Japāna

Etimoloģija

Vārds "Japāna" ir eksonīms. Japānas nosaukumi pašā japāņu valodā ir Nipona (Nippon, にっぽん ()) un Nihona (Nihon, にほん ()). Abus šos nosaukumus, izmantojot kandži zīmes, raksta šādi: 日本. Japāņu valodā vārds Nippon tiek lietots oficiālos gadījumos, ieskaitot jautājumos par Japānas valūtu, pastmarkas, kā arī daudzos starptautiska mēroga sporta pasākumos. Vārds Nihon ir vairāk neoficiāli lietots nosaukums, un šo Japānas nosaukumu min daudz biežāk tieši mūsdienu japāņu valodā. Japāņi paši sevi dēvē par Nihonjin (日本人), savukārt savu valodu — par Nihongo (日本語).
Burtiski Nippon un Nihon nozīmē "saules rašanās", tādēļ bieži vien tie tiek tulkoti kā "Uzlēcošās saules zeme". Šī nomenklatūra jeb terminoloģija radusies no imperiālās korespondences ar ķīniešu Sui dinastiju, un tā attiecas uz Japānas austrumu izvietojumu attiecībā pret Ķīnu. Pirms Japāna sāka uzturēt savstarpējus sakarus ar Ķīnu tā bija pazīstama kā Yamato vai arī Hi no moto, kas nozīmē "saules avots".
Vārds "Japāna" parādījās rietumos no agrīnajiem tirdzniecības ceļiem. Sākotnējo mandarīnu valodas vai arī vu ķīniešu valodas (呉語) vārdu, kas apzīmēja Japānu, pirmoreiz iegrāmatoja un pierakstīja Marko Polo kā "Cipangu". Mūsdienu vu valodas Šanhajas dialekta rakstu zīmju 日本 (Japāna) izruna ir Zeppen [zəʔpən]; vu valodā rakstu zīmei 日 ir divas izrunas, neformālā lietojumā (白讀) [niʔ] un formāli — (文讀) [zəʔ]. Dažos dienvidu vu valodas dialektos rakstu zīmes 日本 izrunā kā [niʔpən], kas ir līdzīgi izrunai japāņu valodā. Senās malajiešu valodas vārds, kas apzīmē Japānu, ir "Jepang" (šobrīd Malaizijā to apzīmē kā "Jepun", bet Indonēzijā joprojām tāpat — "Jepang"). Tas tika aizgūts no ķīniešu valodas, un ar šo vārdu 16. gadsimtā saskārās arī portugāļu tirgotāji Malaizijas pilsētā Melakā. Pastāv uzskats, ka tieši portugāļu tirgotāji bija pirmie, kuri šo vārdu ieviesa Eiropā. Angļu valodā tas pirmoreiz tika pierakstīts 1565. gadā kā "Giapan".

Dzīvā daba

Japānas salas aptver dažādas klimatiskās joslās. Neskatoties uz atšķirtību no Āzijas, Japānā dzīvo dažādas dzīvnieku un augu sugas. Japānas ziemeļos dzīvo daudzas subartiskās joslas sugas, bet dienvidos tropu joslas sugas. Starp šīm joslām atrodas mērenā josla, kur dzīvo daudzas tādas pašas sugas kā Korejā un Ķīnā. Daudzas sugas ir arī endēmiskas. Vairāk nekā 60% teritorijas klāj meži, pārsvarā tie ir skujkoku, bet Honsju galvenokārt lapu koki.
Japānā mīt aptuveni 130 zīdītāju sugas. Lielākie no tiem ir brūnais lācis un Āzijas melnais lācis. Brūnajam lācim ir nozīmīga mitoloģiskā loma Hokaido salā dzīvojošajiem ainiem, savukārt Āzijas melnais lācis apdzīvo uz dienvidiem esošo Honsju, Šikoku, Kjusju salu kalnainos reģionus. Plaši izplatīti plēsēji ir arī rudā lapsa, jenotsuns un Japānas cauna (Martes melampus). No kaķu dzimtas Cušimas salās ir sastopams Bengālijas kaķis un Iriomotes kaķis (Prionailurus iriomotensis) Iriomotes salā Okinavas prefektūrā. No zālēdājiem Japānā ir sastopami plankumainais briedis (Cervus nippon), Japānas gorals (Capricornis crispus) un meža cūka. Viens no pazīstamākajiem Japānas dzīvniekiem ir Japānas makaks (Macaca fuscata), kurš ir vistālāk uz ziemeļiem dzīvojošais mērkaķis. No jūras zīdītājiem Japānas krastos ir sastopami dugongs jeb jūrasgovs (Dugong dugon), melnais bezspuru cūkdelfīns (Neophocaena phocaeniodes) un ziemeļu jūras lauva (Eumetopias jubatus).
Japānā ir reģistrētas vairāk nekā 600 putnu sugas, no kurām 250 ligzdo. Vairākas sugas ir endēmiskas, piemēram, Japānas dzilna (Picus awokera), vara fazāns (Syrmaticus soemmerringii) un Japānas nacionālais putns - raibais fazāns (Phasianus versicolor). Dažas putnu sugas ir sastopamas tikai nelielā teritorija, visbiežāk, uz kādas no Japānas salām, piemēram, Okinavas dumbrvistiņa (Gallirallus okinawae) un Idzu strazds (Turdus celaenops). Lielākā daļa no neendēmisko putnu sugām ir tieši tādas pašas, kādas dzīvo Ķīnā. Ir arī putnu sugas, kuras vēl tikai ir sastopamas Sibīrijā vai Dienvidaustrumāzijā. Gājputni caur Japānu lido galvenokārt rudeņos un pavasaros, no kuriem liekākā daļa ir bridējputni. Ziemā Japānā galvenokārt dzīvo gulbji, zosis un dzērves.
Japānā dzīvo 73 rāpuļu sugas, no kurām puse ir endēmiskas. Mamuši (Gloydius blomhoffii) ir vienīgā indīgā čūska valsts lielākājā daļā. Vēl indīgas čūskas ir sastopamas tikai Rjūkjū salās, kuras atrodas tālu uz dienvidiem no Japānas arhipelāga. Siltajos jūras ūdeņos dzīvo arī vairākas jūras bruņurupuču un jūras čūsku sugas. Valstī dzīvo arī 40 abinieku sugas, no kurām Japānas milzu salamandra (Andrias japonicus) ir viens no lielākajiem abiniekiem pasaulē.
Japānas ūdeņos ir reģistrētas aptuveni 3000 dažādas zivju sugas.

Valdība

Japānā pastāv konstitucionālā monarhija, kur imperatora vara ir ļoti nosacīta un ierobežota. Būdams nomināls vadītājs, konstitūcijā imperators definēts kā "valsts un cilvēku vienotības simbols". Vara pieder galvenokārt Japānas premjerministram un citiem ievēlētajiem Parlamenta biedriem, tai pat laikā suverenitāte jeb augstākā vara ir piešķirta Japānas tautai. Imperators darbojas kā valsts galva diplomātiskos jautājumos. Akihito ir pašreizējais Japānas imperators. Naruhito ir Japānas kroņprincis, kurš ir nākamais rindā uz šo titulu jeb troni.
Likumdošanas vara Japānā pieder divpalātu Nacionālajam Parlamentam (Kokkai). Šis parlaments sastāv no Pārstāvju palātas, kas ietver 480 amata posteņus, ko ievēl pēc tautas balsojuma ik pēc četriem gadiem vai arī parlamenta atlaišanas gadījumā, kā arī no Padomnieku palātas, kas ietver 242 amata posteņus un kuras biedrus tauta ievēl uz sešiem gadiem. Universālās balsstiesības pieder pieaugušajiem, kas vecāki par 20 gadiem, un visi amati tiek ievēlēti aizklātā balsošanā. Liberāli konservatīvā Liberāli Demokrātiskā Partija atrodas pie varas kopš 1955. gada, izņemot īslaicīgās koalīcijas valdības laikā, ko veidoja opozīcijas partijas 1993. gadā. Lielākā opozīcijas partija ir sociāli liberālā Japānas Demokrātiskā Partija. 2010.—2012. gados Japānas Demokrātiskā Partija bija pirmā partija. Liberāli Demokrātiskā partija uzvarēja 2012. gada vēlēšanās un Šindzo Abe kļuva par premjerministru.
Japānas premjerministrs ir valdības galva. Šajā amatā personu ieceļ Japānas imperators pēc tam, kad Parlaments ir norādījis kādu šim postenim no paša Parlamenta biedru vidus, bet, lai paliktu amatā, šai personai jāsaņem Pārstāvju palātas uzticība un atzinums. Premjerministrs ir Ministru kabineta vadītājs (burtisks šī japāņu titula tulkojums ir "Kabineta premjerministrs"), un šis premjerministrs ieceļ amatā vai arī atlaiž valsts ministrus, no kuriem lielākajai daļai ir jābūt vienlaicīgi arī Parlamenta biedriem.
Vēsturiski būdama Ķīnas likumu ietekmēta, Japānas tiesiskā sistēma attīstījās kā neatkarīga Edo perioda laikā tādos tekstos kā Kujikata Osadamegaki (likumu grāmata valsts ierēdņiem Edo perioda laikā). Tomēr kopš 19. gadsimta beigām Japānas likumdošanas vara lielākoties bijusi balstīta uz civillikumiem, kas pastāvēja Eiropā, it īpaši Francijā un Vācijā. Piemēram, 1896. gadā Japānas valdība ieviesa civilkodeksu, kas bija veidots pēc Vācijā pastāvošā šo likumu modeļa. Ar grozījumiem laikā pēc Otrā pasaules kara kodekss joprojām ir spēkā arī mūsdienu Japānā. Statūtu likumi ir veidojušies Japānas likumdošanā, Japānas Nacionālajā parlamentā, kopīgi ar zīmogiem, ko kā apstiprinājumu sniedza imperators. Pašreizējā konstitūcija paredz, ka imperatoram jāpasludina likumdošana, ko pieņēmis parlaments, nedodot īpašu varu imperatoram izrādīt kādu pretestību vai iebilst pret pieņemamo likumdošanu. Japānas tiesu sistēma sastāv no četriem galvenajiem līmeņiem: Augstākās tiesas un trīs līmeņu zemākām tiesām. Ar statūtiem noteiktie Japānas likumi sastāv no Sešu kodeksu kopuma.

Ārpolitika

Japāna uztur ciešas attiecības ekonomikas un militārā jomā ar tās galveno sabiedroto — Amerikas Savienotajām Valstīm — būdama ASV—Japānas drošības aliansē, kas kalpo par galveno stūrakmeni jeb pamatu Japānas ārpolitikā. Kā Apvienoto Nāciju dalībvalsts kopš 1956. gada Japāna ir bijusi nepastāvīga Drošības Padomes locekle (Security Council) kopumā 18 gadus, arī vēl salīdzinoši nesen — periodā no 2005. gada līdz 2006. gadam. Japāna ir iekļauta arī G4 valstu sastāvā un tiecas pēc pastāvīgas dalības Drošības Padomē. Kā organizāciju G8, APEC, ASEAN Plus Three dalībvalsts, kā arī piedaloties Austrumuāzijas samitā, Japāna aktīvi ir iesaistījusies starptautiskajās lietās un vairo diplomātiskās saiknes ar sev svarīgajiem partneriem visā pasaulē. Japāna 2007. gada martā parakstīja drošības paktu ar Austrāliju un 2008. gada oktobrī ar Indiju. Sekojot Savienotajām Valstīm un Apvienotajai Karalistei, Japāna ir arī trešā lielākā valsts pasaulē, kas sniegusi oficiālu palīdzību attīstībai, ziedojot 8,86 miljardus ASV dolāru 2004. gadā. Japāna sniedz palīdzību Irākas karā, nodrošinot ar ārrindnieku karaspēkiem, tomēr beigu beigās savus bruņotos spēkus no Irākas atsauca.
Japāna ir iesaistījusies vairākos teritoriālos strīdos ar savām kaimiņvalstīm: ar Krieviju par Dienvidu Kuriļu salām, ar Dienvidkoreju — par Takešimas salām, ar Ķīnas Tautas Republiku un Taivanu — par Senkaku salām, ar Ķīnas Tautas Republiku — par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) ap Okinotorišimu.
Japāna joprojām strīdas un diskutē arī ar Ziemeļkoreju par to, ka tā reiz nolaupījusi Japānas iedzīvotājus, kodolieročus un tās raķešu militāro programmu. Strīda par Kuriļu salām rezultātā, Japāna formāli joprojām karo ar Krieviju, jo nav parakstīts neviens līgums vai vienošanās, kas šo jautājumu atrisinātu.

Bruņotie spēki

Japānas militāro jomu nosaka Japānas Konstitūcijas 9. Pants, kas attiecas uz Japānas tiesībām pieteikt karu vai izmantot tās militāros spēkus nopietnu starptautisko strīdu atrisināšanai. Japānas militāro nozari pārvalda Aizsardzības ministrija, un galvenokārt tā sastāv no Japānas Sauszemes Pašaizsardzības spēkiem (JGSDF), Japānas Jūras Pašaizsardzības spēkiem (JMSDF) un Japānas Gaisa Pašaizsardzības spēkiem (JASDF). Šie militārie spēki nesen tika izmantoti miera uzturēšanas operācijās, un Japānas karaspēku izvietošana Irākā iezīmēja pirmo gadījumu kopš Otrā pasaules kara, kad Japāna likusi lietā savu karaspēku un militāro nozari ārzemēs.
Japānas bruņotajos spēkos dienē aptuveni 240 tūkstoši karavīri.

Tautsaimniecība

Japānas ekonomika ir otrā lielākā ekonomika pasaulē pēc iekšzemes kopprodukta (IKP) uzreiz aiz Savienoto Valstu ekonomikas. Pēc pirktspējas paritātes tā ir tikai trešā aiz Savienotajām Valstīm un Ķīnas. 2006. gadā pēc iekšzemes kopprodukta uz vienu darba stundu Japānas strādnieki ieņēma 18. vietu pasaulē. Big Mac indekss liecina, ka Japānas galvaspilsētā Tokijā darba algas ir visaugstākās pasaulē. Japāna ir viena no vadošajām valstīm tehnoloģijā un mašīnbūvē. Tai ir ceturtais lielākais eksports pasaulē, kā arī sestais lielākais imports.
Trīs gadu desmitus Japānas kopējā reālā ekonomiskā izaugsme bija augsta: 1960. gados tā vidēji bija 10%, 1970. gados - vidēji 5%, bet 1980. gados - vidēji 4%. 1980. gadu beigās akciju un nekustamā īpašuma cenas nokrita, kas iezīmēja nākamās desmitgades stāvošo ekonomisko izaugsmi. Šīs problēmas samilza spekulatīvo akciju un nekustamā īpašuma darījumu dēļ. 1990. gados realais IKP vidēji pieauga tikai par 1,5%. Šis pieaugums bija daudz mazāks nekā citām rūpniecības lielvalstīm kā, piemēram, Francijai un Vācijai. Valdības centienus atjaunot ekonomisko izaugsmi kavēja 2001.-2002. gadā globālās ekonomikas samazināšanās. Tomēr IKP uz vienu strādājošo pakāpeniski palielinājās, 2003. un 2004. gadā tie bija 2,0%, bet 2005. gadā - 2,8%. 2008. gadā saistībā ar globālo finanšu krīzi Japānas ekonomikas pieaugums saruka līdz 0,7%.
Japāna ir kalnainu un vulkānisku salu valsts, tāpēc tā nespēj iegūt pietiekami daudz dabas resursus, lai atbalstītu tās augošo ekonomiku un lielo iedzīvotāju skaitu. Lai gan valsts teritorijā var iegūt dažādus minerālus, tas ir nepietiekami, tāpēc pēckara gados liela daļa izrakteņu ir ievesti. Uz vietas esošās metālu rūdas ir zemas kvalitātes. Aptuveni 70% no valsts klāj meži. Reljefa, nepietiekami attīstītā autoceļu tīkla un procentuāli lielā jaunaudžu skaita dēļ, valsts savām vajadzībām iegūst tikai 25-30% no nepieciešamā koksnes daudzuma. Pārējais tiek importēts. Labāk attīstīta ir lauksaimniecība un zivsaimniecība, bet tikai ar cītīgu ieguldījumu un smagu darbu tas ir nesis augļus. Galvenokārt valstī tiek spiests uz ražošanas un pārstrādes nozarēm, kur tā pārstrādā izejvielas, kas tiek ievestas no citām valstīm. Tādēļ šajā ekonomiskās attīstības stratēģijā ir izveidota spēcīga ekonomiskā infrastruktūra, kas nodrošina ar nepieciešamo enerģētiku, transportu, sakariem un tehnoloģijām.
2009. gadā divas Japānas pilsētas (Tokija un Osaka) tika atzītas par dārgākajām pilsētām pasaulē.

Kultūra

Japānas kultūra ir attīstījusies vairākus tūkstošus gadu sākot no Dzjomona kultūras līdz pat mūsdienu hibrīdkultūrai, kuru spēcīgi ietekmē Āzijas, Ziemeļamerikas un Eiropas kultūras. Pēc vairākiem imigrācijas viļņiem no kontinenta un tuvākajām Klusā okeāna salām Japānas iedzīvotāji piedzīvoja salīdzinoši ilgstošu izolācijas periodu no Tokugavas Iejasu valdīšanas laikiem līdz tā saukto "Melno kuģu" ierašanās brīdim un Meidži reformām. Tieši šīs izolācijas dēļ Japāna ir saglabājusi tās savdabīgo kultūru. Diez gan daudz Japānas kultūrā ir aizguvumi no Ķīnas kultūras (budisma un konfūcisma reliģijas, rakstība, arhitektūras pamatprincipi, tējas ceremonijas, zīda ražošanu).
Japāņu valodai vienmēr ir bijusi liela nozīme Japānas kultūrā. Šajā valodā galvenokārt runā tikai Japānā. Ir arī dažas atsevišķas kopienas pārējā pasaulē, kur japāņu valoda tiek izmantota, bet tās ir salīdzinoši mazas. Tā ir aglutinējoša valoda un skaņu krājums ir salīdzinoši mazs, kur uzsvars tiek likts vairāk uz skaņu toni nevis skaļumu. Japāņu valoda pilnveidojās un ir palikusi nemainīga kopš 8. gadsimta, kad tika apkopoti trīs nozīmīgākie senjapāņu valodā rakstītie darbi. Pirmā japāņu valodas liecība ir datēta ķīniešu dokumentos ap 252. gadu. Japāņu valodu var pierakstīt ar trim dažādām rakstību sistēmām: hiraganā (apaļākiki burti), katakanā (stūrainākii burti) un kandži (hieroglifi, kuri aizgūti no ķīniešu rakstības). Mūsdienās japāņu valodu mēdz diezgan bieži pierakstīt arī ar latīņu alfabēta burtiem jeb tā sauktajā rōmaji rakstībā, it īpaši uzņēmumu nosaukumos un logo, reklāmās un tad, kad nepieciešams japāņu tekstu ierakstīt datorā. Skaitļu pierakstam plaši izmanto arābu skaitļus, lai gan dažreiz lieto arī japāņu skaitļus.
Japānā ilgstoši plaši izplatīts mākslas veids ir gleznošana. 7. gadsimtā japāņi no ķīniešiem apguva papīra izgatavošanas mākslu. Vēlāk japāņi iemācījās pagatavot īpašu papīru vaši. Japāņu gleznošanas tehnika, kādā gleznoja agrāk, joprojām tiek izmantota. Arī japāņu valodas pierakstīšanā, tāpat kā gleznošanā, sākotnēji izmantoja otu. Līdz ar to ir izveidojusies diez gan savdabīga kaligrāfija. Kaligrāfijas māksla bieži vien ir pārāk nesaprotama Rietumu pasaulei, tomēr ne tikai Japānā, bet visā Austrumāzijā, kaligrāfija tiek uzskatīta par tradicionālu mākslas formu. Japāņi to dēvē par šodo (書道), kas burtiski nozīmē "rakstiskā veidā". Cits termins "šuji" (習字) apzīmē prasmi šādas kaligrāfiskas zīmes uzzīmēt.
Tradicionālajās japāņu skulptūrās ir attēloti budisma attēli. Vecākā skulptūra Japānā ir Amitābha, no koka veidots statuja Zenkodži templī. Naras periodā budistu statujas veidoja valdība, lai celtu tās prestižu. Mūsdienās daži eksemplāri ir apskatāmi Narā un Kioto. Nozīmīgākā bronzas statuja ir Budas skulptūra Todaidži templī.
Pirms Meidži perioda Japānā bija izplatīti kokgriezumi. Šīs mākslas veids bija pieejams ikvienam, tādēļ tas ieguva tik lielu popularitāti.
Ikebana ir japāņu ziedu kārtošanas māksla. Tā ir ieguvusi plaši izplatītu starptautisku slavu, pateicoties tam, ka šīm ziedu kompozīcijām piemīt harmonija, krāsu saskaņa un elementāri vienkāršs dizains. Atkarībā no gadalaika mainās arī tehnika, kā šīs kompozīcijas tiek veidotas, jo mainās pieejamo ziedu klāsts. Ziedu kompozīcijām parasti ir kāda simboliska nozīme. Pēc tradīcijām ikvienai sievietei pirms iziešanas pie vīra ir jāapgūst ikebana, jo tas piešķir viņai pievilcību un labu uzvedību. Mūsdienās ikebanu praktizē ne tikai Japānā, bet visā pasaulē.
Japānas četras tradicionālās teātra formas ir no, kiogen, kabuki un bunraku.

Sports

Tradicionāli par Japānas nacionālo sporta veidu uzskata sumo un tas ir populārs sporta veids skatītāju apmeklētības ziņā Japānā. Cīņas mākslas, tādas kā džudo, karatē un modernais kendo, arī ir plaši praktizētas un skatītāju iemīļotas valstī. Pēc Meidži Restaurācijas daudzi rietumu sporta veidi tika ieviesti Japānā un sāka izplatīties viscaur izglītības sistēmai.
Japānā profesionālā beisbola līga tika ieviesta 1936. gadā. Šodien beisbols ir vispopulārākais skatītāju sports valstī. Viens no vispazīstamākajiem japāņu beisbolistiem ir Ičiro Suzuki, kurš, ieguvis Japānas visvērtīgākā spēlētāja balvu 1994., 1995. un 1996. gadā, tagad spēlē par Sīetlas "Mariners" Ziemeļamerikas Augstākajā Beisbola līgā. Pirms tam Sadaharu Ohs bija labi pazīstams ārpus Japānas, iegūstot vairāk mājas skrējienus savā karjerā nekā viņa laikabiedrs Henks Ārons to izdarīja Amerikā.
Kopš Japānas Profesionālās futbola līgas izveidošanas 1992. gadā, futbols arī ir piesaistījis lielu interesentu skaitu. Japāna bija vieta Interkontinentālajam kausam no 1981. līdz 2004. gadam un 2002. gada FIFA Pasaules kausa rīkotāja kopā ar Dienvidkoreju. Japāna ir viena no veiksmīgākajām futbola izlasēm Āzijā, uzvarot Āzijas kausā trīs reizes.
Golfs arī ir populārs Japānā, tāpat kā autosports, tāds kā Super GT sporta automašīnu sērijas un Formula Nippon formulu sacīkstes. Honda 1997. gadā pabeidza Twin Ring Motegi, lai Japānā ieviestu IndyCar sacīkstes.