google/wiki40b huggingface dataset:
Hammurapi likumi

Hammurapi likumi ir labi saglabājies babiloniešu likumu kodekss, kas tiek datēts ar 1772. gadu p.m.ē. Tas ir viens no senākajiem atšifrētajiem garajiem rakstiem pasaulē. Tos izdeva sestais Babilonijas valdnieks Hammurapi. Likumu kodekss sastāv no 282 likuma pantiem, kas sākotnēji tika iekalti akmens stabā ķīļrakstā. Likumi tika sastādīti pēc "taliona" principa ("aci pret aci, zobu pret zobu"). Pašlaik Hammurapi stēla atrodas Luvrā.
Jānis Ducens

Biogrāfija

Jānis Ducens dzimis 1888. gada 17. janvārī Strupiņu mājās Piebalgas tuvumā, bet bērnību pavadījis Tenclavu mājās Jaunpiebalgas tuvumā.
Vidusskolas zinības apguva Rīgas Aleksandra ģimnāzijā. Pēc tam gadu strādāju par skolotāju dzimtā pagasta draudzes skolā, bet pēc tam devās zināšanas papildināt uz Maskavu. Tur studē Maskavas Universitātes Juridiskajā fakultātē, kuru absolvē 1915. gadā ar pirmās šķiras diplomu. Studiju laikā Jānis Ducens iestājās akadēmiskajā vienībā Austrums.
Pēc studiju beigšanas iestājas intendantūras dienestā Pēterburgā, bet 1916. gadā iestājas Petrogradas Nikolaja inženieru-virsnieku akadēmijā. 1917. gadā pēc lielinieku apvērsuma izstājās no armijas, atgriezās Latvijā un nodarbojās ar lauksaimniecību un iestājās Latvijas Zemnieku savienībā. 1918. gadā bija Latvijas Zemnieku savienības centrālbiroja vadītājs Rīgā, arī Tautas padomes loceklis.
Piedalījies Latvijas neatkarības proklamēšanas aktā Nacionālajā teātrī 1918. gada 18. novembrī. Pēc komunistu iebrukuma Latvijā 1918. gadā, kopā ar Latvijas pagaidu valdību atkāpās uz Liepāju un iestājās Kalpaka bataljonā. No 1919. gada janvāra darbojās inženieru-sapieru rotā. 1919. gada 18. jūlijā Ducenu iecēla par nodibinātās Kara tiesas prokuroru.
Bermonta uzbrukuma laikā Ducens studentu rotas sastāvā piedalījās Rīgas aizstāvēšanā. 1919. gada 22. decembrī Ducens kļuva par karatiesu pārvaldes un kaŗa virsprokurora palīgu, bet 1921. gada 12. jūlijā kļuva par šīs pārvaldes priekšnieku un kaŗa virsprokuroru.
1922. gada 18. februārī Ducens izstājās no kaŗa dienesta un pārgāja tiesneša amatā Rīgas apgabaltiesā, varbūt vasarā. No 1922. gada novembra līdz 1923. gadā janvārim bija Latvijas Republikas 1. Saeimas deputāts, bet no 1923. gada janvāra līdz 1924. gada janvārim bija apsardzības ministrs. Mira 1925. gada 7. oktobrī no triekas.
SARS

Slimības apkarošana

Lai neatkārtotos SARS epidēmija, kura izcēlās laika posmā no 2002.gada novembra līdz 2003.gada jūlijam, daudzu valstu valdības izmanto dažādas metodes, piemēram, Singapūrā cīņai ar žurkām, kuras ir vienas no galvenajām slimības pārnēsātājām, izmanto infrasarkano staru kameras un ultravioleto staru urīndetektorus.
Slēdzenis

Slēdzeņu klasifikācija

Papildus artikulācijas vietai slēdzeņus var klasificēt arī pēc tādiem parametriem, kā balsīgums, gaisa plūsmas mehānisms, spriedze, aspirācija, garums, nazalizācija u.c.

Balsīgums (fonācija)

Balsīgs slēdzenis tiek artikulēts ar vienlaicīgu balss saišu vibrāciju, nebalsīgs slēdzenis - bez vibrācijas. Eksplozīvie slēdzeņi mēdz būt gan balsīgi, gan nebalsīgi, nazālie slēdzeņi lielākoties ir balsīgi.

Gaisa plūsmas mehānisms

Slēdzeņi var tikt radīti ar vairākiem gaisa plūsmas mehānismiem. Visplašāk izplatītais ir pulmonālā ekspirācija, kad plaušu izelpa gaisa plūsmu izgrūž (ekspirē) caur muti. Visās valodās ir pulmonāli ekspiratoriski slēdzeņi. Dažās valodās slēdzeņi tiek izrunāti ar citiem gaisa plūsmas mehānismiem, kā piemēram glotālā ekspirācija (ežektīvi līdzskaņi) vai velāra inspirācija (klikšķi).

Spriedze

Stiprs slēdzenis (šaurā nozīmē) tiek radīts ar lielāku muskuļu sasprindzinājumu, kā vājš slēdzenis (šaurā nozīmē). Šo parametru ir sarežģīti izmērīt un joprojām notiek debates par tā saukto stipro un vājo līdzskaņu (un patskaņu) veidošanās mehānismu.
Korejiešu valodā ir vairāki slēdzeņi (ㅃ [p͈], ㄸ [t͈], ㄲ [k͈]), dažkārt apzīmēti arī ar ežektīvu līdzskaņu IPA simboliem, kuri tiek izrunāti lietojot "stīvo fonāciju", kas nozīmē, ka skaņas tiek izrunātas ar lielāku balss spraugas sasprindzinājumu, nekā normāli tas ir nebalsīgajiem slēdzeņiem. Netieša stīvās fonācijas pazīme ir sekojošie patskaņi, kas tiek izrunāti ar augstāku pamatfrekvenci, nekā patskaņi, kas seko citiem slēdzeņiem. Augstāku frekvenci izskaidro ar lielāku balss spraugas sasprindzinājumu. Citas šāda veida fonācijas ir gausa, ņurdoša un čīkstoša.
Ķīnas miltene

Ārstnieciskās īpašības

Sēni izmantota Ķīnas un Tibetas tautas medicīnā. Mūsdienās ļoti pieprasīta Rietumu kultūrā, kādēļ tās cenas strauji augušas kopš 20. gadsimta beigām. Viena no ārstniecības sēnēm, kam piedēvē visplašāko bioloģisko īpašību klāstu. Sēnes galvenā bioloģiski aktīvā viela ir kordicepīns.
Antinomija

Antinomija (sengrieķu: αντι-, pret; νομος, likums) ir paradoksāls rezultāts, kas izriet no divu vienlīdz likumsakarīgu tomēr savstarpēji pretrunīgu secinājumu pāra.
Kants savā epistemoloģijā izmantoja četras antinomijas, lai pierādītu, ka tīrais (spekulatīvais) prāts nonāk konfliktā pats ar sevi, ja ar to mēģina iegūt zināšanas par "lietām par sevi" jeb nomeniem, un viņš to atrisināja, sakot, ka tīrais prāts darbojas pēc principiem, kas ir regulatīvi, nevis konstitutīvi, proti, tie nosaka tikai to, kā mēs domājam, nevis to, kā lietām ir jābūt. Kanta prāt, tas nozīmēja, ka visām metafiziskajām spekulācijām ir lemts ciest neveiksmi.
V. Kvains nošķīra antinomijas no tādiem paradoksiem, kas bija patiesību vai aplamību vēstoši (veridical un falsidical).
Salo (Somija)

Vēsture

Salo vārds dokumentos pirmoreiz minēts 1325. gadā. Tā atradās Turku — Viborgas ceļa malā un caur to tecēja Salonjoki upe, tādēļ tā attīstījās par tirdzniecības punktu.
Miesta statusu Salo ieguva 1887. gadā. Tajā pat gadā miesta lielu daļu iznīcināja ugunsgrēks, un Salonjoki upe kļuva nekuģojama. Turku — Helsinku dzelzceļa līnijas atklāšana deva impulsu Salo augšanai.
Sākotnēji Salo bija pakļauta Ikālinenai, bet 1891. gadā tā kļuva par neatkarīgu pašvaldību.
1932. gadā miestam tika pievienotas teritorijas no Uskelas un Haliko pašvaldībām. Salo teritorija pieauga no 74 līdz 1803 hektāriem, un iedzīvotāju skaits no aptuveni 1800 pieauga līdz vairāk nekā 6000.
1960. gadā Salo ieguva pilsētas statusu. Tā kā augošajai pilsētai bija nepieciešamas jaunas teritorijas, 1967. gadā visa Uskela un daļa no Haliko tika pievienota Salo.
2009. gada 1. janvārī notika lielākā Somijas pašvaldību apvienošanās, kad Salo pievienojās Haliko, Kīkala, Kisko, Kūsjoki, Mūrla, Pernie, Perteli, Somusjervi un Serkisalo. Pašvaldības platība pieauga līdz 200 kvadrātkilometriem un iedzīvotāju skaits — līdz 55 000. Par Salo jauno ģerboni tika pieņemts Haliko ģerbonis.

Ekonomika

Līdz 1990. gadiem Salo atradās Salora fabrika, kur tika ražoti radiouztvērēji un televizori. Pēc tam, kad uzņēmumu Salora iegādājās Nokia, šeit līdz 2000. gadam tika ražoti monitori.
Šeit atradās arī uzņēmuma Mobira mobilo telefonu ražotne, kas 1990. gadu sākumā pārgāja Nokia īpašumā.
1995. gadā Nokia Salo uzbūvēja jaunu mobilo telefonu fabriku. Vēlāk Nokia ražošanu pārcēla uz citām valstīm, un ražotne Salo slēgta 2012. gadā.
Salo atrodas mobilo ierīču lādētāju ražotāja Salcomp galvenais birojs.
Pilsētā atrodas bezvadu identifikācijas sistēmu ražotājs Nordic ID.

Ievērojamas personas

Salo dzimis Somijas prezidents Sauli Nīniste (Sauli Niinistö).
Karagājieni uz Zemgali (1271)

Atskaņu hronikas vēstījums

Livonijas ordeņa mestrs Valters 1271. gada sākumā sapulcināja karaspēku no Livonijas ordeņa valsts komturejām un no Rēveles un devās uz Zemgales galveno pilskalnu Tērvetē, kuru viņam izdevās ieņemt ar nelieliem zaudējumiem. Pilī tika atstāts ordeņa karavīru garnizons un mestrs atgriezās Rīgā. 
Pēc vieglās uzvaras mestrs pēc Lieldienām nolēma doties jaunā karagājienā uz Mežotnes pili. Tika sapulcēti ordeņa brāļi, bruņinieki, "zemes ļaudis" (leti, līvi, igauņi u.c.) un citi krustneši. Karaspēks ar kuģiem pa Lielupi devās augšup uz Mežotni. Pilskalnu ātri ieņēma un tajā nometināja ordeņa karavīrus. Pils aizstāvjus piespieda pili atstāt un ar lielu laupījumu krustnešu karaspēks atgriezās Rīgā. 
Tad no jauna ordeņa karaspēks devās uz Tērveti, kur no pils paņēma sev līdzi "brašos zemgaļu karavīrus" un tad devās uz Raktes pilskalnu (tagadējā Žagares pilsētā). Pili ieņēma un nodedzināja un "visu, ko vien atrada, to žigli pievāca". 
Pakļautie zemgaļi bija spiesti slēgt ar mestru Valteru miera līgumu, ar kuru solīja no jauna pieņemt kristīgo ticību. Viņiem uzlika graudu nodevas un klaušas - piedalīšanos ordeņa karagājienos, ceļu ierīkošanā un jaunu piļu celšanā.
Dzimtā valoda

Par dzimto valodu sauc valodu, kuru cilvēks mācās kopš dzimšanas. Dzimtā valoda ir viens no sociolingvistikas pamatjēdzieniem. Parasti zinātnē ar dzimto valodu saprot to valodu, kuru cilvēks apgūst no agras bērnības, bez speciālas apmācības, atrodoties attiecīgās valodas vidē. Atsevišķos gadījumos bērns no mazotnes var iemācīties vairākas valodas dzimtās valodas līmenī.
Dzimtajai valodai pretstatīta tiek svešvaloda, kuru cilvēks parasti apgūst vēlāk speciāli mācoties vai atrodoties attiecīgajā valodas vidē vai arī savādāk. Kā likums, svešvalodu cilvēks apgūst (no to attiecīgās valodas lietotāju skatpunkta, kuriem tā ir dzimtā valoda) vājāk, nekā savu dzimto valodu, pieļauj tās vai citas kļūdas (kaut arī nenozīmīgas). Uz svešvalodas apguvi iespaidu atstāj cilvēka dzimtā valoda, kā arī citas apgūtās svešvalodas.
Sarunvalodā ar jēdzienu "dzimtā valoda" nereti saprot tās tautas valodu, pie kuras cilvēks pieder. Formāli, tādos gadījumos, cilvēks savu "dzimto valodu" var arī nepārvaldīt.
Lai pievērstu uzmanību valodu daudzveidības saglabāšanai, UNESCO ir iedibinājis Starptautisko dzimtās valodas dienu, kas tiek atzīmēta katra gada 21. februārī.
Teikuma loceklis

Teikuma loceklis ir patstāvīgs vārds vai vārdu grupa, kas atrodas teikumā un atbild uz kādu jautājumu. Teikuma locekļu sastāvā var būt iekļauti arī dažādi palīgvārdi.
Latviešu valodā teikuma locekļi tiek iedalīti teikuma virslocekļos, kas veido teikuma gramatisko centru, un teikuma palīglocekļos, kas veido teikuma paplašinājumu. Pie teikuma virslocekļiem pieder teikuma priekšmets, izteicējs un galvenais loceklis, pie teikuma palīglocekļiem — dubultloceklis, apzīmētājs, pielikums, papildinātājs, apstākļi. Teikuma locekļi var būt gan vienkārši, gan salikti.
Pretviļņa lampa

Vēsture

Pirmās pretviļņa lampas tika izstrādātas 1952. gadā. Viens no to radītājiem bija Rūdolfs Kompfners.

Pretviļņa lampas darbības princips

Pretviļņa lampā augstfrekvences elektromagnētisko svārstību ģenerēšana un pastiprināšana notiek, elektromagnētiskajam vilnim, kas pārvietojas pa spirāli (skrejvilnim), mijiedarbojoties ar elektronu kūli, tāpat kā skrejviļņa lampā.

Pretviļņa lampu tipi

Ir divi pretviļņa lampu tipi: lampas, kurās SAF svārstībās pāriet elektronu kinētiskā enerģija, elektroniem bremzējoties augstfrekvences laukā; un tādas lampas, kurās SAF svārstībās pāriet elektronu potenciālā enerģija, tiem daudzkārtīgi bremzējoties un paātrinoties ceļā no katoda uz anodu.

Pretviļņa lampu pielietošana

Pretviļņa lampas lieto dažādās augstfrekvences ierīcēs (signālģeneratoros, heterodīnos) kā ģeneratorus ar ātri pārregulējamu frekvenci.
Alfrēds Birznieks

Biogrāfija

Alfrēds Birznieks piedzima 1889. gada 13. februārī Bērzmuižas pagasta Rentēs skolotajā un lauksaimnieka ģimenē. Tēvs - Jānis, Māte - Alīne (dzimusi Bergs). Beidzis Līvbērzes pagastskolu un vēlāk arī Jelgavas reālskolu.  No 1907. gada viņš bija brīvklausītājs Tērbatas universitātes Juridiskajā  fakultātē, bet no 1908. gada studēja tieslietas Maskavas universitātē. 1912. gadā viņš absolvēja Maskavas universitāti kā jurists. Turpmākos trīs gadus Birznieks Jelgavā strādāja par advokāta palīgu Stērstu Andreja advokāta praksē.
Pirmā pasaules kara laikā Birznieks strādāja Astrahaņas zemstē. Pēc tam viņš ieradās Rīgā, kur darbojās Baltijas bēgļu apgādāšanas komitejā - bija Budžetu nodaļas vadītājs, vēlāk arī  komitejas valdes loceklis.  Pēc 1917. g. Februāra revolūcijas darbojies komisijā, kas pārzinājusi guberņu iestāžu funkciju nodošanu guberņu zemes padomēm. Kad Rīgā 1917. gada Augustā ienāca vācu karaspēks, Birznieks pārcēlās uz Tartu, kur tika iecelts par Vidzemes cietumu inspektoru. 1918. gada februārī Birznieks atgriezās Jelgavā, kur turpināja strādāt par zvērināta advokāta palīgu, bet 1918. gada novembrī pārcēlās uz Rīgu. Kopš 1919. g. 30. jūnija Birznieks darbojās kā zvērināts advokāts Jelgavā, bet no 1924. gada 18. jūnija viņš praktizēja Rīgā.
Jaunizveidotajā Latvijas Republikas Pagaidu valdībā Birznieks kļuva par iekšlietu ministra biedru. 1919. gadā pēc Miķeļa Valtera demisijas no septembra līdz decembrim bija ministra amatā. Pēc Arveda Berga apstiprināšanas Birznieks atkal kļuva par ministra biedru.
No 1918. gada darbojies Radikāldemokrātu partijā, bet no 1922. līdz 1924. gadam — partijā "Demokrātiskais centrs". 1922. gadā piedalījies 1. Saeimas vēlēšanās no "Demokrātiskā Centra" saraksta. Sākotnēji nav ievēlēts, taču par deputātu kļuva 1924. gada novembrī, pēc tam, kad mandātu nolika Gustavs Zemgals. 1923. gada jūnija kļuvis par iekšlietu ministru Zigfrīda Annas Meierovica vadītajā valdībā. Amatu saglabājis arī Voldemāra Zāmuēla valdībā, taču 1924. gada maijā demisionējis.
Precējies ar Natāliju Pliki (1890. g. 27. novembris.—1969. g. 3. maijs; 1941—1957 izsūtījumā Tomskas apg.), meitas Rasma (1915. g. 27. jūnijs—1999. g. 13. februāris) un Daimona (1922. g. 2. marts— 1929. gada. 26. jūlijs).  
Padomju okupācijas laikā 1941. gadā bijis kantorists artelī "Labor". 1941. gadā izsūtīts uz Krievijas PFSR no sava dzīvokļa Rīgā, Strēlnieku ielā 5-3. Miris 1942. gada 28. aprīlī Usoļlagā, PSRS.
1. Meiera latviešu sevišķo uzdevumu bataljons

Izveidošana

1944. gada jūnijā, pēc vairākkārtējiem leģiona ģenerālinspektora Bangerska lūgumiem, Ostlandes SS un policijas komandieris ģenerālis Frīdrihs Jekelns pieņēma lēmumu atļaut latviešu soda bataljona izveidi, tā formēšanu Bolderājā nodeva juristam un kapteinim Jānim Meieram. Bataljonu uzsāka formēt no sodītiem vai izmeklēšanā atrodošiem karavīrus, kas atradās Centrālcietumā, Termiņcietumā un Salaspils koncentrācijas nometnē, vispirms izskatot katra apsūdzētā vai notiesātā lietas apstākļus. Pulka vīriem uz apģērba bija jānēsā sarkans trijstūris kā atšķirības zīmes soda vienībai.
Bataljona atlases komisijai piešķīra pilnvaras no ieslodzījuma savām vajadzībām izņemt jebkuru cietumnieku, neatkarīgi no piespriestā soda, tostarp uz nāvi notiesātos. Rekrūtēšanas specifikas dēļ štābu daļēji veidoja virsnieki ar juridisko izglītību un 1944. gada 1. jūlijā bataljona rindās bija 19 virsnieki, 70 instruktori un 295 kareivji, apmācības ilga līdz jūlija beigām, kad bataljonu iesaistīja Rīgas aizsardzības cīņās.

Dienesta gaitas

Ar ienaidnieka spēku iebrukumu Tukumā bataljonu, bez smagajiem ieročiem, līdz ar vairākiem robežapsardzības pulkiem ieskaitīja SS pulkveža Krukenberga kaujas grupā. Pozīcijās bataljons pavadīja pusotru mēnesi; par spīti bataljona sastāvam nebija neviena dezertēšanas gadījuma vai citu pārkāpumu. Bataljona aizsardzības iecirknis bija Slokas ielas apvidus pilsētas ziemeļrietumos.
Par priekšzīmīgo uzvedību un ieguldījumu pilsētas aizsardzībā pulkvedis Krukenbergs, kas bija arī apriņķa tiesas priekšnieks, dzēsa visu bataljona vīru nodarījumus. Par bataljona komandieri kļuva komandiera vietnieks kapteinis Arnolds Ķīsis, kura vadībā bataljonu 1944. gada augustā iekļāva 5. robežapsardzības pulkā.
Gunārs Ķirsons

Biogrāfija

Viņa tēvs Alberts Ķirsons pirmās Latvijas brīvvalsts laikā bijis veiksmīgs lauksaimnieks. 1959. gadā kopā ar ģimeni atgriezies Latvijā no izsūtījuma. Mācījies Rīgas 17. profesionāli tehniskajā skolā, Murjāņu sporta skolā, Mākslas skolas kokapstrādes nodaļā, Rīgas 23. vakara maiņu vidusskolā, ko absolvējis 1972. gadā.
Laikā no 1968. līdz 1975. gadam strādājis par galdnieku, atslēdznieku un tehniķi noformētāju. Tāpat bijis bārmenis restorānos "Ruse" (1975—1990) un "Ščecina". 1987. gadā Ķirsons dibinājis kooperatīvu "Lido", līdz 1991. gadam bijis arī tā direktors. 1987. gadā atvēris pirmo bāru "Lido" Rīgā, Lāčplēša ielā. 1991. gadā kļuva par uzņēmuma "Lido" īpašnieku, izveidojis Latvijā lielāko restorānu tīklu. 2005. gadā izveidojis uzņēmumu "Zaļā zeme Lido", kas nodarbojas ar nekustamajiem īpašumiem.
Ķirsons guvis panākumus sportā. Trīs reizes kļuvis par Latvijas čempionu sambo, tāpat ir Baltijas valstu čempions. Ir ieguvis melno jostu džudo, taču sportā sācis trenēties vieglatlētikā, nodarbojies ar šķēpa mešanu. 2005. gadā dibinājis džudo klubu "Lido" un ir tā prezidents. 2009. gadā ticis ievēlēts par Latvijas Džudo federācijas valdes priekšsēdētāju.
2000. gadā ticis apbalvots ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.

Ģimene

Kopā ar sievu Larisu G.Ķirsons izaudzināja meitu Eviju, kas ir māksliniece, un mazdēlu Albertu. Viņš aizrautīgi trenējas hokejā, un vectēvs Gunārs lielākoties viņu vadāja uz treniņiem un arī skatīties Rīgas „Dinamo” spēles.
2014. gadā Ķirsons atklāja presei, ka jau pirms daudziem gadiem oficiāli šķirta laulība ar sievu, un Vācijā viņam piedzimusi jauna atvase, meita Emīlija. "Meitu uzturu, mēs runājam pa telefonu, reizi divās nedēļās braucu ciemos. Sieva gribēja, lai meita būtu vāciete, lai dzīvojam Vācijā. Bet mēs nevarējām sadzīvot, esmu pārāk latvisks, tāpēc nespējām būt kopā,”  žurnālam „Santa” intervijā teicis Gunārs Ķirsons. Un pateica, ka viņš aizsūtījis auklīti uz Vāciju, lai varētu sarunāties latviski ar savu meitu.
Johanness Cukertorts

Jaunības gadi

Cukertorts piedzima poļu baroneses (?) un ebreju tautības protestantu misionāra ģimenē. 1855. gadā ģimene emigrēja uz Prūsijas pilsētu Breslavu (tagad Vroclava Polijā), kur Cukertorts beidza ģimnāziju, kā arī iestājās vietējās universitātes medicīnas fakultātē, kuru beidza 1866. gadā. Tajā pat gadā uzsācis dienestu Prūsijas armijā un 1870—1871. gadā piedalījies Francijas—Prūsijas karā.

Šahista karjera

Cukertorts iemācījies spēlēt šahu Breslavā, kad viņam bija 19 gadi. Tolaik pilsētā dzīvojis viens no spēcīgākajiem vācu šahistiem — Ādolfs Andersens, ar kuru Cukertorts nospēlējis vairākus mačus (1866, 1868, 1871) ar dažādām sekmēm. No 1867. līdz 1871. gadam kopā ar Andresenu bijis viens no šaha žurnāla «Neue Berliner Schachzeitung» redaktoriem. Pēc izcīnītās 3. vietas Londonas 1872. gada šaha turnīrā Cukertorts pārcēlās tur uz dzīvi. Šeit viņš ne tikai nodibināja jaunu šaha žurnālu «Chess monthly», bet arī veiksmīgi turpināja savu šahista karjeru. 1976. gadā Cukertorts uzstādīja rekordu simultānspēles seansā, spēlējot neskatoties uz galdiņa ar 16 pretiniekiem. 1877. gadā Cukertorts dalīja 2. vietu Leipcigas turnīrā, 1878. gadā bija pirmais Parīzes turnīrā, 1881. gadā ieņēma 4. vietu Berlīnes turnīrā, bet 1882. gadā dalīja 5. vietu Vīnes turnīrā. Lielākais viņa panākums bija uzvara Londonas 1883. gada šaha turnīrā, kur viņš apsteidza tādus spēcīgus šahistus kā Vilhelms Steinics, Mihails Čigorins, Džozefs Blekbērns.

Pasaules čempiona nosaukuma pretendents

Pēc Londonas turnīra Steinics izsauca Cukertortu uz maču. Sarunas ieilga divus gadus, tomēr 1886. gadā ASV pilsētās Ņujorkā, Sentluisā un Ņūorleānā notika mačs, kuram bija lemts kļūt par pirmo oficiālo maču par Pasaules šaha čempiona nosaukumu. Cukertorts labi uzsāka maču un bija vadībā ar 4:1, taču vēlāk Steinica pozicionālai spēles izpratnei bija izškiroša nozīme, un viņš uzvarēja ar 12½:7½ (+10-5=5).

Pāragrā nāve

Cukertorts nekad nebija izcēlies ar labu veselību, taču pēc zaudējuma Steinicam tā strauji pasliktinājās. Viņam tika atklāts gan reimatisms, gan išēmiskā sirds slimība, gan nieru problēmas un ateroskleroze. Arī viņa rezultāti turnīros pasliktinājās un vairs neatgriezās iepriekšējā līmenī. Cukertorts nomira pēc šaha partijas turnīrā Londonas Simpson's Divan restorānā.
Daugavpils Pasažieru parks

Vēsture

Staciju ierīkoja līdz ar Rīgas—Daugavpils dzelzceļa izbūvi 1861. gadā, tā nodrošināja savienojumu ar 1860. gadā uzbūvēto Sanktpēterburgas-Daugavpils dzelzceļu. 
Pēc Daugavpils-Vitebskas dzelzceļa izbūves 1866. gadā stacija kļuva par abu dzelzceļu apvienoto staciju, bet 1868. gadā par privātās dzelzceļa līnijas Rīga—Orla mezgla staciju. 1866. gadā šeit uzbūvēja iespaidīgas ritošā sastāva remontdarbnīcas, vēlākos gados "Latvijas dzelzceļu" galvenās darbnīcas, kas pašlaik ir AS Daugavpils Lokomotīvju Remonta Rūpnīca. 1919. gadā stacijas oficiālais nosaukums bija Daugavpils I Pasažieru, pēc Daugavpils- Vitebskas dzelzceļa izbūves Daugavpils I Preču stacija tika ierīkota aptuveni viena kilometra attālumā Indras stacijas virzienā. Otrā Pasaules kara laikā kā pilsētai, tā arī dzelzceļa mezglam tika nodarīti ievērojami postījumi. Karam beidzoties, staciju atjaunoja. 1946. gadā stacijas uzgaidāmajās un dienesta telpās iekārtoja kinoteātri un pēc pieciem gadiem, 1951. gadā uzcēla jaunu stacijas ēku, kas kalpo līdz mūsu dienām. 
Vēsturiski starp stacijām Daugavpils un Mežciems atradās divi pieturas punkti: Nometne un Cietoksnis. 
"Nometne" kā pieturas punkts tika atvērts 1926. gadā un kalpoja Latvijas armijas karavīru vajadzībām, slēgts pēc Otrā Pasaules kara.
"Cietoksnis" kā pieturas punkts tika atvērts 1935. gadā, slēgts tika Otrā Pasaules kara laikā.
Mūsdienās uz Daugavpils Pasažieru parku kursē dīzeļvilcieni maršrutā Rīga—Daugavpils, kā arī reizi gadā tiek norīkots vilciens caur Daugavpili līdz Aglonai. Caur Daugavpili kursē arī starptautiskais vilciens Rīga—Minska (līdz 2015. gada jūnijam kursēja arī Sanktpēterburga—Viļņa, bet līdz 2015. gada oktobrim  Rīga—Sanktpēterburga). No 2018. gada 13. janvāra  "Lietuvos geležinkeliai" uzsāka  pasažieru pārvadājumus maršrutā Daugavpils—Viļņa. Kursē divi pāri dīzeļvilcienu DR1A sestdienās un svētdienās. No 2018. gada 15. decembra saraksts tiek mainīts; sestdienās vakarā paredzēts papildu vilciens no Viļņas (atpakaļ līdz Turmantai).
Teodors Germans

Šahista karjera

Teodors Germans bija Rīgas Šaha biedrības biedrs un aktīvi piedalījās dažādos Baltijas šaha turnīros. 1899. gadā viņš dalīja 6.-8. vietu I Baltijas šaha kongresa blakusturnīrā Rīgā. 1901. gadā Germans ieņēma 5. vietu Rīgas šaha biedrības jubilejas turnīrā un 6. vietu II Baltijas šaha kongresā Tērbatā. 1902. gadā dalījis 6.-7. vietu Rīgas turnīrā. 1904. gadā III Baltijas šaha kongresā Rēvelē dalījis 3.-4. vietu, bet 1907. gadā dalījis 6.-7. vietu IV Baltijas šaha kongresa apakšgrupas turnīrā Rīgā.
1910. gados dzīvojis Anglijā un spēlējis dažādos šaha turnīros, kuri galvenokārt notikuši Londonā. Pēc Pirmā Pasaules kara 1919. gadā piedalījies nelielā Hastingsas turnīrā.
Vēlāk atgriezies Igaunijā. Piedalījies 1924. gada I Latvijas šaha kongresā un dalījis 9.-10. vietu. Lai gan rezultāts varēja būt labāks, tomēr Germans bija vienīgais turnīra dalībnieks, kas nezaudēja uzvarētāju trijotnei - ar Hermani Matisonu, Frici Apšenieku un Kārli Bētiņu viņš nospēlēja neizšķirti. 1930. gadā Germans dala 3.-5. vietu III Igaunijas šaha čempionātā, kurā uzvarēja Vladas Mikenas.
Valmieras ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairogs zelta krāsā. Vairoga apakšējā daļā sarkana vērša piere, kas ir Ūksenšernu dzimtas ģerboņa sastāvdaļa. No vērša galvas aug zaļa liepa. Liepai abos sānos karājās vairodziņi valsts karoga krāsās.

Vēsture

16. gadsimta sākumā Valmieras ģerbonī bija attēlota liepa ar zaros iekārtiem vairogiem, kurus rotāja krusti. Zviedru valdīšanas laikā vairogus no liepas noņēma, bet liepas sakņu vietā attēloja vērša galvu. 1925. gada apstiprinātajā ģerbonī ir apvienoti abi ģerboņa varianti.