Domīnija

Domīnija, dažreiz arī Britu Domīnija, bija daļēji neatkarīgas Britu impērijas daļas, kurām Apvienotās karalistes valdība pakāpeniski piešķīra izpildvaras un likumdošanas neatkarību no Londonas valdības un parlamenta. Domīnijas statusu sākotnēji piešķīra balto imigrantu kontrolētām kolonijām - Austrālijai, Jaunzēlandei, Ņūfaundlendai, Dienvidāfrikai, kuras uzskatīja par pietiekami attīstītām parlamentārai pašpārvaldei. Kompromisa rezultātā Īrijas Brīvvalsts pirmos neatkarības gadus bija domīnija. Neilgu laiku domīnijas bija arī Indija, Pakistāna un Šrilanka. Domīnijas statuss bija kaut kas vidējs starp Londonai pakļautu koloniju un pilnīgi suverēnu valsti. Kanādas, Austrālijas un Jaunzēlandes formālā valsts galva joprojām ir Anglijas karaliene. 
Britu impēriju veidoja sarežģīts koloniālo jurisdikciju tīkls, kuru legālais statuss bija dažāds. Lai arī vairākās kolonijās un britu kontrolētajās teritorijās darbojās pašpārvaldes parlamenti, tām nepiešķīra domīniju statusu. Vairākas britu kolonijas Austrālijā sāka ceļu uz pašpārvaldi jau 1850. gadā, un tikai 1901. gadā kļuva par apvienotu Austrālijas sadraudzību ar domīnijas statusu. Jaunzēlande un Ņūfaundlenda domīnijas statusu saņēma 1907. gadā, bet nemierīgā Dienvidāfrikas Savienība 1910. gadā. 1922. gadā izveidotā Īrijas Brīvvalsts līdz 1937. gadam skaitījās domīnija, lai arī īri to uzskatīja par formalitāti, un 1937. gadā pasludināja republiku, Anglijas karalim saglabājot tikai ārlietu formalitāšu kontroli. 1949. gadā arī šīs attiecības beidzās, Īrijai kļūstot pilnīgi neatkarīgai. 
Pirmā domīnijas statusu saņēma Kanādas konfederācija 1867. gadā. Kanādai ierobežotas vietējās pašpārvaldes tiesības piešķīra, lai izvairītos no ASV Neatkarības karam līdzīgas revolūcijas un Kanādas atšķelšanās no impērijas, taču pirmās desmitgades tā joprojām atradās gandrīz pilnīgā Londonas pakļautībā. Domīnijas ārpolitiku, starptautisko tirdzniecību un militāros jautājumus kontrolēja Londona. 
Ceļš uz tālāku neatkarību parasti notika pakāpeniski, vietējiem parlamentiem un tiesām pieņemot dažādus lēmumus, kas aizvien vairāk varas piešķīra vietējai varai. Sekojot galvenokārt Kanādas piemēram, arī citas domīnijas un koloniālās teritorijas miermīlīgā ceļā panāca aizvien lielāku neatkarību. Sākot ar 1907. gada Impērijas konferenci, kurā piedalījās Apvienotās karalistes, Austrālijas, Kanādas, Dienvidāfrikas koloniju, Ņūfaundlendas un Jaunzēlandes premjerministri, ieviesās princips, kurā Apvienotās karalistes premjerministrs ārpolitikas un militārajos jautājumos konsultējās ar domīnijām, kas vēlējās kontrolēt savu finanšu un kareivju izmantošanu impērijas karos. 
1917. gadā domīnijas iesaistījās Impērijas kara valdībā, un kā neatkarīgas valstis parakstīja 1919. gada Versaļas miera līgumu un iestājās Tautu Savienībā. 1926. gada Balfūra deklarācija pasludināja domīniju autonomiju impērijas ietvaros, tā padarot tās līdzvērtīgas Apvienotajai karalistei impērijā, ko šajā laikā sauca par Britu sadraudzību.
1927. gadā Kanāda atvēra pirmo pārstāvniecību ASV. Tikai Otrā Pasaules kara laikā domīnijas atvēra vēstniecības ASV. Austrālija 1940. gadā, Jaunzēlande 1941. gadā un Kanāda 1943. gadā. Apvienotās karalistes kara pieteikums Vācijai 1939. gada septembrī iesaistīja arī domīnijas. Tā kā Austrālija nebija ratificējusi Vestminsteras statūtus, tā uzskatīja, ka kara pieteikums automātiski attiecas arī uz to.  Jaunzēlande ieņēma līdzīgu attieksmi. Dienvidāfrikas parlaments pieteica karu Vācijai 6. septembrī, un Kanādas parlaments 10. septembrī. Īrija saglabāja neitralitāti. Karš iezīmēja domīniju pieaugošo neatkarību. Austrālijas premjerministrs 1942. gada februārī ignorēja Vinstona Čērčila pavēli un lika austrāliešu karaspēkam no Tuvajiem Austrumiem atgriezties Austrālijā, nevis doties uz Birmas fronti pret japāņiem.

Vestminsteras statūti

1931. gada Vestminsteras statūti piešķīra Kanādai, Īrijas Brīvvalstij un Dienvidāfrikas Savienībai pilnīgu likumdošanas neatkarību no Londonas parlamenta lēmumiem. Kanāda 1982. gadā pieņēma likumu, ar kuru tā kļuva pilnīgi juridiski neatkarīga no Apvienotās karalistes likumdošanas. Austrālija Vestminsteras statūtus daļēji ratificēja 1942. gadā, attiecinot šo ratifikāciju jau uz visiem lēmumiem kopš kara sākuma 1939. gadā, un 1986. gadā pieņēma likumu par pilnīgu likumdošanas neatkarību no Apvienotās karalistes. Īrijas Brīvvalsts Vestminsteras statūtus ignorēja, uzskatot, ka jau ir pilnīgi neatkarīga valsts. Jaunzēlande Vestminsteras statūtus ratificēja 1947. gadā, un pilnīgi izbeidza likumdošanas saite 1986. gadā. Ņemot vērā Ņūfaundlendas slikto ekonomisko un politisko situāciju, tā nesāka Vestminsteras statūtu ratifikāciju, bet 1934. gadā lūdza ieviest Londonas kontrolētu pārvaldi, kas turpinājās līdz 1949. gadam, kad tā pievienojās Kanādai. Dienvidāfrikas parlamentam nevajadzēja ratificēt Vestminsteras statūtus, taču tas savu neatkarību nostiprināja ar diviem likumiem 1934. gadā. 
1952. gadā tronī kāpa Elizabete II, kas kronējās ne tikai kā Apvienotās karalistes karaliene, bet arī domīniju un visu valdījumu un teritoriju karaliene. Nosaukumu "domīnija" viņas titulos aizstāja ar konkrētās valsts nosaukumu, vai formulējumu "valdījumi un teritorijas", tādējādi izbeidzot vārda "domīnija" lietošanu. Attiecībā uz Britu sadraudzības valstīm, nosaukumu "sadraudzības valdījums" attiecas uz 16 valstīm, kuru valsts galva joprojām ir Elizabete II.