google/wiki40b huggingface dataset:
Pērkonītis (rotaļdziesma)

Dejas apraksts

Pērkonīti jādejo sparīgi, braši, aizrautīgi un skaļi rībinot kājas. Pirmajā daļā ('Rībināšana') jāpievērš uzmanība saskaņotiem lēcieniem. Deju var dejot gan lecot, gan izstiepjoties, gan ietupjoties. Otrajā daļā ('Apaļā polka') pāriniekiem jādejo skrējiena polkas vai pievilciena polkas soļi. Tādējādi var aizrautīgi griezties. Šai dejai variācijas nav izplatītas. Tomēr katrs pāris var dejot atšķirīgus polkas soļus. Arī pārlēcieni dejas pirmajā daļā katram pārim sanāk citādāki.

Sākuma stāvoklis

Dejotāji nostājas ar seju viens pret otru. Puisis sadod labo roku ar meitas kreiso roku. Sadotās rokas dejotāji pastiepj sānis. Nesadotās rokas ieliek sānos.

Rībināšana

8 taktis, 1.-4. takts jādzied vai jāspēlē divas reizes.
1.takts: Pārinieki trīs reizes sparīgi rībina (puisis piesit kreiso, labo, kreiso, bet meita labo, kreiso, labo kāju). Vienlaicīgi viņi pagriež viens otram muguras.
2.takts: Dejotāji atkārto 1.takts kustību ar pretējām kājām, pagriežoties ar seju viens pret otru.
3.-8. takts: Četras reizes atkārto 1. un 2. takts kustības.

Apaļā polka

8 taktis, 5.-8.takts jādzied vai jāspēlē divas reizes.
Pārinieki saķeras aptvērienā ar kreiso roku sānos un ar skrējiena soli dejo sparīgu 'Apaļo polku' pa dejas ceļu.
Ķīnas čakste

Izplatība

Ķīnas čakste ligzdo Krievijas dienvidaustrumos, Mongolijas austrumos, Ķīnas centrālajā daļā un ziemeļaustrumos, arī Korejas pussalā. Ziemo Ķīnas austrumos un dienvidaustrumos, kā arī Korejā. Reizēm ieklejo Japānā.

Izskats

Ķīnas čakste ir liels dziedātājputns ar garu asti, kurai ir pakāpenisks astes gals (malējās spalvas ir 3—5 cm īsākas, kā vidējās). Tā ir lielākā suga visā čakstu ģintī. Ķermeņa garums 29—31,5 cm, spārnu izplētums 31,5—39 cm, astes garums 130—150 mm, svars 85—100 g.
Apspalvojums ķermeņa augšdaļā ir dūmakaini pelēks. Acis sedz melna maska, kas stiepjas no auss atveres līdz knābja pamatnei. Pieres daļa virs knābja ir pelēka, no knābja pamatnes to atdala šaura, balta josliņa. Vaigi, uzacis un pakakle ir balti. Ķīnas čakstes pleci ir pelēki, spārni ar trīs vienāda platuma, bet dažādās krāsās šķērsjoslām (virzienā no pleciem): melna, balta un tumši pelēka, gandrīz melna (lidspalvu paši galiņi gaiši pelēki). Tie ir salīdzinoši īsi un noapaļoti. Baltā josla var arī nešķērsot spārnus visā platumā. Astes vidējās, garākās spalvas melnas, malējās (trīs pāri) baltas. Vēders gaiši pelēks vai rozīgi pelēks. Zemaste balta ar melnu galiņu. Kājas melnas. Abi dzimumi izskatās vienādi. Knābis melns, masīvs ar smailu, noliektu galu.
Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, bet tiem raksturīgs gaišs, pasteļdzeltens tonējums.

Uzvedība

Ķīnas čakste ligzdo mērenās joslas krūmājos, mežmalās un vientuļos kokos, apmetoties upju tuvumā. Sastopama arī atklātā stepē un pustuksnešos. Ligzdo gan līdzenumos (jūras līmenī), gan kalnos: nominālpasuga līdz 1800 m virs jūras līmeņa (ligzdošanas laikā līdz 1100 m), bet Tibetas pasuga ligzdo 3000—5000 m augstumā. Nominālpasuga ir daļēji migrējoša.

Barošanās ieradumi

Kā visas čakstes, arī Ķīnas čakste ir plēsīga. Barojas ar kukaiņiem, arī ar citiem bezmugurkaulniekiem un nelieliem mugurkaulniekiem, piemēram, grauzējiem, ķirzakām un maziem putniņiem, priekšroku dodot sīkiem zīdītājiem (ap 53%). Ķīnas čakste medījot vēro zemi no paaugstinājuma, kas var būt kāds koka zars vai staba gals (2—8 m augstumā). Pamanījusi iespējamo upuri, tā strauji uzbrūk. Reizēm tā medī lidojumā, putniem uzbrūkot līdzīgi vanagam. Lielāks medījums tiek uzdurts uz dzeloņiem, lai to būtu vieglāk saplēst gabaliņos, kā arī tiek veidotas barības rezerves.

Ligzdošana

Ķīnas čakstes veido monogāmus pārus. Tās ligzdošanas laikā ir teritoriālas, un pāri apmetas 1—2,5 km attālumā viens no otra. Ligzda tiek vīta koku zaros vai krūmos. Vietu izvēlas tēviņš. Ligzda atrodas 1,2—5 m augstumā no zemes. Tā vīta no sausas zāles, zariņiem un saknītēm, oderēta ar spalvām un dūnām.
Ligzdošanas sezona sākas aprīļa otrajā pusē. Gadā viens perējums, bet pirmo dējumu zaudējot, tas tiek atkārtots. Dējumā ir 5—8 bāli zaļas olas ar rudi brūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 16—17 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš to tikmēr baro. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 20 dienu vecumā, bet vecāki tos turpina barot apmēram mēnesi ilgāk.
Valtice

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1192. gadā. Valtice vēsturiski ir Lihtenšteinu dzimtas rezidences pilsēta. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. Līdz 1919. gadam tā atradās Lejasaustrijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā pilsēta tika iekļauta Vācijā. Kara beigās pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Ekonomika

Valtice ir vīna ražošanas centrs.

Tūrisms

Valtice vēsturiski ir Lihtenšteinu dzimtas rezidences pilsēta. Mūsdienās šeit saglabājušies viena no ievērojamākajām Centrāleiropas baroka rezidencēm. Kopā ar 7 kilometrus attālo Lednice, pilsēta iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā Lednices-Valtices apvidus.
Vex'd

Vex'd ir Londonas dabstepa projekts, kura sastāvā darbojas divi producenti (Rolijs Porters un Džeimijs Tīsdeils). Viņu debijas albums Degenerate tiek uzskatīts par dabstepa klasiku, kas ietekmējis daudzus producentus un kam ir nozīmīga loma šodienas dabstepa skanējuma veidošanā.
Sibiu

Vēsture

Pilsētas dibināšana tiek datēta ar 1190. gadu, kad tagadējās pilsētas teritorijā apmetās vācu ieceļotāji, ko vietējie iedzīvotāji dēvēja par "sakšiem". Visticamāk, ka viņu pilsēta Hermanštate tika uzcelta līdzās agrākai romiešu apdzīvotai vietai, kas agrajos viduslaikos bija pazīstama kā Caedonia un kas tika pamesta līdz ar vācu ierašanos.
14. gadsimtā Hermannštate jau bija svarīgs tirdzniecības centrs. 1376. gadā amatnieki bija iedalīti 19 ģildēs. Hermanštate kļuva par nozīmīgāko no etnisko vāciešu septiņām pilsētām Transilvānijas "Septiņu piļu zemē" (vācu: Siebenbürgen), tajā atradās arī Universitas Saxorum, Transilvānijas vācu asamblejas sēdeklis. Saskaņā ar populāru viedokli Hermanštate 17. gadsimtā bija par vistālāk uz austrumiem esošā Centrāleiropas pilsēta, jo tā bija galējais pasta piegādes punkts Eiropas austrumos.
18. un 19. gadsimtā kļuva sākotnēji par otro, vēlāk par pirmo etnisko rumāņu svarīgāko centru Transilvānijā. Par savu bāzes centru Sibiu pilsētu izvēlējās pirmā rumāņu banka (Banca Albina), kā arī ASTRA (Transilvānijas rumāņu literatūras un tautas kultūras asociācija). Pēc tam, kad 19. gadsimta vidū Habsburgu impērijā oficiāli tika atzīta pareizticība, Sibiu kļuva par šīs konfesijas centru rumāņu apdzīvotajās teritorijās.
Pēc Pirmā pasaules kara, kad sagruva Austroungārija, Sibiu tika iekļauta Rumānijas teritorijā. Sākot ar 1950. gadiem noritēja plaša etnisko vāciešu emigrācija no Rumānijas. Izceļoja lielākā daļa vāciešu un šobrīd Sibiu ir vairs aptuveni 2000 vāciešu.

Ģeogrāfija un klimats

Sibiu ir kontinentāls klimats ar vidējo temperatūru 8 - 9° C. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 652 mm un ir ikgadēji aptuveni 120 dienas zema gaisa temperatūra un sals. Zemākā temperatūra - (-31° C) tika reģistrēta 1929. gada 4. janvārī, bet augstākā (37,5° C) - 1987. gada 25. jūlijā. 
Sibiu atrodas tuvu Rumānijas ģeogrāfiskajam centram. Caur pilsētu tek Cibinas upe (Cibin), kas ir pieteka Oltas upei, uz dienvidiem no pilsētas sākas Dienvidkarpati. Pilsēta atrodas ģeogrāfiski ļoti izdevīgā vietā, jo tās centrālais izvietojums Rumānijā, kā arī reģiona reljefa īpatnības ir ļāvušas pilsētai kļūt par nozīmīgu infrastruktūras mezglu; tā atrodas valsts ziemeļus-dienvidus un rietumus-austrumus savienojošu ceļu krustpunktā. Stratēģiski izdevīgajam novietojumam ir bijušas arī negatīvas sekas, jo Sibiu bieži ir bijusi mērķis karalaiku uzbrukumiem.

Izglītība

Sibiu pilsētā ir vairāk nekā 12,000 studentu, kopā ir 38 fakultātes. Aptuveni 12% iedzīvotāju ir augstākā izglītība. No izglītības iestādēm pieminēšanas vērtas ir Luciāna-Blaga-Universitāte, Evaņģeliski-Teoloģiskā fakultāte, pareizticīgo priesteru seminārs, Brukentāla-licejs un arī Pedagoģijas licejs.
Padomju republikas

Padomju republikas bija komunistu dibināti valstiski veidojumi, kas pēc Pirmā pasaules kara pastāvēja dažādās Eiropas un Āzijas zemēs.
Sākotnēji pēc Parīzes komūnas parauga tās dēvēja par "darbaļaužu komūnām".   
Tās padomju republikas, kas no 1922. līdz 1991. gadam ietilpa Padomju Savienības sastāvā, tika sauktas par Padomju Sociālistiskajām Republikām.
Lestenes Brāļu kapi

Lestenes Brāļu kapi atrodas Tukuma novada Lestenē. Šajos kapos ir guldīti karavīri, kuri 2. Pasaules kara laikā krituši Latviešu leģiona rindās. Tikai pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas bija iespējams vienkopus pārapbedīt karavīrus no visas Latvijas. Pašlaik šeit ir pārapbedīti 934 kritušie latviešu karavīri. Kapi atrodas pie Lestenes luterāņu baznīcas, kas kopā veido vienotu kompleksu.

Kapu veidošanās priekšvēsture

Lestenes Brāļu kapu izveide sākās 1998. gada 23. aprīlī, kad tika dibināts Kurzemes Brāļu kapu fonds, kura uzdevums bija ziedojumu vākšana darbu finansēšanai. Pašreiz pēc būvdarbu pabeigšanas tas nodarbojas ar kapu uzturēšanu, šim mērķim tiek turpināta ziedojumu tālākvākšana.
2000. gada 12. jūlijā Lestenes pagasta padome, Kurzemes Brāļu kapu fonds un SIA "AKM" noslēdza līgumu par kapu izbūvi. Saskaņā ar arhitekta Edvīna Vecumnieka birojā izstrādāto projektu kapi aizņem 1,5 hektārus un tajos paredzētas 2000 apbedījumu vietas.
Uz kapu plāksnēm iegravēti aptuveni 11 000 kritušo leģionāru vārdu, bet plānots tiek, ka ar laiku šis skaitlis pieaugs līdz 20 000.
Brāļu kapu centrālo tēlu "Dzimtene - Māte - Latvija" veidojusi tēlniece Arta Dumpe.
Pamatā būvdarbu izmaksas segtas no Daugavas Vanagu savāktajiem ziedojumiem.
Henrijeta Konarkovska-Sokolova

Biogrāfija

1953. gadā pirmo reizi debitējusi Polijas sieviešu šaha čempionātā. Līdz 1964. gadam šajā turnīrā izcīnīja 6 medaļas: 2 zelta (1958, 1964), 2 sudraba (1961, 1962) un 2 bronzas (1956, 1959). 1961. gadā pirmo reizi piedalījās Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīrā, kurā ieņēma 11. vietu. 1964. gadā Suhumi savā nākamajā pretendentu turnīrā dalīja 7.-8. vietu.
1965. gadā apprecējusies ar serbu šahistu Vladimiru Sokolovu un pārcēlusies uz dzīvi Dienvidslāvijā. Divas reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos (1968, 1971). 1967. gadā piedalījusies pretendentu turnīrā Suboticā, kurā dalījusi 11.-12. vietu.
Pārstāvējusi Polijas un Dienvidslāvijas komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1963, 1969-1972). Dienvidslāvijas izlases sastāvā 1969. gadā individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas medaļu, bet 1972. gadā - zelta medaļu. 
Daudzu starptautisko sieviešu šaha turnīru dalībniece, labākos rezultātus sasniegusi Bledā (1957, 3. vieta), Pjotrkova Tribunalskā (1965, 2. vieta), Veikanzē (1970, dalīta 2.-4. vieta) un Ļubļinā (1974, dalīta 2.-4. vieta). Par panākumiem turnīros FIDE 1961. gadā Konarkovskai-Sokolovai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1986. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) goda nosaukumu.
Ļevašovas masu kapi

Ļevašovas masu kapi (krievu: Левашовское мемориальное кладбище) jeb Ļevašovas tīrelis (Левашовская пустошь) ir masu slepkavību vieta netālu no Ļevašovas (Левашово) ciema Gorskas šosejā 143 uz ziemeļiem no Pēterburgas, kas ierīkota Lielā terora laikā un izmantota PSRS politisko ieslodzīto nogalināšanai. Līdz pat 1989. gadam tika apsargāts kā VDK "specobjekts". Šeit apglabāti apmēram 45 tūkstoši noslepkavoto cilvēku no visa tagadējā Krievijas Ziemeļrietumu reģiona.

Vēsture

Pēc 1937. gada 25. jūlija NKVD pavēles № 00439 tā paša gada 29. jūlijā sākās Pēterburgas vāciešu aresti. Pirmās masu slepkavības pie Ļevašovas sākās 1937. gada 31. jūlijā, līdz tam nošaušanas vietas bija Rževas artilērijas poligonā pie Staroje Kovaļevo sādžas un Pēterburgas mikrorajonos Berngardovkā un Toksovo. "Vāciešu operācijas" laikā mežā pie Ļevašovas nošāva 166 cilvēkus.
Pēc NKVD pavēles № 00447. Ļeņingradas apgabalā četru mēnešu laikā no 1937. gada 5. augusta bija jāpiespriež nāvessods 4000 iedzīvotājiem, tomēr 1938. gada 31. janvārī PSKP CK politbirojs "nošaujamo kvotu" paaugstināja vēl par 3000 cilvēkiem.
Zināms, ka 1937. gadā tika nošauti 18 719, bet 1938. gadā 20 769 Pēterburgas un apkārtējo apgabalu iedzīvotāji.

Piemiņas vieta

1996. gada 15. maijā Pēterburgas mērs Anatolijs Sobčaks pie ieejas kapsētā atklāja pieminekli "Totalitārisma molohs".
Kapsētā uzstādītas piemiņas zīmes arī te noslepkavotajiem baltkrieviem un lietuviešiem, krieviem, poļiem, somiem, itāļiem,
ebrejiem, vāciešiem, norvēģiem, igauņiem, ukraiņiem, latviešiem, asīriešiem, kā arī Pleskavas, Novgorodas un Vologdas iedzīvotājiem.
Gotfrīds fon Roge

Hronikas liecības

Rusova hronika par mestru Gotfrīdu:
Rusova hronika raksta: "Gotfrīds, 21. Vācu ordeņa mestris, tapa ievēlēts kaŗa laikā ar Rīgas biskapu. No ārējiem ienaidniekiem tad bija pilnīgs miers, bet iekšējie kaŗi starp ordeni un biskapiem nevarēja tik drīzi beigties. Šā mestŗa laikā, kuŗš valdīja 8 gadus, par Rīgas virsbiskapu, 4. pēc skaita, bija Šverinas grāfs Jānis".
Artemivska (Luhanskas apgabals)

Vēsture

Jau pirms 1875. gada tagadējās pilsētas vietā bijušas akmeņogļu raktuves. 1910. gadā akciju sabiedrība Jekaterininskie ugol'nye kopi nodibināja ciematu, ko sākotnēji sauca par Jekaterinovskijrudņiku (krievu: Екатериновский Рудник ) vai Kateriņivku (ukraiņu: Катеринівка, krievu: Екатериновка). 1923. gadā to pārdēvēja par Artemu (селище імені Артема) par godu revolucionāram Sergejam Fjodorovam, kurš plašāk bija zināms ar segvārdu «Artjoms» (Artems). 1938. gadā piešķirts pilsētciemata statuss un pārdēvēta tagadējā vārdā. Pilsēta kopš 1961. gada.
Eduards V Jorks

Biogrāfija

1483. gadā, mazgadīgā karaļa reģents Ričards Plantagenets, Gločesteras hercogs, pasludināja karali un viņa jaunāko brāli Jorkas hercogu Ričardu par nelikumīgi dzimušiem un ieslodzīja Tauerā. Abu brāļu tālākais liktenis nav zināms, kā tikai tas, ka viņi ieslodzījumā tikuši nogalināti (vai nu pēc Ričarda III, vai Henrija VII pavēles).
Policistīnas

Policistīnas (Polycystinea) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase, kuras pārstāvjiem centrālā (ar organellām bagātā) un perifērā (vakuolizētā un bieži vien ar simbiotiskām aļģēm pildītā) citoplazmas zonas ir nodalītas viena no otras ar centrālo kapsulu. Aksopodiālās mikrocaurulītes ir apkopotas sešu- vai divpadsmitstūru struktūrās, kas šķērsgriezumā atgādina ratu ar lāpstiņām. Aksopodiji bieži dziļi iespiežas centrālajā citoplazmā. Šīs klases pārstāvjiem ir meistarīgas uzbūves krama skelets, kas labi saglabājas fosilā veidā. Policistīnu fosilās atliekas ir plaši izplatītas jūru nogulumos, kas ļauj tās izmantot stratigrāfiskajos pētījumos. Tās ir dzīvojušas no kembrija (iespējams pat no pirmskembrija) līdz pat mūsdienām. Policistīnas var būt brīvi peldošas vai arī veidot kolonijas (līdz pat 3 m diametrā). Policistīnas dalās 2—3 kārtās (Spumellaria, Nassellaria, Collodaria). Ir zināmas ap 700—1000 recento sugu.
Rīgas Universitāte

Rīgas Universitāte jeb Universitāte Rīgā (vācu: Universität in Riga) bija Latvijas okupācijas laikā uz pārdēvētās Latvijas Universitātes bāzes radīta universitāte, kas darbojās no 1942. līdz 1944. gadam. Tajā bija Medicīnas, Veterinārmedicīnas, Arhitektūras, Ķīmijas, Matemātikas un dabaszinātņu, Mehānikas, Inženierzinātņu fakultāte.
Rīgas Universitātes rektors bija Ostlandes Latvijas ģenerālapgabala izglītības un kultūras ģenerāldirektors Mārtiņš Prīmanis. No 1944. gada jūlija līdz universitātes evakuācijai rektora pienākumus pildīja tās prorektors studentu lietās Vilhelms Burkēvics.
Kohtla-Jerve

Vēsture

Kohtla-Jerves attīstība cieši saistīta ar Igaunijas degslānekļa ieguves vēsturi. Kaut arī degslānekļa īpašības bija zināmas jau senatnē, tā rūpnieciska ieguve sākās tikai XX gadsimta sākumā. Pēc tam, kad tika izpētīts, ka degslānkli var izmantot par kurināmo un kā izejvielu ķīmiskajā rūpniecībā, 1916. gadā pie Jerves sākās degslānekļa ieguve. 1919. gadā tika nodibināts valsts uzņēmums degslānekļa ieguvei. 
Pēc 2.pasaules kara degslānekļa ieguve strauji palielinājās. Pilsētai pievienoja apkārtējos ciemus, bet kā strādnieki ieradās cilvēki no dažādām PSRS daļām.
Pēc Igaunijas neatkarības atgūšanas degslānekļa ieguve pārdzīvo dziļu krīzi. Kohtla-Jerve ir viena no ekonomiski vissliktākā stāvoklī esošajām Igaunijas pilsētām.

Cilvēki

Kohtla-Jerve ir politiķes Kristīnas Ojulandas (Kristiina Ojuland, 1966) un šahista Lembita Olla (Lembit Oll, 1966-1999) dzimtā pilsēta.
Henrijs Jaunais

Biogrāfija

Otrais Henrija II dēls.
Tika kronēts par karali 1170. gada jūnijā kā "Henrijs III", sava tēva līdzvaldītājs. Reālas varas Henrijam nebija, ar valsts lietām nenodarbojās (tāpēc parasti viņš netiek uzrādīts Anglijas karaļu sarakstā, bet viņa jaunākā brāļa Džona dēls Henrijs III kronējās kā "Henrijs III") - brīvo laiku pavadīja dzīrēs, medībās, bruņinieku turnīros un jaucoties jaunāko brāļu dzīvē. No ģimenes pavalstnieku vidū vispopulārākais.
1173. gadā kopā ar pārējiem brāļiem sacēlās, mēģinot gāzt tēvu no troņa, taču Henrijs II vairākās kaujās sakāva dumpīgo dēlu armiju. Henrijs mira 1183. gadā, kārtējā karagājiena pret tēvu laikā, no dizentērijas.
Linda Ulveusa

Karjera

1980. gada novembrī, kad ABBA uz brīdi nenodarbojās ar jaunas mūzikas veidošanu, Angnēta Feltskūga izlēma veidot Ziemassvētku LP ierakstu ar savu meitu. Albums tika veidots kopā ar Maiklu Tretovu, un tajā bija 18 zviedru Ziemassvētku korāļi un bērnu dziesmas. Nu tändas tusen juleljus tika izdots 1981. gada beigās.
Vēlāk Ulveusa mainīja savu darbības jomu uz aktierspēli. Viņas debija notika 1998. gada filmā Ar solen, spēlējot Lenas lomu. Ulveusa pēc tam parādījās televīzijas seriālā Labyrinten 2000. gadā un gadu vēlāk video Blå måndag,. Viņa lielākoties spēlē lomas dažādos teātra uzvedumos.
2004. gadā Ulveusa piedalījās savas mātes singla When You Walk in the Room ierakstā. 2006. gadā Linda Ulveusa pēc ilgāka pārtraukuma tēloja Sofiju filmā Meningen med alltihopa. Gadu vēlāk viņa viesojās televīzijas seriālā Playa del Sol. 2011. gadā viņa sarakstīja trīs grāmatas sērijā Leja li.

Privātā dzīve

Lindai Ulveusai ir trīs meitas ar viņas līgavaini Jensu Ekengrenu. Tilda Elīza Frīda Ulveusa-Ekengrena dzimusi 2001. gada 27. janvārī, Estere Ulveusa-Ekengrena 2007. gada februārī un Signe 2010. gada februārī. Ulveusa ar ģimeni dzīvo Ekere salā Stokholmas arhipelāgā.
Rubenšs Barikello

Karjera

Formula 1 čempionātā Barikello debitēja 1993. gada 14. martā, Dienvidāfrikas Grand Prix. Tolaik viņš brauca Jordan komandā kopā ar Ediju Irvainu. Šādā sastāvā komanda piedalījās F1 čempionātā līdz 1996. gadam, kad Irvains devās uz Ferrari. 1997. gadā brazīlietis nonāca Stewart komandā, savukārt 2000. gadā kļuva par Ferrari pilotu, nomainot iepriekšminēto Irvainu. Ferrari komandā viņš bija otrais pilots aiz titulētā Mihaela Šumahera, 2002. un 2004. gada sezonās sasniedzot F1 karjeras augstāko rezultātu — otro vietu sezonas kopvērtējumā. Lai gan R. Barikello bija līgums ar Ferrari līdz 2006. gadam, viņš to lauza gadu pirms līguma beigām un devās uz Honda komandu. Viņa vietu Ferrari ieņēma cits brazīlietis — Felipe Masa.
Aizvadījis trīs gadus Honda komandā, Barikello 2009. gadā startēja Brawn GP komandā kopā ar Džensonu Batonu, kurš togad izcīnīja čempiona titulu. Barikello līdz pat priekšpēdējam posmam cīnījās par čempiona titulu, tomēr sezonas kopvērtējumā ieņēma trešo vietu.
Pēdējās divas F1 sezonas Barikello aizvadīja Williams komandā.
2008. gada Turcijas Grand Prix Barikello pārspēja Rikardo Patrēzes sasniegto rekordu (257) aizvadīto sacīkšu skaita ziņā, kopumā līdz 2011. gada sezonas pēdējai sacīkstei kā pilots piedaloties 326 sacīkstēs (322 starti).
Svētes pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Svēte, Bramberģes strauts.
Ūdenstilpes: Ruļļu karjers.

Vēsture

Mūsdienu Svētes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Boļu muiža (Klein-Swehthof), Jēkaba muiža (Jakobshof, Jēkabnieki), Lielsvētes muiža (Groß-Swehthof, Svēte), Ragu muiža (Ragenhof), Svētes muiža (Bewert-Swehthof).
1920. gada agrārās reformas rezultātā Svētes pagastā esošā Svētes muiža ar Bolu pusmuižu, Viskāļi 143 ha kopplatībā sadalīti 74 vienībās. Nadziņu kroga zemes 45 ha platībā sadalītas 4 vienībās, Vircavas valsts mežniecības zeme 296 ha platībā sadalīta 45 vienībās.
1935. gadā Jelgavas apriņķa Svētes pagasta platība bija 62,89 km² un tajā dzīvoja 1452 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Mazsvētes un Svētes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Svētes ciems ietilpis Jelgavas (1949-1962, pēc 1967. gada) un Dobeles (1962-1967) rajonos. 1954. gadā Svētes ciemam pieveinoja daļu Mazsvētes ciema teritorijas, 1963. gadā — Glūdas ciema kolhoza «Cīņa» teritoriju. 1974. gadā pievienoja daļu Zaļenieku ciema teritorijas, bet daļu Svētes ciema pievienoja Glūdas ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Svētes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Jelgavas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Svēte, Jēkabnieki, Muzikanti, Atpūta, Ragumuiža, Slapatas, Vētras.
Vladimirs Buzajevs

Biogrāfija

Dzimis Brjanskas apgabalā Krievijas PFSR. 1973. gadā beidza Latvijas Valsts universitātes Fizikas un matemātikas fakultāti. 1982. gadā aizstāvēja kandidāta disertāciju hidroģeoloģijā, veicis zinātniskus pētījumus ģeoloģijā un ģeofizikā. Viņa darba vieta pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas bija Valsts Ģeoloģijas dienests.

Politiskā darbība

1989. gadā ievēlēts par Rīgas tautas deputātu padomē, pašvaldībā darbojies līdz 1994. gadam. Aktīvi darbojās Interfrontē. 1993. gadā V. Buzajevs parakstīja uzsaukumu par Latvijas nepilsoņu organizācijas dibināšanu un bija partijas „Līdztiesība” dibinātāju skaitā. 1994.-2001. gadā - Latvijas Cilvēktiesību komitejas līdzpriekšsēdētājs. 1998. gadā sāka strādāt parlamentā, kā Saeimas deputāta palīgs.
Par Latvijas pilsoni V. Buzajevs kļuva 2000. gadā, veicot naturalizācijas procesu; līdz ar to viņš varēja kandidēt Saeimas un pašvaldību vēlēšanās. 2001. gadā V. Buzajevs tika ievēlēts par "Līdztiesības" priekšsēdētāju (palika amatā līdz 2007. gadam), kā arī tika ievēlēts par Rīgas domes deputātu. Domē viņš vadīja PCTVL frakciju.
2002. gadā no PCTVL saraksta V. Buzajevs tika ievēlēts par 8. Saeimas deputātu. Saeimā viņš kļuva par aktīvāko oratoru, bieži iesaistoties asās diskusijās ar citu frakciju pārstāvjiem un konfliktos ar Saeimas sēžu vadītājiem. 2004. gadā par Saeimas kārtības ruļļa neievērošanu uz vairākām sēdēm ticis atstādināts no līdzdalības parlamenta darbā.
2006. gadā ievēlēts 9. Saeimā. PCTVL 4. kongresā ievēlēts par partijas domes priekšsēdetāju. 2008. gadā V. Buzajevs pārstāvēja N. Andrejevu Eiropas Cilvēktiesību tiesas Lielās palātas sēdē (spriedums Andrejevas labā 2009. gadā).
2010. gada 10. Saeimas vēlēšanas PCTVL bija ļotineveiksmīgas, saraksts neguva vēlētāju atbalstu un V. Buzajevs zaudēja Saeimas deputāta mandātu. 2012. gadā ievēlēts par LCK līdzpriekšsēdētāju.
2014. gadā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās un 12. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Krievu savienības saraksta. 2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās, taču Latvijas Krievu savienība atkal netika ievēlēta Saeimā. V. Buzajevs kandidēja arī 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču netika ievēlēts.