google/wiki40b huggingface dataset:
Henriks Sēterbergs

Spēlētāja karjera

1999. gada NHL draftā viņu ar 210. kopējo numuru draftēja Detroitas "Red Wings", bijis Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks. Profesionāļa karjeru Sēterbergs sāka 2000.—01. gada sezonā Zviedrijas Elitsērijas kluba Timrå IK rindās. 2002.—03. gada sezonā uzbrucējs spēlēja jau "Red Wings" sastāvā, ātri kļūstot par vienu no komandas vadošajiem spēlētājiem. 2006.—07. gada sezonā uzbrucējs sāka pildīt kapteiņa palīga funkcijas.
2008. gadā kopā ar "Red Wings" izcīnīja Stenlija kausu. Kā izslēgšanas kārtas vērtīgākais spēlētājs Sēterbergs saņēma arī Kona Smita balvu. 2012.—13. gada sezonā kļuva par "Red Wings" kapteini. 2015. gadā ieguva Kinga Klensija balvu. 2018. gada septembrī "Red Wings" ģenerālmenedžeris paziņoja, ka muguras savainojuma dēļ Sēterbergs nevarēs turpināt savu NHL karjeru.
Fakts

Fakts ir patiess, neizdomāts atgadījums, notikums un/vai parādība. Par faktu var tikt saukta arī precīza, pieredzē gūta atziņa, ko izmanto par zinātniskas teorijas pamatu un kas atbilst objektīvai īstenībai.
Džonstona atols

Ģeogrāfija

Džonstona atols ir ap 13 km² liels koraļļu atols ar četrām salām. Džonstona sala un Senda ir dabīgas salas, kas mākslīgi paplašinātas, bagarējot koraļļus. Akau (10 ha) un Hikina (7,3 ha) ir mākslīgas salas, kas tāpat uzbērtas bagarēšanas rezultātā. Džonstona sala palielināta no 19 ha līdz 241 ha, Senda — no 4 līdz 9 ha. Atola lagūnas dziļums ir 3—10 m. Valda sauss tropisks klimats, salās nav dabīgu saldūdens avotu.

Vēsture

Atolu 1796. gada 2. septembrī atklāja amerikāņu briga Sally no Bostonas, kas pie atola uzskrēja uz sēkļa. Nākamajā gadā kuģa kapteinis Džozefs Pīrponts nopublicēja savus kuģojuma aprakstus, ieskaitot precīzas atola koordinātas un aprakstu, vairākās avīzēs, bet salai nepiešķīra nosaukumu. Oficiāli atolam vārds tika piešķirts 1807. gada 14. decembrī, kad to apmeklēja Britu Kara flotes kuģis Cornwallis kapteiņa Čārlza Džonstona vadībā.
1858. gadā amerikāņu uzņēmēji Viljams Pārkers un R. Raiens apmeklēja salu ar kuģi Palestine, atklāja tur gvano iegulas un, pamatojoties uz Gvano salu aktu, pasludināja atolu par savu īpašumu. Salas 1858. gadā vienlaicīgi par savu teritoriju pasludināja ASV un Havaju Karaliste (kā Kalamas atols). 1890. gadā gvano krājumi bija izsīkuši. 1898. gadā, Havaju salām iekļaujoties ASV, Džonstona atols no šo salu uzskaitījuma tika izņemts.
1923. gadā, pēc detālas atola izpētes un apsekošanas, tas tika pasludināts par ASV federālo putnu rezervātu. 1934. gadā atols nonāca ASV Kara flotes pārraudzībā un atola lielākajā salā tika ierīkota aviācijas bāze. 1948. gadā atols nonāca ASV Gaisa spēku kontrolē. 1941. gadā Džonstona salā tika izbūvēts pirmais 1200 m garais skrejceļš. Salu paplašinot un lidlauku pagarinot, tā skrejceļš tika pagarināts līdz 2743 m.
No 1958. līdz 1975. gadam atols tika izmantots kā kodolizmēģinājumu poligons liela augstuma atmosfēras un stratosfēras kodolsprādzieniem. Tāpat tas tika izmantots kā liela augstuma raķešu zondu palaišanas vieta kā kodolizmēģinājumu nodrošināšanai, tā pretsatelītu tehnoloģiju izstrādei. 1965. gadā atols tika izmantots arī kā bioloģisko ieroču izmēģinājumu poligons. No 1971. līdz 2001. gadam atolā tika ierīkota ASV ķīmisko ieroču uzglabāšanas un neitralizācijas infrastruktūra, kur tika uzglabāts ap 6,6% no ASV ķīmiskajiem ieročiem. 2004. gadā bāze slēgta un atols nodots civilajā pārvaldē.
Elektromagnētiskā lauka avoti

Elektriskais lādiņš

Elektrisko lādiņu fizikā apzīmē ar  un tā mērvienība ir kulons (C).
Elektriskais lādiņš var būt pozitīvs vai negatīvs.
Pozitīvu lādiņu veido protoni, savukārt negatīvu lādiņu - elektroni.
Lādiņiem piemīt elektriskā lādiņa nezūdamības likums.

Elektriskā strāva

Elektriskā strāva - daļiņu (lādiņnesēju) orientēta plūsma. Elektriskā strāva vielā var plūst tad, ja tajā pietiekamā koncentrācijā eksistē brīvi lādiņnesēji, kas var pārvietoties makroskopiskā attālumā. Par šādām vielām saka, ka tās labi vada elektrisko strāvu jeb tie ir vadītāji. Lai strāva plūstu, vadītājā jāpastāv elektriskajam laukam, kuru rada elektroenerģijas avots. Elektriskā lauka spēks izraisa lādiņnesēju kustību. Lādiņnesēji var būt an brīvie elektroni metālā, pozitīvie un negatīvie joni gāzēs, šķidrumos, plazmā u.tml.

Elektriskās strāvas virziens

Par elektriskās strāvas virzienu pieņemts uzskatīt pozitīvo lādiņnesēju kustības virzienu. Tāpēc, ja strāva ir negatīvu elektronu plūsma (kā, piemēram, metālos), tad strāvas virziens ir pretējs elektronu orientētās kustības virzienam.
Karagājiens uz Zemgali (1265)

Atskaņu hronikas vēstījums

Livonijas ordeņa mestrs Konrāds no Mandernes 1265. gada vasarā sapulcināja karaspēku un iebruka Zemgalē, kur laupīja un dedzināja ciemus un druvas. 
Kad ordeņa karavīri devās mājupceļā, mestrs Konrāds kopā ar dažiem palīgiem nolēma doties ātrāk uz priekšu, lai izlabotu ceļus un atjaunotu tiltus. 
To izmantoja zemgaļi, kas uzbruka ordeņa pamatspēkiem un nogalināja viņu zirgus, tādēļ krustneši bija spiesti cīnīties kā kājnieki. Mestrs ar saviem pavadoņiem izlēma jāt uz Mītavu un tur gaidīt savu pulku. Kaujā krita desmit ordeņa bruņinieki un daudzi karakalpi, citi metās bēgt mežā: "Daudz līķu karalauku klāja, bet dzīvie žigli projām gāja, līdz nonāca tie drīzumā it visi sveiki Mītavā." 
Drīz pēc tam pēc ordeņa brāļu padoma mestrs nosūtīja Vācu ordeņa lielmestram Anno vēstuli, kurā "lūdza viņu atbrīvot no amata un citu vīru norīkot par mestru šajā tālajā malā."
Rabona

Rabona ir sitiena vai piespēles izpildīšanas veids futbolā. To izpilda, kāju, ar kuru tiek izdarīts sitiens, sakrustojot aiz balsta kājas. Tas tiek uzskatīts par vienu no sarežģītākajiem tehniskajiem elementiem futbolā. Rabonas sitiens parasti tiek izpildīts situācijās, kad spēlētājs atrodas pozīcijā, no kuras ir neiespējami izdarīt sitienu pa vārtiem vai piespēli partnerim. Piemēram, spēlētājam, kurš izmanto tikai labo kāju, bet spēles laikā atrodas kreisajā laukuma pusē, ir divas iespējas kā, nepagriežoties un nesamazinot ātrumu, izdarīt centrējumu: sist ar labās kājas pēdas ārmalu vai izpildīt rabonas sitienu. Mūsdienās šo futbola elementu bieži izmanto Rikardu Kvarežma, Pablo Aimars, Džo Kouls, bet agrāk Djego Maradona.
Heržmanūvmesteca

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1325. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Hermanmīsteca (vācu: Hermanmiestetz). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Semeņivka

Vēsture

Rakstos zināma no 1680. gada kā Hetmanščinā, kas bija Krievijas autonoms apgabals, apdzīvotā vieta. Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. 1958. gadā Semeņivkai tika piešķirtas pilsētas tiesības. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Valdis Neimanis

Dzīves gājums

Mācījies Nikolaja I ģimnāzijā Rīgā. 1916. gadā kopā ar to evakuējies uz Tērbatu. No turienes pārcēlies uz Baku, kur strādājis viņa tēvs, un tur beidzis Aleksandra zēnu ģimnāziju. Pēc kara 1921. gadā atgriezies Latvijā. Latviešu valodu no 1921.—1923. gadam apguvis mācoties Rīgas pamatskolā Sarkandaugavā. Pēc tam mācījies Jelgavas lauksaimniecības vidusskolā. No 1933. gada līdz 1937. gadam mācoties Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātē. Paralēli mācībām strādājis par agronomu. 1935. gadā iesaistījies mazpulku kustībā un strādājis par inspektoru vairākos rajonos. 
Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, bet 1950. gadā no turienes uz ASV. Miris 1993. gada 19. janvārī Otavā, Kanādā.
Kapu svētki

Kapu svētki ir īpaša svētku tradīcija Latvijas kapsētās jūlijā un augustā, lai dzimtas lokā atcerētos savus aizgājējus. Papildus tam rudenī tiek svinēta arī Mirušo piemiņas diena un Visu svēto diena.
Kapu svētku tradīcija ir spēcīgi iesakņojusies un tā vēl arvien uztur spēkā cilvēku piederību vietējai kopienai.

Svētku izcelsme

Latvijas kapu svētku tradīcijas balstās senās latviešu mitoloģijas tradīcijās. Zināms, ka jau 1428. gadā Rīgas baznīcas provinces sinodē tika apspriesta vietējo iedzīvotāju pagāniskā tradīcija "mielot dvēseles" (veļus), pie kam minēts, ka latvieši mirušos apglabā mežainos laukos un citās neiesvētītās vietās, kur apbedīti viņu vecāki un draugi. Vēl 1739. gadā notikusi slepena mirušo apbedīšana Zilā kalna nogāzēs.
Pirmās ziņas par kristiešu kapu svētkiem saglabājušās no 1831. gada, kad tie svinēti Krimuldas kapsētā. Kopš 1840. gada kapsētas svētki regulāri svinēti Allažos, bet kopumā 19. gadsimtā kapusvētku svinēšana bija saglabājusies vien atsevišķās Vidzemes draudzēs. 
Lielāku popularitāti kapu svētki ieguva pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas. Luterāņu mācītājs, rakstnieks un politiķis Andrievs Niedra 1911. gadā organizēja lielus kapusvētkus Vietalvas draudzē. Būdams labs sprediķotājs, viņš kapusvētkiem piesaistīja lielas ļaužu masas un kā literāts rakstīja atbilstošus darbus par kapsētas, nāves un mūžības tēmām, kas aizkustināja vienkāršo klausītāju sirdis. Niedra arī ļoti precīzi uztvēra latviešiem raksturīgo iezīmi pulcēties un svētkus svinēt ārpus telpām, un kapusvētki ļoti labi atbilda šai tradīcijai. Pēc suverēnas Latvijas izveides vasaras kapusvētku tradīcija no Vidzemes izplatījās arī citos Latvijas kultūrvēsturiskajos novados, kur tomēr nekad nesasniedza tādu vērienu un tautas atbalstu. 
Kapu svētku tradīcijas īpaši uzplauka Otrā pasaules kara un skarbā pēckara trūkuma apstākļos. 1960. gados tie ieguva jaunu paveidu un parādījās tā sauktie laicīgie kapusvētki. Šajā gadījumā tautu uzrunāja nevis mācītājs, bet kāds no vietējiem kultūras darbiniekiem ar labu balsi un runas spējām, piemēram, kultūras nama vadītājs, kāds pašdarbnieks aktieris vai jaunās profesijas pārstāvis — izvadītājs.

Tradīcijas

Laikā no jūnija beigām līdz septembra sākumam nedēļu nogalēs dažādu Latvijas novadu luterāņu un katoļu draudzēs tiek izsludināti kapu svētki, pie kapsētām un baznīcām tiek izlikti paziņojumi. Parasti kapusvētki tiek svinēti vienā dienā, tikai katrai konfesijai citā stundā, un beigās tiek noturēts laicīgais variants, bet ir kapsētas, kur katoļu un luterāņu kapusvētkus svin katrus savā dienā. 
Gatavojoties kapusvētkiem, kapi tiek īpaši saposti — pie kopiņām noliktas vāzes ar ziediem, sveces, uzbērta svaiga smilts, pārstādītas puķes, apgriezti košumkrūmi. Noliktajā dienā pagasta kapsētā no dažādām Latvijas vietām vai no ārzemēm pulcējas mirušo radi, draugi un kaimiņi.
Feldmaršals

Feldmaršals jeb ģenerālfeldmaršals (angļu: Field Marshal; vācu: Generalfeldmarschall), dažkārt saukts arī vienkārši par maršalu (vācu: Marschall), ir augstākā ģenerāļa dienesta pakāpe vairāku sauszemes bruņoto spēku hierarhijā.
Mūsdienās feldmaršali parasti tiek apzīmēti kā "piecu zvaigžņu ģenerāļi", kuri kaujas laukā galvenokārt komandē veselu armiju vai armiju grupu. Reti kurai militārpersonai karjeras laikā izdodas sasniegt šo dienesta pakāpi.

Vēsture

Feldmaršala militārās pakāpes vēsturiskās saknes ir meklējamas viduslaikos, ar ko sākotnēji apzīmēja personas, kas bija atbildīgas par karaļa zirgiem. Šī iemesla dēļ vārds "maršals" ir radies no kādreizējā viduslaiku titula marescalci, kas no senvācu valodas tiešā tulkojumā nozīmē "zirgu uzraugs" (masters of the horse), kur jau līdz 13. gadsimtam maršali pamazām bija kļuvuši par ievērojamiem virsniekiem karaļu armijās.
Pirmie maršali parādījās viduslaiku Francijā, kad 13. gadsimtā karalis Filips II Augusts šo titulu piešķīra īpašiem virsniekiem karaļa armijā. Ar laiku franču zemēs esošais maršalu skaits pieauga, līdz 18. gadsimtam Francijā bija vismaz 20 maršali. Franču revolūcijas laikā 1793. gadā maršala tituls tika atcelts, tomēr 1804. gadā Napoleona valdīšanas laikā tas tika oficiāli atjaunots. Vēlāk maršala tituls Francijā tika piešķirts vienīgi augsta ranga virsniekiem kā goda apbalvojums karadarbības laikā.
Maršala tituls tika ieviests arī viduslaiku Anglijā, kur tas bija zināms jau kopš 12. gadsimta. Tomēr modernā feldmaršala militārā dienesta pakāpe Anglijā oficiāli parādījās tikai 1736. gadā, kad toreizējais karalis Džordžs II to aizguva no vācu zemēm. Feldmaršala pakāpi galvenokārt varēja iegūt tikai nedaudzi vecāko virsnieku pārstāvji, lielākoties par nopelniem kaujas laukā.
Padomju Savienībā maršala dienesta pakāpi parasti piešķīra vienīgi tiem ģenerāļiem, kuri komandēja veselu fronti jeb armiju grupu. Tāpat pēc uzvaras Staļingradas kaujā PSRS Augstākā padome drīz vien piešķīra arī Josifam Staļinam Padomju Savienības maršala titulu, kam padomju propagandas nolūkos vajadzēja simbolizēt viņa "stratēģiskās un taktiskās spējas" vadošā virspavēlnieka amatā.
Pastavi

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1409. gadā. Ietilpa Lietuvas lielkņazistē. No 1720. gada Tīzenhauzenu dzimtas īpašumā. Pilsēta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1921. līdz 1939. gadam atradās Polijas sastāvā. Pēc PSRS uzbrukuma Polijai pilsēta iekļauta Baltkrievijas PSR. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada vidus līdz 1944. gada 5. jūlijam - vācu okupācijā.
Laimonis Blumbergs

Biogrāfija

Laimonis Blumbergs dzimis 1919. gada 26. janvārī Krustpils pagasta Veseļmuižā (tagad Jēkabpils pilsētas teritorija). Mācījies Jēkabpils pamatskolā (1928 — 1934) un Jēkabpils Valsts komercskolā pie skolotājiem Kārļa Lamberta, Mārtiņa Bruņenieka, Andreja Pormaļa un citiem. Pirmās profesionālās iemaņas sācis apgūt tēva akmeņkaļa darbnīcā no septiņu gadu vecuma. Beidzis mācības komercskolā, uzsācis strādāt firmā "Latvijas granīts", vienlaicīgi mācoties zīmēšanu Kārļa Brencēna Latvijas Mākslas akadēmijas kursos. 1940. gadā uzsācis studijas Mākslas akadēmijā, kurā glezniecību apguvis pie Konrāda Ubāna, zīmēšanu pie Augusta Annusa un Kārļa Miesnieka, mākslas vēsturi pie Borisa Vipera, tēlniecību pie Kārļa Jansona. Otrā Pasaules kara laikā, 1943. gadā iesaukts vācu armijā un nokļuvis Kurzemes katlā. Bijis izsūtīts un atradies Sahalīnas karagūstekņu gulaga nometnē. 1947. gadā atgriezies Latvijā un atsācis studijas akadēmijā, kur studējis pie Teodora Zaļkalna, Otto Skulmes, Emīla Meldera. 1950. gadā beidzis akadēmijas Tēlniecības nodaļu pie Teodora Zaļkalna un 1952. gadā kļuvis Mākslinieku savienības biedrs. Jau studiju gados iepazinies ar savu nākamo sievu, scenogrāfi un tekstilmākslinieci Ritu Kranci (vēlāk Ritu Blumbergu). Kopš 1960. gadiem ar sievu vasaras pavadījis, bet pašlaik visu laiku dzīvo Krustpils novada Kūku pagasta "Lazdukalnos" pie Laukezera. 1997. gadā saņēmis prēmiju tēlniecībā par labākajiem jaunrades darbiem Latvijā. 2000. gadā kļuvis par Kultūrkapitāla fonda mūža stipendiātu.

Mākslinieciskā darbība

Viens no pirmajiem un nedaudzajiem tēlniekiem latviešu tēlniecībā, kurš pievērsies tiešās kalšanas metodei. Strādā stājtēlniecībā un memoriālās tēlniecības jomā, paralēli pievēršoties savdabīgajai mazo formu tēlniecībai. Mākslā dominē sieviešu tēli. Darbiem izmanto galvenokārt granītu, marmoru, labradorītu, kaļķakmeni, profīra laukakmeni. Pret izvēlēto materiālu izturas ar pietāti, necenšoties akmeni pakļaut, bet veidojot tēlus, kuri organiskā saskaņā ar akmens materialitāti un izceļot tā īpašības. Izstādēs piedalās no 1950. gada.
Mākslinieka darbi glabājas Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, Latvijas Mākslinieku savienības galerijā, kā arī daudzās privātās kolekcijās Šveicē, Dānijā, Zviedrijā, Beļģijā, Itālijā, Vācijā, ASV, Kanādā un citur. Īpašu ievērību guvusi nelielo skulptūru sērija "Akmens sievas", kurā ir uzsvērta akmens (granīta, labradorīta, laukšpata) struktūras un plastikas savdabība. Pazīstamāko monumentālās tēlniecības darbu vidū ir minami: piemineklis "Dzejnieks Eduards Veidenbaums" (1955., memoriālais muzejs "Kalāči") un kapa piemineklis komponistam Pēterim Barisonam (Sēlpils), kā arī kopā ar tēlnieku Aivaru Gulbi pēc Kārļa Zemdegas meta veidotais Raiņa piemineklis granītā Rīgā, Esplanādē (1965). Jēkabpils Valsts ģimnāzija savā skolas parkā ir izveidojusi sava absolventa skulptūru dārzu.
Berilijs

Atklāšana

Beriliju 1798. gadā atklāja franču ķīmiķis Luī Nikolā Voklēns (Louis-Nicolas Vauquelin), cenšoties noteikt berila un smaragda ķīmisko sastāvu. Tīru beriliju 1828. gadā pirmo reizi ieguva vācu ķīmiķis Frīdrihs Vēlers (Friedrich Wöhler) un franču ķīmiķis Antuāns Bisī (Antoine Bussy). Līdz 1957. gadam berilijs tika saukts par glucīniju (simbols: Gl).

Atrašanās dabā

Brīvā veidā berilijs dabā nav atrodams. Tas ir atrodams akmeņogļu, naftas, atsevišķu minerālu, vulkānisko putekļu un augsnes sastāvā. Berilijam ir tikai viens stabils izotops — berilijs-9.
Kalniešu APSR

Kalniešu APSR (krievu: Горская АССР) bija viena no Krievijas PFSR autonomajām republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojās ar Gruzijas PSR dienvidos, Krievijas PFSR Terekas novadu ziemeļos, Dagestānas APSR austrumos un Kubaņas-Melnās jūras apgabalu rietumos.
Ķenguru dzimta

Izskats un īpašības

Ķenguru dzimtas dzīvnieki var būt gan samērā maza auguma, gan lieli. Taču tiem visiem ir spēcīgas un, salīdzinot ar ķermeni, lielas pakaļkājas un gara, muskuļota aste. Lielākajai daļai ir garas, šauras pakaļkāju pēdas ar īpatnēju pirkstu izkārtojumu: ceturtais pirksts ir ļoti garš un spēcīgs, piektais pirksts ir līdzīgs ceturtajam, bet otrais un trešais apvienots vienā, toties pirmā pirksta parasti nav. Īsajām priekškājām ir tradicionālākas ķepas ar 5 pirkstiem. Visiem ķenguru dzimtas pārstāvjiem ir salīdzinoši mazas galvas, un lielākajai daļai ir lielas ausis. Izņēmums ir kokķenguri un citas sugas, kas pārvietojas pa koku zariem. To ausis ir nelielas un līdzīgas peļu ausīm.
Tā kā ķenguri ganās, ēdot dažādas stiebrzāles, to priekšzobi ir veidoti tādā veidā, ka spēj nokost zāli tuvu pie zemes, bet dzerokļi zāli samalt un sakošļāt. Apakšžoklis ir daudz īsāks kā augšžoklis, to kompensē garie apakšžokļa priekšzobi, līdz ar to tiem veidojas dziļš sakodiens. Valabijiem dzerokļi ir izvietoti taisnā rindā, bet ķenguriem apakšžokļa dzerokļi izceļas uz augšu vienmērīgā lokā. Kā jau zālēdājiem raksturīgs ķenguru dzimtas dzīvniekiem nav ilkņu, un starp priekšzobiem un dzerokļiem veidojas atstarpe. Lielākajai daļai sugu katrā pusē ir 4 dzerokļi.
Lielākais ķenguru dzimtā ir rudais ķengurs (Macropus rufus), kura ķermeņa garums var sasniegt 1,82 m un svars 45 kg, bet mazākais ir mazais meža valabijs (Dorcopsulus vanheurni), kas dzīvo Jaungvinejā un tika atklāts 2008. gadā.

Uzvedība

Lielā auguma ķenguri visu mūžu uzturas uz zemes, bet dažas mazāka auguma sugas vismaz daļēji uzturas kokos. Ķenguru dzimtas pārstāvji barojas pa pāriem vai ģimeņu grupās, bet, ja barības ir pietiekami, tiek veidoti lieli bari. Ķengurs, kuram nav ģimenes, pamatā ceļo viens. Lielākā daļa ķwnguru ir aktīvi nakts laikā vai agri no rīta un vēlu pēcpusdienā.

Barība

Lai arī pagātnē ir bijušas arī plēsīgu ķenguru sugas, mūsdienās visi ķenguri ir zālēdāji. Daži bez zāles un grīšļiem ēd arī krūmu zarus un dzinumus. Ķengurs ir veidots tā, ka spēj iztikt no ļoti nabadzīgas, zemas enerģijas barības, tajā pašā laikā pārvarot lielus attālumus, meklējot jaunus barības un ūdens resursus, nepatērējot daudz enerģijas.

Reprodukcija

Grūsnības periods ilgst apmēram 1 mēnesi, lielāka auguma sugām tas ir dažas dienas ilgāk. Parasti piedzimst tikai 1 mazulis, kas sver mazāk kā 1 gramu. Mazulis pats ierāpo mātes somā, kas atrodas uz vēdera un pieķeras pie viena no 4 piena dziedzeriem. Mazuļi somu atstāj pēc 5 - 11 mēnešiem, tomēr māte tos turpina zīdīt ar pienu vēl 2 - 6 mēnešus. Dzimumbriedumu ķenguru dzimtas dzīvnieki sasniedz 1 - 3 gadu vecumā, atkarībā no sugas.
Jēkabpils Goda pilsonis

Jēkabpils Goda pilsonis ir augstākais Jēkabpils pilsētas pašvaldības apbalvojums, ko piešķir fiziskām personām, izceļot personu īpašus sasniegumus un sevišķi nozīmīgu ieguldījumu Jēkabpils pilsētas attīstībā.

Nolikums

Apbalvojuma nodibināšanas mērķi, apbalvojumam izvirzīto kandidātu ieteikšanas un izvērtēšanas kārtību, apbalvojumu piešķiršanas un pasniegšanas nosacījumus, kā arī kārtību, kādā pieņem lēmumu par apbalvošanu un paraksta lēmumu par apbalvojuma piešķiršanu nosaka Jēkabpils pilsētas pašvaldības apbalvojumu dibināšanas nolikums, kas apstiprināts ar Jēkabpils pilsētas domes 2012. gada 21. jūnija lēmumu Nr.237.

Piešķiršanas nosacījumi

Apbalvojumu jeb goda nosaukumu "Jēkabpils Goda pilsonis" kā augstāko Jēkabpils pilsētas pašvaldības apbalvojumu piešķir fiziskām personām par sevišķiem nopelniem Jēkabpils pilsētas labā, kas var izpausties valsts, pašvaldības, sabiedriskajā, kultūras, izglītības, zinātnes vai saimnieciskajā, vai citā darbā. Apbalvojumu var piešķirt arī personām, kuras ilggadīgi un ar lieliem panākumiem darbojušās Jēkabpils pilsētā, sniegušas sevišķi nozīmīgu ieguldījumu pilsētas attīstībā, tās izpētē un kultūras mantojuma apzināšanā, veicinājušas pilsētas izaugsmi kopumā un veicinājušas iedzīvotāju labklājību, kuru darbu var novērtēt kā "mūža ieguldījumu". Tāpat šo apbalvojumu var piešķirt personām, kuras Jēkabpilī nodarbojušās ar labdarību.

Piešķiršanas kārtība

Lēmumu par apbalvojuma "Jēkabpils Goda pilsonis" piešķiršanu pieņem Apbalvojumu piešķiršanas komisija, kuru izveido Jēkabpils pilsētas dome no sabiedrībā pazīstamiem cilvēkiem 7 cilvēku sastāvā, kas izvērtē apbalvošanas pamatojumu un pieņem lēmumu par apbalvošanu. Apbalvojumu "Jēkabpils Goda pilsonis" piešķir vienu reizi gadā ne vairāk kā 2 personām. Apbalvojamo par apbalvojuma pasniegšanas laiku un vietu informē nedēļu pirms apbalvojuma pasniegšanas. Informāciju par apbalvojumu piešķiršanu publicē Jēkabpils pilsētas pašvaldības informatīvajā izdevumā "Jēkabpils Vēstis" un ievieto Jēkabpils pilsētas pašvaldības mājas lapā. Apbalvojuma pasniegšanu nodrošina Apbalvojumu piešķiršanas komisija. Apbalvojumu "Jēkabpils Goda pilsonis" pasniedz 18.novembra svētkos svinīgos apstākļos Jēkabpils pilsētas domes priekšsēdētājs vai viņa norīkota persona, pasniedzot krūšu zīmi un piešķirot naudas summu 250 Ls apmērā. Apbalvojums "Jēkabpils Goda pilsonis" tiek iereģistrēts Goda grāmatā, kuru veido un uztur Apbalvojumu piešķiršanas komisija. Goda grāmatā tiek ievietotas apbalvojumu saņēmušo personu fotogrāfijas un apraksts, norādot apbalvotās fiziskās personas vārdu, uzvārdu, kolektīva vai juridiskas personas nosaukumu, reģistrācijas numuru, juridisko adresi, apbalvojuma veidu, apbalvojuma saņemšanas pamatojumu un datumu.
Segeža

Vēsture

Pilsēta radusies līdz ar Murmanskas dzelzceļa stacijas uzbūvi 1914. gadā. 1935. gadā apzīvotā vietā tika uzsākta celulozes-papīra kombināta celtniecība, kas arī mūsdienās ir pilsētas galvenais rūpniecības uzņēmums. 1939. gadā kombināts sāka darbu. 1943. gadā Segežai tika piešķirtas pilsētas tiesības.

Cilvēki

Netālu no pilsētas atrodas kolonija, kurā 2011. gadā tika ieslodzīts Mihails Hodorkovskis.
Grammy balva

Grammy balva (angļu: Grammy Award) kopš 1959. gada tiek pasniegtas gramofona balvas par izciliem sasniegumiem mūzikas ierakstu industrijā. Tās pasniedz ASV Nacionālā Ierakstu mākslas un Zinātnes Akadēmija (National Academy of Recording Arts and Sciences).
Vāclavs Hebelts

Biogrāfija

Vāclava Hebelta vecāki bijuši poļi. Mācījies Grodņas ģimnāzijā. Pēc tam no 1931. gada studējis Varšavas Universitātes Humanitārā fakultātē. Pēc tās beigšanas strādājis par skolotāju Suvalku ģimnāzijā. Kara laikā atradies vācu okupācijas zonā, strādājis brāļa saimniecībā. Pēc Sarkanās armijas atgriešanās, 1944. gadā ticis arestēts un nosūtīts uz gulagu Komi APSR, atbrīvots 1949. gadā, reabilitēts 1992. gadā. Pēc atgriešanās Baltkrievijā līdz aiziešanā pensijā 1976. gadā strādājis Ļidas gaļas kombinātā par galvenā grāmatveža vietnieku.

Šaha kompozīcija

Kopš 1933. gada sastādījis vairāk par 600 šaha kompozīcijas. Sastādīšanas konkursos izcīnījis 150 godalgas, tai skaitā 53 pirmās. FIDE albumos iekļuvušas vairāk par 40 viņa kompozīcijas.
Bijis 5. PSRS šaha kompozīcijas čempionātā uzvarētājs divvilču grupā. No 1959. gada starptautiskais tiesnesis un no 1977. gada starptautiskais meistars šaha kompozīcijā.
28. oktobris

28. oktobris ir gada 301. diena pēc Gregora kalendāra (302. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 64 dienas.