Staļinisma arhitektūra

Staļinisma arhitektūra, arī Staļina ampīrs vai Staļina baroks — termini, ar kuriem apzīmē padomju monumentālā neoklasicisma arhitektūras stilu, kurš no 1933. līdz 1955. gadam dominēja PSRS un pēc kara arī citās komunistu kontrolētajās valstīs. Terminu pārsvarā attiecina uz sabiedriski nozīmīgām celtnēm un varas elites dzīvojamajiem kompleksiem PSRS lielpilsētās. Ievērojamākā šī stila celtne Latvijā ir Latvijas Zinātņu akadēmijas augstceltne Rīgā. Sērijveida dzīvojamās ēkas, kas arī sekoja stila kanonam, parasti dēvē par staļinkām.

Art deko

Daudzas lielākās perioda celtnes – Padomju pils, Ļeņina bibliotēka, Vissavienības Lauksaimniecības izstāde, Maskavas metropolitēns - lielā mērā pārstāv šo arhitektūras stilu, kas vistīrākajā veidā izpaudies Ļeņingradas arhitektu darbos. Pilsētā uzcelts Frunzes universālveikals, Kirova kultūras pils, kinoteātri Maskava un Gigants. Maskavā art deko stilā celtas metro stacijas Kropotkinskaja, Sokol, Aeroport un Majakovskaja, kā arī daudzi pēckara pilsētbūvniecības ansambļi – Maskavas Staļina augstceltnes, Minskas un Kijevas centri, Ļeņingradas metro pirmā celtniecības kārta.

Neoklasicisms

Ieņēma redzamāko lomu daudzu ēku celtniecībā. Balstījās antīkās arhitektūras un pirmsrevolūcijas Krievijas neoklasicismā. Stilam raksturīgā lielu ēku ansambļu veidošana izpaužas 1935. gada Maskavas ģenerālplānā. Pirmā ievērojamā neoklasicisma ēka uzcelta Mohovajas ielā. Laikā no 1932. līdz 1955. gadam neoklasicisma stilā Maskavā tika apbūvēti Gorkija, Ļeņina, Ļeņingradas un Kutuzova prospekti, Dārza loks u.c. Pēc kara stils izmantots daudzu atjaunojamo pilsētu apbūvē – Kaļiņinā, Minskā, Staļingradā u.c. 
Neoklasisisms izmantots daudzu provinces pilsētu sabiedrisko ēku dizainos, kā arī sērijveida „staļinku” celtniecībā. Pēckara gados stils pāriet Staļina ampīrā.

Staļina ampīrs

Pēckara triumfālisma stils, kas turpina 19. gadsimta sākumā dzimušā ampīra stila tradīcijas. Apvieno sevī klasisko arhitektūru ar grezniem un simboliskiem ārējo dekorāciju elementiem. Līdzīgi kā neoklasicisms, ēku fasādēs bieži izmanto portikus ar kolonādēm, kā arī padomju varas simboliem.

Eklektika un etniskie motīvi

PSRS nacionālajās republikās brīvi tika izmantotas vietējās arhitektūras ietekmes, kas visredzamāk izpaužas Aizkaukāza un Vidusāziju republikās, kā arī Vissavienības Lauksaimniecības izstādes paviljonos, kas attēloja katra valsts reģiona sasniegumus. Ievērojamākās celtnes ir Taškentas operas un baleta teātris, Augstākās Padomes ēka Tbilisi, Erevānas un Baku centra apbūve.

Saknes, 1900–1931

Pirms 1917. gada Krievijas Impērijā dominēja Art Noveau virziens Russkij Modern ar centru St.Pēterburgā un atkal populārais neoklasicisms ar centru Maskavā. Tieši neoklasicisma ievērojamākie arhitekti un viņu audzēkņi lielā mērā noteica staļinisma arhitektūras izveidošanos. 
Pēc boļševiku revolūcijas jaunie arhitekti radīja konstruktīvismu, mākslas un arhitektūras stilu, kas ietekmējās no itāļu futūrisma un atgādināja Bauhausa stilu. 
Dzīvokļu krīze valstī, nepieciešamība pēc jaunām ēkām un Staļina industrializācijas programmas sākums radīja situāciju, kurā valsts bija gatava sākt masu celtniecību. 1930. gadā tika nodibināts Gosproektstroj, arhitektūras un celtniecības plānošanas iestāde ar 3000 arhitektiem. 
Padomju varas mērķis bija modernizēt un racionalizēt PSRS pilsētas, pēc vajadzības nojaucot visu veco un būvējot jaunas ēkas. Tika plānotas lielas celtnes, kam raksturīga kompleksa pieeja ēkas celtniecībai, apkārtējai atpūtas zonai, transporta infrastruktūrai, veikaliem un sadzīves pakalpojumu iestādēm, kas var atrasties pašā ēkā vai tās tiešā tuvumā. Šajos gados joprojām populāra komunistu ideja par komunālo dzīvošanu. Visi ēkas bērni iet vienā bērnudārzā, kopīgai ēšanai paredzēta kopēja ēdnīca, izklaidei ir savs kinoteātris. Redzamākā šīs filozofijas radītā ēka Maskavā ir milzīgā valdības Krastmalas māja.

Sākums, 1931-1933

Staļins nebija arhitekts, taču līdzīgi kā citi diktatori, viņš saprata nepieciešamību pēc grandiozas arhitektūras, kas izpaustu jaunā režīma spēku un ideoloģiju. 1930. gadu sākumā tika rīkots Padomju pils arhitektūras konkurss, kurā uzvarējušie meti lielā mērā veicināja staļinisma arhitektūras izveidošanos. 
1931. gadā tika izsludināts Padomju pils arhitektūras konkurss. Partijas plēnumā tika pieņemts lēmums par trim megaprojektiem: Maskavas rekonstrukciju, Maskavas kanāla un Maskavas metro celtniecību. 
1932. gadā tika izvēlēti trīs Padomju pils dizaina otrās kārtas uzvarētāji, neviens no kuriem nebija konstruktīvists. 
1933. gadā tika izvēlēts Borisa Iofana piedāvātais Padomju pils dizains. Visi Maskavas arhitekti bija spiesti strādāt valsts arhitektūras birojos, kurus vadīja gan neoklasicisma, gan konstruktīvisma piekritēji.
Staļinam nebija svarīga arhitekta iepriekšējā darbība, ja vien tas varēja radīt jaunus projektus, kas bija vareni, impozanti un bagātīgi. Šī iemesla dēļ arī grūti runāt par vienu konkrētu Staļina arhitektūras stilu. 
Laikā no 1932. līdz 1938. gadam pastāvēja arī postkonstruktīvisms, agrīnās staļinisma arhitektūras virziens, kas apvienoja konstruktīvismam raksturīgās klucīša formas un lielos logus ar neoklasicisma dekorētajiem balkoniem, kolonnām un portikiem, konstruktīvisma arhitektiem cenšoties piemēroties jaunajām prasībām. No 1928. līdz 1931. gadam uzcelto krastmalas namu Maskavā var pieskaitīt šim stilam.

Maskavas ģenerālplāns, 1935

Pēc Krievijas impērijas galvaspilsētas Sanktpēterburgas pamešanas boļševiki 20. gadu beigās sāka apsvērt vecās un provinciālās Maskavas pārveidošanu. Maskavai bija jākļūst par pasaulē pirmās sociālisma valsts paraugpilsētu. Brutālās pārbūves rezultātā lielā mērā tika iznīcināta vēsturiskā Maskavas apbūve un ielu tīkls. Visvairāk cieta baznīcas, daudzas no kurām tika nojauktas. 
1935. gada jūlijā tika pieņemts jaunais Maskavas pārbūves ģenerālplāns, kas paredzēja, ka turpmāk tiek būvētas nevis atsevišķas ēkas, bet ansambļi/kompleksi; pilsētas kvartāla lielums jāmaina no vecajiem 1,5-2 ha uz 9-15 ha; 1 ha jādzīvo 400 cilvēkiem; ēkām jābūt vismaz 6-stāvīgām, bet uz galvenajām ielām 7, 10 un 14-stāvīgām; Maskavas upes krastmalas ir paredzētas tikai pirmās šķiras dzīvojamām ēkām un birojiem. 
Ģenerālplāna rezultātā visa enerģija un līdzekļi tika koncentrēti uz prestiža objektu celtniecību centrā, parasto dzīvojamo ēku sektoru izstumjot no centra un atstājot novārtā.

Maskavas kanāls, 1932-1938

128 kilometrus garais kanāls savieno Maskavas upi ar Volgu, lielāko reģiona upi. Celtniecības darbus veica gulaga cietumnieki. Kanāla slūžas bagātīgi rotātas ar skulptūrām.

Vissavienības Lauksaimniecības izstāde, 1939

1936. gadā tika izvēlēta jauna gadskārtējās lauksaimniecības izstādes vieta Maskavas ziemeļos, kur 1,36 km2 platībā līdz 1939. gada 1. augustam tika uzcelti vairāk nekā 250 izstāžu paviljoni. Veras Muhinas statuja Strādnieks un kolhozniece, kas bija radīta PSRS paviljonam 1937. gada Parīzes Expo izstādei, arī tika pārcelta uz šejieni.
Paviljoni tika celti eklektiskā stilā, iedvesmojoties no tradicionālajiem padomju republiku un reģionu etnogrāfiskajiem un dizaina motīviem. Daļa no paviljoniem ir saglabājušies līdz mūsdienām.

Minskas Neatkarības avēnija, 1944-1959

Staļiniskās pilsētbūvniecības piemērs, kurā harmoniski apvienojas ēku arhitektūra, ielu plānojums un zaļā zona. Avēnijas garums ir 2,9 km; ielu un ietvju kopējais platums ir 42-48 metri.

Centieni samazināt izmaksas, 1948-1955

Tā kā bagātīgā fasādes apdare ar statujām, kolonnām, keramikas flīzēm un biezu apmetuma kārtu padarīja celtniecību ilgāku un par kādiem 30% dārgāku, lai ievērojami samazinātu izmaksas, bija nepieciešama pāreja uz jaunām celtniecības metodēm. 
No 1947. gada sākās eksperimenti ar paneļu celtniecību. Viens virziens cenaās saglabāt staļinisma ēku ārējo formu, kamēr otrs attīstīja maksimāli vienkāršās hruščovkas. 
1951. gada janvārī Ņikitas Hruščova vadībā Maskavā notika celtniecības tēmai veltīta konference, kas nolēma aktīvi attīstīt paneļu ēku celtniecību. Sāka dibināt pirmās dzelzsbetona paneļu rūpnīcas.

Peščannaja laukums, 1951-1955

Izmaksu samazināšanai tika izmēģināta jauna celtniecības procesa vadības metode, kad notiek nevis vienas ēkas, bet visa kompleksa kontrolēta celtniecība. Meistaru brigādes seko viena otrai no vienas ēkas uz otru, un darbu progress secīgi „plūst” pa visu objektu. Apmetuma vietā ēkas tiek atstātas ar atklātu ķieģeļu fasādi (lai arī tiek izmantoti speciāli, augstas kvalitātes ķieģeļi). Šīs varētu uzskatīt par pēdējām Staļina arhitektūras celtnēm Maskavā.

Polija

Pēc Varšavas geto sacelšanās un Varšavas sacelšanās gandrīz pilnīgi nopostītajā Varšavā kā dāvana no padomju ļaudīm tika uzcelta Maskavas debesskrāpju stila Kultūras un Zinātnes pils, kas joprojām ir viena no augstākajām ēkām Eiropas Savienībā. 
Pilsētas centrā arī tipiskā staļinisma stilā uzbūvēts Parāžu laukums un bulvāris ar neoklasicisma ēkām. 
Krakovas jaunbūvējamā industriālā priekšpilsēta Nova Huta plānota un celta tīrā staļinisma arhitektūras stilā.

Vācija

Jau uzreiz pēc kara Berlīnes Tiergarten parkā, rietumvalstu okupācija sektorā paspēts uzcelt padomju armijas memoriālu. Unter den Linden bulvārī uzcelta padomju vēstniecība. Lai arī Austrumberlīnes arhitekti bija modernisti, 1948. gadā sāktajā Staļina alejas apbūves projektā tie spiesti pieņemt staļinisma arhitektūru un veidoja monumentālu bulvāri.

Bulgārija

Sofijā uzcelta komunistu partijas galvenā ēka neoklasicisma stilā ar tipisko smailo tornīti.

Rumānija

Ievērojot Maskava augstceltņu stilu, Bukarestē uzcelts liels Brīvās preses nams. 
Čaušesku diktatūras beigās notika atgriešanās pie Staļinisma, 1984. gadā sākot celt milzīgo neoklasicisma stila Parlamenta pili.

Ungārija

Jaunceltā Sztálinváros pilsēta plānota atbilstoši staļinisma arhitektūras vadlīnijām. Arī daudzas dzīvojamās un valdības ēkas celtas šajā stilā.

Āzijā

Komunistu kontrolētajā Ķīnas Tautas Republikā un Ziemeļkorejā staļinisma arhitektūras celtnes tapa vēl ilgu laiku pēc tam, kad no tās atteicās PSRS.