Pauls Stradiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1896. gada 17. janvārī Sēlijā Eķengrāves (tagad - Viesīte) miestā amatnieka Jāņa Stradiņa un viņa sievas Mares četru bērnu ģimenē kā vecākais dēls. Mācījās pagastskolā, Jēkabpils tirdzniecības skolā, Jūrmalas L.Bērziņa un J. Šmithena privātģimnāzijā, vēlāk Rīgas Aleksandra ģimnāzijā, ko beidza ar zelta medaļu. 1914.-1919. gadā viņš studēja Petrogradas Kara medicīnas akadēmijā, pēc tam turpat strādāja Hospitālās ķirurģijas klīnikā profesora Sergeja Fjodorova vadībā. 1923. gadā viņš aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju, salaulājas ar ārsti Ņinu Mališevu un gada beigās kopā ar sievu atgriezās Latvijā. Studiju gados kļuvis par latviešu studentu korporācijas Fraternitas Metropolitana biedru.
Pēc īslaicīga darba par Rīgas 6. kājnieku pulka ārstu 1924. gadā Pauls Stradiņš sāka strādāt Latvijas Universitātes (LU) Medicīnas fakultātes ķirurģijas klīnikā profesora Jēkaba Alkšņa vadībā. 1925. gadā viņš ieguva Rokfellera fonda stipendiju tālākām studijām Lielbritānijā un ASV, kur līdz 1926. gadam papildināja savas zināšanas vienā no labākajām ASV slimnīcām - Meijo klīnikā Ročesterā, iegūdams priekšstatu par modernas klīniskās slimnīcas darbības principiem.
1927. gadā Pauls Stradiņš aizstāvēja Latvijas medicīnas doktora disertāciju "Par tā saucamās gangraena spontanea etioloģiju, klīniku un terāpiju", kas tika apbalvota ar Latvijas Kultūras fonda prēmiju. 1928. gadā viņu ievēlēja par LU Vispārīgās ķirurģijas katedras vadītāju. 1931. gadā Latvijas Universitāte viņu iecēla par Rīgas 2. slimnīcas (tagad Paula Stradiņa Klīniskā universitātes slimnīca) medicīnas direktoru. 1938. gadā viņš izveidoja Vēža slimnīcu. Pie slimnīcas 1939. gadā tika nodibināta žēlsirdīgo māsu skola. Šajā laikā viņš izstrādāja grandiozu slimnīcas pārveides plānu, un 1939. gadā tika uzsākta pirmā (no četriem) sešstāvu korpusa būve, kas netika pabeigta politisko pārmaiņu dēļ.
1941. gadā vācu okupācijas iestādes viņu apcietināja sakarā ar apvainojumiem Sarkanās armijas karavīru un ebreju ārstēšanā slimnīcā un atlaida no medicīniskā direktora amata. 1943. gadā viņu atbrīvoja arī no Vēža slimnīcas vadīšanas. Pauls Stradiņš tika atjaunots slimnīcas vadītāja amatā 1944. gadā, šajā laikā viņš kļuva arī par LU Medicīnas fakultātes dekānu. Tomēr 1947. gadā Paulu Stradiņu atbīdīja no šiem amatiem sakarā ar padomju okupācijas iestāžu aizdomām par viņa politisko uzticamību, pret profesoru tika vērstas vairākas apmelojošas kampaņas, savu apogeju sasniedzot 1949. gada oktobrī. Pēc Rīgas Medicīnas institūta (RMI) izveidošanas 1950. gadā viņš bija RMI Fakultātes ķirurģijas katedras vadītājs. Līdztekus līdz 1951. gadam Stradiņš bija arī LPSR Zinātņu akadēmijas Bioloģijas un eksperimentālās medicīnas institūta vadītājs, pēc tam Onkoloģijas sektora vadītājs. No 1953. gada vadīja Medicīnas vēsturnieku biedrību. Kaut arī 1955. gadā viņu ievēlēja par Latvijas PSR Augstākās padomes deputātu, 1958. gadā Stradiņam izvirzīja jaunus apvainojumus par "nepareiziem uzskatiem", 14. augustā pēc kādas smagas sēdes Pauls Stradiņš pēkšņi mira Jūrmalas vilcienā.
Apglabāts Meža kapos, viņa kapa piemineklis ir igauņu tēlnieka Antona Starkopfa skulptūra "Gals ir klusums".

Ģimene

1923. gadā Pauls Stradiņš Petrogradā apprecējās ar ārsti Ņinu Mališevu (1897-1991). Viņu laulībā piedzima četri bērni - vēlākā māksliniece Irēna Stradiņa (1925-1972), valodniece Maija Sosāre (1926-2008), ķīmiķis un zinātņu vēsturnieks Jānis Stradiņš (1933) un ārste fizioterapeite Asja Eglīte (1943).
P. Stradiņa mazbērni ir fiziķis Pauls Stradiņš, kardiologs Andrejs Ērglis, gastroenteroloģe Linda Sosāre un kardioķirurgs Pēteris Stradiņš.