google/wiki40b huggingface dataset:
Etilēns

Iegūšana

Etilēnu parasti iegūst no naftas, termiskā krekinga procesā, kur tas ir viens no galvenajiem galaproduktiem. Krekingā lielmolekulāru (relatīvi) piesātinātu ogļūdeņražu maisījumu uzkarsē līdz ~750 - 800 °C un veidojas mazmolekulāri un nepiesātināti ogļūdeņraži. Etilēnu var iegūt arī, dehidratējot etanolu ar koncentrētu sērskābi. Šādā veidā etilēnu iegūst laboratorijā.
Dainu skapis

Dainu skapis ir skapis, kurā glabājas latviešu folklorista Krišjāņa Barona apkopotās latviešu tautasdziesmas. Tas ir 160 cm augsts, 66 cm plats un 42 cm dziļš. Skapis ticis izgatavots 1880. gadā Maskavā pēc paša Barona veidotā zīmējuma.
Dainu skapim ir divas daļas. Abām daļām ir 35 atvilktnes, katrā no tām ir 20 nodalījumi, katrā no kuriem var tikt saliktas 150—200 papīra lapiņas, kas bija 3×11 cm lielas. Skapja apakšdaļā esošajās trīs lielajās atvilktnēs tiek glabāti arhīva materiāli. Dainu skapī atrodas 268 815 lapiņas ar četrām līdz astoņām tautasdziesmas rindām uz katras no tām, tāpat tikuši pierakstīti arī citi teksti, piemēram, mīklas, sakāmvārdi.
Pēc autora nāves skapis glabājās Rīgā pie viņa radiniekiem, 1941. gadā tas tika pārvietots uz latviešu folkloras krātuvi, 1946. gadā — Latvijas Zinātņu akadēmijas Literatūras, folkloras un mākslas institūtu, 1998. gadā — Latvijas Universitātes Literatūras, folkloras un mākslas institūtu, 2014. gadā — Latvijas Nacionālās bibliotēkas jauno ēku. Pašam Dainu skapim ir divas kopijas: Barona muzejā Latvijā un bijušajā Stankeviču muižā, Krievijā, kur viņš arī sāka darbu pie tautasdziesmu kārtošanas. 1997. gadā tika sākts darbs pie skapja satura digitalizācijas, kopš 2002. gada tā saturs pilnībā ir pieejams internetā.
2001. gadā Dainu skapis tika iekļauts UNESCO programmas "Pasaules atmiņa" reģistrā.
Helsinki

Vēsture

Līdz Somijas neatkarībai 1917. gadā Helsinki bija pazīstami ar zviedrisko nosaukumu Helsingforsa. Helsinki tika dibināti pēc Zviedrijas karaļa Gustava I pavēles 1550. gadā pie Vantānjoki (Vantaanjoki) upes grīvas. Sākumā Helsinki bija diezgan neliela pilsēta ar vienkāršiem koka namiem. 1640. gadā zviedru zemes pārvaldnieks Somijā Pērs Brāhe lika pārvietot pilsētu tuvāk jūrai. Sanktpēterburgas dibināšana 1703. gadā ļoti ietekmēja Helsinkus. Ziemeļu kara laikā no 1713. līdz 1721. gadam krievu karaspēks okupēja Helsinkus. 1749. gadā tika uzcelts jūras cietoksnis Suomenlinna (Suomenlinna). Somu kara laikā 1808. gadā krievu karaspēks atkal okupēja Helsinkus. Pēc gada pilsētā izcēlās ugunsgrēks, kas iznīcināja divas trešdaļas no pilsētas, tomēr tam bija arī pozitīva nozīme, jo pēc tā tika pārplānots Helsinku centrs.
No 1809. līdz 1917. gadam Somijas lielhercogiste ietilpa Krievijas impērijā un 1812. gadā Helsinki kļuva par tās galvaspilsētu agrākā pārvaldes centra Turku vietā. Pēc tam izbūvēja Helsinku jauno neoklasisko centru.
1917. gada 6. decembrī Helsinkos tika deklarēta Somijas neatkarība. 
1918. gada 27. janvārī Sarkanie gvardi veica valsts apvērsumu, sākot Somijas pilsoņu karu. Nākamajā dienā Sarkanie pārņēma kontroli Helsinkos. Pilsētu 13. aprīlī atbrīvoja vācu Baltijas jūras divīzija.
Ziemas kara un Turpinājuma kara laikā Helsinkus bombardēja PSRS aviācija.
1952. gadā Helsinkos notika Vasaras Olimpiskās spēles.
1975. gadā Helsinkos tika noslēgta Helsinku vienošanās.

Demogrāfija

Pilsētā dzīvo 645 482 (30.04.2018) iedzīvotāji, no kuriem 5,7% runā zviedru valodu. Zviedru valoda vel tur oficiālu statusu pilsēta.

Ģeogrāfija

Pilsēta atrodas apmēram 80 kilometrus uz ziemeļiem no Talinas, 400 kilometrus uz austrumiem no Stokholmas un 300 kilometrus uz rietumiem no Santpēterburgas.

Māksla un kultūra

2010. gada septembrī/oktobrī Senāta laukumā notika plašākā brīvdabas izstāde Somijas vēsturē: Aptuveni 1,4 miljoni cilvēku redzēja starptautisko izstādi United Buddy Bears.
Somā nacionālais parks

Par parku

Igauņu valodas vārds “soomaa” nozīmē purvu zeme. Somā nacionālais parks ticis izveidots, lai aizsargātu tajā esošos kūdras purvus, mitros mežus, pļavas, biotopus un tajā dzīvojošās sugas. Nacionālajā parkā izveidotās koka laipu takas palīdz izzināt purvus, mitros mežus un mitrāju pļavas, kuras ir mājas daudzām reti sastopamām un apdraudētām sugām Eiropā. Nacionālajā parkā sastopami vilki, stirnas, brūnie lāči, lūši, aļņi, bebri, mežacūkas, aug virši, dzērvenes, purva vaivariņi u.c.
Somā nacionālais parks piedāvā pārgājienus purvos ar speciālām purva kurpēm, izbraucienus ar laivām un gidu pakalpojumus. Nacionālajā parkā ir pieejams informācijas centrs. Parka teritorijā ir izvietotas kempingu vietas, skatu torņi un iekārtotas peldvietas. Somā nacionālajā parkā kopā ir 11 dabas takas — Riisa purva taka, Meiekose taka, Ignatsi taka, Lemmjõe taka, Kuuraniidu mācību taka, Oksa taka, Hüpassaare taka, Koprarada bebru taka, Tõramaa taka, Pauna taka un Õõrdi taka.

Vēsture

Lai aizsargātu purvus Igaunijā, Tartu Universitātē tika veikti pētījumi, kurus vadīja akadēmiķis Viktors Masings (Viktor Masing). 1981. gadā tika izveidoti trīsdesmit purvu liegumi, no kuriem četri pieder pašreizējam Somā nacionālajam parkam. Somā nacionālais parks tika izveidots 1993. gada 8. decembrī ar Igaunijas valdības lēmumu. Somā nacionālais parks kā svarīga dabas teritorija Eiropā 1997. gadā kļūst par CORINE biotopu teritoriju. Kopš 1997. gada 17. jūnija Somā nacionālais parks ticis iekļauts arī Rāmsaras konvencijas starptautiski aizsargāto mitrāju sarakstā.

Piektais gadalaiks

"Piektais gadalaiks" Somā nacionālajā parkā ir palu laiks pavasarī, kad daudzviet parka teritorijā applūšanas rezultātā pārvietoties var tikai ar laivām. Parasti šīs sezonas laikā cilvēki pārvietojas ar kanoe laivām, kajakiem vai vienkoka laivām. Plūdu laiks ir pateicīgs arī dabas un dzīvnieku mīļotājiem, jo tas paver iespēju sastapt dzīvniekus, kuri parasti ir paslēpušies mežos vai upju krastos.
Sporta klubs

Sporta klubs ir organizācija, kurā nodarbojas ar vienu vai vairākiem sporta veidiem.
Saskaņā ar Latvijas likumdošanu sporta klubs ir biedrība, kurā apvienojušās fiziskās un juridiskās personas, lai īstenotu intereses noteiktā sporta veidā un veicinātu tā attīstību.
Vasarsvētki

Vasarsvētki (grieķu: Πεντηκοστή, Pentecostē — "piecdesmitā diena") ir trešie nozīmīgākie svētki kristiešu liturģiskajā gadā pēc Lieldienām un Ziemassvētkiem. Tie tiek svinēti svētdienā, kas iekrīt piecdesmit dienas pēc Lieldienām. Svētkos piemin Svētā Gara nolaišanos pār Jēzus Kristus mācekļiem, kas bija sapulcējušies piecdesmitajā dienā pēc Jēzus augšāmcelšanās.
Ebreju vasarsvētki tiek saukti par Šavuotu.
Ansis Petrevics

Izglītība un dzīve Krievijā

Ansis Petrevics piedzima 1882. gada 6. martā Grobiņas pagasta "Vērpjos". Mācījies Grobiņas pamatskolā, vēlāk — Liepājas pilsētas skolā. Kā eksterns nokārtojis tautskolotāja eksāmenus. No 1902. līdz 1905. gadam bijis skolotājs Pērkones pamatskolā, Skrundas draudzes skolā, pēc tam Rīgas Svētā Jāņa baznīcas skolā un Celma privātskolā. Bijis Latvijas pirmais delegāts Viskrievijas skolotāju kongresā. 1905. gadā sācis strādāt "Pēterburgas Avīžu" redakcijā. 1908. gadā pārcēlies uz Maskavu, kā eksterns nolicis ģimnāzijas gala pārbaudījumus.
No 1910. līdz 1912. gadam strādājis laikraksta "Dzīve" redakcijā Liepājā. 1913. gadā absolvējis Maskavas komercinstitūtu, bet 1916. gadā — Demidova juridisko liceju Jaroslavļas pilsētā. No 1915. līdz 1917. gadam strādāja par skolotāju uz Maskavu evakuētajā G. Odiņa tirdzniecības skolā, kā arī bija Zemstu un pilsētu savienības ierēdnis.

Atgriešanās Latvijā

1918. gada decembrī atgriezās Latvijā, dzīvoja Liepājā, iecelts par Liepājas apgabaltiesas miertiesnesi. Bijis Lejaskurzemes apgabala pārvaldes juriskonsults. 1919. gada 11. jūnijā kļuvis par zvērinātu advokātu Jelgavā. No 1919. līdz 1920. gadam bija Tautas padomes loceklis no Latvijas Radikāldemokrātiskās partijas (vēlāk — Latvijas Darba partija). No 1919. līdz 1925. gadam bija Liepājas domes deputāts un Liepājas Latviešu biedrības priekšnieks. Piedalījies 2. (1925) un 3. Saeimas (1928) vēlēšanās, abas reizes neveiksmīgi. 
1924. gada 9. jūlijā kļuvis par zvērinātu advokātu Rīgā. 1926. gada 26. janvārī iecelts par tieslietu ministru Kārļa Ulmaņa vadītajā valdībā, amatā bijis līdz valdības krišanai maijā. 1928. gada 1. decembrī kļuva par finanšu ministru Hugo Celmiņa Ministru kabinetā, amatā bijis līdz 1931. gada martam, kad viņu iecēla par iekšlietu ministru Ulmaņa jaunajā valdībā. Valdība beidza darbu decembrī, kad darbu uzsāka jaunais Saeimas sasaukums. 
1929. gada janvārī ievēlēts Liepājas pilsētas domē no Nacionālās apvienības saraksta. Pēc 1931. gada atsāka zvērināta advokāta praksi Rīgā. No 1934. gada bija arī Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras loceklis.

Izsūtīšana un nāve

Padomju okupācijas laikā 1941. gada 14. jūnijā arestēts un izsūtīts uz Molotovas apgabala Usoļlagu, kur miris 27. novembrī.
Epiģenētika

Epiģenētika ir mūsdienu bioloģijas zinātne, kas pēta gēnu aktivitātes, kuras nav saistītas ar DNS primārās struktūras izmaiņām. Epiģenētika ir zinātne par to, kā vides signāli atlasa, modificē un regulē gēnu darbību. Epiģenētika palīdz skaidrot, kā no vienas šūnas (cilmes šūnas) veidojas daudzšūnu organisms, kurš sastāv no ļoti atšķirīgām pēc funkcijas un uzbūves šūnām, kā arī šūnu reakciju uz vides faktoru ietekmi. Epiģenētika pēta, kas kontrolē "gēnu aktivizāciju no DNS "ārpuses", signālus (ķīmiskus vai elektromagnētiskus), kuri ieslēdz un izslēdz gēnus."
Sklerīts (posmkāju anatomija)

Sklerīti ir blīvas, sacietējušas kutikulas laukumi (vairodziņi) posmkājiem. Sklerīti ir savienoti ar elastīgu membrānu, kas tiem ļauj kustēties. Tiem ir aizsargfunkcija, kas aizsargā pret mehāniskām traumām, un tie kalpo par skeleta elementiem, pie kuriem pievienoti muskuļi. Bazālajā shēmā katru brīvu posmkāju ķermeņa segmentu pārklāj četri sklerīti: tergīts (mugurpuse), sternīts (vēders) un divi pleirīti (sānu sklerīti).
Aknīste

Vēsture

Domājams, ka mūsdienu Aknīstes apkārtne atradusies sēļu Kalves novadā. Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1298. gadā. Lietuvas krusta karu laikā 1388. gadā Lietuvas dižkungs Vītauts Sēlijas dienvidu daļas zemes atdeva Livonijas ordenim, to pārvaldīja Daugavpils komturi.
Vēl pirms Viļņas ūnijas noslēgšanas 1560. gadā Polijas-Lietuvas valdnieks Sigismunds II Augusts Aknīstes apkārtni uzdāvāja kņazam Jānim Krošiņskim (Kroszyńscy).
Kad Otrā Ziemeļu kara laikā Krievijas caristes karaspēka uzbrukuma dēļ zviedri 1656. gadā uz ilgāku laiku nobloķēja satiksmi pa Daugavas ūdensceļu, krasi pieauga kravu apgrozījums caur hercogistes teritoriju no Jēkabpils līdz Jaunjelgavai. 
Pēc kara beigām un Daugavas tirdzniecības atjaunošanās 1667. - 1668. gadā hercogs Jēkabs netālu no Aknīstes lika no Vilkupes rakt Eglonas-Susējas kanālu, lai savienotu Dienvidsusēju ar Daugavas pieteku Eglonu. 1795. gadā pēc Trešās Polijas dalīšanas Aknīsti iekļāva Krievijas impērijas Kauņas guberņas sastāvā. Latvija to no Lietuvas ieguva 1921. gadā pēc Latvijas-Lietuvas robežkomisijas lēmuma, kas atzina teritorijas piederību Latvijai, jo lielākā daļa tās iedzīvotāju bija latvieši. 1925. gadā tai piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. No 1950. gada pilsētciemats, 1991. gadā Aknīste ieguva pilsētas tiesības.

Ģeogrāfija

Aknīstes un tās apkārtnes reljefu veido Aknīstes pacēlums, pa kuru šeit tek Dienvidsusēja un tās pieteka Radžupe.

Izglītība

Aknīstes novadā pašlaik darbojas četras izglītības iestādes - Aknīstes vidusskola, Gārsenes pamatskola, Asares pamatskola un Pirmsskolas izglītības iestāde bērnudārzs "Bītīte". Aknīstes vidusskolā 2009./2010. mācību gadā mācījās 237 skolēni. Aknīstes pagasta skola dibināta 1869. gadā. Bez bībeles pamatiem un garīgām dziesmām mācīja rakstīšanu un aritmētiku.
1877./78. m.g. skolā mācījās 28 skolēni, 1885./86. m.g. skolā mācījās 60 zēnu un 2 meitenes
Pēc 1. pasaules kara 1919. gadā skolu atjaunoja ar 3 klasēm. Visus priekšmetus mācīja latviešu valodā viens skolotājs — Jānis Valdmanis.
No 1938./39. m.g. mācības notika jaunajā skolā - tagadējās skolas telpās.
2. pasaules kara laikā skolas telpas tika izmantotas par kara hospitāli.
1944. g. 1. septembrī mācības skolā atsākās.
No 1963. — 1970. gadam par skolas direktoru strādāja Roberts Aišpurs. Šajā laikā tika sākta arī jaunās skolas piebūve. Ekspluatācijā nodota 1968. gadā.
1971. gada janvārī tika atklāta tagadējā sporta zāle.
No 1970. — 1995.g. par Aknīstes vidusskolas direktoru strādāja Oļģerts Žindigs.
Patiesība

Patiesība ir visa tā informācija, kas atbilst īstenībai (realitātei) un faktiem, kā arī visi tie apgalvojumi, kas ir patiesi. Kādā noteiktā zinātnē patiesība ir visa tā informācija, ko var loģisku un pareizu spriedumu ceļā izvest no šīs zinātnes pamatpieņēmumiem. Vispārīgi pretējais patiesībai ir nepatiesība vai meli.
Tā, piemēram, ja kādā grozā ir 3 āboli, tad patiesība ir tā, ka grozā ir vismaz viens ābols, patiesība ir arī tā, ka eksistē tāds grozs, kurā ir 3 objekti, un tā tālāk. Apgalvojumi, ka šajā grozā ir 5 āboli vai ka grozā ir tikai bumbieri nav patiesība, tie ir nepatiesi apgalvojumi.

Patiesības teorijas

Pastāv daudz un dažādas patiesības teorijas. Katrai teorijai piemīt savi trūkumi. Daudzās teorijās pamatdoma ir tā, vai patiesība ir absolūta vai relatīva. Kā divas pamatteorijas bieži izdala atbilstības jeb korespondences teoriju un saskaņotības jeb koherences teoriju.

Atbilstības teorija

Atbilstības teorijā patiesību izprot kā atbilstību starp izteikumu (domu, ideju) un lietu (objektu). Šo teoriju parasti saista ar Akvīnas Tomu vai Aristoteli, tāpēc dažreiz dēvē arī par klasisko teoriju. Patiesībā Aristotelis šo teoriju nav aprakstījis, bet filozofi uzskata, ka to var nolasīt no viņa darbiem, piemēram, viņa darbā "Metafizika". Savukārt Akvīnas Toms izmantoja formulu veritas est adaequatio rei et intellectus, kas tulkojumā nozīmē ‘patiesība ir saskaņa starp lietu un prātu’. Tas norāda, ka bez īstenības pastāv arī domas par to, un patiesība ir tad, ja starp tām pastāv atbilstība. Šī teorija ir plaši izplatīta arī tāpēc, ka tā ir viegli saprotama.

Saskaņotības teorija

Savukārt saskaņotības teorijā patiesība ir aplūkota kā izteikumu saskaņotība kādas sistēmas ietvaros. Tā norāda, ka visiem spriedumiem noteiktā sistēmā jābūt tādiem, lai starp tiem savā starpā pastāvētu savstarpēji pamatojumi.

Citas teorijas

Bez atbilstības un saskaņotības teorijas pastāv arī citas teorijas, piemēram, pragmatisma teorija, kur galvenā atziņa ir patiesības derīgums, vai konstruktīvisma teorija, kur patiesība tiek konstruēta, veidojoties sociālajos procesos.

Patiesība loģikā

Loģikā izteikumi var būt patiesi vai aplami. Loģiskā patiesība ir viens no fundamentālajiem jēdzieniem šajā jomā, un pastāv vairākas atšķirīgas teorijas par tās dabu. Loģiskā patiesība ir apgalvojums, kas ir patiess un paliek patiess. Nereti tiek veidotas patiesības tabulas, kurās uzskatāmi redz, vai apgalvojums ir patiess vai aplams. Lai noskaidrotu, vai apgalvojums ir patiess, vajadzīgi patiesības kritēriji. Klasiskajā loģikā ir pieņemts patiesības vērtību apzīmēt ar 1 vai T, ja apgalvojums ir patiess, un ar 0 vai ⊥, ja apgalvojums ir aplams.

Patiesība matemātikā

Matemātikā izmanto divas teorijas. Viena ir pierādījumu teorija, kad patiesība tiek iegūta, balstoties uz iepriekš zināmiem apgalvojumiem. Otra ir modeļa teorija.
Svilpējzaķi

Izskats un īpašības

Svilpējzaķi ir mazi, kāmjiem līdzīgi dzīvnieki, īsām kājām, apaļām ausīm un īsām astēm. To ķermeņa garums ir apmēram 18—20 cm, aste ir īsāka nekā 2 cm, atkarībā no sugas tie sver 75—290 g.
Tāpat kā zaķi, svilpējzaķi pēc paēšanas izdala mīkstas, zaļas fekālijas, kuras tūlīt apēd. Tikai pēc tam, kad barība iziet caur gremošanas sistēmu otro reizi, tā ir sagremota pilnībā, un tad fekālijas, kuras sauc par spirām, ir blīvas un tumši brūnas.
Svilpējzaķi barojas tikai ar augiem, tie parasti ir zāle, grīslis, krūmu zariņi, sūnas un ķērpji. Tāpat kā citiem zaķveidīgajiem svilpējzaķiem nav ilkņu, bet ir 2 pāri lielu priekšzobu, kas piemēroti graušanai.
Akmeņu dabīgajās slēptuvēs dzīvojošajiem svilpējzaķiem pēcnācēju ir mazāk nekā pazemes alās dzīvojošajiem radiniekiem. Kalnu svilpējzaķu metiens parasti ir mazāks par 5 mazuļiem, toties stepju svilpējzaķiem mazuļu ir vairāk un metieni biežāk. Grūsnības periods svilpējzaķiem parasti ir 25—30 dienas.

Uzvedība

Svilpējzaķi ir dienas dzīvnieki vai arī tie var būt aktīvi krēslas stundās. Jo augstāk kalnos dzīvo svilpējzaķi, jo izteiktāk tie ir aktīvi dienas laikā. Visaktīvākie tie ir īsi pirms ziemas. Svilpējzaķi neguļ ziemas miegu, tāpēc savās alās uzkrāj barību, lai aukstā laikā gan miga būtu silta, gan tuvumā būtu pieejams ēdamais. Svilpējzaķi vāc zāli, to izžāvē saulē un tikai tad, kad zāle ir kļuvusi par sienu, ievelk to migā. Bieži tie sauso zāli viens no otra nozog, tad starp tiem izceļas kautiņi un strīdi. Strīdoties svilpējzaķi kļūst neuzmanīgi, un to tūlīt izmanto plēsīgie putni un seski.
Eirāzijas svilpējzaķi parasti dzīvo ģimenēs, un radniecīgas ģimenes veido lielākas grupas. Svilpējzaķu kolonija kopīgi vāc zāli ziemai, to uzmana un sargā no svešiem svilpējzaķiem. Dažas svilpējzaķu sugas ir teritoriālas un apsargā noteiktu teritoriju. Ziemeļamerikas svilpējzaķu sugas, kā Amerikas svilpējzaķis (Ochotona princeps) un apkakles svilpējzaķis (Ochotona collaris) ir vientuļnieces un no sabiedrības izvairās.
1993. gada Tour de France

1993. gada Tour de France bija jubilejas 80. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kurš notika no 1993. gada 3. līdz 27. jūlijam. Dalībniekiem bijā jāveic 3714 km un to viņi paveica ar vidējo ātrumu - 38,709 km/h. Velobraucienā jau 3. reizi pēc kārtas uzvarēja spānis Migels Indureins.
Ļipecka

Vēsture

Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1284.—1284. gadā sakarā ar mongoļu iebrukumu, kura laikā pilsēta nodedzināta. Par pilsētas dibināšanas gadu uzskata 1703. gadu, kad Krievijas cars Pēteris I pavēlēja pie Ļipovkas upītes ietekas Voroņežā uzbūvēt dzelzs lietuves armijas un flotes vajadzībām. Pie lietuvēm izveidojušos ciemu 1709. gadā nodēvēja par slobodu Ļipskije Zavodi (Липские Заводы). 1779. gadā pēc Katrīnas II pavēles slobodai tiek piešķirts apriņķa pilsētas statuss un tagadējais nosaukums. 1795. gadā rūpnīcas tika likvidētas un pārceltas uz Luhansku. 1806. gadā lielākā daļa pilsētas nodega ugunsgrēkā, pēc kura sākās pilsētas plānveida apbūve. Pilsētas atdzimšanā sākās līdz ar metalurģiskās rūpniecības atjaunošanu 1902. gadā dzelzceļa vajadzībām. 1954. gadā Ļipecka kļuva par jaunizveidotā Ļipeckas apgabala centru.
Budišova pie Budišovkas

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1301. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Bauča (vācu: Bautsch). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
Ventspils ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Purpura laukā ar sudraba tīklojumu sudraba medību rags ar zelta iemuti, stīpu un apmali, virs tā zelta ķetnu krusts.

Vēsture

Ventspils ģerboņa attīstības sākumi saistāmi ar 14.gadssimtu.  Senākais zināmais Ventspils pilsētas zīmoga nospiedums ir pievienots 1368. gada dokumentam, kas saglabājies Vācijas pilsētas Lībekas arhīvā. Tajā redzami visi Ventspils ģerboņa heraldiskie simboli - tīklots (damascēts) lauks, kurā novietots medību rags ar ķetnu krustu.  Zīmoga teksts vēsta, ka tas ir “zīmogs birģerim, kas iekš Ventas (pilsētas) mīt”. 
Ģerbonī attēlotie elementi simbolizēja Ventspili kā ordeņa valstī ietilpstošu pilsētu. Senais heraldiskais simbols spilgti apliecina Latvijas un Ventspils piederību pie viduslaiku Eiropas kultūras areāla.
Ar pilsētas vēsturi saistītos heraldiskos simbolus Ventspils turpina saglabāt arī turpmākajos gadsimteņos. Medību ragu un ķetnu krustu var redzēt gan pilsētas Kurzemes un Zemgales hercogistes laika simbolikā, gan arī laikā, kad pilsēta ir Kurzemes guberņas sastāvā. 
Jaunajā Latvijas Republikā par pilsētu ģerboņu izveidošanu un senās simbolikas apstiprināšanu vai pārveidošanu sāka rūpēties 1921.-1923.gadā. Ventspils pilsētas ģerboni Latvijas Republikas Valsts prezidents Jānis Čakste oficiāli apstiprināja 1925.gada 31. oktobrī. Tā apraksts un zīmējums veidots, balstoties uz vēsturisko pilsētas heraldisko simbolu. Ģerboņa oficiālais heraldiskais apraksts 1925. gadā bija: “Sarkans damiscēts lauks, augšējā daļā zelta ķetnu krusts, apakšējā – mednieka taure".
Pēc 1940.gada vēsturiskais Ventspils pilsētas ģerbonis netika izmantots. Jaunu Ventspils “ģerboni” izstrādāja 1968. gadā, ignorējot senos heraldikas likumus un pilsētas vēsturisko ģerboni, tika izmainīts ģerboņa zīmējums. "Padomju Ventspils” ģerbonī krustu nomainīja stūres rats un ģerbonī ievietoja Latvijas PSR karoga simboliku. Vēl vairāk izmainītā veidā šie elementi tiek sakārtoti nākamajā, 1970.gadā pieņemtajā "ģerbonī". 
Ventspils pilsētās ģerboni Atmodas laikā atjaunoja Ventspils pilsētas Tautas deputātu padome,1989.gada 29. martā pieņemot lēmumu “Par Ventspils pilsētas vēsturiskā ģerboņa atjaunošanu”. 
Valsts heraldikas komisija 2002. gadā apstiprināja vēsturisko Ventspils pilsētas ģerboni, precizējot tā heraldisko aprakstu: “Purpura laukā ar sudraba tīklojumu sudraba medību rags ar zelta iemuti, stīpu un apmali, virs tā zelta ķetnu krusts”.  
2011. gada 28. jūlijā Latvijas Republikas Kultūras ministrija Ventspils pilsētas ģerboni reģistrēja Ģerboņu reģistrā.
Gribas izteikums

Gribas izteikums pieder pie tiesiska darījuma būtības. Ja divpusējā gribas izteikumā faktiski nav abu pušu gribas, darījums nenotiek. Nenopietni domātam gribas izteikumam, vai tādam, kas izteikts tikai izskata pēc, nav tiesisku seku. Gribas izteikums iespējams trijos veidos: 1) mutiski; 2) rakstiski; 3) ar konkludentām darbībām, piemēram, klusējot. Pirms gribas izteikuma jāpārliecinās, vai likums pieprasa noteiktu formu (piemēram, tikai rakstisku) vai nē. Rakstiskā gribas izteikumā svarīgi to precīzi formulēt. Gribas izteikums jāizsaka pirms attiecīgās darbības veikšanas, lai gan atsevišķos gadījumos iespējams to izteikt pēc kādas darbības veikšanas. Atpakaļejošs apstiprinājums nenotiek, ja: 1) darījumam nav juridiska spēka; 2) darījums ir pretlikumīgs; 3) iestājušās darījuma sekas. Ja konstatēts gribas defekts, tad darījums uzskatāms par fiktīvu.
Hristiņivka

Vēsture

Pilsēta sāka attīstīties 1890. gadā līdz ar dzelzceļa stacijas atklāšanu. Pēc Oktobra revolūcijas iekļāvās Ukrainas PSR. 1923. gadā Hristiņivka kļuva par rajona centru. 1927. gadā ieguva pilsētciemata tiesības. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 27. jūlija līdz 1944. gada 9. martam atradās vācu okupācijā. 1956. gadā Hristiņivkai tika piešķirtas pilsētas tiesības.
Kingisepa

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1384. gadā, kad to robežu nostiprināšanai uzcēla novgorodieši. 1583. līdz 1595. gadam un no 1617. līdz pat Ziemeļu kara beigām (1721. gadam) ietilpa Zviedrijā. Krievijas Pilsoņu kara laikā Jamburga bija cīņu arēna starp boļševiku un balto spēkiem (Rodzjanko vadīto Ziemeļu korpusu, vēlāk Judeņiča Ziemeļrietumu armiju). Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 14. augusta līdz 1944. gada 1. februārim atradās Vācijas okupācijā. 1963. gadā pilsētā tika uzcelta minerālmēslu rūpnīca "Fosforit" (Фосфорит), kas kļuva par pilsētas dominējošo uzņēmumu.

Ekonomika

Pilsētā atrodas kompānijas "Eurochem" minerālmēslu rūpnīca.

Cilvēki

Kingisepa ir futbolistu Alekseja Jonova (Алексей Сергеевич Ионов, 1989) un Aleksandra Keržakova (Александр Анатольевич Кержаков, 1982) dzimtā pilsēta.