google/wiki40b huggingface dataset:
Balvi

Kultūra

Balvu pilsēta ir Ziemeļlatgales kultūras centrs. Balvos noris svarīgākie novada pasākumi. Svarīgas kultūrpasākumu norises vietas ir Kultūras nams, Lāča dārzs un kultūras nams.

Apskates objekti

Balvu Novada muzejs atrodas rekonstruētajā Balvu muižas klētī. Tajā saglabātas muižas ļaužu mūrētās pagraba velves, senatnīgas klēts durvis un vietējo meistaru gatavotas mēbeles, izveidota izstāžu zāle ar jumta logiem, apskatāmas izstādes par novada senatni un jauno mākslinieku darbiem.
Parks „Lāča dārzs” – viena no savdabīgākajām Balvu pilsētas kultūrvēsturiskajām vietām, bijušais muižas augļu dārzs, ko iekļauj daļēji saglabājies valnis un lazdu aleja no muižas laikiem. Centrā atrodas dīķis ar saliņu, kas iemantojusi Mīlestības saliņas nosaukumu. 1990. gados te izveidots atpūtas parks, kurā izvietotas 23 Latvijas laukakmeņu kompozīcijas.
Balvu muiža pazīstama ar savu skanīgo un akustiski kvalitatīvo koncertzāli. Līdz 2010. gadam muižas ēkā atradās Balvu pamatskola, šobrīd tā ir iestāde, kurā apkopots profesionālās, augstākās izglītības un mūžizglītības piedāvājums.
Muižas parks Balvu ezera krastā, kas veidots 19. gadsimta otrajā pusē, ir kļuvis par vietu kultūras pasākumiem vasarā. Tur atrodas Balvu brīvdabas estrāde, kur notiek koncerti un teātra izrādes. Parkā aplūkojama ūdens triece jeb savdabīgs „mūžīgais dzinējs”, kas darbojas bez elektrības, liekot ūdenim plūst no Balvu ezera augšup kalnā.
Balvu evaņģēliski luteriskās baznīcas pamatakmens iesvētīts 1914. gadā. Būvniecības darbu vadību uzņēmās toreizējais mācītājs Kārlis Irbe. Baznīcas zvans, kurš sver 530 kg, izliets Vācijā. Baznīcā atrodas vairāki kultūrvēsturiski nozīmīgi lietišķās un tēlotājmākslas darbi.
Balvu Romas katoļu baznīca ir viena no vecākajām celtnēm Balvos – celta pirms vairāk kā 200 gadiem. Ievērojama ar īpatnējo arhitektonisko veidolu, jo sākotnēji celta pēc pareizticīgo baznīcu parauga. Baznīca atjaunota 2004. gadā, un tā ir Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Piemineklis Latgales partizānu pulka kritušajiem karavīriem atklāts 1938. gadā, tā autors K. Jansons. Piemineklis gāzts vairākkārt un to atjaunoja autora dēls Andrejs Jansons 1993. gadā.

Izglītības iestādes

Balvos atrodas septiņas izglītības iestādes kā Balvu Valsts ģimnāzija, Balvu amatniecības vidusskola, Balvu pamatskola, Balvu vakara maiņu vidusskola, Balvu Mākslas skola, Balvu Mūzikas skola un Balvu Sporta skola
Quoted-printable

Quoted-printable jeb QP kodējums ir kodējums, kas izmanto drukājamas rakstzīmes (alfabēta burtus, ciparus un vienādības zīmi "="), lai pārsūtītu astoņu bitu datus pa septiņu bitu kanālu. To izmanto kā MIME satura sūtīšanas kodējumu e-pasta sūtīšanai. Paredzēts gadījumiem, ja dati pamatā sastāv no US-ASCII simboliem, bet ir arī neliels daudzums baitu, kuru kodi ir virs 127. MIME alternatīva QP kodējumam ir Base64.

Kodēšanas noteikumi

Astoņu bitu baitu kodē ar trīs rakstzīmēm: pirmais ir "=", kam seko divi heksadecimāli cipari (0—9 vai A—F), kas atbilst baita kodam. Piemēram, Windows-1257 kodējumā "ā" (decimālā vērtība 226) attēlo kā "=E2".
Visas drukājamās ASCII rakstzīmes ASCII (decimālās vērtības starp 33 un 126) atstāj nemainītas, izņemot vienādības zīmi "=" (decimālā vērtība 61), kuru attēlo kā "=3D".
ASCII tabulācijas un tukšuma simbolus (decimālās vērtības 9 un 32) var atstat nemainītas, izņemot gadījumus, ja tās atrodas rindas beigās. Ja kāds no šiem simboliem atrodas rindas beigās, to kodē ar "=09" (tabulācija) vai "=20" (tukšumzīme).
Ja kodējamos datos ir pāreja uz jaunu rindu, tad to kodē ar ASCII CR LF secību, neatkarīgi no originālajām baitu vērtībām. Ja baitu vērībām 10 un 13 ir cita nozīme nekā rindas beigas, tad tie ir jākodē kā "=0A" un "=0D".
Quoted-printable rindu garums nedrīkst būt lielāks par 79 baitiem. Lai to ievērotu, kodētās rindas beigās tiek pievienots "=", kas neizraisa pāriešanu uz jaunu rindu oriģinālajā tekstā.

Piemērs

Būt vai nebūt? Tāds ir jautājums.
Teksts ar Windows-1257 kodējumu quoted-printable tiks attēlots:

B=FBt vai neb=FBt? T=E2ds ir jaut=E2jums.
Salīdzinājumam tas pats teksts alternatīvā kodējumā Base64 būs:

Qvt0IHZhaSBuZWL7dD8gVOJkcyBpciBqYXV04mp1bXMu
Dinamiska tīmekļa lapa

Dinamiska tīmekļa lapa ir tīmekļa lapas veids, kuras saturs vai izskats mainās, atkarībā no lietotāja darbībām vai tās formēšanas veida, atšķirībā no statiskas lapas, kura paliek nemainīga.
Tīmekļa lapas dinamiskums var izpausties kā skriptu valodas pielietojums satura veidošanai klienta pusē vai servera pusē, kā arī abu kombinācija.
Izmantojot skriptu valodu klienta pusē, var panākt no servera saņemtas lapas dinamisku satura un izskata izmaiņu, reaģējot uz lietotāja peles vai tastatūras darbībām vai īpašiem notikumiem. Biežāk pielietotā tehnoloģija ir dinamiskais HTML (DHTML), kurā, izmantojot Javascript, var mainīt HTML lapas elementus, tādus kā teksts, attēli u.c. Dinamiska satura veidošanai pielieto arī Flash tehnoloģiju, kura izmanto ActionScript. Papildu datu iegūšanai no servera tiek izmantota arī attālinātā skriptēšana, izmantojot slēptos Frame elementus vai XMLHttpRequests.
Izmantojot skriptu valodu servera pusē, HTML lapa tiek formēta katru reizi no jauna, kad lietotāja pārlūkprogramma pieprasa šo lapu. Biežāk lietotās skriptu valodas un servera puses skriptēšanas sistēmas ir: PHP, Perl, ASP, ASP.NET, JSP, ColdFusion un citas. Pirmoreiz šāda tīmekļa lapu ģenerēšanas specifikācija tika definēta 1993. gadā kā Common Gateway Interface (CGI). Mūsdienās arī tiek izmantota CGI, bet tai ir dažādas alternatīvas, piemēram Apache moduļi, ISS ISAPI, Simple Common Gateway Interface, FastCGI.
Kombinējot skriptu valodas servera un klienta pusē ar Ajax tehnoloģiju, var panākt dinamisku lapas satura apmaiņu ar serveri, nepārladējot visu lapu.
Tallina-Veike (stacija)

Vēsture

Tallina-Veike (burtiski - Tallina-Mazā) sākotnēji tika izbūvēta kā Igaunijas šaursliežu dzelzceļa sistēmas gala stacija Tallinā. 1901. gadā izbūvējot Paides-Tallinas šaursliežu dzelzceļa iecirkni, Tallina-Veike tika savienota ar jau agrākajos gados izbūvētajām šaursliežu dzelzceļa līnijām: Valka-Pērnava un Meizakila-Vīlande. Šaursliežu dzelzceļa sistēma tika nomainīta ar 1520 mm platuma dzelzceļa sliežu ceļa sistēmu 1971. gadā.
Bez pasažieru satiksmes Tallina-Veike stacijā tika izbūvēts arī lokomotīvju apgriešanās depo, kas ekspluatācijā tika nodots 1930. gadā. Kopš 1994. gada Tallina-Veike izvietots dīzeļvilcienu remonta depo.

Stacijas ēka

Tallina-Veike stacijas ēka saglabājusies vēl no šaursliežu dzelzceļa perioda. Tā ir divstāvu dolomīta bloku ēka ar lēzenu šīfera jumtu, pusaploces formas sešrūšu logiem un simetrisku fasādi ar nedaudz uzsvērtu centrālo transpta daļu. Stacijas ēkas ielas fasāde veidota centrālo transepta daļu iekļaujot divos simetriski izvietotos rizalītos.
Dolomītu bloku konstrukcija izmantota arī stacijas ūdenstorņa sienu uzbūvei.

Stacijas apkārtne

Tallina-Veike dzelzceļa stacija atrodas Tallinas Centra daļas Kitsekilas apkaimē, netālu no Pērnavas šosejas gaisa pārvada. Kitsekilas tuvumā atrodas arī Magdalēnas slimnīca, tramvaju depo, A. Le Coq Arena (futbola arēna), kā arī iepirkšanās centrs.
ANO Ģenerālā asambleja

ANO Ģenerālā Asambleja ir Apvienoto Nāciju Organizācijas galvenais apspriešanas, politikas veidošanas un pārstāvības orgāns, kas izveidots 1945. gadā saskaņā ar ANO Nolikumu. Asambleja sastāv no 193 Apvienoto Nāciju Organizācijas locekļiem.
Monastirišče

Vēsture

Rakstos pirmoreiz 1622. gadā kā Žečpospoļitas apdzīvota vieta. Monastirišče iekļāvās Krievijas impērijā līdz ar Polijas Otro dalīšanu 1793. gadā. Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 23. jūlija līdz 1944. gada 10. martam atradās vācu okupācijā. No 1957. gada — pilsētciemats, no 1985. gada — pilsēta.
Zinovijs Birnovs

Šaha kompozīcija

Pirmos uzdevumus sastādījis 16 gadu vecumā, kopumā publicējis vairāk nekā 400 šaha uzdevumus un 150 etīdes. Bijis daudzu konkursu uzvarētājs. Iemīļotās tēmas: mats, pozicionālais neizšķirts.
1956. gadā izlaidis krājumu "На досуге", kas saturēja šaha uzdevumus, loģiskās un krustvārdu mīklas.
Žilbērs de Lanuā

Dzīvesgājums

Dzimis Lanuā bruņinieku dzimtā 1386. gadā tagadējās Francijas un Beļģijas pierobežā, kas tolaik atradās Burgundijas hercogu pārvaldībā. 1403. gadā viņš iestājās Eno grāfa karadraudzē un pavadīja viņu ceļojumā uz Tuvajiem Austrumiem un piedalījās krusta karā pret mauriem Spānijā, no 1408. gada piedalījās Burgundijas hercoga karagājienos.
1413. gadā viņš piedalījās Vācu ordeņa karagājienā uz Pomerāniju un Mazoviju. Pēc tam lielmeistars Heinrihs no Plauenes uzņēma Žilbēru par bruņinieku Vācu ordenī. 1413. un 1414. gadā viņš kā sūtnis ceļoja cauri Prūsijai, Kurzemei, Livonijai uz Novgorodas valsti, tad atpakaļ uz Livoniju, no kurienes devās uz Lietuvas dižkunigaitiju un atpakaļ uz Prūsiju.
1414. gadā viņš iestājās Burgundijas hercoga Žana Bezbailīgā dienestā un piedalījās Simtgadu kara kaujās (1415), krita angļu gūstā, bet tika izpirkts.
Kā Burgundijas hercoga Filipa Labā (Philippe le Bon) sūtnis piedalījās Truā līguma slēgšanā starp Anglijas un Francijas karaļiem. 
1421. gadā kā Anglijas karaļa Henrija V sūtnis viņš atgriezās Austrumeiropā, kur caur Poliju ceļoja uz Ukrainas rietumdaļu, kas tolaik atradās Lietuvas dižkunigaiša Vītauta pakļautībā, tad caur Moldovu un Krimu uz Konstantinopoli, kur tikās ar Bizantijas imperatoru Manuelu II un apsprieda iespēju atjaunot kristīgo Jeruzalemes karaļvalsti. Apceļoja Rodas salu, Krētu, Ēģipti, Palestīnu un atgriezās Eiropā caur Venēciju.
Pēc atgriešanās dzimtenē piedalījās Burgundijas hercoga Filipa Labā diplomātiskajās misijās, 1430. gadā hercogs viņu iesvētīja "Zelta aunādas ordenī". Viņa pilnais tituls pēc tam bija Messire Guillebeit de Lannoy, Chevalier de la Toison d'or, Seigneur de Santes, Wullerval, Tronchiennes, Beaumont et Wahenies.

Ceļojums cauri Prūsijai, Livonijas konfederācijai, Novgorodai un Lietuvas dižkunigaitijai

1413. gadā bruņinieks Gilberts no Kēnigsbergas (Keuninczeberghe) caur Klaipēdu (Memmelle) ceļoja pa Kurzemi (Correlant)  - Liepāju (Live), Grobiņu (Gurbin), Kuldīgu (Guldinghe) un Kandavu (Cando). Cauri daudziem zemgaļu, kuršu un līvu ciemiem (villaiges des Zamegaelz, des Corres et des Lives) pāri Lielupei (Tzamegaelzara - no vācu: Semigaller Aa) devās uz Rīgu (Righe), kur tikās ar Livonijas ordeņa mestru (le maistre de Luifflant). Tālāk mestra uzdevumā no Rīgas viņš ziemā devās cauri Siguldai (Zeghevalde), Cēsīm (Winde), Valmierai (Weldemaer), Paidei (Wisten) un Narvai (Narowe) - caur Livoniju, kur ļaudis runā četrās valodās - līvu, zemgaļu, letu un igauņu (les Lives, les Tzamegaelz, les Loches et les Eestes) uz Novgorodu (Noegarde).
No Novgorodas viņš caur Pleskavu (Plesco), Tērbatu (Drapt), Valmieru (Wildemar) un Cēsīm atgriezās Siguldā, lai no Livonijas landmaršala dabūtu ceļojumu pasi.  No Siguldas viņš caur Koknesi (Cocquenhouse) devās uz Daugavpili (Dimmebourg) pie Lietuvas (Létau) robežas. No turienes caur karaļa galmu (Court-le-roy - Kernavi) viņš devās uz Viļņu (Wilne) un Traķiem (Trancquenne), kur tikās ar Lietuvas dižkunigaiti Vītautu (le duc Witholt, prince de Létau). Pēc tam caur Kauņu (Caune) un Klaipēdu atgriezās Kēnigsbergā.
Johans Kristofs Bērenss

Dzīvesgājums

Johans Kristofs Bērenss dzimis 1729. gadā bagāta Rīgas tirgotāja Arenda Bērensa ģimenē. Pēc Rīgas Domskolas beigšanas viņš 1748. gadā uzsāka tieslietu studijas Kēnigsbergas universitātē, kur iepazinās ar Imanuelu Kantu un Johanu Georgu Hāmani. Kopā ar Hāmani un Lindneru viņš no 1749. līdz 1750. gadam izdeva nedēļas laikrakstu Daphne. 1751. gadā Bērenss turpināja studijas Getingenes Universitātē.
Pēc atgriešanās Rīgā 1754. gadā viņš ap sevi pulcināja izcilākos sava laika liberāli noskaņotos Rīgas un Kenigsbergas intelektuāļus. Viņa draugu lokam piederēja Domskolas rektors un inspektors Johans Gothelfs Lindners, mācītājs Gotlībs Šlēgels, Johans Kristofs Švarcs un grāmtizdevējs Johans Frīdrihs Hartknohs.
Krievijas ķeizarienes Elizabetes valdīšanas laikā Johans Kristofs Bērenss bija Rīgas rātes pilnvarotais pārstāvis Pēterburgas galmā. Pēc apprecēšanās ar holandiešu lieltirgotāja Abrahama van Limburga vecāko meitu Katrīnu viņa bagātība un ietekme turpināja pieaugt. Bērenss vadīja rātes sekretariātu un Rīgas pilsētas arhīvu, 1771. gadā tika ievēlēts par pilsētas maģistrāta locekli. 1786. gadā veselības traucējumu dēļ Bērenss atteicās no visiem amatiem un nodevās grāmatu rakstīšanai.
Kā pilsētas arhīva pārzinis viņš iepazinās ar vērtīgiem vēsturiskiem dokumentiem un Rīgas pilsētas bibliotēkas jauno telpu (tagad — Rīgas Vēstures un kuģniecības muzejs) atklāšanas runā Bērenss izvērtēja notikumus Rīgā 13. gadsimtā, vainojot katoļu teokrātiju vardarbībā pret vietējiem iedzīvotājiem. Viņaprāt, lībietis Kaupo pēc apmācīšanas bija kļuvis par labu karavadoni un Indriķis Latvietis uzskatāms par rīdzinieku pirmo vēsturnieku.
J.K.Bērenss mira 1792. gada novembrī, viņa piemiņai Rīgas pilsētas bibliotēkas zālē tika novietos krūšutēls.
Aušauts

Aušauts (jaunprūšu: *Āušauts, iespējams, ar nozīmi „[slimību] atšaudītājs, atvairītājs”) prūšu mitoloģijā ir dziedināšanas, veseluma un neskartības dievs, kurš atvaira slimības un grēkus. Pielīdzināts seno romiešu dievam Eskulāpijam. Aušauta saistības dēļ ar cilvēkiem, veselību un kultūru viņu nošķir no prūšu dabas dieviem, kā arī mantiskās labklājības un bagātības dieva Pilvīša.
Islāma kalendārs

Gadu skaitīšana

Saskaņā ar islāma uzskatiem, Aksumas (Etiopija) kristiešu valdnieks Abraha ar savu armiju, kurā bijuši daži ziloņi, centās iznīcināt Kaabu. Uzbrukums neizdevās un šim gadam deva ziloņa vārdu saskaņā ar tā laika tradīciju, jo gadus sauca nozīmīgu notikumu vai lietu vārdā. Šajā gadā arī piedzima Muhameds. Liela daļa musulmaņu uzskata, ka šis gads sakrīt ar rietumu 570. gadu, bet citi uzskata, ka tas bija 571. gads. 638. gadā (islāma kalendāra 17. gads), otrais kalifs Umars Ibnelhatābs ieviesa jaunu gadu skaitīšanas sākumu — no hidžras. Islāma kalendāra pirmā mēneša pirmā diena (1. muharams), pēc tam, kad tika pārrēķināts laiks, pielīdzinot garos gadus pārējiem, sakrita ar rietumu 622. gada 16. jūliju.

Mēneši

Vienā mēnesī skaita 29 vai 30 dienas asinhronā secībā. Agrāk pirmo mēneša dienu (diena sākas ar saulrietu), noteica, ja uzreiz pēc saulrieta bija redzams augoša jauna mēness sirpis (hilāl). Ja pēc 29. dienas hilāl nebija redzams (tā redzamību traucēja mākoņi vai debesis bija vēl pārāk gaišas), tad attiecīgajā mēnesī tika skaitīta arī 30. diena. Mēness sirpi vēroja musulmaņu vadoņu priekšā zvērinātas uzticības personas. Šī tradīcija rosināja musulmaņu vadoņus vairāk pievērsties astronomijas pētniecībai un tādēļ islāms šajā zinātnē bija progresējis vairākus gadsimtus priekšā citām pasaules kultūrām.
Atsevišķās islāma valstīs joprojām ievēro šādu laika skaitīšanas kārtību. Piemēram, Malaizijā un Indonēzijā lunārā diena sākas, kad mēness riet uzreiz pēc saules, bet Ēģiptē mēnesis sākas līdz ar saulrietu, kad mēness norietējis ne ilgāk kā piecu minūšu laikā pēc saules.
Saūda Arābijā lieto oficiālo Umm al-kuras kalendāru, kura pamatā ir cita pirmās mēneša dienas noteikšanas metode. Līdz islāma kalendāra 1420. gadam (līdz 1999. gada 18. aprīlim) pastāvēja kārtība, ka, ja mēness laiks Rijādā bija vismaz 12 stundas, tad diena, kas beigsies ar mēness rietu, ir pirmā mēneša diena. Tā rezultātā Saūda Arābijā kalendārs atšķīrās no citām islāma valstīm pat par divām dienām un, tā kā Meka atrodas Saūda Arābijā, šādas atšķirības ļoti ietekmēja citu valstu musulmaņu svētceļojuma plānus. Islāma kalendāra 1380. gados (1970. gados), vairākās musulmaņu valstīs ramadāns beidzās vienā pēc otras, četras dienas pēc kārtas un tādēļ kopš 1420. gada tika ieviesta vienota sistēma un Saūda Arābijas kalendāru izmanto tikai oficiāli. Kopš 1419. gada (1998./'99.) Saūda Arābijas valdība izveidojusi vairākas hilāl novērošanas komisijas, kuru uzdevums ieraudzīt katra mēneša sākumā mēness sirpi.
Sakarā ar to, ka tālāk uz rietumiem mēness riet vēlāk par sauli, musulmaņi islāma svētkus svin ātrāk nekā viņu līdzgaitnieki austrumu valstīs.
Ērmritenis

Ērmritenis, saukts arī par frīkbaiku (angļu: freak bike), ir oriģināls mākslas darbs, kas funkcionē kā velosipēds. Tas tiek veidots no visdažādākajiem lūžņiem (caurulēm, divriteņu detaļām utt.) vai modificējot jau esošu velosipēdu.
Frīkbaiku braucēji ir apvienojušies arī apvienībā „Apokalipses jātnieki”.Rīgā ērmriteņi apskatāmi Andrejsalā, klubā „Velozaurs”, Andrejostas ielā 4.
Konfūcijs

Biogrāfija

Konfūcijs ir dzimis 551. gadā p.m.ē. Lu valstī, mūsdienu Šaņdunas provincē. Divus gadus pēc Konfūcija piedzimšanas nomira viņa tēvs. No 539. līdz 533. gada p.m.ē. Konfūciju apmācīja viņa vectēvs. 19 gadu vecumā viņš apprecējās. Turpmākos gadus (532 p.m.ē.–502 p.m.ē.) viņš strādāja dažādus zemāko kārtu darbus.
Konfūcija māte nomira 529. gadā p.m.ē. Vienpadsmit gadus vēlāk, 518. gadā p.m.ē., viņš bija spiests bēgt un devās trimdā uz Cji valsti. Ap 500. gadu p.m.ē. Konfūcijs atgriezās Lu valstī, kur ieņēma augstus amatus valdībā. 497. gadā Konfūcijs vēlreiz steigā devās ilgstošos klejojumos. Iespējams, viņš bija iesaistīts sazvērestībā. Četrpadsmit gadu laikā viņš apmeklēja vairākas kaimiņvalstis. Šajā laikā iegrima pārdomās un dažādu atziņu izteikšanā. 484. gadā p.m.ē. vēlreiz atgriezās Lu valstī. Divus gadus vēlāk piedzīvoja sava dēla nāvi. Šajā laikā starp ķīniešu valstīm sākās Karojošo valstu periods. 479. gadā p.m.ē. Konfūcijs nomira.
Kijevas Svētās Sofijas katedrāle

Vēsture

Baznīca uzcelta 11. gadsimta pirmajā pusē. Pēc tam, kad Kijevu 17. gadsimta otrajā pusē iekaroja Krievijas cariste, līdz 1707. gadam veica baznīcas pārbūvi Ukrainas baroka stilā, uzceļot 19 kupolus.  1934. gadā baznīca kopā ar tai apkārt esošo apbūvi kļuva par muzejrezervātu.
Narodņicisms

Narodņicisms (krievu: народничество) kā sociāla parādība un narodņiki (krievu: народники) kā tās pārstāvji bija sociāli aktīva kustība Krievijas impērijā, kas visspilgtāk izpaudās 19. gadsimta sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados. Narodņiki lielākoties bija sabiedrības vidusšķiras pārstāvji, kas meklēja atbalstu "tautas masās". Viņi uzskatīja zemniekus par progresīvu sociālo slāni, bet zemnieku kopienu - par sociālisma iedīgli. 
Bieži nonākot opozīcijā carisma režīmam, narodņiki savus mērķus centās realizēt dažādos veidos, tai skaitā izvēršot t.s. "iešanu tautā" (хождение в народ) t.i. cenšoties izglītot zemnieku masas un propagandēt to vidū savus uzskatus. Narodņiki tika vajāti un maz panāca savu ideju realizācijai dzīvē, tomēr spēcīgi ietekmēja nākamo Krievijas sabiedrisko kustību, sevišķi eseru, uzskatus. 
1879. gadā no narodņiku kustības dalībniekiem radās teroristiska organizācija "Narodnaja voļa", kurai 1881. gadā izdevās atentātā nogalināt Krievijas impērijas ķeizaru Aleksandru II.
Ruta Marjaša

Biogrāfija

Ruta Šaca piedzima 1927. gada 4. februārī Rīgā jurista un rakstnieka Makša Šaca-Aņina ģimenē. 
Skolas gaitas uzsāka Rīgas Valda Zālīša 1. pamatskolā, kur iemācījās latviešu valodu. Sākoties Otrajam pasaules karam, viņa ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Krievijas PFSR, kur turpināja mācības. 1945. gadā, kad karš beidzās, ģimene atgriezās Rīgā. Šaca pabeidza Rīgas 10. vidusskolu un iestājās Latvijas Valsts universitātes Juridiskajā fakultātē.
1950. gadā Ruta Šaca palika bez darba, jo tēvs tika turēts aizdomās kā «ebreju buržuāziskais nacionālists». 1953. gadā 18. februārī viņas vecāki vienlaicīgi tika arestēti, bet tā pašā gada 28. aprīlī atbrīvoti. 
Ruta Šaca, laulībā Marjaša, par advokāti nostrādāja 33 gadus un bija Advokātu kolēģijas locekle. 1984. gadā aizgāja pensijā.
Pēc tam, kad Marjaša aizgāja pensijā, viņa sāka apkopot sava tēva literāro mantojumu un arhīvu. 1995. gadā viņa izdeva grāmatu par savu tēvu. 2003. gadā viņa publicēja grāmatu "Manas atmiņas kaleidoskops" par savu un savas paaudzes dzīvi. Piedalās biedrības "Aspazijas mantojums" darbā. Tulkojusi vairākus Aspazijas dzejoļus krievu valodā. Ir iznākuši četri Rutas Marjašas dzejoļu krājumi.
Ruta Marjaša nomira 2016. gada 29. novembrī, izvadīšana notika 2. decembrī Rīgas krematorijā.

Sabiedriskās un politiskās aktivitātes

Ruta Marjaša bija Latvijas Komunistiskās partijas biedre no 1951. gada līdz 1990. gadam.
1988. gadā viņa piedalījās Latvijas Ebreju kultūras biedrības dibināšanā un Latvijas Tautas frontes (LTF) grupas izveidošanā tajā. Tāpat viņa ir piedalījusies Latvijas Nacionālo kultūras biedrību asociācijas dibināšanā un Tautu foruma sarīkošanā 1988. gada decembrī kopā ar Itu Kozakeviču, Romualdu Ražuku u.c. LTF 2. kongresā ievēlēta Revīzijas komisijas sastāvā, kuras uzdevumā regulāri piedalījusies LTF valdes sēdēs.
1989. gadā kā LTF kandidāte ievēlēta Rīgas Kirova rajona (tagad — Centra rajons) Tautas deputātu padomē, bet 1990. gada martā — Latvijas PSR Augstākajā Padomē. Pārtulkoja krieviski 1990. gada 4. maija deklarāciju «Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu», balsoja par šīs deklarācijas pieņemšanu. Darbojās LR AP Cilvēka tiesību un nacionālo jautājumu komisijā. 
1993. gadā bija apvienības «Latvijas Ceļš» dibinātāju skaitā, no tās saraksta ievēlēta 5. Saeimā. Viņa bija Juridiskās komisijas priekšsēdētāja biedre. 1995. gadā nesekmīgi kandidēja 6. Saeimas vēlēšanās, taču nākamajā gadā kļuva par 6. Saeimas deputāti Aivara Endziņa vietā, kad viņš tika ievēlēts par Satversmes tiesas priekšsēdētāja vietas izpildītāju. Bijusi ne vien Juridiskās, bet arī Mandātu un iesniegumu komisijas priekšsēdētāja biedre.
1998. gadā nekandidēja 7. Saeimas vēlēšanās. No 1998. gada novembra līdz 1999. gada novembrim strādāja par konsultanti «Latvijas Ceļa» frakcijā 7. Saeimā. No 1995. gada rudens līdz 2005. gada vasarai darbojās kā eksperte — Latvijas pārstāve Eiropas Padomes komisijā pret ksenofobiju, rasismu, neiecietību (ECRI).

Apbalvojumi

1995. gadā apbalvota ar IV pakāpes Triju Zvaigžņu ordeni, bet 2000. gadā — ar III pakāpes.
Treknie gadi

“Treknie gadi” ir termins, ar kuru Latvijā apzīmē valsts ekonomikas straujās izaugsmes periodu no 2006. līdz 2008. gadam. Tas cēlies no toreizējā Ministru prezidenta Aigara Kalvīša Vecgada uzrunas Latvijas Televīzijā 2005. gada 31. decembrī, kurā viņš atsaucās uz Bībeles stāstu par Jāzepu.

Trekno gadu definējums Bībelē

Par septiņiem treknajiem gadiem runāts Bībeles Vecajā Derībā 1. Mozus grāmatā. Tajā Jāzeps Ēģiptes faraonam izskaidro divus līdzīgus sapņus, kur pirmajā no tiem redzējis "septiņas treknām miesām un skaista izskata govis un [tās] ganījās meldros", kuras pēcāk septiņas "kaulainās neglītās govis aprija". Jāzeps faraonam skaidroja, ka "nāks septiņi gadi, kuros liela pārticība būs Ēģiptes zemē, un tad nāks septiņi bada gadi pēc tiem, un tad aizmirsīs visu pārticību Ēģiptes zemē, jo bads aprīs zemi". Tāpēc Jāzeps ieteica faraonam septiņus gadus uzkrāt ražu, lai valsts pārciestu septiņus bada gadus.

Izteiciena attīstība

Jau neilgi pēc uzrunas teiciens ieguva rezonansi sabiedrībā, piemēram, 2005. gadā to izvirzīja Rīgas Latviešu biedrības Latviešu valodas attīstības kopas organizētajā gada spārnotā teiciena nominācijai.
Līdz ar straujo ekonomikas lejupslīdi līdz ar 2008. gada otro pusi izteicienu "treknie gadi" saista ar Kalvīša valdības īstenoto fiskālo politiku, kura neveic uzkrājumus, bet gan stimulē patēriņu un inflācijas pieaugumu. Pretēji Bībelē minētajai kopsakarībai starp treknajiem gadiem un uzkrājumu veidošanu, Latvijas sabiedrība tos asociē gan ar nelietderīgiem tēriņiem, gan ar laikiem, kad īpaši nav bijis jāstrādā un peļņu gūt bijis viegli. Neatkarīgās Tukuma Ziņas treknos gadus definējušas kā "valsts līdzekļu šķērdēšana milzīgos apmēros; lielas ierēdņu algas; teju katram pat visniecīgāko izglītību guvušajam — kredīti, turklāt — bieži vien nevajadzīgi (bet "dzīvot" taču gribas jau šodien!...); melnstrādnieki celtniecībā, kuri varēja atļauties ar glaunu džipu vadāt cementa maisus, vispār neveidot uzkrājumus un ne mazākā mērā neaizdomāties par iespējamiem apdraudējumiem (mazums — slimības, nelaimes gadījumi, par krīzi pat nerunājot...) nedomājot...".