Mezenteriālā išēmija

Etioloģija

Mezenteriālās išēmijas biežākais cēlonis ir asinsvadu trombembolija (ap 65% no visiem gadījumiem), bet tas var būt arī zarnu nosprostojums, vēdera iekaisīgas slimības un traumas.
Zarnas apasiņo trīs aortas nepāra arteriālie stumbri: trijzaru artērija (arteria coeliacus), augšējā apzarņa artērija (arteria mesenterica superior) un apakšējā apzarņa artērija (arteria mesenterica inferior). Tie var veidot kolaterāles, lai atjaunotu asins piegādi vietās ar relatīvu išēmiju mezenteriālās cirkulācijas vietās, kas bieži notiek pie hroniskas mezenteriālās išēmijas.
Augšējā apzarņa artērija ir biežākā vieta, kur veidojas embolisks nosprostojums. Pie tām var būt skarta arī trijzaru artērija. Embols, kas nosprosto asinsvadu, parādās sidrs aritmijas gadījumā, parasti no priekškambaru fibrilācijas. Retāk embola cēlonis var būt arī asinsvadu sienas trombs, paradoksāls embols no sirds starpsienas defekta, kardiomiopātija, sirds vārstuļu defekti, endokardīts un priekškambaru miksoma.
Augšējā apzarņa artērijas tromboze var būt šīs artērijas iepriekš nediagnosticētas un neārstētas stenozes cēlonis. Šim veidam ir raksturīgas sāpes pēc ēšanas un ēstgribas mazināšanās, kas izraisa svara zudumu. Biežāk slimo tievas sievietes un cilvēki, kas daudz smēķē, ar izplatītu arteriālu slimību, piemēram, pārdzīvotu sirdstrieku un klibošanu.
Apmēram 20% gadījumos mezenteriālā išēmija ir sekas slimībai, kura neizraisa asinsvadu oklūziju. Neokluzīvu slimību patoģenēze ir vāji izpētīta, taču bieži tās pamatā ir vāja sirds izsviešana un turpmāka mezenteriālo artēriju sašaurināšanās. Organisks asinsvadu sašaurinājums (vazokonstrikcija) ir organisma atbildes reakcija hipovolēmijai, zemai sirds izsviedei, pazeminātam asinsspiedienam vai vazopresoriem, tas viss skaidro šī mezenteriālas išēmijas veida būtību no citiem veidiem. Zemas asins plūsmas dēļ attīstās zarnu hipoksija un nekroze. Arī endogēnie un eksogēnie vazokonstriktori, diseminēta intravazāla koagulācija un reperfūzijas bojājumi var izraisīt išēmiju. Vazoaktīvi medikamenti (īpaši digoksīns) var izraisīt mezenteriālo išēmiju. Uzpirkstīšu (Digitalis) ģints augu preparāti veic organisku vēnu un artēriju gludo muskuļu saraušanos in vitro un in vivo.

Diagnostika

Tā kā akūta mezenteriālās išēmijas gadījumā ātri attīstās fatāls zarnu infarkts, slimības diagnozei un ārstēšanai ir jābūt pēc iespējas ātrākai. Lielu uzmanību prasa anamnēzē bijušas un esošas instrumentālo izmeklējumu atbilžu agrāk apstiprinātas mezenteriālās išemijas. Ja tas ir apstiprināts turpmākai izmeklēšanai jābūt virzītai uz esošās diagnozes apstiprināšanu un tūlītējas ārstēšanas uzsākšanu. Akūtas mezenteriālas išēmijas risks palielinās cilvēkiem, kas vecāki par 60 gadiem; ja anamnēzē ir priekškambaru fibrilācija, nesen pārdzīvota sirdstrieka, sirds mazspēja, arteriālā embolija un vēdera sāpes pēc ēšanas, kā arī svara zudums. Izdzīvošana ir 50%, ja diagnoze pareizi uzstādīta 24 stundu laikā un līdz 30%, ja diagnoze noteikta vēlu, t.i., pēc 24 stundām vai arī sākotnēji noteikta nepareizi.
Laboratoriski pie akūtas mezenteriālās išēmijas ir novirzītas no normas hematokoncentrācija, leikocitoze un metabolā acidoze ar lielu anjonu attālumu un laktātu koncentrāciju. Bieži var atzīmēt seruma amilāzes, aspartātaminotransferāzes, laktātdehidrogenāzes un kreatinīnfosfokināzes koncentrācijas palielināšanos, taču visi šie marķieri nav specifiski akūtai mezenteriālai išēmijai. Hiperfosfatēmija un hiperkaliēmija parādās vēlīni un parasti ir infarkta pazīmes.
Dupleks skenēšanu visbiežāk izmanto hroniskā mezenteriālas išēmijas diagnosticēšanā. Taču dupleks skenēšana ir bezjēdzīga tehnisko sarežģījumu dēļ, jo nespēj vizualizēt viscerālu artēriju uzpūstā vēderā. Turklāt, ar dupleksa metodi visprecīzāk diagnosticē stenozi nevis oklūziju.

Vēsture

Mezenteriālo išēmiju pirmo reizi aprakstījis Antonio Benivieni 15. gadsimtā. Pēc tām to aprakstījis vācu ārsts Rūdolfs Virhovs 19. gadsimtā.