pihejervi ezera un citu augšējo ūdenstilpju ūdens līmeņa regulēšanu.
Plānu šeit būvēt elektrostaciju izvirzīja 1920. gados. Projekts tika izstrādāts 1940. gados, bet darbi nesākās līdz pat 1958. gadam. Tad celtniecības sākotnējā etapā darbi tika pārtraukti. 1968. gadā Nokia atsāka pārstrādāta HES projekta celtniecību. Melo HES tika pabeigta 1971. gadā. Elektrostacijas projektētājs bija Imatran Voima, galvenais kontraktors — Perusyhtymä (tagad YIT).
1988. gadā Melo HES tika pārdota enerģētikas uzņēmumam Pohjolan Voima. Nokia turpinot to nomāt līdz 1994. gadam, kad visu savu enerģētikas biznesu pārdeva Pohjolan Voima.
1999. gadā veikta Melo HES renovācija. 2014. gadā plānota ģeneratora statora un elektrosistēmas un automātikas modernizācija.