google/wiki40b huggingface dataset:
Dzimumhormoni

Dzimumhormoni ir hormonu grupa, kas nodrošina attīstību un funkcionēšanu organismiem ar dzimumu atšķirībām pēc vīrišķā un sievišķā tipa, kas pilnībā izpaužas organismiem sasniedzot dzimumbriedumu. Saskaņā ar to dzimumhormoni dalās vīrišķajos un sievišķajos.
Pamatā šos hormonus izdala dzimumdziedzeri (vīriešiem - sēklinieki, sievietēm - olnīcas), kas ir galvenie cilvēku reproduktīvās sistēmas elementi. Šo dziedzeru endokrīnā funkcija izpaužas tā, ka to hormoni nonāk asinsritē, atšķirībā no eksokrīnās funkcijas, kur izveidotās dzimumšūnas tiek izvadītas uz āru.
Vīrišķie hormoni paredzēti nodrošināt ķermeņa uzbūves vīrišķo tipu, dzimumorgānu attīstību, apmatojumu, muskuļu masas īpatnības, zemu balss tembru. Sievišķie hormoni nosaka ķermeņa uzbūves sievišķo tipu, attīstītus piena dziedzerus un laktācijas iespējas, sievišķo dzimumorgānu pilnīgu attīstību. Klitors ir mazāks par dzimumlocekli, embrionālā uroģenitālā vaga sievietēm neaizaug, pārtopot par dzimumatveri ar maksti, olnīcas paliek iegurņa dobumā, atšķirībā no vīrišķajām oliņām, kas nolaižas sēklinieku maisiņā. Sasniedzot dzimumbriedumu hormoni sieviešu organismā nodrošina menstruālo ciklu, grūtniecības un dzemdību iespējas, kā arī laktāciju (krūts piena veidošanos).
Kā vīrišķā dzimuma, tā arī sievišķā dzimuma pārstāvjiem organismā nelielā daudzumā veidojas pretējam dzimumam raksturīgie hormoni. Dažos dabiskos un patoloģiskos procesos šī proporcija var tikt izjaukta, un tas var izpausties organisma funkcionālās izmaiņās, kad uz laiku vai pastāvīgi tas iegūst daļu pretējā dzimuma īpašību. Tā paaugstināta vīrišķo dzimumhormonu līmeņa iespaidā, sievietēm notiek maskulinizācija (virilizācija): ķermenis neiegūst sievietēm raksturīgās proporcijas, muskuļu masa var dominēt pār tauku masu, krūts dziedzeri paliek mazattīstīti, uz ķermeņa palielinās apspalvojums vietās, kur sievietēm tas nav raksturīgs, var izpausties klitoromegālija, balss tembrs kļūst zemāks. Vīriešiem ar augstu sievišķo hormonu līmeni var attīstīties feminizācija: iestāties aptaukošanās, krūts dziedzeru palielināšanās (ginekomastija).
Šaurākā nozīmē vīriešu dzimumhormoni ir androgēni (testosterons), un sieviešu dzimumhormoni estrogēni, gestagēni (grūtniecības hormoni). Nedaudz plašākā nozīmē dzimumhormoni ir visi hormoni, kurus saražo dzimumdziedzeri (ne tikai dzimuma steroīdus, bet arī, piemēram, olnīcu inhibīnu). Visplašākajā nozīmē jēdziens "dzimumhormoni" iekļauj sevī visus hormonus, kam ir tieša saistība ar reproduktīvās funkcijas fizioloģisko regulāciju, kā dzimumdziedzeros sintezētie hormoni, tā arī gonadotropīns, gonadotropie hormoni, prolaktīns. Šeit nedaudz nosacīti var iekļaut epifīzes hormonu - melatonīnu, kas ir sava veida "gonadostatīns" gonadotropajā asī, līdzīgi kā somatostatīns somatotropajā asī.
Globālā stratifikācija

Modernizācijas teorija

Modernizācijas teoriju ir  veidojuši un atbalstījuši V.V. Rostovs un M. Vēbers. Šī teorija apskata valsts ekonomisko attīstību kā vispasaulīgu procesu, ietverot gandrīz katru valsti, ar kuru ir bijusi kāda tehnoloģiskā veidā veikta sadarbība. Balstoties uz teoriju, valsts attīstību, modernizāciju veicina tās tehnoloģiskā attīstība. Lai valsts spētu attīstīties, tai ir jāatsakās no savām tradicionālajām metodēm, vērtībām, pieejām. Šī teorija ir balstīta uz funkcionālisma teoriju. Izteikti uzsver, ka ir jāatsakās no primitīvām un primārām vērtībām, un jāattīsta tehnoloģijas un sakari, tādā veidā iekļūstot `globalizācijas ritenī`, kas nodrošina labākus dzīves apstākļus.

Atkarības teorija

Atkarības teorija koncentrējas uz specifiskām saistībām starp valstīm vai to grupām. Teorijā tiek pausta doma, ka globālā stratifikācija ir izveidojusies diezgan nejauši, bet ir stingri nostiprinājusies. Globālo pasaules valstu kārtību nosaka bagātās valstis, kuras lielākā vai mazākā mērā nosaka kaut kādu kārtību vai pakārto citas – nabadzīgākas valstis savām vajadzībām. Šī globālā stratifikācija ir izveidojusies jau vēsturiski, laikā pēc 2.Pasaules kara, kad izveidojās kolonijas. Konkrētās valstis kontrolēja savas kolonijas un to resursu. Kolonijām iegūstot neatkarību, šī sistēma vairāk vai mazāk tomēr saglabājās, tādējādi nostiprinot varenākās valstis un tam kaut kādā ziņā pakļautās valstis. Attiecinot atkarības teoriju uz mūsdienām, parādās jēdziens `neokoloniālism`. Neokoloniālisms tiek skaidrots kā ”nelīdztiesīga ekonomisko un politisko attiecību sistēma, kas veidojas starp spēcīgāk un vājāk attīstītām valstīm; sniegdamas mazattīstītām valstīm ekonomisku, tehnisku, militāru vai cita veida palīdzību, attīstītās valstis var ietekmēt to iekšpolitisku, radīt atkarību no palīdzības sniedzējām valstīm.’’

Pasaules sistēmas teorija

Pasaules sistēmas teorija akcentē, ka neviena valsts nav izolēta no pārējās pasaules, katra valsts, neatkarīgi no tā, cik centrāla vai nošķirta tā ir, visdažādākajos veidos ir saistīta ar pārējām valstīm. Pasauli vieno dažāda veida ekonomiskās saites, katrai valstij ir sava loma, tajā izpaužas pasaules globalizācija. Vadoties pēc šīs teorijas, pasaules valstis iedalās trīs kategorijās: kodolvalstis (bagātās, varenās, industriāli attīstītās valstis), semiperifērās (vidēji bagātās un industriāli attīstītās valstis) un perifērās valstis (nabadzīgākās, industriāli vāji attīstītas, agrāras). Kodolvalstis ekonomiski kontrolē perifērās valstis, lai tās nespētu strauji attīstīties un nekļūtu par konkurentiem. Šī teorija arīdzan runā par tādu procesu kā preču ķēde, kas vieno visu pasauli – piemēram, preces ražošana vairs nenotiek kādā konkrētā valstī, kurā pārdot produktu, bet tā notiek visur pasaulē, atkarībā no tā, kur ir lētāki izejmateriāli konkrēta detaļai.
Matērija

Matērija ir viss, kas aizņem telpu, tādējādi matērija ir viela un lauks (gravitācijas, magnētiskais utt.). Parasti, runājot par matēriju, runā par elementārdaļiņām fermioniem. Matērijai piemīt raksturlielumi, kurus var izmērīt, piemēram, masa (vielai) vai stiprums (laukam).

Matērija un enerģija

Klasiskā fizika matēriju un enerģiju uzskatīja par atšķirīgiem fenomeniem. Modernā fizika savukārt uzsver, ka matēriju iespējams pārvērst enerģijā un otrādi. Bieži vien, pētot atsevišķus fizikas jautājumus, matēriju un enerģiju ērtības labad uztver kā dažādas lietas. Ikdienā novērojamo matēriju veido elektroni, protoni, neitroni un mijiedarbība starp tiem.
Altāra Mī c

Altāra Mī c (arī Mu Arae c) ir citplanēta, kas atrodas 15,6 pc attālumā no Zemes Altāra zvaigznājā. Planēta riņķo ap zvaigzni Altāra Mī vidēji 0,091 AU attālumā. Planētas orbītas ekscentricitāte ir 0,1721. 1 gads uz planētas ilgst 9,639 Zemes dienas ilgi un tā sver 10,5 reizes vairāk par Zemi, tāpēc tā tiek klasificēta kā "superzeme". Planētu atklāja 2004.gada 25.augustā.
Ieraugot planētas orbitālos parametrus, varētu domāt, ka uz tās ir tikpat karsti, kā ugunskurā, bet patiesībā tā tas ir — uz planētas karstums ir pietiekams, lai apdedzinātu keramiku, jo zvaigzne Altāra Mī ir Saulei līdzīga zvaigzne, kas ģenerē atbilstošu siltuma apjomu. Planētas vidējā temperatūra ziemā ir 737 °C, bet vasarā karstums sasniedz pat 929 °C. Īsā apriņķošanas perioda dēļ planētas eksistētu dienas un nakts puslodes. Nakts pusē diemžēl būtu diezgan vēss, bet dienas pusē temperatūras svārstītos no 600 °C un vasarās gaiss varētu uzkarst pat līdz 1000 °C.
Gravitācija uz šīs planētas varētu ~2 reizes pārsniegt Zemes pievilkšanas spēku.
Dobeles apriņķis

Dobeles apriņķis (vācu: Kreis Doblen, krievu: Добленский уезд) bija administratīva vienība Kurzemes guberņas (1819—1918), īslaicīgi Kurzemes un Zemgales hercogistes (1918) un Latvijas SPR (1919), līdztekus Latvijas Republikas (1918—1920) sastāvā.

Latvijas Republikas sastāvā

1920. gada 31. maija Ministru kabineta sēdē pieņem rīkojumu Dobeles apriņķi pārdēvēt par Jelgavas apriņķi.
Rūjienas rajons

Izveide

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Valmieras apriņķis tika sadalīts Rūjienas un Valmieras rajonos. 1952. - 1953. gadā Rūjienas rajons ietilpa Rīgas apgabalā.

Likvidācija

1959. gada 11. novembrī Rūjienas rajonu pievienoja Valmieras rajonam.
Pasta iela (Jēkabpils)

Pasta iela ir viena no senākajām ielām Jēkabpils pilsētā, kas atrodas Daugavas kreisajā krastā, vēsturiskajā Jēkabpilī. Pasta iela sākas pie tās atzara ar Brīvības ielu (blakus atrodas Jēkabpils dome un Pētera Sīpolnieka memoriālā māja), bet beidzas krustojumā ar Zaļo ielu pie Jēkabpils Valsts ģimnāzijas.

Vēsture

Pasta iela sāka veidoties pilsētas dibināšanas laikā — 17. gadsimtā, vienlaikus ar pašreizējā Vecpilsētas laukuma un tam pieguļošā kvartāla (pašreizējās Brīvības, Viestura, Pasta un katoļu ielas) rašanos. Iela, kas sākotnēji saucās Mazā iela, ar pieguļošo teritoriju bija hercoga īpašums. Sākotnēji iela un apkārtējā teritorija tika izmantota saistībā ar ostas darbību, kurai preces piegādāja Biržu manufaktūra un citi uzņēmumi, savukārt, ar ko saistījās ceļu struktūras izveide 17. gadsimtā. Vecākajā piejamajā 1797. gada pilsētas plānā Pasta iela gar laukuma ārējo malu ir redzama blīvi apbūvēta, kas palīdzējis ielai saglabāt nosprausto trasi. 19. gadsimta sākuma pilsētas plānā redzams, ka Pasta iela ir saglabājusi savu blīvo raksturu, kāds ir redzams arī 1820. un 1848. gada pilsētas plānos. Sākotnēji ielā atradās tikai nelieli koka namiņi, bet 19. gadsimta vidū Pasta ielā sāka parādīties pirmie ķieģeļu nami, bet gadsimta beigās daudzi bagātie jēkabpilieši būvēja ķieģeļu mājas, īpaši eklektikas stilā. Iela tika bruģēta pēc 1865. gada, kad tika nodibināta īpaša ielu bruģēšanas komisija. 1878. gada 18. jūnijā pilsētā izcēlās ugunsgrēks, kā rezultātā tika iznīcinātas 300 no aptuveni 460 ēku jeb divas trešdaļas pilsētas. Pēc šī notikuma Mazā iela tika pārdēvēta par Lielo ielu, (līdzšinējā Lielā iela, pašreizējā Brīvības iela ugunsgrēkā tika nopostīta), kļūstot par galveno pilsētas trasi un tirdzniecības ielu. 20. gadsimta sākumā nami Pasta ielā, īpaši laukuma tuvumā tiek uzcelti no jauna vai pārbūvēti, iela iegūst Pasta ielas nosaukumu, jo uz tās atrodas pasts. 1936. gadā Pasta iela tiek pārdēvēta par Vadoņa ielu. 1950. gados iela tiek pārdēvēta par Padomju ielu. Atgūstot valstij neatkarību, ielai tika atgriezts vēsturiskais Pasta ielas nosaukums. 2002. gadā pilsētas svētki tika veltīti Pasta ielai, kad tika labiekārtots skvērs vecpilsētas laukumā un atklāta strūklaka pie Jēkabpils Tautas nama.

Kultūrvēsturiski objekti

Uz Pasta ielas atrodas vairāki kultūrvēsturiski arhitektūras objekti, kuru vidū ir minami: Agrobiznesa koledžas ēka (bijusī Jēkabmiesta apriņķa skola) Pasta ielā 1, Vecpilsētas laukums, 19. gadsimta dzīvojamā ēka Pasta ielā 77/79, kuras celtniecībā izmantota pildrežģu konstrukcija.
Zemessīļi

Izskats un īpašības

Zemessīļiem ir spēcīgas kājas, kas ir piemērotas ātrai skriešanai, kā arī spēcīgie nagi tos notur uz dažādām klinšu un akmeņu radzēm arī ar kājām gaisā. Lai arī zemessīļi var lidot, tie priekšroku dod skriešanai. Salīdzinoši ar citiem vārnu dzimtas putniem, to lidojumi ir īsi un zemi. Ligzda tiek iekārtota krūmos, diezgan tuvu zemei. 
To ķermeņi ir 24—30 cm gari. Spārni īsi un noapaļoti. Apspalvojums visām sugām ir pelēks vai pelēkbrūns, spārni un aste melni. Zemessīļiem ir izliekti, biezi knābji, kas piemēroti rakšanai un augsnes uzirdināšanai. Galvenokārt tie barojas ar kukaiņiem un sēklām.
Remarka

Remarkas (no franču: remarque) ir rakstnieka piezīmes grāmatas lapaspuses malā vai arī dramaturga dots īss paskaidrojums lugas tekstā vai libretā par darbības vietu, tēlu mizanscēnām, personu izskatu, raksturu, rīcību, attieksmi vai telpas, skatuves iekārtojumu. Paskaidrojums, ko sniedz autors dramatiskā darbā, aprakstot, kā viņš iedomājas darbojošos personu ārieni, vecumu, izturēšanos, jūtas, žestus, intonācijas, skatuves iekārtojumu. Remarkas ir norādījumi lomu izpildītājiem un režisoram un paskaidrojumi lasītājiem.
Māras dīķis

Vēsture

Svētās Marijas dzirnavu ezers vairākkārt pieminēts kā bruņotu sadursmju un kauju vieta. Jau 1226. gadā šeit bija uzceltas Rīgas bīskapa dzirnavas. Dzirnavas atradās vietā, kur Mārupīte iztek no Māras dīķa, tās darbojušās vēl 20. gadsimta sākumā. 1902. gadā dzirnavās uzstādīja jaunu tvaika dzinēju graudu malšanai.
Dzirnavu ēku nojauca 1920. gados, rekonstruējot līdzās esošo Altonavas (tagadējās Ojāra Vācieša) ielas, Friča Brīvzemnieka ielas un jaunprojektētās Māras alejas krustojumu. 1920. gadu vidū dzirnavu ezers ticis nolaists, ar nolūku tā dūņas izmantot augsnes mēslošanai; vēlāk tas no jauna uzstādināts un izmantots kā zivju audzētava. Mārupes ielas pusē ierīkoja pilsētas peldētavu, tur bijusi koka ēka peldētāju ģērbtuvēm un pilsēta algojusi peldētavas uzraugu. Tur atradās arī laivu izīrēšanas vieta, bet ziemās – slidotava. Peldētava slēgta 1959. gadā.
Sāhela

Sāhela jeb Sāhila (arābu: ساحل, sāḥil — ‘tuksneša robeža’) ir dabas apgabals Āfrikā, pārejas zona no Sahāras tuksneša, kas atrodas ziemeļos no Sāhelas, uz savannām dienvidos. Tā plešas aptuveni 400 līdz 1000 km platā joslā no Senegālas uz austrumiem cauri Mauritānijai, Mali, Burkinafaso, Nigērai, Nigērijai, Čadai, Sudānai un Eritrejai. Sāhelas reģionā ir izteikts ūdens trūkums. Gada vidējais nokrišņu daudzums šajā teritorijā ir ļoti zems, tas pārsniedz 100 mm, bet nav lielāks par 250 mm (pēc citiem avotiem līdz 600 mm). Šajā zonā līst tikai trīs mēnešus: jūnijā, jūlijā un augustā, bet sausākajos reģionos lietus sezona ir vien trīs nedēļas gara. Veģetācija: stiebrzāles, krūmāji, skrajmeži. Lielākā daļa no reģiona iedzīvotājiem, tāpat kā senatnē, piekopj nomadu (klejotāju lopkopju) dzīvesveidu, Sāhelas dienvidu daļā vietām ekstensīva lauksaimniecība.
Aleksejs Žamnovs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Žamnovs uzsāka 1988.—89. gada sezonā, kad debitēja PSRS hokeja līgas kluba Maskavas "Dinamo" sastāvā. "Dinamo" rindās hokejists aizvadīja vēl nākamās trīs sezonas, līdz pārcēlās uz Ziemeļameriku.
1992.—93. gada sezonā hokejists pievienojās NHL klubam Vinipegas "Jets", jau savu debijas sezonu noslēdzot kā trešais komandas rezultatīvākais spēlētājs aiz Tēmu Selennes un Fila Hauslija. 1994.—95. gada sezona Žamnovam bija īpaši veiksmīga, jo ar 65 punktiem 48 spēlēs (sezona bija saīsināta lokauta dēļ) hokejists bija trešais rezultatīvākais visā līgā.
1996. gada vasarā hokejists tika aizmainīts uz Čikāgas "Blackhawks" vienību, tās rindās spēlējot līdz pat 2003.—04. gada sezonas otrajai pusei. 2002.—03. un 2003.—04. gada sezonās Žamnovs pildīja arī "Blackhawks" kapteiņa funkcijas, taču tad tika aizmainīts uz Filadelfijas "Flyers" vienību.
2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Žamnovs spēlēja Krievijas Augstākās līgas kluba Čehovas "Vitjaz" rindās, taču 2005. gada vasarā pievienojās Bostonas "Bruins" rindām, kurā aizvadīja 24 spēles un noslēdza profesionālā spēlētāja karjeru.
Pilsrundāles vidusskola

Vēsture un sasniegumi

1919. gadā Natālija Reine izveido skolu Vīstiķu mājās. 1920. gadā skola pārceļas uz Rundāles pils telpām. 
1939. gadā skola svin savu pirmo jubileju, Izglītības ministrija pasniedz skolas karogu. 1944. gadā tiek atvērta 7. klase un skola kļūst par Pilsrundāles septiņgadīgo skolu.
1950. gadu otrajā pusē jauno tehniķu pulciņa modeļi piedalās izstādē Maskavā, slaveni ir skolas vieglatlēti un tūristi, galda tenisiste Ā.Gorbāne iegūst 2.vietu valstī (sk.L.Feldmanis). 1967. gadā sākas draudzības festivāli starp Pilsrundāles, Pērnavas – Jaagupi (Igaunija) un Ukmerģes (Lietuva) skolām.
1979. gada 1. septembrī mācības tiek uzsāktas jaunajā skolas ēkā, tiek izveidota vidusskola. 1982. gadā dakteris A.Ozoliņš novēl materiāli prēmēt Pilsrundāles vidusskolas spējīgākos un centīgākos skolēnus.
1995. gada 6.jūlijā nodibināts daktera A. Ozoliņa fonds. 1995. – 2003.gadā 5. – 9. klašu koris labākais rajonā (vad.I.Caune). 2000. gadā Juris Ivulāns ir Latvijas komandas sastāvā starptautiskajā bioloģijas olimpiādē Turcijā. 2002. gadā 9. klases skolēns Nauris Vasiļevskis valsts olimpiādēs iegūst sudraba (matemātikā) un bronzas (fizikā) medaļas. No 2000. gada līdz 2004. gadam skolas volejbola komandas gūst godalgotas vietas valsts čempionātos (sk.V.Zariņš). 2002. gadā Bauskas rajona izglītības iestāžu izglītības kvalitātes kopvērtējumā piešķirta nominācija “Labākā skola”. 2003./2004., 2005./2006. un 2006./2007. mācību gadā saņemtas nominācijas par skolēnu sasniegumiem valsts pārbaudes darbos.
Fransisko Goja

Biogrāfija

Goja dzimis Fuendetodosā, Aragonā, 1746. gadā. Arī bērnību viņš pavadīja Fuendetodosā; viņa tēvs tur bija apzeltītājs. Apmēram 1749. gadā ģimene iegādājās māju Saragosā un vēl pēc dažiem gadiem pārvācās uz turieni. 14 gadu vecumā Goja kļuva par gleznotāja Hosē Luhana mācekli. Vēlāk viņš pārcēlās uz Madridi, kur studēja kopā ar Antonu Rafaelu Mengsu, gleznotāju, kas bija iecienīts karaliskajās aprindās.
1763. un 1766. gadā Goja iesniedza pieteikumus Spānijas Karaliskajā akadēmijā, taču netika uzņemts. Goja devās uz Romu, kur 1771. gadā ieguva otro vietu glezniecības sacensībās, ko organizēja Parmas pilsēta.
Saragosā Goja atgriezās 1771. gadā un apgleznoja daļu Pīlāra bazilikas kupola, kā arī radīja freskas Aula Dei klostera oratorijai un Sobradiela pilij. Viņš mācījās pie Fransisko Bajeu i Subiasa, un tieši šajā laikā viņa gleznās parādījās smalkās tonalitātes, ar kurām Goja kļuva slavens.
1774. gadā Goja apprecēja Bajeu māsu Hosefu. Pateicoties laulībai, viņš dabūja darbu Karaliskajā gobelēnu manufaktūrā, kur piecu gadu laikā radīja apmēram 42 rakstus. Viņš uzgleznoja arī gleznu Sanfransisko Elgrandes baznīcas altārim un kļuva par Sanfernando Akadēmijas locekli.
1783. gadā Floridablankas grāfs, karaļa Karlosa III favorīts, nolīga Goju uzgleznot viņa portretu. Goja sadraudzējās arī ar kroņprinci Luisu un apmetās viņa mājā. Par viņa patroniem kļuva arī Osunas hercogs un hercogiene, karalis un citas nozīmīgas personas. Pēc Karlosa III nāves 1788. gadā tronī kāpa Karloss IV, un tieši šajā laikā Goja bija vispopulārākais karaļa galmā.
1792. gadā Goja pēc slimības kļuva kurls, un tas viņu darīja nesabiedrisku. Viņš atkopās piecus gadus, lasīdams par Lielo franču revolūciju un tās filozofiju. Šajā laikā tapa drūmu vīziju sērija ar nosaukumu "Kaprīzes" (Los Caprichos, 1799). 1799. gadā Goja kļuva par Spānijas galma gleznotāju ar 50 000 reālu algu un 500 dukātiem karietei. Viņš strādāja pie Sanantonio de la Floridas Ermitāžas, gleznoja karalisko ģimeni un aristokrātijas pārstāvjus.
Pēc Spānijas neatkarības kara (1808-1814), nomainoties varai, Gojas nozīme galmā saglabājās. 1812. gadā Goja radīja tādas gleznas kā "Mameluku uzbrukums" un "1808. gada trešais maijs", kā arī gatavoja grafiku sēriju "Kara šausmas".
Spānijā atgriežoties karalim Fernando VII, viņa attiecības ar Goju nebija draudzīgas. 1814. gadā Goja dzīvoja ar savu māsīcu Mariju del Rosario Veisu un viņas meitu Leokādiju. Viņš turpināja strādāt pie portretiem, Sv. Hustas un Sv. Rufinas attēliem, litogrāfijām, vēršu cīņu attēliem utt. Vēloties sevi izolēt, viņš iegādājās sev māju netālu no Mansanaresas un to nosauca par "Kurlā namu". Tur viņš radīja savus "Melnos gleznojumus".
1824. gadā Goja devās uz Bordo un Parīzi. Viņš apmetās Bordo. 1826. gadā viņš pēc slimības atgriezās Spānijā, kur tika silti uzņemts, tomēr vēlāk atgriezās Bordo, kur 1828. gadā 82 gadu vecumā nomira.
Jēkabpils pilsētas kapsēta

Jēkabpils pilsētas kapsēta ir lielākā kapsēta Jēkabpilī, kas atrodas pilsētas dienvidrietumu malā. Tā sastāv no vairākiem sektoriem, agrāk atsevišķām konfesiju kapsētām, kas tagad ir daļēji slēgtas un jaunā kapsētas sektora jeb kapsētas daļas, kas ir atvērta kapsēta.

Vēsture

Sākotnēji kapsētas teritorija bija sadalīta daudzos sektoros, kurus šķir žogi, vārti un vaļņi, aiz katra no tiem atrodas noteiktu konfesiju apbedījumi. 
Luterāņu kapsēta tika atklāta 1909. gadā, pareizticīgo kapsēta 1911. gadā. Pareizticīgo kapsētā apbedīti vairāk kā 300 Pirmajā Pasaules karā kritušie karavīri, viņu piemiņai uzcelts granīta obelisks ar Jura krusta zīmi pakājē. 
Netālu atrodas arī Vācijas karavīru apbedījumi. 
Atsevišķās vietās apbedīti krievu-turku karagūstekņi turku karavīri, kā arī 1919. gadā kritušie vācbaltu zemessardzes vīri, kas cīnījās pret lieliniekiem pie Līvāniem. Vecticībnieki uzlikuši piemiņas zīmi savas ticības kritušajiem par Latvijas brīvību. 1941. gada 27. jūnijā nošauto jēkabpiliešu kapu vietas iezīmē Laimoņa Blumberga veidotais "Sāpju mātes" tēls - sērojoša sieviete uz ceļiem tur nošauto dēlu. 
Visā kapsētas teritorijā ir gan izcilu un ievērojamu jēkabpiliešu apbedījumi, gan mākslas un kultūrvēsturiski pieminekļi. Pilsētas kapsētas teritorija patlaban aizņem 22 hektārus. Vairs netiek ievērots konfesiju princips, izraugoties apbedījuma vietu.

Kapličas

Kapsētā ir divas kapličas- vecā kapliča (slēgta), celta 1912. gadā un jaunā kapliča, kas ir iesvētīta 2009.gada jūnijā un atrodas jaunajā kapsētas sektorā. 
Vecā kapliča, turpat 100 gadus veca, ir vairākkārt tikusi pārbūvēta, telpa ir pārāk maza, tajā nevar satilpt daudz bēru dalībnieku, līdz ar to jāstāv ārā, un nelabvēlīgu laika apstākļu gadījumā jāpārcieš neviens vien nepatīkams mirklis.
Jaunā kapliča veidota no trim daļām – centrālās un diviem spārniem, kas it kā simboliski norāda uz divām dzīvēm: zemes un mūžīgo. Arī kapličas centrālā daļa veidota saskaņā ar šo ideju: priekštelpa ir gaiša, pārredzama, tāda, kāda ir cilvēka šīs zemes dzīve, savukārt izvadīšanas zālē paredzēts telpas logiem veidot vitrāžas, no tām telpa būs nedaudz ēnaina, noslēpumaina – kā nezināmā dzīve mūžībā, un tikai augšā stikla jumta līnija darīs telpu gaišāku, simbolizēs cilvēka saikni ar debesīm, tā savu ideju skaidro kapličas arhitekte Milaīda Druviņa. Kapličas iesvētīšanā piedalījās Jēkabpils Romas katoļu baznīcas dekāns Jānis Bratuškins un Krustpils luterāņu draudzes mācītājs Ēvalds Bērziņš.

Ievērojamu jēkabpiliešu apbedījumi

Jēkabpils pilsētas kapsētā atrodas vairāku Jēkabpils ievērojamu novadnieku atdusas vietas: mācītāji Jānis Rūdolfs Mēders, V.Borozdinskis, Nikolajs Lapekins; izcilie skolotāji Kārlis Lamberts, Jānis un Velta Jansoni; muzeja direktori Arnolds Bruno Štokmanis un Valentīns Cirsis; mākslinieki Andrejs Pormalis, Modests Trepšs un Aina Karlsone; aptiekāri K.Osterhofs un F.Krauze; ārsti P.Lopato, Ludvigs Vidžis, Edgars Vītols, Guntis Beķeris.