google/wiki40b huggingface dataset:
Jaunais Rīgas latviešu teātris

Vēsture

Jauno Rīgas latviešu teātri 1902. gadā dibināja Rīgas latviešu amatnieku biedrība, kas bija opozīcijā Rīgas Latviešu biedrības teātrim. Teātrim būvēto ēku atklāja 1902. gadā 9. novembrī ar Kreicera operas "Naktsmājas Granādā" iestudējumu, kam sekoja operas Karmena, Fausts un Trubadūrs. 1904. gadā lielu popularitāti ieguva Aspazijas "Sidraba šķidrauta" izrāde. 1905. gada revolūcijas laikā teātri slēdza. Pēc Rīgas Latviešu biedrības nama nodegšanas 1908. gada 28. jūlijā Rīgas latviešu teātra atjaunošanai nodibināja Skatuves biedrību, kas savu darbību sāka 1908. gada 7. septembrī ar Blaumaņa Indrānu izrādi. Teātri slēdza 1915. gadā sakarā par Pirmā pasaules kara sākšanos.
Jaunā Rīgas latviešu teātrā ēkā no 1920. gada līdz 1979. gadam atradās Dailes teātris, līdz 1992. gadam Jaunatnes teātris, no 1992. gada Jaunais Rīgas teātris.
Kijevas lielkņazi

Kijevas lielkņazi (ukraiņu: Великі князі Київські, krievu: Великие князья Киевские) bija Kijevas Krievzemes valdnieku oficiālais tituls no aptuveni 864. gada līdz pat 1263. gadam, kad mira lielkņazs Aleksandrs Ņevskis, jo pēc tam Kijevas valdnieki pārsvarā lietoja kņazu titulu. 
1253. gadā Romas pāvests Inocents IV piešķīra pēdējam suverēnajam Kijevas lielkņazam Danielam Romanovičam Krievzemes karaļa (Rex Rusiae) titulu, ko lietoja viņa dēls Galīcijas-Volīnijas kņazs Ļevs Daņilovičs. 
Pēc austrumslāvu kņazu valstu nokļūšanas Zelta Ordas atkarībā mongoļu hani par saviem vietvalžiem Krievzemē pārsvarā izvēlējās Vladimiras-Suzdaļas lielkņazus. Pēc tam, kad Lietuvas dižkunigaitija pakļāva Kijevas kņazisti, tajā valdīja lietuviešu izcelsmes Alšēnu un Aļģirda dinastijas kņazi, kaut arī līdz Aļģirda uzvarai pār Zelta Ordas haniem 1362. gada kaujā pie Siņuhas tie turpināja maksāt meslus Zelta Ordas haniem.

Izcelsme

Kijevas lielkņazu dinastija radusies no leģendārā rūsu valdnieka Rurika pēcnācējiem, kas sevi dēvēja par Rurikovičiem. Tiek uzskatīts, ka sākotnējais Kijevas valdnieku tituls ir bijis kagans (latīņu: chaganus no turku khaqan). 
Lai arī rūsu valdnieki pakāpeniski saplūda ar slāvu pamatiedzīvotājiem, viņi saglabāja ciešus kontaktus ar citām vikingu valdnieku dinastijām un tika saukti vikingu vārdos. Tā, piemēram, Kijevas kņazs Jaroslavs Gudrais (vikingu: Jarisleif) apprecēja zviedru ķēniņa Olafa meitu Ingigerdu un deva patvērumu no Norvēģijas padzītajam ķēniņam Olafam II.
Akadēmiskā airēšana

Akadēmiskā airēšana, bieži saukta vienkārši airēšana, ir ūdens sporta veids. Tā pirmsākumi meklējami 17. gadsimtā Anglijā. Airēšana ir iekļauta Olimpisko spēļu programmā no to atjaunošanas 1896. gadā.
Latvijā airēšana ir bijusi attīstīta lielākajās pilsētās, kas atrodas pie ūdenskrātuvēm. Pašreiz visvairāk ar to nodarbojas Jūrmalā, Rīgā, Jelgavā, un Daugavpilī.
Fītinghofi

Fītinghofi, saukti par Šēliem (vāciski: von Vietinghoff genannt Scheel), jeb Fītinghofi-Šēli ir sena vācbaltiešu dzimta, kas 14. gadsimtā Livonijas krusta karu laikā ieceļojusi Latvijā un Igaunijā un vēlāk izplatījusies arī Zviedrijā, Dānijā, Polijā, Vācijā un Krievijā. 1890. gadā Rīgā nodibināja Fītinghofu dzimtas apvienību, kas 1903. gadā pārveidojās par tagadējo Verband der Freiherren, Barone und Herren v. Vittinghoff, v. Vietinghoff und v. Schell e.V., kas ik pēc diviem gadiem satiekas dzimtas saietos.

Vēsture

Dzimta cēlusies no Fītinghofas, kas mūsdienās atrodas Esenes pilsētas teritorijā Vestfālenē Vācijā. Rakstos norādes par Minsteres bīskapa ministeriāļiem (zemākās kārtas bruņiniekiem) brāļiem Henriku, Teoderiku un Vinimāru no Fītinghofas (de Vitighoven) atrodamas jau 1230. gadā. Brāļi Arnolds un Konrāds no Fītinghofas 14. gadsimtā iestājās Vācu ordenī un pārcēlās uz Livoniju un kļuva par komturiem un mestriem. 14. gs. beigās uz Livoniju pārcēlās arī citi dzimtas locekļi, kas apmetās Sāmsalā un Igaunijā (Diderich Vitinck), Līvzemē (Henrik I. Viting) un Kurzemē (Henrich Vicnig (Vitinghoff)), kas izveidoja atsevišķus Livonijas ordeņa vasaļu atzarus. Pēc ordeņa likvidēšanas 1562. gadā viņi kļuva par Polijas-Lietuvas, Dānijas un Zviedrijas valdnieku vasaļiem. 1634. gadā Johans fon Fītinghofs tika uzņemts Zviedrijas bruņniecības matrikulā, 1680. gadā Frīdrihs fon Fītinghofs-Šēls kļuva par Dānijas baronu ar uzvārdu fon Šellenbergs (von Schellenberg).

Kurzemes atzars

1620. gadā Kurzemes un Zemgales hercogistes Fītinghofu atzars tika uzņemts Kurzemes bruņniecības matrikulā, bet mantojamu Krievijas impērijas baronu titulu viņiem piešķīra 1862. gadā.

Vidzemes atzars

Vidzemes Fītinghofu atzari (von Vietinghoff-Kosse un von Vietinghoff-Sussikas) 1744. gadā tika uzņemti Vidzemes bruņniecības matrikulā, bet mantojamu Krievijas impērijas baronu titulu viņiem piešķīra 1868. gadā. Vidzemes Fītinghofu dzimtmuižas bija Alūksnes muiža (Marienburga), Lubānas muiža, Jumpravas muiža un Krapes muiža.
Klusa nakts, svēta nakts

"Klusa nakts, svēta nakts" (vācu: Stille Nacht, heilige Nacht) ir Ziemassvētku dziesma, ko 1818. gadā sacerēja ērģelnieks un skolotājs Francs Ksavers Grūbers (Franz Xaver Gruber) Josefa Mora (Joseph Mohr) pāris gadus iepriekš sarakstītajiem vārdiem.
"Klusa nakts, svēta nakts" ir vispopulārākā Ziemassvētku dziesma, un ir tikusi tulkota apmēram 140 valodās, tostarp Dignājas mācītāja Kārļa Jūlija Veiriha (Carl Julius Weyrich) tulkojumā arī latviski. 2011. gadā UNESCO to iekļāva nemateriālā kultūras mantojuma sarakstā.

Vēsture

Dziesmu pirmoreiz izpildīja 1818. gada 25. decembrī baznīciņā Oberndorfā pie Zalcburgas, Austrijā. To Mora ģitāras pavadījumā dziedāja Grūbers un baznīcas koris. Vēlāk dziesmas notis, ļoti iespējams, līdzi paņēma baznīcas ērģeļu labotājs Karls Maurahers, kas tās izplatīja citiem saviem klientiem, tostarp Blāziusam Vimmeram. Vimmers "Klusa nakts, svēta nakts" iekļāva 1819. gadā izdotajā baznīcas dziesmu grāmatā, no kurienes to apguva Tiroles profesionālie ģimenes ansambļi, kas dziesmu sāka izpildīt visā Eiropā.
Dziesmas oriģinālais rokraksts nav saglabājies. Senākais saglabājies dziesmas rokraksts ir datēts ar 1820. gadu, tāpat tas ir vienīgais Mora rakstītais rokraksts.
Rihards Zednīks

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Zednīks uzsāka 1995—96 sezonā, kad aizvadīja savu pirmo maču Vašingtonas "Capitals" rindās, kurš viņu, ar kopējo 249. numuru, draftēja 1994. gada NHL draftā. "Capitals" rindās Zednīks spēlēja līdz pat 2000—01 sezonai, kad tika aizmainīts uz Monreālas "Canadiens". 2004-05 NHL sezonas lokauta laikā Rihards spēlēja Slovākijas Ekstralīgas kluba HKm Zvolen rindās, bet 2005—06 sezonā turpināja savu karjeru Monreālā. 2006—07 sezonā Zednīks spēlēja uzreiz divos NHL klubos — Ņujorkas "Islanders", kā arī Vašingtonas "Capitals", bet vēl nākamās divas sezonas — "Panthers" rindās. 2008. gada februārī kādas spēles laikā Zednīka komandas biedrs Olli Jokinens ar savu slidu nejauši pārgrieza vienu no Riharda artērijām, kā dēļ Zednīks izlaida atlikušo sezonas daļu un, kad atgriezās uz ledus, izmantoja kakla sargu.
2009.—10. sezonu Zednīks aizvadīja KHL klubā Jaroslavļas "Lokomotiv". 2010.—11. gada sezonu iesāka Slovākijas Ekstralīgas klubā HK Banska Bistrica, taču tad pievienojās Zviedrijas Elitsērijas vienībai Stokholmas AIK. 2011. gadā Zednīks noslēdza profesionālā spēlētāja karjeru
Slovākijas izlases rindās Zednīks spēlējis četros Pasaules čempionātos, 2003. gadā izcīnot bronzas medaļu, divās Pasaules kausa izcīņās, kā arī 2006. un 2010. gada olimpiskajās spēlēs.
Doroteja Vīrere

Karjera

Ar biatlonu nodarbojas kopš 2000. gada. Ar panākumiem startējusi jauniešu un junioru pasaules čempionātos, kuros ieguvusi piecas zelta medaļas, kā arī vairākas godalgotās vietas stafetes komandas sastāvā. 
Pasaules kausa izcīņā debitējusi 2009. gadā. Pirmoreiz vietu uz goda pjedestāla izcīnījusi 2014. gada 8. martā Pokļukā, ierindojoties 3. vietā iedzīšanas disciplīnā, bet savu pirmo uzvaru kādā no pasaules kausa posmiem guvusi 2015. gada 5. decembrī Estešundā 15 km individuālajā distancē. Līdz 2017. gada martam Vīreres panākumu skaitā PK posmos ir 17 individuālie goda pjedestāli, tai skaitā trīs uzvaras. Izcīnītas vairākas godalgotās vietas arī stafetes komandas sastāvā. 2015.—2016. gada sezonā ierindojās trešajā vietā PK kopējā ieskaitē, kā arī izcīnīja mazo kristāla globusu par uzvaru 15 km individuālās distances kopvērtējumā.
Pasaules čempionātos piedalās kopš 2011. gada. Lielākais panākums ir sudraba medaļa iedzīšanā 2016. gadā Oslo. Vēl Itālijas komandas sastāvā ir izcīnījusi bronzas medaļas 2013. un 2015. gada pasaules čempionātos.
Piedalījusies 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos, kur izcīnījusi bronzas medaļu jauktajā stafetē. Individuāli augstākais rezultāts olimpiskās spēles bija 6. vieta sprintā. Arī 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā izcīnīja bronzu jauktajā stafetē.
Antilopju apakšdzimta

Antilopju apakšdzimtas ciltis

Pie antilopju apakšdzimtas pieder dažādu sugu gazeles un antilopes, gerenuki un dibatagi. Šīs sugas ir pieņemts uzskatīt par īstajām antilopēm, un tās tiek apvienotas īsto antilopju ciltī (Antilopini). Īstās antilopes dzīvo gan Āfrikā, gan Āzijā, bet vislielākā sugu dažādība sastopama Āfrikas austrumos: Sudānā, Eritrejā, Etiopijā, Somālijā, Kenijā un Tanzānijā.
Saigas un Tibetas antilopes ir radniecīgas gan īstajām antilopēm, gan arī kazu apakšdzimtas (Caprinae) dzīvniekiem, tomēr molekulārie pētījumi rosina saigas iedalīt antilopju apakšdzimtā. Tās izdala saigu ciltī (Saigini), bet reizēm izdala arī atsevišķā apakšdzimtā Saiginae. Saigu cilts dzīvnieki dzīvo Centrālāzijā un Āzijas rietumdaļā.
Par pundurantilopju cilti (Neotragini) zinātniekiem arī nav vienprātības. Arī šo cilti reizēm izdala atsevišķā apakšdzimtā Neotraginae. Visas pundurantilopju cilts sugas dzīvo Subsahāras Āfrikas reģionā.

Izskats un īpašības

Antilopju apakšdzimtas dzīvnieki ir vidēja vai maza auguma zālēdāji, un tiem ir vairākas kopīgas īpašības: galvaskausa uzbūve, zobu formula un labi attīstīti un izcelti ragi, kuri nekad netiek mainīti. Lielākajai daļai uz pieres virs acīm ir labi attīstīti smaržu dziedzeri, kuri izdala melnu, lipīgu sekrētu. Dziedzeru atvērumu nosedz ādas kroka, kuru dzīvnieks var atvērt sekrēta izdalīšanas brīdī.
Īsto antilopju un saigu sugām ir raksturīgs vidējs ķermeņa lielums. Tās piemērojušies dzīvei atklātās vietās un no plēsējiem aizbēg, ātri skrienot. Tām nepiemīt izteikts dzimumdimorfisms. Ragi parasti ir abiem dzimumiem, bet tomēr dažu sugu mātītēm ragu nav. Apmatojumā visbiežāk ir kādas kontrastainas zīmes vai nu uz sejas vai sāniem. Visas sugas ir poligāmas. 
Pundurantilopju cilts visas sugas ir maza auguma. Tās visas ir vieglākas par 30 kg. Pundurantilopes mājo gan mežos, gan krūmu savannā, bet klinšu gazeles (Oreotragus) uzturas klinšainos un akmeņainos apvidos, veikli kāpelējot pa stāvo reljefu. Pundurantilopes ļoti reti dzer, tās nepieciešamo ūdens daudzumu pamatā uzņem ar augiem. Atšķirībā no īstajām antilopēm tās veido monogāmus pārus. Pundurantilopēm ragi nav abiem dzimumiem. Īsi, vertikāli, durkļiem līdzīgi ragi ir tikai tēviņiem.
Hechalutz

Hechalutz (ivritā: החלוץ, latviski — 'pionieri') bija starptautiska jauniešu cionistu organizācija.
Organizācija tika izveidota 1881. gadā. Tās pamatmērķis bija apmācīt ebreju jauniešus lauksaimniecībā, lai tie varētu ar to nodarboties pēc izceļošanas uz Palestīnu. Hechalutz uzturēja fermas, lauksaimniecības skolas utt. Organizācijas nodaļas darbojās Eiropā, Āfrikā, Amerikā un Tuvajos Austrumos. Starp tās līderiem ir minami — Dāvids Ben Gurions, Ichaks Ben Cvi u.c.
Hechalutz Latvijā darbojās kopš 1920. gada. Tās nodaļas atradās Rīgā, Daugavpilī, Liepājā un Tukumā. Pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma slēgta.
Rundēnu Velna dobes

Rundēnu Velna dobes (latgaliski: Valna dūbes) — neskaidras izcelsmes dabas piemineklis 3 ha platībā, kas atrodas Latgales augstienē 3-4 kilometru attālumā uz ziemeļaustrumiem no Rundēnu ciema, 800 metru attālumā no Rundēnu-Lauderu ceļa, Rundēnu un Lauderu pagastu teritorijās. Kopš 1997. gada Velna dobes kļuva par aizsargātu ģeomorfoloģisko objektu, vienīgo tāda tipa objektu Baltijā. Tās ir piecas nezināmās izcelsmes bedres, daļa no tām aizpildīta ar ūdeni, daļa aizaugusi ar aveņu krūmājiem. Ir hipotēze, ka bedres izveidojās meteorīta iespējamā krišanas vietā. Tāpat ir pieņēmumi, tās tomēr ir interesanti veidojušās karsta kritenes.
Jarko Rūtu

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru uzsāka 1996. gadā SM līgas klubā HIFK. 1998. gada NHL draftā viņu Vankūveras "Canucks" izraudzījās ar kopējo 68. kārtas numuru.
Somijas izlases sastāvā piedalījies sešos Pasaules čempionātos, trijos no tiem izcīnījis sudraba medaļu un vienā bronzas medaļu. Tāpat viņš bija Somijas izlases sastāvā startam trijās Olimpiskajās spēlēs (2002, 2006, 2010), 2006. gadā Turīnā izcīnīja sudrabu, 2010. gadā Vankūverā — bronzu.
Vēlēšanas

Vēlēšanas ir demokrātisks pasākumu un darbību kopums, kurā vēlētāji veic politisko izvēli, atdodot balsi par sev tīkamu kandidātu vai par partiju, kas vēlas nonākt pie varas. Vēlēšanās var tikt arī apstiprināts vai noraidīts kāds politisks priekšlikums. Vēlētāji savu balsi parasti nodod vēlēšanu iecirknī. Vēlēšanas var būt gan aizklātas, gan tiešas; to, kādas ir konkrētās vēlēšanas, nosaka vēlēšanu nolikums. Pirms vēlēšanām politiskās partijas sagatavo kandidātu sarakstus un priekšvēlēšanu programmas, kur vēlētājiem tiek izklāstīts, ko partija darīs, ja tiks ievēlēti.
20. marts

20. marts ir gada 79. diena pēc Gregora kalendāra (80. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 286 dienas.
Pērnavas apriņķis

Administratīvais iedalījums

Pēc 2017. gada teritoriālās reformas apriņķī ir 7 pašvaldības - Hēdemēstes pagasts, Kihnu pagasts, Lēnerannas pagasts, Pehja-Pernumā pagasts, Pērnavas pilsētas pašvaldība, Sārdes pagasts un Tori pagasts.
Л

Л (л) ir kirilicas burts. Tas visbiežāk reprezentē alveolāru laterālu spraudzeni /l/ vai velarizētā šī skaņa /ɫ/, līdzīgi kā latviešu valodā izrunā burtu L. Slāvu valodās tas var būt arī mīkstināts /lʲ/. Tas ir radies no grieķu lambdas (Λ λ).
Morāvija

Morāvija (čehu: Morava, vācu: Mähren) ir vēsturisks reģions Centrāleiropā, mūsdienu Čehijas austrumos. Morāvijas rietumos atrodas Bohēmija, austrumos — Slovākija, ziemeļos — Silēzija, bet dienvidos — Lejasaustrija. Lielākā pilsēta reģionā ir Brno, kas savulaik bija reģiona galvaspilsēta. Kopš 11. gadsimta tā bija iekļauta Bohēmijas sastāvā, 1848. gadā bija Austroungārijas province, 1918. gadā — daļa no Čehoslovākijas, bet kopš 1993. gadā — daļa no Čehijas.

Vēsture

Senatnē Morāviju apdzīvoja ķeltu un ģermāņu ciltis. 6. un 7. gadsimtā teritorijā dominēja avāri, bet 8. gadsimtā ienāca slāvu ciltis. Slāvi, kuri paši sevi dēvēja par morāviešiem (no Morāvas upes nosaukuma), izveidoja valsti, par kuras pirmo valdnieku 830. gadā kļuva Mojmirs I (Mojmír I). Mojmira pēcteči Rostislavs (valdīja no 846. līdz 870. gadam) un viņa brāļa dēls Svjatopolks I (valdīja no 870. līdz 894. gadam) pakļāva teritorijas Bohēmijā, Silēzijā un mūsdienu Ungārijas rietumos, izveidojot Lielmorāvijas valsti. Rostislavs 863. gadā uz Morāviju uzaicināja bizantiešu misionārus Kirilu un Metodiju, lai tie varētu izplatīt kristietību, balstoties uz reliģisko tekstu slāvu tulkojumiem. Pēc Svjatopolka nāves 894. gadā Lielmorāvijas teritorija nonāca austrumfranku ietekmē, līdz 906. gadā valsti sagrāva maģāru (ungāru) uzbrukumi.
Par Lielmorāvijas teritorijām cīnījās Bohēmija, Polija un Ungārija. 1029. gadā Morāvija kā atsevišķs novads tika pievienota Bohēmijas karalistei, kuras pēc tam allaž ir bijušas saistītas. 1526. gadā Morāvija, Bohēmija un Silēzija nonāca Ferdinanda I Hābsburga pārvaldībā, kas vēlāk kļuva par Svētās Romas impērijas valdnieku.
Taksima

Taksima, arī Taksimas laukums (turku: Taksim Meydanı) ir Stambulas Bejolu rajona (Turcija) mikrorajons pilsētas Eiropas daļā. Mikrorajons ir slavens ar daudziem restorāniem, veikaliem un viesnīcām un to uzskata par Stambulas modernās dzīves sirdi. Taksimas laukumā atrodas Republikas piemineklis (turku: Cumhuriyet Anıtı), kas uzcelts 1928. gadā, lai atzīmētu Turcijas Republikas dibināšanu.

Vēsture

Vārds Taksim cēlies no arābu taqṣīm, sadale, izdale. Te agrāk atradās ūdens apgādes mezgls, kurā satecēja viss dzeramais ūdens un no šejienes tas tika tālāk pievadīts dažādiem pilsētas rajoniem. Šo apgādes mezglu izveidoja sultāns Mahmuds I (1696-1730) un tas tika uzbūvēts kā milzīgs akmens rezervuārs. Ar vārdu taksim apzīmē arī īpašu turku klasiskās mūzikas virzienu, kurā vadošais ir makama mūzikas stils.

Taksima mūsdienās

Taksima ir viens no galvenajiem tūristu un pilsētas iedzīvotāju apmeklējumu objektiem. Taksimas laukumā beidzas slavenā Brīvības iela (turku: İstiklal Caddesi), kas ir gara gājēju iela un pa to kursē senatnīgs tramvaja vagons. Brīvības ielas galā ir pietura pasaulē otram vecākajam metro (turku: Tünel). Taksimas laukumam apkārtējās ēkās ir vairākas ceļojumu aģentūras, viesnīcas, restorāni, bāri un starptautiski ātrās ēdināšanas restorānu tīkli: "Pizza Hut", "McDonald's" un "Burger King". Te atrodas arī slavenākās Stambulas viesnīcas: "InterContinental", "Ritz-Carlton" un "Marmara Hotel".
Taksimas laukumu bieži izmanto dažādiem sabiedriskiem pasākumiem, gājieniem, parādēm, Jaunā gada sagaidīšanai un laukuma tuvumā atrodas Ataturka kultūras centrs (turku: Atatürk Kültür Merkezi), kas sastāv no operas nama un daudzfunkcionāla kultūras centra.

Transports

Taksimā atrodas svarīgs Stambulas sabiedriskā transporta mezgls. Tas kalpo kā galvenā stacija pilsētas autobusu līnijām un te atrodas Stambulas metro 4. līnijas Leventa-Taksima galapunkts. Taksimas laukums kopš 2006. gada 29. jūnija ir kļuvis vēl nozīmīgāks transporta sistēmā, jo te atvērts gala punkts Tünel pazemes funikulierim no Kabatašas tramvaja galapunkta.

Demonstrācijas

Taksimā diezgan bieži notiek dažādas protesta demonstrācijas un tajās piedalījušies dažādi politiski virzieni, nevalstiskās organizācijas u.c. 1969. gada 16. februārī kreiso spēku demonstrācijas laikā tika ievainoti 150 demonstranti, kad notika sadursme ar labēji noskaņotajiem oponentiem un tādēļ šo dienu vēsturē sauc par "Asiņaino sestdienu". 1977. gada 1. maijā rīkotajā kreiso apvienības demonstrācijā kāds nezināms šāvējs nogalināja 36 demonstrantus. Vēlāk notikuši vēl vairāki šādi incidenti un tādēļ tieši šajā rajonā visu diennakti notiek pastiprinātas policijas patruļas un vietās, kur koncentrējas visvairāk cilvēki, tiek nodrošināta pastāvīga policijas vienību klātbūtne. Mūsdienās demonstrācijas Taksimā ir aizliegtas, bet šis aizliegums neattiecas uz mazākām mikrorajona ielām. 2000. gadā Taksimas laukumā tika nogalināti divi "Leeds United" futbola fani, jo nākamajā dienā notika UEFA kausa pusfināla spēle ar Galatasaray sporta klubu.
Pulcēšanās aizliegums dažkārt tiek atcelts, piemēram Jaungada sagaidīšanai, Republikas dibināšanas gadadienā un īpaši svarīgu futbola spēļu laikā.
Parastie degunlācīši

Izskats un īpašības

Visi degunlācīši ārēji ir ļoti līdzīgi, variē to augumu izmēri un kažoka krāsa. Mazākais no visiem ir Kosumelas degunlācītis (Nasua nelsoni), kas ir endēmiska suga Kosumelas salai. Baltpurna degunlācītis un Dienvidamerikas degunlācītis augumā ir ļoti līdzīgi, toties Dienvidamerikas degunlācītis ir viskošākais. Tas visbiežāk ir rudā krāsā un atgādina lielu, rudu kaķi.
Visiem degunlācīšiem ir slaidi ķermeņi, vidēji garas kājas, visiem ir pagarināti purni ar kustīgu degungalu, kas atgādina cūkas šņukuru un kas ir piemērots kukaiņu un augļu meklēšanai uz zemes. Visiem ir garas astes ar gredzenveida krāsojuma matojumu, kas atšķirīgām sugām ir dažādās krāsās.
Vairāk par parasto degunlācīšu izskatu un īpašībām var izlasīt galvenajā rakstā — degunlācīši.
Varānu virsdzimta

Evolūcija

Senākās varānu virsdzimtai piederošās fosilijas saglabājušās no agrā krīta perioda (pirms 45,5–99,6 miljoniem gadu), bet iespējams varānveidīgo sugas dzīvoja jau agrajā jura periodā. Vecākās zināmās fosilijas - Palaeosaniwa canadensis, kas atrastas Ziemeļamerikā, un Mongolijā atrastās Estesia mongoliensis un Telmasaurus grangeri ir 71 - 82 miljonus gadu vecas. Varānu grupa ir ļoti veiksmīgs seno ķirzaku veids, tās izdzīvoja cauri krīta-terciāra masveida izmiršanai, kas sākās krīta periodā.
Mūsdienu ģenētiskie pētījumi liecina, ka čūskām un varāniem ir kopīgi priekšteči. Zinātnieku galvenais diskusiju temats ir par to, no kuras varānu līnijas čūskas ir tieši cēlušās (ūdens varānu vai alu varānu). Zinātnieki varānus raksturo kā visveiksmīgāk attīstījušās ķirzakas pasaulē - kopumā tām ir liels un spēcīgs augums, tās ir aktīvas un plēsīgas. Miljoniem gadu garās evolūcijas ceļā varānu sugas ieguvušas lielas atšķirības gan formā, gan dzīves veidā. Šai virsdzimtai pieder gan visu laiku lielākās zināmās ūdens ķirzakas - mozazauri (Tylosaurus un Mosasaurus), kas bija garāki par 15 metriem, gan lielākā zināmā sauszemes ķirzaka - Megalania, kas bija 5 - 6 metrus gara, gan lielākā mūdienās dzīvojošā ķirzaka - Komodo varāns, kura ķermeņa garums pārsniedz 3 metrus.

Sistemātikas diskusijas

Zvīņrāpuļu kārtas klasifikācija ir joprojām neatrisināta un zinātnieki nav pieņēmuši vienotu sistemātiku. Pastāv vairākas alternatīvas sistemātikas, kurām visām informācijas avotos ir samērā grūti izsekot. Pēdējo gadu ģenētiskie pētījumi un atklājumi ir "sagriezuši ar kājām gaisā" klasifikācijas, kas kalpojušas gadiem ilgi. Klasiskajā sistemātikā zvīņrāpuļi iedalījās 3 apakškārtās: amfisbēni (Amphisbaenia), čūskas (Serpentes) un ķirzakas (Lacertilia), kurai piederēja arī varānu virsdzimta. Jaunākajās sistemātikās ķirzaku apakškārta vairs netiek lietota un zinātnieki samērā vienprātīgi ir likvidējuši šo taksonomisko vienību, iesakot vārdu ķirzakas lietot tikai, lai apzīmētu zvīņrāpuļu grupu, kuras nav čūskas un amfisbēni.