google/wiki40b huggingface dataset:
Gerlica

Vēsture

Rakstos Gerlica pirmoreiz minēta 1071. gadā. 13. gadsimtā kļuva par pilsētu. Bija Lauzicas līgas sastāvā. 16. gadsimta pirmajā pusē Gerlicā izplatījās luterticība. Pēc Trīsdesmitgadu kara Gerlica iekļāvās Saksijas kūrfirstes sastāvā. Vīnes kongress 1815. gadā to iekļāva Prūsijā. 1871. gadā kļuva par apvienotās Vācijas pilsētu. Pēc Otrā pasaules kara pa Neises upi tika nosprausta Vācijas - Polijas robeža un Gerlica kļuva par robežpilsētu.

Ekonomika

Pie Gerlicas atrodas autobūves uzņēmuma "Magirus" ražotne.

Izglītība, kultūra, tūrisms un sports

Gerlicā uzņemti Kventina Tarantīno filmas "Bēdīgi slavenie mērgļi" kadri.

Cilvēki

Gerlicā dzimuši futbolists Hanss Jirgens Derners (Hans-Jürgen Dörner, 1951), futbolists Mihaels Ballaks (Michael Ballack, 1976), Livonijas apgaismotājs Johans Kristofs Broce (Johann Christoph Brotze, 1742-1823), fiziķis Hanss Georgs Dēmelts (Hans Georg Dehmelt, 1922), futbolists Jenss Jeremīss (Jens Jeremies, 1974), vēsturnieks Reinhards Kozeleks (Reinhart Koselleck, 1923-2006), ekonomists Oskars Morgenšterns (Oskar Morgenstern, 1902-1977), serbu ģenerālis Pavle Jurišičs Šturms (Pavle Jurišić Šturm, 1848-1922).
Gerlicā dzīvojuši mistiķis Jākobs Bēme (Jakob Böhme, 1575-1624), komponists Johans Ādams Hillers (Johann Adam Hiller, 1728-1804) un aktieris Emīls Janningss (Emil Jannings, 1884-1950). Otrā pasaules kara laikā nometnē pie pilsētas bija ieslodzīts franču komponists Olivjē Mesiāns (Olivier Messiaen, 1908-1992).
HK 23e

HK 23e - Vācijas kompānijas Heckler & Koch galveno uzdevumu vieglā ložmetēja HK 23 uzlabots modelis ar 5,56 mm kalibru un ar patronlentes munīcijas padevi.
Būtībā HK 23e ir HK 21e mazais brālītis, turklāt abi ir balstīti uz G3 bāzes. Tam ir saistība arī ar HK 13 — tā priekšgājēju. Tā izstrāde saistīta ar 1982. gadu, kad šis universālais ložmetējs tika radīts Vācijas eksportam. Šis ložmetējs ir diezgan populārs, tas tiek izmantots daudzās pasaules valstīs policijas spēkos.

Izstrādes vēsture

Savulaik modelis HK 21A1 bija kandidāts uz SAW (Squad Automatic Weapon) testēšanu, ko vadīja ASV. Tad H&K nolēma izgatavot arī nedaudz vieglāku SAW ieroča versiju - ar 5,56 mm kalibru. To H&K izdarīja ļoti ātrā laikā. Testos apzīmēts kā XM262, HK 21A1 zaudēja sacensībā ar FN Minimi, kas tagad apzīmēts kā M249 SAW. Kad HK 21A1 tika uzlabots un nosaukts par HK 21e, tas pats tika izdarīts ar 5,56 versiju. To nosauca par HK 23e, ražošanu pārorientēja uz šo modeli 1982. gadā.

Raksturojums

HK 23e ir līdzīgs HK 21e gandrīz visos rādītājos, izņemot kalibra izmēru un stobra garumu. salīdzinot ar HK 21A1 , tam ir nedaudz pagarināta stobra kārba, uguns kontroles bloks ar pusautomātisko iespēju, 3 ložu un pilnīgi automātiskie uguns režīmi, speciāla aizslēga ierīce klusākai aizslēga slēgšanai un jauna patronlentes padeves konstrukcija (patronlentes barošanas mehānisms viegli padod lentes munīciju divos posmos, atpakaļējā un priekšējā aizslēga kustībā). Uzstādot papildu barošanas komplektu, kas sastāv no aizslēga, uzgrūdatsperes un patronlentes barošanas moduļa vai magazīnu aizklāja, ir iespēja lietot G3 vai STANAG parastās un diskveida magazīnas. HK 23e var uzstādīt arī tēmēkli, kas ir graduēts līdz 1000 m, šis tēmēklis var tikt piemērots lodes novirzei vēja ietekmē. Kaut gan tam nav trokšņa slāpētāja, ieroča ražošana prasa samērā daudz laika, tomēr tieši tāpēc šis ložmetējs ir apveltīts ar labu kontroli.

Izmantošana

Pašlaik HK 23e Vācijā tiek ražots eksportam uz daudzām Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas valstīm. Pēc licences to ražo tādās valstīs kā Brazīlija, Meksika, Francija, Itālija, Portugāle, Norvēģija, Grieķija, Turcija, Saūda Arābija, Irāna, Pakistāna, Malaizija, Filipīnas un Taizeme. Lielā mērā to izmanto policijas vienībās, jo tas ir SAW ierocis, tomēr tieši tādēļ tā izplatība ir ierobežota. Tas ir domāts tikai militārajiem, valdības spēkiem vai likuma izpildes departamentiem. Tikai šīs institūcijas drīkst iegādāties šo ložmetēju. Kā viens no iemesliem, kāpēc šis ierocis tiek izmantots likuma izpildei ir tas, ka šī ložmetēja padeves mehānisms ir ļoti ātrs. Tam var uzstādīt arī trijkāji.
Koronārais X sindroms

Koronārais X sindroms raksturojas ar sāpēm krūtīs, bet koronārie sirds asinsvadi nav izmainīti. Vairumam pacientu ir konstatējami mikrovaskulāri bojājumi (kapilāros), tādēļ to mēdz saukt par mikrovaskulāro stenokardiju. Atsevišķi pētījumi ir atraduši saikni arī ar citām vazospastiskām asinsvadu slimībām, piemēram, Reino fenomenu vai migrēnu. Sāpju mehānisms nav līdz galam skaidrs, uzskata, ka tas saistīts ar nepietiekamu mazo asinsvadu paplašināšanos un pastiprinātu jutību pret vazokonstriktoriem. Mirstība no koronārā X sindroma ir salīdzinoši zema, lai gan ir augsts hospitalizācijas risks.
Cinka hlorīds

Īpašības

Cinka hlorīds ir ļoti higroskopiska viela, kas gaisā glabājot izplūst. Koncentrētiem cinka hlorīda šķīdumiem ir skāba reakcija; šķīstot izdalās liels siltuma daudzums. Tas šķīst arī etanolā, glicerīnā, acetonā, anilīnā, piridīnā. Par spīti cinka hlorīda lielajam higroskopiskumam, virs 28 °C tas kristalizējas no šķīdumiem bezūdens formā; zemākās temperatūrās veido dažādus kristālhidrātus.
Izkausēts cinka hlorīds samērā labi vada elektrisko strāvu. 
Cinka hlorīds viegli veido dubultsāļus, it sevišķi ar sārmu un sārmzemju metāliem; tiem mēdz būt sastāvs Me₂[ZnCl₄] (kur Me — vienvērtīgs metāls) un tos var uzskatīt par kompleksajiem savienojumiem — tetrahlorocinkātiem.

Izmantošana

Koncentrēts cinka hlorīda šķīdums šķīdina celulozi, tādēļ to izmanto pergamenta un fibras ražošanā. Lieto arī koksnes piesūcināšanai.
Lielās tieksmes uz ūdeni dēļ cinka hlorīdu lieto ūdens atdalīšanai no organiskām vielām (kondensācijas reakciju veikšanai). Lieto arī organisko krāsvielu ražošanai (tās bieži izgatavo kā dubultsāļus ar cinka hlorīdu), kā arī preparatīvajā organiskajā ķīmijā.
Ar cinka hlorīdu var kodināt metālus; to izmanto metālu lodēšanā (cinka hlorīda šķīdumu sālsskābē, kam pievienots salmiaks, sauc par "lodēšanas skābi"). Šādā šķīdumā ir amonija tetrahlorocinkāts (NH₄)₂[ZnCl₄], ko sauc arī par "lodēšanas sāli". Šāda iedarbība izskaidrojama ar cinka hlorīda spēju šķīdināt metālu oksīdus, veidojoties kompleksajiem savienojumiem.
Baznīca (filma)

Sižets

Filma stāsta par Stoļerovas draudzi, kura ceļ savu baznīcu.
Dūņas

Dūņas ir smalkgraudains, mīksts, organogēns drupiezis, kas sastāv no minerālo un organisko vielu maisījuma, kas nogulsnējas ūdenstilpju dibenā.
Dūņas ir gitija kuras sastāvā ir 90-95% ūdens. Palielinoties gitijas nogulumu biezumam un blīvumam, samazinās ūdens daudzums, kas tad arī atšķir dūņas no gitijas. Dūņas ir pirmā gitijas nogulumu stadija. Atkarībā no piejaukumiem var izšķirt dažādus gitijas veidus. Latvijā tiek lieoti abi termini saldūdens organogēno nogulumu apzīmējumam — gitija vai sapropelis. Tomēr pastāv nozīmīga atšķirība ko katrs termins nozīmē. Akadēmiskā vidē iesaka lietot gitija, lai apzīmētu ezera organogēnos nogulumus. Sapropelis plašāk tiek lietots okeanogrāfijā, lai apzīmētu organogēnu nogulumu slāņus, kuri uzkrājušies bezskābekļa apstākļos. Latvijā zinātnieki pilnībā nav vienojušies par šo terminu lietošanu, ko varētu skaidrot ar PSRS okupācijas gados iesakņoto terminoloģijas lietojumu.
Dabīgos apstākļos dūņas ir tekošā stāvoklī, bet izžūstot kļūst par cietu vielu. Dūņas satur lielu daļu ļoti smalkas frakcijas (30-50% daļiņas >0,01 mm).
Jūru un kontinentālo ūdenstilpju (ezeru, dīķu) dibenā ir izplatītas dūņas, kas sastāv no smalkgraudainiem erodēto iežu (terigēniem, kaļķainiem, pelītiskiem, aleirītiskiem, aleirītiski-pelītiskiem) produktiem un no mikroskopiska organiskā detrīta, t.i. sīko jūras organismu (diatomejas, radiolārijas, foraminīferas, pteropodi) čauliņām un skeletu paliekām. Vēl ir vulkāniskās dūņas, kas bagātinātas ar vulkāniskajiem pelniem. Dūņas ir saistītu nogulumiežu veidošanās sākumstadija. Vēlāk diaģenēzes procesā dūņas sablīvējas, veidojot cietu iezi.
Reizēm dūņas ir bagātinātas ar organiskām vielām (sapropelis jeb gitija), kuru sadalīšanās var radīt sērūdeņraža piesārņojumu vai pūšanas procesu attīstību (pūstošās dūņas). Organogēnas dūņas tiek izmantotas lauksaimniecībā kā mēslojums vai komposts. Dažus dūņu veidus (ezeru, dīķu, lagūnu) izmanto arī mājdzīvnieku minerālajai piebarošanai, kā arī medicīnā (ārstnieciskās dūņas).
Laikraksta Le Monde 100 gadsimta grāmatas

Laikraksta Le Monde 100 gadsimta grāmatas ir pēc Francijas mazumtirgotāja Fnac un Parīzes laikraksta Le Monde 1999. gada pavasarī rīkotās aptaujas veidots 20. gadsimta simts labāko grāmatu saraksts.
Pēc sākotnējā 200 grāmatu saraksta, ko sastādīja grāmatu veikali un žurnālisti, 17 000 franču lasītāji atbildēja uz jautājumu "Kuras grāmatas ir palikušas jūsu atmiņā?" (Quels livres sont restés dans votre mémoire?).
No 100 labāko grāmatu sarakstā iekļuvušo darbu autoriem 16 ir Nobela prēmijas laureāti literatūrā. Darbu sarakstā ir gan romāni, dzeja un lugas, gan arī komiksi.
Franču rakstnieks un literatūras kritiķis Frederiks Beigbeders, analizējot izveidoto 100 grāmatu sarakstu, norādījis uz jūtamo franču ietekmi — puse no pirmā piecdesmitnieka (un 44% no visa saraksta) ir franču (vai ar Franciju saistītu) rakstnieku darbi.
Kapteiņa Enriko pulkstenis

Sižets

Uz parka celiņa, netālu no ostas, skolnieks Tomiņš atrod zelta kabatas pulksteni. To vajag atdot īpašniekam, tikai kurš ir šī pulksteņa īpašnieks? Tomiņam pazīstamais spekulants Džeks piedāvā pārdot pulksteni un par iegūto naudu nopirkt kinokameru. Tomēr Toms kopā ar klasesbiedriem dodas uz ostu (jo uz pulksteņa vāciņa ir uzraksts spāņu valodā), kur viņi izstāsta par atradumu kubiešu kuģa apkalpes komandai. Džeks ar savu sabiedroto mēģina nozagt pulksteni, bet pēc neveiksmīga mēģinājuma, nogrimēts Frīdis vēlāk vienkārši to savāc, izliekoties Tomiņam par pulksteņa saimnieku.
Nākamajā dienā skolā ierodas kuģa kapteinis, rīdzinieks Henriks Vanags un izstāsta, ka pulkstenis ir dāvana no viņa kubiešu drauga, revolucionāra. Pēc spāņu manieres, viņš Henriku sauca par Enriko. Saprotot, ka ir apmānīti, Tomiņš ar klasesbiedriem zvēr, ka uzies un atdos pulksteni likumīgajam īpašniekam.
Armijas goda sarakstu sprādze

Armijas goda sarakstu sprādze (vācu: Ehrenblattspange des Heeres) bija Trešā reiha militārais apbalvojums, ko piešķīra karavīriem, kas izrādījuši ārkārtīgu personisku drošsirdību un jau apbalvoti ar I šķiras Dzelzs krustu, taču neizpildīja prasības Bruņinieka krusta saņemšanai. Lai arī formālais apbalvojums tika izveidots jau 1941. gada jūlijā, kā fizisks apbalvojums sprādzes izskatā tas tika ieviests tikai 1944. gada 30. janvārī. Kopumā Otrā pasaules kara laikā piešķirts 4547 reizes, tostarp 167 Waffen-SS militārpersonām.
Johanness Brāmss

Kameransambļi

Līdzvērtīgi Brāmsa simfoniskajiem opusiem, dziļi pēc satura. Dažkārt īpatnēji salikumi, piem., klavieru trio — klavieres, vijole, mežrags.
Alnis Zaķis

Dzīvesgājums

Dzimis 1931. gada 19. janvārī Rīgā, pēc citiem avotiem Limbažu pagastā, arhitekta Voldemāra Zaķa ģimenē.
1955. gadā viņš beidza Latvijas valsts konservatorijas vijoles klasi. No 1957. līdz 1968. gadam bija Rīgas Estrādes orķestra (REO) vijolnieks, no 1968. līdz 1991. gadam Latvijas PSR televīzijas un radio estrādes orķestra (tā sauktā Radio bigbenda) pirmais diriģents, kā arī mākslinieciskais vadītājs.
Viņš bija precējies, brīvajā laikā devās medībās.
Miris 2012. gada 17. septembrī.

Apbalvojumi un pagodinājumi

Alnis Zaķis bija Ļeņina komjaunatnes prēmijas laureāts, 1978. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu.
2006. gadā saņēmis Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvu par mūža ieguldījumu Latvijas mūzikas attīstībā.
2010. gadā viņam piešķirts Triju Zvaigžņu ordenis.
Svetozars Gligoričs

Šahista karjera

Šahu sācis spēlēt 13 gadu vecumā. 1938. gadā kļuvis par Belgradas šaha kluba čempionu. 1939. gadā Zagrebā kļuvis par Dienvidslāvijas amatieru čempionu. Otrā pasaules kara laikā cīnījies Dienvidslāvijas partizānu vienībā. Pēc kara kļuvis par profesionālu šahistu. 11 reizes uzvarējis Dienvidslāvijas šaha čempionātos (1947, 1948, 1949, 1951, 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962, 1965).
Pirmais panākums starptautiskajos turnīros bija uzvara Varšavas šaha turnīrā 1947. gadā. Vēlākajos gados uzvarējis turnīros Marderplatā (Argentīna) (1950), Londonā (1951), Stokholmā (1954), Belgradā (1964), Manilā (1968), Mihaila Čigorina memoriālā Sočos (1986, kopā ar Aleksandru Beļavski un Rafaelu Vaganjanu).
Vairākkārtējais Pasaules šaha čempiona izcīņas ciklu dalībnieks. Astoņas reizes piedalījies starpzonu turnīros, kuros trīs reizes izcīnījis tiesības piedalīties pretedentu turnīros. Debijas reizē 1953. gadā pretendentu turnīrā Cīrihē palicis 13. vietā. 1958. gadā izcīnījis 2. vietu starpzonu turnīrā, bet 1959. gadā pretendentu turnīrā Dienvidslāvijā ieņēmis 6. vietu. 1968. gadā Belgradā zaudējis pretendentu ceturtdaļfināla maču Mihailam Tālam ar 3½:5½.
Ilgus gadus Gligoričs bija Dienvidslāvijas šaha izlases līderis. 15 reizes (1950-1974, 1978, 1982) piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs. Komandu vērtējumā izcīnījis zelta (1950), 6 sudraba (1956, 1958, 1962, 1964, 1968, 1974) un 5 bronza (1952, 1954, 1960, 1970, 1972) medaļas, kā arī individuālo zelta medaļu (1958). Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 8 reizes (1957-1983), komandu vērtējumā iegūstot 5 sudraba (1957, 1961, 1965, 1973, 1983) un bronzas (1977) medaļas, kā arī individuāli 4 zelta (1965, 1973, 1980, 1983), sudraba (1957) un bronzas (1970) medaļas.
1970. gadā piedalījies PSRS un pārējās pasaules mačā Belgradā, kur pie 5. galdiņa zaudējis  Jefimam Helleram ar 1½:2½ (+0, =3, -1).
Bijis arī daudzu šaha grāmatu autors un piedalījies tādu izdevumu kā «Šaha informators» un «Šaha atklātņu enciklopēdija» sagatavošanā. Kā šaha teorētiķis devis vērtīgu ieguldījumu daudzu atklātņu izstrādē, sevišķi indiešu aizsardzībā un spāņu atklātnē. Interesanti, ka neilgi pirms savas nāves 88 gadu vecumā Gligoričs izdevis arī savu mūzikas albumu «How I survived the 20th century», kurā apvienojis džeza, blūza un repa elementus.
Džeks Aihels

Spēlētāja karjera

No 2012. līdz 2014. gadam Aihels trenējās un spēlēja ASV hokeja federācijas nacionālās attīstības programmā. 2013.—14. gada sezonā Aihels tika iekļauts USHL otrajā Simboliskajā izlasē.
2015. gada NHL draftā ar kopējo otro numuru Aihelu izvēlējās Bufalo "Sabres". Vietu komandas sastāvā Aihels ieguva jau līdz ar 2015.—16. gada sezonas sākumu. 2015. gada 8. oktobrī Aihels aizvadīja savu debiju NHL, mačā pret Otavas "Senators" gūstot arī savus pirmos vārtus. Viņš kļuva par jaunāko "Sabres" hokejistu vēsturē, kurš guvis vārtus. Jau savā debijas sezonā Aihels kļuva par vienu no "Sabres" līderiem, sezonu noslēdzot ar 56 punktiem. Viņš bija otrs komandas rezultatīvākais spēlētājs aiz Raiena O'Rīlija.
Lai arī Aihela rezultativitāte turpmākajās sezonās būtiski neauga, viņš bija komandas rezultatīvākais spēlētājs. 2018.—19. gada sezonā uzsāka pildīt "Sabres" kapteiņa funkcijas.
ASV pieaugušo izlasē debitēja 2015. gada Pasaules čempionātā, spēlējis arī 2017. gada Pasaules čempionātā. Junioru vecumā izcīnījis zelta medaļas 2014. gada Pasaules U-18 čempionātā. Spēlējis arī 2014. un 2015. gada Pasaules U-20 čempionātos.
Latvijas Universitātes Kardioloģijas un reģeneratīvās medicīnas institūts

Vēsture

Valsts klīniskās slimnīcas direktora Paula Stradiņa projekts 1946. gadā paredzēja izveidot jaunas pētniecības laboratorijas jaunbūvējamajā Valsts klīniskās slimnīcas un Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes kampusa teritorijā starp Liepājas ielu, dzelzceļu, Arsenālu un Mārupes ielu, tomēr grandiozais projekts palika nerealizēts.
1977. gadā tika nodibināts Latvijas Kardioloģijas zinātniskās pētniecības institūts, kura bāze bija Stradiņa slimnīcas Kardioloģijas centrs. Tas darbojās profesora Nikolaja Andrejeva, vēlāk dr. med. Viļņa Dzērves vadībā.
2005. gadā institūts tika integrēts Latvijas Universitātē kā patstāvīga juridiska persona, kuras zinātnisko darbību pārraudzīja Latvijas Universitāte. 2013. gada Latvijas zinātnisko institūciju starptautiskajā izvērtējumā LU Kardioloģijas zinātniskais institūts ieguva vidēju novērtējumu.
2016. gadā to apvienoja ar LU Eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūtu un pārdēvēja par LU Kardioloģijas un reģeneratīvās medicīnas institūtu.
2019. gada janvārī institūts pārcēlās uz Latvijas Universitātes Zinātņu māju Jelgavas ielā 1 Torņakalna apkaimē.
Burtnieku novads

Pašvaldība

Burtnieku novada pašvaldība  – Burtnieku novada vietējā pārvalde, kas ir publisko tiesību subjekts un realizē atvasinātas publiskas personas funkcijas Burtnieku novada administratīvajā teritorijā. Pašvaldība tika izveidota 2009. gada 1. jūlijā. Tā apvieno sešas teritoriālās vienības - Burtnieku pagastu kā novada centru, Vecates pagastu, Matīšu pagastu, Ēveles pagastu, Rencēnu pagastu un Valmieras pagastu.
Pašvaldības iedzīvotāju pārstāvību nodrošina to ievēlēts pašvaldības lēmējorgāns - dome, kas, atbilstoši Pilsētas domes, novada domes un pagasta padomes vēlēšanu likumam, sastāv no 15 deputātiem. Viņi pieņem lēmumus, nosaka pašvaldības struktūru, lemj par autonomo funkciju un brīvprātīgo iniciatīvu īstenošanu un par kārtību, kādā nodrošina pašvaldībai deleģēto valsts pārvaldes funkciju un pārvaldes uzdevumu izpildi, izstrādā un izpilda pašvaldības budžetu. Pašvaldības dome atbilstoši kompetencei ir atbildīga par pašvaldības institūciju tiesisku darbību un finanšu līdzekļu izlietojumu.

Izglītība

Burtnieku novadā darbojas astoņas izglītības iestādes – trīs pirmsskolas izglītības iestādes (Matīši, Sienāzītis, Burtiņš), četras pamatskolas (Ēveles pamatskola, Rencēnu pamatskola, Matīšu pamatskola, Burtnieku Ausekļa pamatskola).
2012. gadā Burtnieku pagastā izveidots Burtnieku novada multifunkcionālais jaunatnes iniciatīvu centrs. No 2012.gada novadā strādā jaunatnes lietu speciāliste, kuras galvenais pienākums ir koordinēt darbu ar jaunatni novadā, veicināt sadarbību starp jauniešiem, nevalstisko sektoru, sabiedrību, kā arī īstenot jaunatnes politiku novadā.
Kopš 2006. gada  Valmieras pagasta „Rūpniekos” darbojas dienas centrs bērniem un jauniešiem. Dienas centra mērķis ir veidot bērnu un jauniešu brīvā laika pavadīšanai atbilstošu vidi, piedāvājot radošu un personību pilnveidojošu darbību sociālo un praktisko iemaņu un prasmju pilnveidošanai, balstoties uz vispārcilvēciskajām morālajām un estētiskajām vērtībām.

Kultūra

Burtnieku novadā darbojas seši kultūras nami un pašdarbības kolektīvi –  tautisko deju kolektīvi, vokālie ansambļi, modes deju studija, radošā mūzikas grupa, tautas teātris, līnijdejotāju grupa, austrumu deju pulciņš, aušanas darbnīca un citi. 
Novadā ir septiņas bibliotēkas, kur lasītājiem pieejams ne vien plašs grāmatu klāsts, bet arī dažāda mēroga izstādes, izglītojoši un vietējo kultūrvēsturi  izzinoši pasākumi, datorapmācība, radošās  darbnīcas un citas aktivitātes.
Novadā apskatāmi dažādi muzeji un ekspozīcijas , kas ļauj izsekot notikumiem no senatnes līdz mūsdienām.
Buhāras PSR

Vēsture

Pēc zaudētā Krimas kara (1853—1856) Krievijas impērija sāka ekspansiju Vidusāzijā, sākot Krievijas Turkestānas veidošanu. 1865. gadā krievu karaspēks ieņēma Taškentu, ko 1867. gadā pasludināja par jaundibinātās Turkestānas ģenerālgubernatūras centru, bet 1868. gadā bijušo Timura galvaspilsētu Samarkandu. Buhāras emirāts kļuva par Krievijas impērijas protektorātu 1873. gadā.

Izveide

Pēc tam, kad Krievijas pilsoņu kara laikā Sarkanā armija iekaroja Krievijas impērijai piederējušās Turkestānas zemes, Buhāras emirāta vietā izveidoja Buhāras Tautas Padomju Republiku.
1924. gada 19. septembrī Buhāras TPR tika pārdēvēta par Buhāras PSR un pievienota PSRS.
Radioaktīvā oglekļa datēšana

Radioaktīvā oglekļa datēšana jeb oglekļa-14 datēšana ir radioizotopiskās datēšanas metode, ar kuru nosaka organisko vielu saturošu objektu absolūto vecumu — gadu skaitu kopš bioloģiskā objekta nāves. Metode balstās uz oglekļa-14 (¹⁴C) jeb tā saucamā radioaktīvā oglekļa radioaktivitātes mērījumiem organiskajās atliekās vai objektos. Kamēr organisms ir dzīvs, tas nemitīgi apmaina savus oglekļa atomus pret apkārtējās vides oglekļa atomiem, uzturot radioaktīvā oglekļa izotopa saturu tādu pašu kā apkārtējā vidē. Atmosfērā radioaktīvais ogleklis rodas, kosmiskajiem stariem iedarbojoties uz gaisa slāpekli. Kad organisms nomirst, oglekļa apmaiņa izbeidzas un oglekļa-14 saturs tajā sāk samazināties, radioaktīvajam izotopam sabrūkot. Jo ilgāks laiks pagājis kopš organisma nāves, jo mazāka ir palikusī izmērāmā radioaktivitāte.
Pielietojot radioaktīvā oglekļa datēšanu, var noteikt vecumu līdz 50 000 gadu tālai pagātnei jebkuram materiālam, kas satur organiskas izcelsmes oglekli, kā piemēram, kauliem, putekšņiem, koksnes atliekām u.c. Lai datēšanu veiktu pēc iespējas precīzāk, nepieciešama metodes kalibrēšana, ņemot vērā dažādas dabiskas oglekļa-14 satura svārstības apkārtējā vidē. Piemēram, mūsdienās radioaktīvā oglekļa saturs atmosfērā vairs nav tāds, kā senāk. No vienas puses, ir sadedzināts daudz fosilā kurināmā, kas satur ļoti senu oglekli, kur radioaktīvais izotops sen sabrucis — tas samazina ¹⁴C koncentrāciju gaisā. No otras puses, veiktie kodolieroču izmēģinājumi ir radījuši papildu ¹⁴C piesārņojumu.
Radioaktīvā oglekļa datēšanas metodi izstrādāja amerikāņu fiziķis Vilards Libijs (angļu: Willard Frank Libby), par ko 1960. gadā viņam tika piešķirta Nobela prēmija ķīmijā. Metodi veiksmīgi pielieto arheoloģijā un antropoloģijā.
Ford Consul

Izmantotā literatūra

1. Sedgwick, M. (1986. gads). A-Z of Cars 1945-1970. Devona, Lielbritānija;

2. Culshaw; Horrobin (1974. gads). Complete Catalogue of British Cars. Londona, Lielbritānija;

3. "The Ford Consul Road Test". Laikraksts The Motor. 1953. gada 25. marts;

4. "The Ford Consul Mk II Saloon". Laikraksts The Motor. 1956. gada 23. maijs;

5. A-Z of cars 1945—1970. Sedgwick and Gillies;

6. Ford Consul, Zephyr and Zodiac. Graham Robson
Selims II

Biogrāfija

Selims ir dzimis 1524.gada 28.maijā Konstantinopolē, Osmāņu Impērijā, sava tēva Suleimana I valdīšanas laikā. Viņa māte bija Sultāne Hirrema, verdzene un konkubīne, kura vēlāk tika atbrīvota un kļuva par Sultāna juridisko sievu.
1545.gadā Konjā, Selims apprecēja Sultāni Nurbanu, kuras izcelšanās nav skaidri zināma. Viņa bija māte Muradam III, Selima mantiniekam.

Valdīšana

Selims kāpa tronī 1566.gada 7.septembrī. Viņš bija pirmais Sultāns neienteresēts kara darbībā un lielākoties atstāja valdīšanu saviem ministriem un Lielvezīram Sokollu Mehmedam Pašā.