google/wiki40b huggingface dataset:
Polocka

Nosaukuma izcelsme

Polockas nosaukums ir radies no Daugavas labā krasta pietekas Palatas upes vārda. Nosaukums Palata neapšaubāmi ir baltu izcelsmes . Krieviski upi sauc par Polotu, baltkrieviski par Palatu. Varjagu pārvaldītais pilskalns kriviču zemē senajās ziemeļnieku sāgās dēvēts par Paltejsborg vai Palteskja. Polockas kņazistes laikā tā dēvēta par Polotesku (Полотескъ), Lietuvas dižkunigaitijas laikā par Polacaku, pēc pievienošanas Krievijas impērijai par Polocku (Полоцк), neatkarīgajā Baltkrievijas valstī par Polacku (Полацк).

Cilvēki

Polocka ir svētās Polockas Eifrosīnijas (Еўфрасіння Полацкая, 1101/1105-1173), grāmatizdevēja Franciska Skarinas (Францыск Скарына, ap 1490 - 1551), dzejnieka Polockas Simeona (Симеон Полоцкий, 1629-1680) un lielkņaza Vseslava Bračislaviča (Усясла́ў Брачысла́віч, ap 1029 – 1101) dzimtā pilsēta.
Jānis Jurkāns (politiķis)

Izglītība un politiskā darbība

Mācījās Rīgas 41. vidusskolā. 1974. gadā beidza studijas Latvijas Valsts universitātē angļu valodas specialitātē.
Atmodas kustības laikā aktīvi iesaistījās sabiedriskajos procesos, bija Latvijas Tautas frontes biedrs. No 1990. līdz 1992. gadam bija pirmais atjaunotās Latvijas ārlietu ministrs Ivara Godmaņa valdībā.
No 1994. līdz 2005. gadam J. Jurkāns bija Tautas Saskaņas partijas priekšsēdētājs. 5., 6., 7., 8. Saeimas deputāts. 1995. gadā tika atkārtoti izvirzīts ārlietu ministra amatam Saeimas uzticību neguvušajā Ziedoņa Čevera sastādītajā Ministru kabineta sastāvā. No 1994. līdz 1996. gadam TSP Saeimas frakcijas priekšsēdētājs, bet no 1997. līdz 2003. gadam — TSP un PCTVL Saeimas frakcijas priekšsēdētājs. 2005. gadā izstājās no TSP un tās Saeimas frakcijas, nepiekrītot iestāšanās "Saskaņas Centrā" nosacījumiem, bet 9. Saeimas vēlēšanās atbalstīja SC. Vēlāk biedrības "Baltijas asociācija — transports un loģistika" prezidents, kā arī Eiropas Parlamenta deputāta Alfrēda Rubika palīgs ārlietu jautājumos.
2011. gadā atgriezās politikā, lai piedalītos 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās kā Šlesera Reformu partijas LPP/LC kandidāts un potenciālais ārlietu ministra kandidāts, taču saraksts nesaņēma vēlētāju atbalstu un viņš Saeimā neiekļuva.
Atbalstīja 2014. gada Krimas aneksiju un iekļaušanu Krievijas sastāvā.

Privātā dzīve

Bijis precējies trīs reizes, pēdējā laulība ar finansisti Ilzi Jurkāni šķirta 2016. gadā, pēc tam, kad J. Jurkāns tika pieķerts neuzticībā sievai.
Gustavs Vanags

Biogrāfija

Gustavs Vanags ir dzimis 1891. gada 10. martā Sniķeres muižas Rungu mājās (tagad Ukru pagastā). Mācījies Jelgavas klasiskajā ģimnāzijā, 1910. gadā iestājies Rīgas Politehniskajā institūtā. Pēc atgriešanās no bēgļu gaitām Krievijā, 1921. gadā beidzis Latvijas Universitāti, strādājis LU Ķīmijas fakultātē, bijis tās organiskās ķīmijas katedras vadītājs. 1932. gadā ieguvis ķīmijas doktora grādu.
Pēc 1958. gada G. Vanags strādāja Rīgas Politehniskajā institūtā, kur līdz 1965. gadam vadīja organiskās ķīmijas katedru. Darbojās arī Zinātņu akadēmijas Ķīmijas institūtā un Organiskās sintēzes institūtā, kur vadījis pētījumus ciklisko beta diketonu ķīmijā.  Gustavs Vanags un viņa skolnieki radījuši vairākus  medicīnā, lauksaimniecībā un analītiskajā ķīmijā lietojamus produktus (omefīnu, bindonu, nitroindandionu, ratindanu).
Miris pēkšņā nāvē 1965. gada 8. maijā Rīgā. 13. maijā apglabāts Meža kapos.

Piemiņa

Gustava Vanaga vārdā nosaukta 1967. gadā dibināta prēmija (tagad balva), ko reizi divos gados pasniedz par labākajiem darbiem ķīmijā.
Mārupes novads

Daba

Atrodas Viduslatvijas zemienes Tīreļu līdzenuma ziemeļu malā. Augstākā vieta atrodas dienvidos no Jaunmārupes — 18,8 m vjl. Novada dienvidrietumos daļa Cenas tīreļa purva, dienvidos — daļa Medema purva. Novada austrumos tek Daugavas pieteka Mārupīte, rietumu daļas ūdeņi tiek novadīti uz Babītes ezeru. Novada rietumos atrodas Božu ūdenskrātuves dienvidu daļa.

Vēsture

Kopš 13. gadsimta tagadējais Mārupes novads ietilpa Rīgas landfogtejā, vēlāk Rīgas patrimonālā apgabala Katlakalna draudzes novadā. 
1910. gadā, atdalot no Olaines pagasta, izveidoja Bieriņu pagastu, pēc tam atkal pievienoja Olainei un 1920. gadā atkal atdalīja. 1925. gadā Bieriņu pagastu pārdēvēja par Mārupes pagastu pēc tai cauri tekošās Mārupītes nosaukuma. 1935. gadā Rīgas apriņķa Mārupes pagasta platība bija 25 km² un tajā dzīvoja 1889 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Mārupes un Tēriņu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Rīgas rajona Mārupes ciemam 1963. gadā pievienoja likvidēto Tēriņu ciemu, kam pirms tam savukārt 1954. gadā bija pievienots likvidētais Mazcenas ciems. 1974. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Rīgas pilsētai. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu reorganizēja par novadu.
Artūrs Veckalniņš

Biogrāfija

Dzimis Lubējas pagastā. Mācījies draudzes skolā. Bijis mežkopis Liezēres muižā par mežkopi. Sākoties Pirmajam pasaules karam, 1915. gada oktobrī iesaukts Krievijas impērijas armijā. Īsu laiku dienējis Pāvila gvardes pulkā. 1916. gada martā pēc paša vēlēšanās pārcelts uz 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljonu, vēlāko 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulku.
Piedalījies kaujās Nāves salā, 1916. gada decembra—1917. gada janvāra Ziemassvētku kaujās, kā arī kaujās pie Ložmetējkalna. Apbalvots ar 3 Jura medaļām un visiem 4 Jura krustiem. Par kauju nopelniem cīņās pie Ložmetējkalna (būdams feldfēbelis, vadīja kaujās rotu) paaugstināts praporščika pakāpē.
1916. gada 23. decembra kaujā pie Mangaļu mežsargmājas Veckalniņš kā vada komandieris pirmais ar savu vadu ielauzās ienaidnieka nocietinājumos, aizrāva sev līdzi tuvcīņā citus strēlniekus un ar spīdošu uzvaru veicināja visas kaujas tā brīža iznākumu; kaujā par ienaidnieka artilērijas bateriju personiski ieguva ložmetēju darba kārtībā.
1917. gada septembrī atvaļināts no armijas slimības dēļ. Devies uz Krieviju, dzīvojis Maskavā un darbojies pretlielinieciskā virsnieku organizācijā.
1918. gada jūnijā atgriezies Latvijā. 1919. gada sākumā, Sarkanajai armijai iebrūkot Vidzemē, palicis ienaidnieka aizmugurē nolūkā organizēt aktīvu pretošanos. Liezēres un tās apkārtnes pagastos savācis apmēram 230 cilvēku lielu "Zaļo" armiju un apmeties mežos, patstāvīgi izcīnīdams niknas kaujas ar sarkanarmiešiem. Sevišķi nozīmīgas bija Cēsu cietuma ieņemšana un 3 dienu ilgā kauja pret 600 lieliniekiem Kraukļu pagastā. Latvijas armijai sākot Vidzemes atbrīvošanu, pievienojies tai, iecelts par Liezēres iecirkņa komandantu un Cesvainē izvietoto spēku komandieri. To priekšgalā iznīcinājis Cesvaines un Lubāna mežos klejojošās komunistu grupas. Bermontiešu uzbrukuma laikā vadījis savu partizānu darbību gan pretinieka aizmugurē, gan frontē — kaujās pie Taurkalnes, Jaunjelgavas, Valles, Vecsaules un Lietuvā pie Žeimeles un Kruķiem.
1919. g. novembrī paaugstināts par virsleitnantu. 3. decembrī ar savu nodaļu iedalīts 2. Ventspils kājnieku pulkā. 1920. gada janvārī piedalījies Latgales atbrīvošanā.
1920. g. maijā atvaļināts. Zemkopis Jumurdas pagasta Soklēnu mājās. Bijis rotas komandieris 9. Madonas aizsargu pulkā.
1940. g. 23. septembrī Madonā apcietināts, vēlāk deportēts uz Krieviju. 1942. g. 7. februārī PSRS leTK Sevišķā apspriede piesprieda Veckalniņam nāvessodu. Nošauts 1942. g. 3. martā Novosibirskā.
Lautere-Bernsbaha

Vēsture

Pilsētu nodibināta 2013. gadā, apvienojot Lauteres pilsētu un Bernsbahas kopienu.
Māra Vaičunas

Biogrāfija

Māra Vaičunas 1976. gadā absolvēja Latvijas Mākslas akadēmijas Lietišķi dekoratīvās mākslas nodaļu, kur kā diplomdarbs tika izveidots keramikas sienas panno Valmieras piena kombinātam. No 1975. līdz 1991. gadam strādāja par mākslinieci Latvijas PSR apvienotajā šaha un dambretes klubā. No 1991. līdz 2017. gadam māksliniece bija izglītības metodiķe Latvijas Mākslas akadēmijas Informācijas centrā. Kopš 1978. gada piedalījās mākslas izstādēs gan Latvijā, gan ārzemēs.
No 1993. gada Starptautiskās mākslas asociācijas "B 13" biedre, bet no 1996. gada Māra Vaičunas bija Latvijas Mākslinieku savienības biedre.

Stils

Māksliniecei raksturīgi klusās dabas attēlojumi, kurās visbiežāk viņa attēlojusi traukus. Glezniecībai pievērsusies 1970. gadu otrajā pusē pēc mākslinieces Felicitas Pauļukas ierosinājuma. Vaičunas mākslinieciskajā valodā ir saskatāma līdzība ar franču modernistiem — kubistiem.
Māras Vaičunas eļļas glezniecība bija tonāli smalki niansēta, kur tika uzsvērta plakne kā vērtība un akcentēti silueti visdažādāko tēlu modelējumos. Bieži vien gleznas virsmai tika izmantots audekls, koks vai vara plāksne, tādējādi panākot savdabīgu glezniecisko efektu.
Māras Vaičunas darbi atrodas Latvijas Mākslinieku savienības muzejā, Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, Tukuma muzejā un Gētes institūta īpašumā, kā arī vairākās privātkolekcijās.

Apbalvojumi

2014. gadā Māra Vaičunas kļuva par laureāti Swedbank un "Agijas Sūnas mākslas galerijas" organizētajā ikgadējā izstādē—konkursā "Gada glezna".
Velta Toma

Biogrāfija

Dzimusi 1912. gada 31. janvārī Neretas pagasta «Šausmānu» mājās. Mācījās Neretas Pētera-Pāvila pamatskolā, tad Jēkabpils ģimnāzijā un Zeltmata dramaturģijas kursos. 1944. gada 9. jūlijā pameta Latviju un devās trimdā, no sākuma uz Vāciju, vēlāk 1950. gados uz Kanādu.
Dzejniece pirms nāves uzrakstījusi lūgsnu Latvijai.
Mirusi 1999. gada 26. aprīlī Kanādas pilsētā Toronto. 1999. gada 30. oktobrī apbedīta dzimtenē, Neretā, Ķesteru kapos.

Privātā dzīve

1938. gada 13. augustā saderinājās un apprecējās ar ārstu Nikolaju Skuju. Dzejniecei tuvs kā personība ir Edvards Virza.

Literārā darbība

Pirmais publicētais dzejolis "Jūlija vakaros" 1936. gadā laikrakstā "Jaunākās ziņas" parādās ar pseidonīmu Velta Pavasara. Kopumā dzejniece ir izdevusi deviņus dzejas krājumus. Dzejniece savos darbos pievērš nozīmīgu lomu sievietei, kura raksturojas kā dziļi iekšēji jūtīga, tā arī lepni cildena ar savas kā sievietes misijas apziņu.
Zaslavje

Vēsture

Pilsēta nosaukta Polockas Rurikoviču dinastijas pamatlicēja Izjaslava Vladimiroviča vārdā, un esot dibināta 985. gadā, kad Kijevas lielkņazs Vladimirs Svjatoslavičs atsūtīja uz dzimtajām vietām savu sievu Rognedu. No 10. gadsimta - Izjaslavas kņazistes centrs. Mūsdienās saglabājušās hronikās pilsēta pirmoreiz minēta 1127. gadā. 1159. gadā smagi nopostīta kņazu savstarpējo cīņu laikā, un gandrīz uz diviem gadsimtiem pazūd no hroniku ziņām.
No 14. gadsimta atradās Lietuvas lielkņazistē kā Zaslava. Reformācijas laikā Zaslavje bija kalvinisma un sociānistu centrs. Šeit darbojās Bībeles tulkotājs baltkrieviski un poliski Simons Budnijs (Сымон Будны/Szymon Budny). Pilsēta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1920. gada - Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada jūnija līdz 1944. gada 4. jūlijam pilsēta atradās vācu okupācijā. Kopš 1991. gada - neatkarīgās Baltkrievijas sastāvā.

Tūrisms

Daļa no pilsētas teritorijas ir arheoloģijas rezervāts. Uz ziemeļiem no pilsētas, Lašanu ciemā, atrodas militārais muzejs "Staļina līnija".
Daukstu pagasts

Upes

Audīle, Krustalīce, Liede, Nidrīte, Olene, Pededze.

Ezeri

Ušurs (uz robežas).

Vēsture

1945. gadā Madonas apriņķa Jaungulbenes pagastā izveidoja Daukstu ciema padomi. Daukstu ciems ietilpis Gulbenes apriņķī (1947-1949) un Cesvaines (1949-1956) un Gulbenes (pēc 1956. g.) rajonos. Daukstu ciemam 1965. gadā pievienoja Stradu ciema padomju saimniecības «Stari» teritoriju, 1977. gadā — vēl daļu Stradu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Daukstu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Stari (pagasta centrs), Briči, Daukstes, Elstes, Krapa, Lejasandži, Līves, Šļaukas, Vienvārstes.
Kārlis Balodis (padomju darbinieks)

Dzīves gājums

Dzimis 1893. gada 2. janvārī Valkas apriņķī. Nepabeidzis mācības skolā, pievienojās Latvijas sociāldemokrātijai. Latvijas brīvības cīņu laikā viņu 1919. gada janvārī iecēla par Padomju Latvijas armijas ieņemtās Daugavpils pilsētas un apriņķa izpildkomitejas priekšēdētāju. 
Pēc Rīgas zaudēšanas 1919. gada maijā Stučkas valdība pārcēlās uz Rēzekni, varu Daugavpilī pārņēma revolucionārā padome (ревком), kuru līdz 1919. gada augustam vadīja Kārlis Balodis, pēc tam Pēteris Allens.
Pēc Latgales atbrīvošanas kauju beigām pārcēlās uz dzīvi Krievijā, 1930. gados kā Карл Карлович Баллод vadīja Kominternes izpildkomitejas sekretariāta sakaru dienesta apakšnodaļu.  
NKVD "Latviešu operācijas" laikā viņu 1937. gada 20. janvārī apcietināja, apvainoja spiegošanā un 1938. gada 20. janvārī piesprieda nāvessodu nošaujot.
Datorvīruss

Datorvīruss ir datorprogramma, kas spēj patstāvīgi sevi reproducēt un inficēt datoru. Vīruss var sabojāt vai iznīcināt datnes un informāciju datorā.
Vīrusi vairojas, ieviešot sevi citu programmu izpildāmajā kodā vai arī aizvietojot citu programmu kodu. Sākotnēji vīrusi, paši būdami programmas, varēja tikai inficēt citas programmu, bet vēlāk vīrusu radītāji panāca, ka uzvesties kā vīruss var ne tikai izpildāmais kods. Tika uzrakstīti vīrusi pakešu failu valodā (angļu: Batch file). Vēlāk parādījās makro vīrusi, kas izmantoja makrosus tādās programmas kā Microsoft Word un Microsoft Excel.
Šobrīd pastāv daudz dažādu vīrusu šķiru, kas atšķiras pēc izplatīšanas veida un funkcionalitātes. Ja sākumā vīrusi izplatījās disketēs un citos datu nesējos, tad šobrīd dominē vīrusi, kas izplatās caur internetu. Aug arī vīrusu funkcionalitāte, kuru tie pārņem no citām programmām: Root kit slēpj uzbrucēja vai kaitīgas programmas atrašanu sistēmā, izveido sistēmā "aizmugures ieeju" (angļu: back door), spiegprogrammatūra zog paroles no lietotāja kontiem, botu tīkls (angļu: botnet) pārveido inficēto datoru par surogātpasta pārsūtīšanas vai citas pretlikumīgas darbības staciju, taustiņsitienu reģistrētājs (angļu: keylogger) reģistrē lietotāju darbību uz klaviatūras un citi.
Spēlmaņu nakts 2017/2018

Spēlmaņu nakts 2017/2018 balvu pasniegšana ceremonija norisinājās 2018. gada 23. novembrī, Nacionālajā teātrī. Ceremonijas laikā tika apbalvotas 2017./2018. gada teātra sezonas izrādes un to veidotāji, kā arī pasniegtas balvas par mūža ieguldījumu teātra mākslā un skatītāju simpātijas balvas. Balvas tika pasniegtas 18 kategorijās.

Žūrija

Šogad žūrijas komisijas sastāvā ir teātra kritiķe Andra Rutkēviča, teātra kritiķes un zinātnieces Edīte Tišheizere un Ieva Rodiņa, teātra vēsturnieks Jānis Siliņš, dramaturgs un vēsturnieks Eduards Liniņš.
Aivars Gulbis

Dzīvesgājums

Dzimis 1933. gada 14. janvārī Lēdurgas pagastā Mārtiņa Gulbja ģimenē. Mācījās Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā, kur apguva iemaņas metāla apstrādē, līdz 1959. gadam studēja Latvijas Mākslas akadēmijas Tēlniecības nodaļā. 1965. gadā piedalījās tagadējā Rīgas Esplanādes laukumā esošā Raiņa pieminekļa izkalšanā.
No 1967. gada vadīja Latvijas Mākslinieku savienības Tēlniecības sekciju, bija Viļa Lāča kapa pieminekļa autors Rīgas Meža kapos (1974), piedalījās Uzvaras parka monumenta izveidē Pārdaugavā (1985). Ir piedalījies izstādēs Latvijā, Zviedrijā un Somijā, tēlniecības simpozijos Latvijā, Ungārijā, Čehijā. Organizējis un vadījis tēlniecības simpozijus Dzintaros un Biksērē.
Pēc 2000. gada darbojās konstruktīvisma stilā. A. Gulbim bijušas sešas personālizstādes, no kurām pēdējā "Mežs, mežs..." 2013. gadā bija veltīta viņa astoņdesmit gadu jubilejai.
8. šaha olimpiāde

8. šaha olimpiāde notika no 1939. gada 24. augusta līdz 19. septembrim Argentīnas galvaspilsētā Buenosairesā.

Vispārīgs apskats

Šī bija pēdējā pirmskara olimpiāde. Tajā piedalīties vēlēšanos izteica apmēram 40 valstis, bet Buenosairesā ieradās 27 komandas. Pārsteigums bija četrkārtīgo uzvarētāju amerikāņu un divkārtīgo uzvarētāju ungāru šahistu atteikšanās. Toties bija ieradušies vācu šahisti, kas iepriekšējās trīs olimpiādēs nebija piedalījušies. Vācijas komanda bija pastiprināta ar anektētās Austrijas šahistiem. Ar 11 komandām bija pārstāvēts Dienvidamerikas kontinents. Pirmo reiz šaha olimpiādē spēlēja Bolīvijas, Brazīlijas, Bulgārijas, Čīles, Ekvadoras, Gvatemalas, Kanādas, Kubas, Paragvajas, Peru un Urugvajas šahisti. 
Politiskais saspīlējums Eiropā jau olimpiādes atklāšanas dienā radīja pirmo incidentu. Vācijas komandas kapteinis griezās pie olimpiādes organizatoriem ar prasību, lai Čehoslovākijas nacionālais karogs tiktu nomainīts ar protektorāta karogu. Čehoslovākijas šahisti atteicās to darīt. Viņus atbalstīja vairākums šahistu un Čehoslovākijas karogs mastā plīvoja līdz olimpiādes noslēgumam. 1. septembrī sakās fināla sacensības. 1. kārtas laikā pienāca ziņa, ka Vācija uzbrukusi Polijai. Uzzinot, ka Anglija pieteikusi karu Vācijai, Anglijas šahisti atteicās no tālākās dalības turnīrā un devās atceļā uz dzimteni.
Spriedze pieauga. Pasaules čempions Aļehins radio un presē aicināja boikotēt vācu komandu. Polija un Francija kategoriski atteicās spēlēt ar Vāciju, vairākas delegācijas pieprasīja to izslēgt no dalības olimpiādē. Organizatori uz tik asu reakciju nebija gatavi. Tika pieņemts lēmums, ka Polija un Francija savus mačus ar Vāciju nespēlē un katra pusei tabulā ieraksta divus punktus. Tad pirmajām divām pievienojās Palestīna. Vācieši savukārt piespieda čehus atteikties no spēles ar Franciju un Poliju. Rezultātā seši mači bez spēles tika ieskaitīti kā beigušies neizšķirti.
Pēc olimpiādes daudzi spēlētāji izteica vēlēšanos kara dēļ Eiropā neatgriezties. Argentīnas valdība tiem, kas bija ar mieru atbalstīt šahu, deva iespēju palikt šai valstī. Visa vācu komanda un daudzi citu valstu šahisti pieņēma šo piedāvājumu. Tas veicināja šaha uzplaukumu Argentīnā, kas vēlāk deva iespēju Argentīnai daudzkārt izcīnīt godalgotās vietas pēckara šaha olimpiādēs. Eiropā neatgriezās olimpiādes dalībnieki Migels Naidorfs, Paulino Frīdmans, Jideons Stolbergs, Erihs Eliskazess, Pauls Mihels, Ludvigs Engelss, Alberts Bekers, Heinrihs Reinharts, Jiržijs Pelikāns, Karels Skalička, Marks Luckis, Movša Feigins, Ilmars Rauds, Moše Čerņaks, Meirs Rauhs, Viktors Vincs, Aristīds Gromērs, Francišeks Suliks, Ādolfs Zaics, Kriss de Ronde, Džons Frensiss O'Donovans, Zalamans Kleinšteins, kā arī pasaules sieviešu čempionāta dalībnieces Soņa Grafa un Paula Švarcmane.

"B" fināls

"B" fināla komandas olimpiādes kopvērtējumā ieguva sekojošas vietas:
16.  Islande, 17. Kanāda, 18. Norvēģija, 19. Urugvaja, 20. Bulgārija, 21.Ekvadora, 22. Gvatemala, 23. Īrija, 24. Peru, 25. Bolīvija, 26. Paragvaja.

Individuālās medaļas

Godalgas par labāko rezultātu pie galdiņa (vērtēja tikai finālā sasniegto rezultātu) saņēma:
Viļņas konference (1917)

1917. gada Viļņas konference bija Lietuvas apriņķu pārstāvju sanāksme Jona Basanaviča vadībā, kas sanāca 1917. gada 18.-22. septembrī Viļņā. Tā izveidoja 22 pārstāvju Lietuvas Padomi (Lietuvos Taryba) sarunām ar Vācijas valdību par Lietuvas neatkarības atjaunošanu.

Vēsture

Pēc 1917. gada Krievijas Februāra revolūcijas Vācijas valdība izstrādāja ģeopolitisku Mitteleuropa stratēģiju ar Vācijas impērijas satelītvalstu dibināšanu bijušajās Polijas—Lietuvas kopvalsts zemēs, ko pēc Polijas dalīšanas 1772.—1795. gadā bija anektējusi Krievijas impērija. Tās ietvēra Kurzemes un Zemgales hercogisti, Lietuvas Karalisti, Ukrainas Valsti un jau 1917. gada janvārī formāli izveidoto Polijas Karalisti, kas ekonomiski un politiski atrastos Vācijas ietekmes zonā.
Konference notika 1917. gada 18.-22. septembrī Viļņā, tajā izveidoja 22 pārstāvju Lietuvas Padomi. Kad 1917. gada 3. decembrī sākās Brestļitovskas pamiera sarunas, Vācijas delegācija prasīja Polijas, Lietuvas un Baltijas provinču neatkarības atzīšanu. 1917. gada 11. decembrī Lietuvas Padome pieņēma vācu varas iestāžu sagatavotu deklarāciju par Lietuvas valsts veidošanu ciešā aliansē ar Vācijas impēriju. 1918. gada 8. janvārī Lietuvas Padome publiskoja jaunu deklarāciju, kas paziņoja par demokrātiskas Lietuvas valsts izveidošanu un vairs nepieminēja aliansi ar Vāciju.
Upmalas pagasts

Upes

Deukļupe, Egļupe, Šustjanka, Ūdzeņa.

Ezeri

Bratišku ezers, Sivera ezers, Vepru ezers.

Vēsture

Upmalas ciems izveidots 1975. gadā no likvidētā Stradiņu ciema un Vārkavas ciema teritorijas daļas. 1977. gadā daļu Upmalas ciema pievienoja Rožkalnu ciemam. 1979. gadā Upmalas ciemam pievienoja daļu Rauniešu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2002. gadā Upmalas pagasts apvienojās ar Rožkalnu pagastu, izveidojot Vārkavas novadu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Vecvārkava (pagasta un novada centrs), Vanagi, Šķiļteri, Vepri.
Rīgas Raiņa 8. vakara (maiņu) vidusskola

Vēsture

Skola izveidota 1927. gadā ar tālaika Latvijas Republikas Izglītības ministra un dzejnieka Pliekšāna (Raiņa) atbalstu. Pirmsākumos Raiņa skola atradās Rīgas 1. ģimnāzijas telpās Raiņa bulvārī 8, kur mācības varēja organizēt tikai vakaros. Pēc Raiņa nāves 1929. gadā skolai piešķīra viņa vārdu. Raiņa strādnieku jaunatnes ģimnāzijas direktors līdz 1934. gada 15. maija apvērsumam bija Jānis Lieknis.  
Pēc Latvijas okupācijas skolu pārdēvēja par J. Raiņa strādnieku jaunatnes 8. vakara vidusskolu. 1968. gadā skolu pārvietoja uz Grēcinieku ielu, kur mācības notika divās maiņās (dienā un vakarā), bet 1985. gadā vakarskola pārcēlās uz Ģertrūdes ielu 32, bijušajām Natālijas Draudziņas ģimnāzijas telpām. 2009. gadā skolu pārcēla uz vēsturisko Šmēlinga 1883. gadā projektēto pilsētas elementārskolas ēku Krišjāņa Barona ielā 71, kur līdz tam atradās Rīgas Ļeva Tolstoja krievu vidusskola (agrākā Rīgas 18. vidusskola).

Izglītības programmas

Pamatizglītības 2. posma (7.- 9.klase) programma (23011112), Speciālās vispārējās vidējās izglītības programma izglītojamajiem ar dzirdes traucējumiem (31015213), Vispārējās vidējās izglītības humanitārā un sociālā virziena programma (31012012),  Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (31011012).
Brūno

Hronikas liecības

Rusova hronika par mestru Brūno:
"Bruno, 20. Vācu ordeņa mestris, sāka valdīt 1296.g. Viņa laikā izcēlās liels kaŗš starp ordeni un trešo Rīgas virsbiskapu Jāni Fechti un visu kapiteli. Minētais biskaps un visa biskapija sabiedrojās ar leišiem un citiem nekristīgiem pret Vācu ordeni un ataicināja viņus savā zemē. Mestris Bruno ar ordeņbrāļiem bija spiests arī rīkoties uz kaŗu. Abi kaŗaspēki satikās pie Turaidas. Biskapa kaŗaspēks kopā ar nekristīgiem leišiem uzvarēja, Kaujā krita mestris Bruno un 60 ordeņbrāļu. Biskapa ļaudis un Rīgas pilsoņi tapa ļoti pārdroši un aplenca ordeņa pili Ādažus, bet tika atsisti. Šeit galu dabūja ap 400 rīdzinieku: daudzus nosita un daudzi noslīka. Tas bija 1298.gadā".