google/wiki40b huggingface dataset:
19 gadi pirms sākuma

Vēsture

Šī grupa ir dziedātājas un multiinstrumentālistes Ingunas Černovas (Rubenes) projekts (viņa iepriekš jau sadarbojusies ar NSRD), kas tapis kopā ar mūzikas kritiķi Daigu Mazvērsīti un "Dzelteno Pastnieku" dalībniekiem Viesturu Slavu un Ilgvaru Rišķi. Sastāvs sanca kopā, lai sagatavotu programmu dalībai izstādē "Kurmis alā". 
Šis projekts ierakstīja albumu, tajā piedalījās arī Uldis Vanags (trompete, sintezators), Uģis Šēriņš (saksofons), Roberts Gobziņš (reps) un Zigmunds Streiķis (sintezatoru). 1988. gadā grupa koncertēja arī Rietumberlīnes avangarda mūzikas festivālā "Transmission" kopā ar tur dzīvojošo latviešu un igauņu izcelsmes ģitāristu Kalli Lāru.
Turpmāk grupa uzstājās koncertos Anglikāņu baznīcā Rīgā, Ogres muzikālajā saietā "Randiņš", festivālos "Roks par neatkarību" 1989. un 1990. gadā, pēdēja uzstāšanās notika 1991. gada pavasarī Vides aizsardzības kluba festivālā Arkādijas parkā Rīgā.
Grupas dziesma „Nakts ir mana zemapziņa” iekļauta izdevniecības „Melodija” Latvijas avangarda grupu izlasē „Ienāc ausīs” (1990). 
Grupas albums oficiāli tika izdots tikai 2005. gadā Ingus Baušķenieka ierakstu kompānijā, tajā iekļautas 15 kompozīcijas. 2017. gadā tas iekļauts mūzikas žurnālista Ulda Rudaka radioraidījumu ciklā "Zibens pa dibenu", kas veltīts 100 visu laiku labākajiem latviešu populārās mūzikas albumiem.
Nebalsīgs bilabiāls eksplozīvs slēdzenis

Izplatība

Nebalsīgais bilabiālais eksplozīvais slēdzenis [p] netiek lietots apmēram 10% valodu, kurās ir [b]. (Skatīt līdzīgu situāciju ar balsīgu velāru eksplozīvu slēdzeni.) Tas ir raksturīgi lingvistiskajam areālam ap Sahāru un Arābijas pussalu. Nav precīzi zināms, cik sena ir šī iezīme un, iespējams, tas ir relatīvi nesens fenomens, kas saistīts ar arābu valodu kā prestiža valodu šajā reģionā. Arābu valoda zaudējusi /p/ aizvēsturiskos laikos. Šāda parādība novērota arī citos reģionos; Eiropā rekonstruētajās senajās ķeltu un basku valodās ir bijis [b] bet nav bijis [p].
Neskatoties uz to, [p] ir lingvistiski ļoti plaši izplatīts. Daudzās valodās ir vismaz vienkāršs [p], bet daudzas izšķir vairāk kā vienu variāciju. Daudzās Indijas valodās ir pretstatīti aspirētais [pʰ] un vienkāršais [p].
1988. gada NHL drafts

1988. gada NHL drafts bija 26. NHL drafts, kurš notika 1988. gada 11. jūnijā Monreālā.
FK Ķeizarmežs

Vēsture

Jau 1907. gadā sporta biedrības Kaiserwald biedra Harolda Trevenena Holla vadībā tiek nodbināts pirmais Rīgas futbola klubs, ko lūdz uzņemt Kaiserwald biedrības sastāvā ar atsevišķas sekcijas statusu. Tomēr, ne līdz galam zināmu iemeslu dēļ, lūgums tika noraidīts. Pēc noraidījuma šis klubs pārtapa par British Football Club.
Tomēr, 1909. gadā izveidojas jauna futbola komanda zem Kaiserwald biedrības, tās pirmais treneris bija Kārlis Verkentīns. 1910. gadā klubs piedalās Rīgas Futbola līgas dibināšanā, kas bija pirmā futbola organizācija Latvijā, bet tā jauniešu (U-21) komanda iegūst Hatona-Holla kausu.
1912. gadā Ķeizarmežs kļūst par pirmo Latvijas komandu, kas aizvada starptautisku spēli, kurā ar 1-9 piekāpās Somijas olimpiskajai komandai.
No 1910. līdz 1915. gadam Ķeizarmežs spēlēja Rīgas čempionātā, trīsreiz paliekot trešais, bet vienreiz uzvarot (1914. un 1915. gada turnīri netika pabeigti un vietas netika sadalītas). 1912. un 1913. gadā Ķeizarmežs arī ieguva Rīgas kausu. Pēc tam kluba darbība apstājās, saistībā ar Pirmo pasaules karu.
Klubs atjaunoja darbību 1921. gadā, piedaloties Latvijas 2. sporta svētku futbola turnīrā, kura finālā zaudēja YMCA (3-11), kā arī pirmajā Latvijas čempionātā, kurš gan netika pabeigts dēļ agri uznākušās ziemas. Bija palikusi neizspēlēta otrā riņķa galvenā cīņa pret YMCA (pirmajā riņķī tika fiksēts neizšķirts 2-2). Toties Ķeizarmežs uzvarēja abos nākamajos Latvijas čempionātos, sīvās cīņās pārspējot YMCA (1922) un Rīgas FK (1923).
1924. gadā jau turnīra gaitā tika aizliegts ārvalstu pilsoņiem turpmāk spēlēt Latvijas čempionātā, tāpēc Ķeizarmežs, nospēlējis divas spēles, no turnīra izstājās. 1925. gadā klubs atgriezās, taču, novājinātajā sastāvā, bez ārzemniekiem, ierindojas tikai 5. vietā Rīgas čempionātā. Nākamajā gadā klubs beidza pastāvēt.
1930. gadu sākumā notiek mēģinājumi kluba darbību atjaunot, taču, nospēlējot pāris neveiksmīgas sezonas Rīgas čempionātā, klubs beidz pastāvēt otro reizi.
Ēltje Visermans

Sasniegumi šaha kompozīcijā

Kopš 1938. gada publicējis apmēram 800 dažādu žanru šaha kompozīcijas, galvenokārt, divvilčus un trišvilčus. Konkursos guvis apmēram 400 atzinības, no tām 230 godalgas.
No 1958. gada starptautiskais tiesnesis un no 1972. gada Starptautiskais lielmeistars šaha kompozīcijā. FIDE Albumu reitings — 170 punkti.
Viņš bija šaha uzdevumu nodaļas redaktors šaha žurnālā Tijdschrift van de KNSB un galvenais redaktors šaha kompozīcijas žurnālā Probleemblad, kā arī vairāku šaha kompozīcijas grāmatu un rakstu autors.
1990. gada FIFA Pasaules kauss

Turnīra gaita

Turnīrā piedalījās 24 komandas un formāts bija tāds pats kā pirms četriem gadiem 1986. gada čempionātā Meksikā. Šis bija pēdejais Pasaules čempionāts, kurā par uzvaru tika piešķirti 2 nevis 3 punkti. 24 komandas tika sadalītas 6 grupās, no katras grupas astotdaļfinālam kvalificējās divas labākās, kā arī četras labākās no sešām trešo vietu ieguvējām. Par turnīra lielāko pārsteigumu kļuva Kamerūnas izlase ar 38 gadus veco Rožē Millu priekšgalā, kas vispirms uzvarēja savā apakšgrupā, pieveicot gan argentīniešus, gan rumāņus, 1/8 finālā uzvarēja kolumbiešus, bet ceturtdaļfinālā tikai pagarinājumā piekāpās angļiem. Vēl pusfinālā iekļuva laukuma saimnieki Itālija, VFR un iepriekšējie čempioni Argentīna, kas sīvā cīņā pārspēja brazīļus un dienvidslāvus. Abos pusfinālos uzvarētāju nācās noskaidrot pēcspēles 11 m sitienu sērijās, kurās vācieši uzvarēja angļus, savukārt Argentīna pārspēja Itāliju. Spēlē par 3. vietu itāļi uzvarēja angļus, bet finālā tikās tās pašas komandas kas pirms četriem gadiem - Argentīna un VFR. 85. minūtē 11 m soda sitienu realizeja Andreass Brēme un VFR svinēja uzvaru ar 1-0, trešo reizi kļūstot par pasaules čempioniem.
Māris Rudzītis

Biogrāfija

Māris Rudzītis dzimis 1932. gada 19. decembrī Rīgā. Studējis Vissavienības valsts kinematogrāfijas institūtā operatoru fakultātē. Pēc studiju beigšanas 1956. gadā uzsāka operatora darbu Rīgas Kinostudijā. Spēlfilma "Zvejnieka dēls", I Vissavienības kinofestivālā Maskavā, saņēma veicināšanas prēmiju operatoram par darbu pie filmas (1958). Pēc gada, Rīgā, viņš saņēma apbalvojumu par labāko operatora darbu filmā "Latviešu strēlnieka stāsts".
Par Rudzīša pirmo režisēto filmu kļuva spēlfilma "Diena bez vakara". Tika sarakstīti arī daži filmu scenāriji. Novārtā netika atstāta arī pamatnodarbošanās, viņš kā operators piedalījies daudzās filmās ("Cielaviņas armija" (1964), ""Tobago" maina kursu" (1966) un citās).
Sieva - režisora asistente Biruta Zande.
Vladimirs Jerohins

Šaha kompozīcija

Lai gan Vladimirs Jerohins sastādīja dažādu žanru šaha kompozīcijas, viņa mīļākais žanrs bija divvilči. Piedalījies divos PSRS individuālajos čempionātos: 17. čempionātā (1983—1984) — ceturtā un 18. čempionātā (1985—1986) — četrpadsmitā vieta divvilčos. FIDE albumos iekļauti 29 viņa uzdevumi. 1989. gadā viņam tika piešķirts starptautiskā meistara tituls šaha kompozīcijā. Divvilču žanrā bijis tiesnesis vairākās sacensībās: žurnāla Probleemblad 1982. un 1983. gada konkursā, jubilejas turnīrā "Jerohinam-60", 14. PSRS komandu čempionātā. Publicējis vairākus rakstus par šaha kompozīcijas problēmām.
Komoru administratīvais iedalījums

Komoru administratīvo iedalījumu veido 3 autonomas salas, kuras sīkāk iedalās 16 municipalitātēs.
Jānis Vilerts

Biogrāfija

1949. gada marta deportācijās kopā ar ģimeni izvests uz Omskas apgabalu, kurā atradies līdz 1956. gada februārim. Pēc atbrīvošanas ģimene atgriezusies Latvijā.
1961. gadā uzvarējis Kazdangas šaha turnīrā un Kuldīgas komandas sastāvā debitējis Latvijas komandu šaha čempionātā. 1971. gadā beidzis Daugavpils Pedagoģisko institūtu un uzvarējis Daugavpils pilsētas šaha čempionātā. Tajā pašā gadā Kuldīgas rajona komandas sastāvā uzvarējis sporta biedrības "Vārpa" komandu čempionātā.
1970. un 1980. gados bijis vadošais Kuldīgas šahists, daudzkārtējais Kuldīgas šaha čempionātu uzvarētājs. 1974. gadā piedalījies Latvijas šaha čempionāta finālā. Vēlākajos gados trenera darbs liedzis regulāri piedalīties šaha turnīros, taču Vilerts sekmīgi pārstāvējis Kuldīgas komandu Latvijas komandu šaha čempionātos, kur bijis nopietns pretinieks vadošajiem Latvijas šahistiem. Šajā turnīrā 1977. gadā kopā ar Inesi Budovski uzvarējis, bet 1981. gadā kopā ar Igoru Ždanovu dalījis 3.-4. vietu pie 1. galdiņa. 1983. gadā Latvijas komandu šaha čempionātā savstarpējā partijā uzvarējis Alvi Vītoliņu.
Devis lielu ieguldījumu Kuldīgas rajona sporta skolas šaha nodaļas attīstībā un šaha popularizēšanā Kuldīgā. Viņa vadībā Kuldīgas jaunie šahisti kļuvuši par dažādu Latvijas šaha sacensību laureātiem, kā arī par pastāvīgiem Latvijas skolēnu, jauniešu un junioru šaha izlašu dalībniekiem. Trenera Vilerta audzēkņu vidū ir arī Latvijas sabiedriskajā dzīvē labi pazīstamie Dana Reizniece-Ozola un Aivis Ronis. Par savu veikumu saņēmis Kuldīgas novada "Goda balvu". Atzīmējot Jāņa Vilerta nopelnus, katru gadu Kuldīgā tiek rīkoti viņa vārdā nosauktie piemiņas turnīri.
Jāņa Vilerta māsas ir kļuvušas par Latvijas sieviešu šaha čempionātu uzvarētājām: 1966. gadā uzvarēja Benita Vēja, bet 1973. gadā 1.-2. vietu dalīja Tamāra Vilerte, kura pēc uzvaras 2008. gada Pasaules senioru čempionātā sievietēm saņēma starptautiskā lielmeistares nosaukumu.
Tukuma viduslaiku pils

Tukuma viduslaiku pils (vācu: Ordensburg Tuckum) bija Livonijas ordeņa mūra pils Tukumā, kas no 14. līdz 16. gadsimtam bija tieši pakļauta Livonijas ordeņa mestriem, bet vēlāk tā bija Kurzemes un Zemgales hercogistes Tukuma virspilskunga rezidence. 18. gadsimtā, pārbūvējot pils ziemeļrietumu stūri, izveidoja divstāvu torni, kurā šobrīd atrodas pilsētas vēstures muzejs „Pils tornis”.

Vēsture

14. gadsimta sākumā Livonijas ordenis netālu no senā kuršu Tukuma pilskalna pie senā satiksmes ceļa, kas savienoja Rīgu ar Kuldīgu un tālāk ar Prūsiju, uzcēla mūra pili. Pils celtniecības laiks pēc Kursas valsts sadalīšanas 1253. gadā nav precīzi zināms, bet uzskata, ka tā visticamāk celta mestra Gotfrīda fon Roges valdīšanas laikā (1298-1307).
Droši zināms, ka 1381. gadā Tukuma pilī mitinājās ordeņa mestrs Vilhelms no Frīmersheimas. Līdz 1416. gadam Tukuma pils bija pakļauta Kandavas fogtiem, pēc tam tajā atradās Tukuma draudzes novada pārvaldes centrs. 1463. gada aprīlī un 1481. gada jūnijā pilī notika Livonijas landtāgi, savas stratēģiskās nozīmes dēļ ("Kurzemes vārti") Tukuma pils bija tieši pakļauta Livonijas ordeņa mestram, tajā pastāvīgi uzturējās nedaudz ordeņbrāļu un to izmantoja kā pārtikas un preču noliktavu.
Livonijas pilsoņu karu laikā Tukumu 1484. gadā mēģināja ieņemt Rīgas karaspēks, ar mērķi to pievienot Rīgas landfogtejai.
Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes izveides Tukuma pils kļuva par virspilskunga rezidenci. Zviedru—poļu kara laikā 1605. gadā ap 4000 Zviedrijas karavīru izcēlās jūras malā pie Plieņciema un ieņēma Tukuma pili, bet pēc pilnīgas nopostīšanas Otrā Ziemeļu kara laikā pils zaudēja savu militāro nozīmi.

Apraksts

Tukuma pils bija celta no granīta laukakmeņiem, tās pamati veidoja 51-52х40 metrus lielu taisnstūri. Gar rietumu mūra iekšpusi bija uzcelta 10 metrus plata dzīvojamā ēka, no kuras saglabājusies tās pārbūvētā ziemeļu daļa jeb "pils tornis" (11,5х11,5 m), kura sienu biezums ir 1,6 metri. Pils mūru augstums agrāk sasniedzis 7,5 metrus.
With The Beatles

Dziesmu saraksts

Visas dziesmas sarakstīja Lenons/Makartnijs, izņemot, kur pieminēts.
Hedebija

Hedebija (vikingu: Heiðabýr, vācu: Haithabu, dāņu: Hedeby) ir agrākā vikingu pilsēta tagadējās Vācijas ziemeļos pie Busdorfas, netālu no Šlēsvigas. Mūsdienās pie tās ir iekārtots brīvdabas Vikingu muzejs (Wikinger-Museum Haithabu). 
Pēc platības Hedebija (24 ha) bija lielākā zināmā vikingu pilsēta, salīdzinot ar Gņezdovu (17,5 ha), Birku (13 ha), Dublinu (12 ha) vai Ribi (10 ha).

Vēsture

Hedebija bija nozīmīga vikingu laiku pilsēta pie senā tirdzniecības ceļa, kas savienoja Skandināvijas zemes ar Centrāleiropu, krustojoties ar vikingu ceļu, kas caur Jitlandes dienvidu daļu savienoja Baltijas jūras un Ziemeļjūras krastus. Nodibināta ap 770. gadu, uzplauka pēc tam, kad dāņu ķēniņš Gudfreds 808. gadā nopostīja konkurējošo vikingu pilsētu Reriku (Reric) pie mūsdienu Vismāras un padarīja Hedebiju pa savas valsts galvaspilsētu. Ap 850. gadu Hamburgas-Brēmenes arhibīskaps Ansgars Hedebijā uzcēla koka katoļu baznīcu.
Ap 880. gadu Vulfstans no Hedebijas aprakstīja Baltijas jūras dienvidaustrumu krasta ģeogrāfiju, aistu (baltu) ciltis un viņu galveno ostu Truso. Viņa vēstījums tika ietverts angļu karaļa Alfrēda Lielā Eiropas ģeogrāfijas aprakstā. 
934. gada kaujā pie Hedebijas sakšu ķēniņš Heinrihs sakāva dāņu ķēniņu Knutu, bet 945. gadā to atguva dāņu ķēniņš Gorms. 965. gadā to aprakstīja Kordovas kalifa sūtnis Ibrahims ibn Jakubs. 983. gadā Hedebiju pakļāva dāņu ķēniņš Haralds Zilzobis.
Pēc Hedebijas nopostīšanas 1066. gadā tās iedzīvotāji pārcēlās uz Šlēsvigu, kas izveidojās par reģiona varas centru. Pēdējo reizi Hedebija (Heidiba) aprakstīta pēc 1074. gada tapušajā Brēmenes Ādama hronikā.   
1900. gadā Hedebijā sākās arheoloģiskie izrakumi, 1985. gadā tika atklāts brīvdabas Vikingu muzejs.
Dēbelne

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 981. gadā. 1429. gadā to nopostīja husīti, bet 1637. gadā - zviedri. Otrā pasaules kara laikā Dēbelnes rūpnīcā Metall- und Lackwarenfabrik Johannes Großfuß tika uzkonstruēts ložmetējs MG-42, šos ložmetējus tur vēlāk arī ražoja.

Izglītība, kultūra, tūrisms un sports

No 1892. līdz 1926. gadam pilsētā funkcionēja zirgu tramvajs. Kopš 2007. gada zirgu tramvaja kustība ir atjaunota.

Cilvēki

Dēbelne ir gleznotāja Eriha Hekela (Erich Heckel, 1883-1970) dzimtā pilsēta.
Oto fon Hūns

Biogrāfija

Dzimis 1764. gada 17. jūnijā Jelgavā, Kurzemes un Zemgales hercogistes superintendenta Kristiāna Hūna ģimenē.
No 1780. gada līdz 1783. gadam mācījās Jelgavas akadēmiskajā ģimnāzijā Academia Petrina. Halles universitātē Vācijā studēja teoloģiju. 1788. gadā ieguva Dr.med. grādu Getingenes Universitātē. Gadu vēlāk viņš Pēterpilī nokārtoja eksāmenus un ieguva tiesības strādāt par ārstu Krievijas impērijas teritorijā.
1789. gadā kļuva par Rīgas Kara hospitāļa (dibināts 1754. gadā) otro ārstu, bet drīz vien pievērsās privātpraksei, īsā laikā kļūdams par populāru un iecienītu ārstu Rīgā. 1795. gadā Rīgā izdeva "Rīgas pilsētas topogrāfisko aprakstu ar ārsta novērojumu pielikumu". 
1800. gada 27. novembrī Oto Hūns paveica pirmo baku vakcināciju Krievijas impērijā, izmantojot angļu ārsta Edvarda Džennera pirms dažiem gadiem (1796) atklāto vakcinācijas metodi. 1803. gadā nodibināja Rīgas Baku potēšanas institūtu.
1804. gadā viņš pēc grāfa Andreja Razumovska aicinājuma pārcēlās uz Maskavu. 1805. gadā kā grāfa Razumovska mājas ārsts viņš apceļoja Ukrainu. 1806. gadā Oto Hūns trīs sējumos Maskavā izdeva savus ceļojuma iespaidus pa Ukrainu. 1807. gadā Maskavā publicēja darbu "Vispārēja aizsargbaku ieviešana Eiropas un Āzijas Krievijā". 1808. gadā viņš pārdeva savu 2000 sējumu lielo bibliotēku Maskavas Universitātei. 
No 1809. gada līdz 1811. gadam, Napoleona karu laikā pēc kņaza Repņina uzaicinājumu kļuva par krievu vēstniecības ārstu Kaselē un Parīzē.
No 1811. gada līdz 1813. gadam strādāja par ārstu Pēterpilī. 1813. gadā O. Hūns atgriezās Rīgā, darbojās kā ārsts, zinātnieks, vēsturnieks un kultūras darbinieks. 1824. gadā kļuva par garīgi slimo un veneroloģisko slimnieku aprūpes iestādes "Aleksandra Augstumu iestāde" pirmo direktoru. 
1832. gada 20. martā miris pēc ilgstošas slimošanas ar bronhiālo astmu. 
Viņa pēdējā atdusas vieta ir Rīgas Lielajos kapos blakus Johanam Kristofam Brocem (1742-1823). Viņš bija divas reizes precējies un no abām laulībām viņam bija 12 bērnu, no tiem 8 pārdzīvoja savu tēvu.
Ansekilas bāka

Raksturojums

Bākas augstums ir 29 m. Bāku veido kvadrātveida, konisks betona tornis ar galeriju, bez laternas. Uz betona torņa atrodas metāla rāmja tornis. Bākas apakšējās 2/3 ir baltas, augšdaļa melna. Gaismas elements atrodas 42 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (0,5 s deg, 1 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 7 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Pauls Mierlejs

Dzīvesgājums

Dzimis 1937. gada 26. decembrī Rīgā, mācījās trombona spēli Emīla Dārziņa speciālajā mūzikas vidusskolā. Studēja Latvijas Valsts konservatorijā, līdztekus 1957. gadā sāka spēlēt Ivara Mazura vadītajā džeza orķestrī, tad Rīgas estrādes orķestrī un Latvijas radio un TV estrādes un vieglās mūzikas orķestrī.
Vēlāk Pauls Mierlejs vadīja Latvijas PSR Milicijas darbinieku kluba orķestri un spēlēja Baltijas kara apgabala štāba pūtēju orķestrī. Vienlaikus trenējās smagatlētikā un aizrāvās ar peldēšanu ledusaukstā ūdenī. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas Pauls Mierlejs pārcēlās uz dzīvi Vācijā, kur miris.
Jašma

Jašma (no persiešu jašp - plankumainais akmens - vārdam var būt senāka izcelsme) ir necaurspīdīga kvarca kriptokristāliska varietāte, kuru dažādi piejaukumi (līdz 20% no satura) iekrāso dažādās krāsās. Visbiežāk sastopama koši sarkana, dzeltena vai brūna jašma, taču tā var būt arī zaļa, melna. Akmens lūzums - līdzens, gluds, tas labi pakļaujas pulēšanai.
Jašma ir tuvu radniecīga citam kvarca paveidam - halcedonam, taču atšķirībā no tā nav šķiedraina.
Jašmas krāsojums nav vienmērīgs - tā var būt smalki slāņota, tai cauri var vīties dendrīti. Pēc veidošanās jašma var plaisāt un pārbīdīties un tad atkal sacementēties, radot efektīgu rakstu. Jašmu iekrāso dažādi metālu oksīdi un hidroksīdi - krāsu zemes, dzelzs, mangāna oksīdi.
No jašmas izgatavo vāzes, zīmogus, tabakdozes, rotaslietas. Lielākais pasaules dārgakmens ir jašmas gabals no Botsvanas, kurš sākotnēji svēra 800 kg. Tagad no tā ir izgatavota 224 kg smaga lode ar diametru - 54 cm, kura atrodas Vācijā, dārgakmeņu muzejā Idārā - Oberšteinā.
Roberta Feldmaņa iela

Vēsture

Ielu ierīkoja 2011. gadā ar Mežaparka evaņģēliski luteriskās draudzes ierosinājumu. Līdz 2011. gadam tā bija Annas Sakses ielas daļa.

Ielu savienojummi

Roberta Feldmaņa iela ir savienota tikai ar Ezermalas ielu.
Enrike Mekings

Šahista karjera

Šahu iemācījies spēlēt 6 gadu vecumā. 11 gadu vecumā uzvarējis Brazīlijas štata Riugrandi du Sula čempionātā. 1965. gadā, 13 gadu vecumā uzvarējis Brazīlijas šaha čempionātā par 2,5 punktiem apsteidzot otrās vietas ieguvēju. Pēc šīs uzvaras par Mekingu sākuši runāt kā par jaunu Robertu Fišeru. 1966. gadā dalījis 1.-4. vietu Dienvidamerikas zonas turnīrā un pārspēlēs ieguvis tiesības startēt starpzonu turnīrā. 1967. gadā otru reizi uzvarējis Brazīlijas šaha čempionātā. 1967. gadā piedalījies starpzonu turnīrā Susā (Tunisija), dalot 11.-12. vietu un uzvarot vairākus spēcīgus šahistus, tostarp arī Aivaru Gipsli. Par šiem panākumiem FIDE 1967. gadā piešķīra Mekingam starptautiskā meistara nosaukumu (IM). 1969. gada Dienvidamerikas zonas turnīrā dalījis 3.-4. vietu un tikai pēc uzvaras papildmačā izcīnījis tiesības piedalīties starpzonu turnīrā. Starpzonu turnīrā 1970. gadā Palma de Maļorkā (Spānija) dalījis 11.-12. vietu. 1971. gadā uzvarējis Vršacas turnīrā (Dienvidslāvija, tagad Serbija)  un bijis trešais spēcīgajā Hastingsas (Anglija) turnīrā. 1972. gadā FIDE piešķīra Mekingam starptautiskā lielmeistara nosaukumu (GM), kas bija pirmais tāds tituls Brazīlijas šaha vēsturē. 1972. gadā pārliecinoši uzvarējis Dienvidamerikas zonas turnīrā par 2,5 punktiem apsteidzot tuvākos sekotājus. 1973. gadā Petropolisā (Brazīlija) pārliecinoši, nezaudējot nevienā partijā, uzvarējis starpzonu turnīrā un iekļuvis pretendentu mačos. Pēc uzvaras turnīrā, kurā spēlēja tādi lielmeistari kā Vasilijs Smislovs, Dāvids Bronšteins, Pauls Keress, Ļevs Polugajevskis, Jefims Hellers, Mekingu sāka uzskatīt par vienu no galvenajiem pretendentiem uz Pasaules šaha čempiona nosaukumu. Taču jau pirmais pretendentu turnīra ceturtdaļfināla mačs ar Viktoru Korčnoju bija Mekingam neveiksmīgs. Maču, kurš tika spēlēts līdz trim uzvarām, neņemot vērā neizšķirtus, Mekings zaudēja ar 1:3. Tomēr brazīlietis neatmeta savus godkārīgos plānus un 1976. gadā Manilā vēlreiz uzvarēja starpzonu turnīrā, iekļūstot pretendentu mačos. 1977. gada FIDE reitingu tabulā Mekings ieņēma 3. vietu, atpaliekot tikai no Anatolija Karpova un Viktora Korčnoja, tomēr tajā pašā gadā Šveices pilsētā Lucernā vēsture atkārtojās vēlreiz, jo Mekings zaudēja ceturdaļfināla maču Ļevam Polugajevskim ar 5½:6½. Vienīgā rezultatīvā partija mačā izrādījās otrā, kurā uzvarēja Polugajevskis, bet Mekings visās atlikušajās tā arī nespēja izlīdzināt rezultātu.
1979. gadā Mekings vēlreiz startēja starpzonu turnīrā Riodežaneiro, taču pēc diviem neizšķirtiem izstājās no turnīra. Iemesls bija samērā reti sastopama slimība - miastēnija (myasthenia gravis). Smagās slimības dēļ Mekings 12 gadus nespēlēja šaha turnīros. 1990. gados viņš atsāka savas šahista gaitas, tomēr savu iepriekšējo spēles līmeni nespēja sasniegt. Mekings ir četras reizes pārstāvējis Brazīlijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs (1968, 1974, 2002, 2004).
Roberts Šeklijs

Biogrāfija

Roberts Šeklijs dzimis Ņujorkā Bruklinā, bet audzis Ņūdžersijā. No 1946. līdz 1948. gadam dienējis ASV armijā Korejā. 70. gados viņš dzīvojis Spānijas salā Ibizā, tad atgriezies Ņujorkā, lai kļūtu par žurnāla OMNI Magazine literāro redaktoru. Līdz savai nāvei Šeklijs dzīvoja Portlendā.
2005. gada aprīlī, kad Šeklijs atradās vizītē Ukrainā, viņš saslima un tika hospitalizēts. Nedēļu viņa stāvoklis tika raksturots kā ļoti smags, taču tad stāvoklis uzlabojās, un Šeklijs varēja atgriezties ASV. 20. novembrī viņam tika izdarīta smadzeņu operācija, tomēr 9. decembrī Šeklijs slimnīcā 77 gadu vecumā nomira.

Literārā darbība

Savus darbus publicēt Šeklijs sāka 1951. gadā dažādos zinātniskās fantastikas žurnālos. Kopš tā laika viņš sarakstījis vairākus simtus stāstu, desmitiem romānu (vairākus kopā ar Rodžeru Zelazniju, Hariju Harisonu). Vairāki viņa darbi ir ekranizēti, vispazīstamākā pēc Šeklija darba motīviem uzņemtā filma ir itāļu La decima vittima (1965) ar Marčello Mastrojāni un Ursulu Andresu galvenajās lomās. Tiek uzskatīts, ka viņa romāns Dimension of Miracles ietekmējis Duglasu Adamsu, rakstot slaveno "Galaktikas ceļvedi stopētājiem".
Latviešu valodā sērijā "Fantastikas pasaulē" izdots stāstu krājums "Šis tas par velti" (Zinātne, Rīga, 1972).
Makss Eberts

Dzīvesgājums

Makss Eberts ir dzimis 1879. gada 4. augustā Saksijas pilsētā Štendālā, ārsta ģimenē. Studējis vēsturi un ģermānistiku vairākās Vācijas universitātēs (Insbrukā, Heidelbergā, Hallē un Berlīnē). Berlīnes Universitātē ieguvis doktora grādu par disertāciju, kas aplūkoja vācu dzejnieka Heinriha Heines rakstības stilu.
No 1906. līdz 1914. gadam strādājis kā zinātniskais asistents Berlīnes valsts muzejā, aizvēstures departamentā. Šajā laikā piedalījies vairākos arheoloģiskajos izrakumos Krievijā, kā arī Kurzemē. Atklājis un pētījis Tojātu apmetni Abavas pagastā. 1922. gadā kļuva par aizvēstures profesoru Kēnigsbergas Universitātē. Paralēli no 1922. līdz 1924. gadam bija viesprofesors Latvijas Universitātē. Par viņa ievērojamāko šī perioda skolnieku kļuva latviešu arheologs Valdemārs Ģinters, kas vēlāk turpināja studijas Kēnigsbergā un Eberta ierosmē aizstāvēja doktora disertāciju par skitu un sarmatu zobenu tipoloģiju.
1927. gadā Eberts sāka strādāt kā aizvēstures profesors Berlīnes Universitātē. 
Miris 1929. gada 15. novembrī, Berlīnē.