Pēteris Kūla

Jaunība

Pēc vietējās pagastskolas beigšanas Kūla mācījās Bauskas pilsētas skolā. Tur toreiz, bez krievu tautības skolotājiem, darbojies arī plaši pazīstamais latviešu pedagogs un rakstnieks Fricis Adamovičs. Tā kā tolaik bija aktīva pārkrievošanās politika, mācības skolā oficiāli notika krievu valodā. Adamovičs pasniedza ne tikai savu oficiālo priekšmetu - dabas zinības krievu valodā - bet arī latviešu valodu un dziedāšanu, viņš arī vadīja audzēkņu orķestri. Šie gadi nostiprināja Kūla latvisko stāju, radīja viņā interesi par latviešu literatūru un darbu savas tautas labā.
Pēc Bauskas pilsētas skolas pabeigšanas 1890. gadā, Kūla tajā pašā gadā iestājās Baltijas skolotāju semināru, kas toreiz atradās Kuldīgā. Viņš, kā valsts stipendijas saņēmējs, četrus gadus gatavojās skolotāja darbam. Skolotājs Līcītis, kas, līdzīgi Adamovičam, bez dabas zinībām mācīja arī latviešu valodu, audzēkņus apgādāja ar semināra krieviskās administrācijas aizliegto literatūru (Austrums u.c). 1894. gadā Kūla beidza semināru un uzsāka skolotāja gaitas.

Karjera

Viņš kļuva par palīgskolotāju sava dzimtajā pagastā - Mežotnē. Pēc tam viņu aicināja talkā pedagogs Kārlis Jaunzemis Biķernieku draudzes skolā. Tur tautskolu inspektors Fricis Brīvzemnieks ievēroja jauno pedagogu - Kūlu 1897. gadā iecēla par pārzini Sarkandaugavas Harasa meiteņu skolā.
P. Kūlu nekad neapmierināja tikai darbs klasē. Viņš uzskatīja, ka skolas un izglītības intereses var aizstāvēt tikai organizēts skolotāju spēks. Pirms Pirmā pasaules kara sākuma, viņš darbojās toreizējās skolotāju biedrībās - Vidzemes skolotāju palīdzības biedrībā, Latvijas skolotāju palīdzības biedrībā, Latvijas skolotāju biedrībā, Muzeja biedrībā un citur. Viņam izdevās apvienot visus progresīvos skolotājus Latvijas skolotāju savienībā, kas viņa vadībā izveidojusies par plašāko skolotāju organizāciju Latvijā.
1919. gadā viņš kļuva par Rīgas pilsētas 12. pamatskolas pārzini, bija 12. pamatskolas pārzinis līdz aiziešanai pensijā 1934. gadā. 
Lai papildinātu savu pedagoģisko pieredzi ar novērojumiem ārzemju skolās, Kūla vairākkārt braucis uz Rietumeiropu. 1922. g. Izglītības ministrija viņu komandēja uz Vāciju, kur viņš pavadīja vairākus mēnešus apmeklēdams skolas Berlīnē un citās pilsētās, vērodams tur praksē jaunos modernos audzināšanas paņēmienus un toreiz populāro vācu pedagogu Hugo Gaudigu. 
Pēc Latvijas skolotāju savienības dibināšanas, Kūlu vienprātīgi ievēlēja par valdes priekšsēdētāju, un šai posteni viņš bija nepārtraukti 15 gadus. Rīgas skolotāju arodbiedrība 1924. gada 22. novembrī ievēlēja Kūlu par savu goda biedru, bijis arī Latvijas skolotāju savienības goda biedrs. 
Viņš 1934. gadā, sākot ar 16. augustu, kļuva par vidusskolu direktoru, šajā amatā viņu iecēla izglītības ministrs Ludvigs Adamovičs.

Dzīves nogale

Kārļa Ulmaņa valdība likvidēja skolotāju savienību, kuras visu pastāvēšanas laiku tās priekšnieks bija Kūla, un P. Kūlam neļāva strādāt pedagoģiskajā jomā. Padomju iekārtas laikā 1940. gadā Kūla atkal uzņēmās atjaunotās skolotāju savienības vadītāja pienākumus. Nacistu okupācijas gadus Kūla bija spiests pavadīt uz laukiem. 1944. g. oktobrī Kūla atgriezās Rīgā, kur līdz pašam pēdējam brīdim strādāja Rīgas 26. pamatskolā par dabas zinību skolotāju.
1945. gada 13. augustā, sava mūža 72. gadā, un kad viņš pedagoģiskajā darbā bija jau nostrādājis 51 gadu, devās viņsaulē. Apglabāts Rīgas Raiņa kapos.