google/wiki40b huggingface dataset:
Dānijas futbola Superlīga

Vēsture

Dānijas Superlīgu dibināja 1991. gadā, tā Dānijas futbola augstākās līgas statusā aizstāja pirmo divīziju. Sākumā tajā piedalījās 10 komandas. Dānijas Superlīgas atvēršanas sezona tika izspēlēta 1991. gada pavasarī. No 1991. gada vasaras turnīrs tiek spēlēts pēc rudens-pavasara sistēmas. 10 komandas izspēlēja pirmajā turnīra pusē divus apļus. Pavasarī divas pēdējas komandas tika pazeminātas, pārējo komandu punkti tika samazināti uz pusi, un 8 komandas aizvadīja vēl 2 apļus savstarpējo spēļu, kopā aizvadot 32 spēles sezonā.
1995.–96. gada sezonā komandu skaits palielinājās līdz 12, un līdz ar to mainījās arī sistēma. 12 komandas aizvadīja trīs apļus savstarpējo spēļu. No 2016.–2017. gada sezonas komandu skaits tika palielināts līdz 14.

Sponsori

1995.-96. gada sezonā par līgas sponsoru kļuva Coca-Cola, un līgu pārdēvēja par Coca-Cola Ligaen. Nākamajā sezonā par sponsoru kļuva Faxe Brewery, un līga mainīja nosaukumu uz Faxe Kondi Ligaen. No 2001.-02. gada sezonas par sponsoru kļuva Scandinavian Airlines System un līgas nosaukums mainījās uz SAS Ligaen. No 2010. līdz 2014. gadam līgai nebija galvenā sponsora. 2015. gada janvārī par līgas sponsoru kļuva apdrošināšanas kompānija Alka, un līgas nosaukums tagad zināms kā Alka Superliga.

Sistēma

Kopš 2016.—2017. gada sezonas līgā piedalās 14 komandas. Čempionāta pirmajā posmā tās aizvada divu apļu turnīru ar spēlēm savā un pretinieku laukumā. Katra komanda nospēlē 26 spēles. Otrajā posmā pirmās sešas komandas aizvada vēl divus savstarpējos apļus, noskaidrojot čempionu. Pārējās 8 komandas tiek sadalītas 2 grupās arī aizvadot vēl divus apļus. Grupas pirmās divas komandas kvalificējas izslēgšanas spēlēm par vietu UEFA Eiropas līgā, bet pēdējās divas komandas piedalās izslēgšanas spēlēs kopā ar 1. divīzijas komandām par palikšanu līgā.
2017.—2018. gada Optibet hokeja līgas sezona

Formāts

Regulārajā sezonā tiek aizvadīti seši spēļu riņķi, kas nozīmē, ka katra no komandām aizvadīs 30 spēles. Izslēgšanas kārtas cīņas tiks aizvadītas sērijā līdz četrām uzvarām. Iepretim iepriekšējām sezonām, kad izslēgšanas kārtā spēlēja labākās sešas komandas, šosezon tām kvalificēsies regulārās sezonas četras labākās komandas.
Kveta Eretova

Biogrāfija

No 1950. gadu vidus līdz 1970. gadu vidum bijusi viena no spēcīgākajām Čehoslovākijas šahistēm. Desmit reizes uzvarējusi Čehoslovākijas sieviešu šaha čempionātos (1955, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1966, 1975, 1976, 1986) un kopumā izcīnījusi 23 medaļas (arī 10 sudraba un 3 bronzas), kas ir visu laiku čempionātu rekords. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte, tajā skaitā izcīnījusi 2. vietu Maskavā (1971), Emenā (Nīderlande, 1971) un Hallē (1971, 1978).
1959. gadā Plovdivā un 1964. gadā Suhumi piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīros, kuros abos ierindojusies 10. vietā. 1979. gadā Riodežaneiro Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā dalījusi 8.-9. vietu.
Vairākkārt pārstāvējusi Čehoslovākijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1957, 1966-1974). Komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1969) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba (1957) un bronzas (1969) medaļas.
Par panākumiem turnīros FIDE 1957. gadā Eretovai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 1986. gadā — starptautiskās lielmeistares (WGM) goda nosaukumu.
Babrujska

Vēsture

Kijevas Krievzemes laikos Babrujskas vietā bija neliela apmetne. Rakstos tā pirmoreiz minēta 1387. gadā kā Lietuvas lielkņazistes pierobežas pilsēta. 1792. gadā pilsēta iekļāvās Krievijas impērijā. 1810. gadā šeit sāka celt spēcīgu pierobežas cietoksni, jo tā atradās netālu no toreizējās Krievijas, Prūsijas un Austrijas robežas. 1812. gadā, kad Napoleons iebruka Krievijā, cietoksnis bija gandrīz pabeigts un tam izdevās četrus mēnešus izturēt franču armijas aplenkumu.
19. gadsimta beigās vairums pilsētas iedzīvotāju bija ebreji. Pēc Krievijas cara Aleksandra II noslepkavošanas pilsētā izcēlas ebreju grautiņi, tomēr ebreju pašaizsardzības vienības atsita uzbrukumus. 1902. gadā pilsēta gandrīz pilnīgi nodega ugunsgrēkā.
2.pasaules kara laikā Babrujska tika smagi nopostīta. Holokaustā gandrīz pilnīgi tika iznīcināti ebreju iedzīvotāji. Pēc kara šeit dzīvoja tikai apmēram trešdaļa no pirmskara iedzīvotājiem.

Cilvēki

2009. gadā pēc nacionālā sastāva Babrujskas iedzīvotāji bija baltkrievi (83,06 %) un krievi (13,22 %).
Babrujska ir cara Aleksandra II slepkavas Ignācija Griņevicka (Ignacy Hryniewiecki/Игнатий Гриневицкий, 1855—1881), lodes grūdēja Andreja Mihņeviča (Андрэй Міхневіч, 1976), spiega Aleksandra Orlova (Александр Михайлович Орлов, 1895—1973) un rakstnieka Efraima Sevelas (Эфраим Севела, 1928—2010) dzimtā pilsēta.
24. augusts

24. augusts ir gada 236. diena pēc Gregora kalendāra (237. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 129 dienas.
Jaropolks Svjatoslavičs

Vārda cilme

Kaut arī Jaropolks bija varjagu valdnieks, viņa vārda etimoloģiju saista ar slāvu vārdiem Яро- ("spožs") un -полк ("pūlis"), kas aptuveni nozīmēja "pūlī spīdošais".

Dzīvesgājums

Jaropolks bija Kijevas rusu ķēniņa (kagana) Svena (Svjatoslava) dēls. Viņa dzīvesstāsts zināms vienīgi no vairāk kā 100 gadus vēlāk rakstītās Nestora hronikas, kuras tekstā viņš pirmo reizi pieminēts sakarā ar 968. gada pečeņegu uzbrukumu Kijevai. 970. gadā, aiziedams karagājienā pret bulgāriem uz Bizantiju, Svens (Svjatoslavs) atstāja par vietvalžiem savus dēlus - Jaropolks valdīja Kijevā, Helgi (Oļegs) nesen pakļauto drevļanu galvaspilsētā Ovručā, bet Valdemārs (Vladimirs Svjatoslavičs) Holmgārdā. Pēc tēva nāves dēli sadalīja valsti trīs daļās.
Pēc tam, kad 975. gadā Helgi (Oļegs) nogalināja Jaropolka karavadoņa Svenelda (vikingu: Sveinaldr) dēlu, 977. gadā starp brāļiem izcēlās karš. Jaropolks aplenca Ovručas pili, Helgi kaujā krita, bet Valdemārs aizbēga pie Norvēģijas valdnieka Hokona Sigurdsona (Håkon Sigurdsson). Jaropolks sāka valdīt visā Gardarīkē un noslēdza savienību ar Paltejsborgas (Polockas) ķēniņu Ragnvaldu, kas apsolīja viņam savu meitu Ragnhildu (Rognedu) par sievu. 978. vai 980. gadā Valdemārs ar varjagu karadraudzi atgriezās Holmgārdā un no turienes devās karagājienā uz Paltejsborgu, kur ar varu paņēma par sievu Jaropolkam apsolīto Ragnhildu.
Tajā pašā 980. gadā (citos avotos minēts 978. gads) Valdemārs devās karagājienā arī uz Kijevu, bet Jaropolks nocietinājās Rodņas pilī pie Rosas upes. Kad aplenktajā pilī sākās bads, Jaropolks piekrita sarunām ar Valdemāru, bet tika nogalināts.
Kalsnavas pagasts

Daba

Pagasta teritorijā pārsvarā ir skujkoku un jauktā tipa meži. Teritorijas platība ir 14 716 ha, no tiem meži aizņem 7 233 ha, bet lauksaimniecības zeme 5 404 ha.

Upes

Antonīca, Arona, Bērzaune, Misēnīca, Savīte, Svirēja, Taleja, Taurupīte.

Ezeri

Kalsnavas ezers, Kupču ezers.

Vēsture

Kalsnavas pils (Calcenoide) bijusi zināma jau kopš 14. gadsimta. 1935. gadā pagasta platība bija 278 km². 1945. gadā pagastā izveido Jāņukalna, Jaunkalsnavas un Veckalsnavas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidē. 1951. gadā likvidē Veckalsnavas ciemu, tā teritoriju pievieno Jāņukalna un Jaunkalsnavas ciemiem. 1954. gadā Jaunkalsnavas ciemu reorganizē par Kalsnavas ciemu. 1964. gadā Kalsnavas ciemam pievieno Jāņukalna ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizē par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļauj Madonas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas: Jaunkalsnava, Veckalsnava, Aiviekste, Jāņukalns.
Kirasao

Vēsture

Kirasao pamatiedzīvotāji pirms eiropiešu atnākšanas bija aravaku indiāņi. Eiropiešu klātbūtne salā sākās ap 1500. gadu, kad spāņi veica intensīvu Dienvidamerikas piekrastes izpēti un kartēšanu. Spāņi ātri zaudēja interesi par salu, jo šeit nebija zelta un saldūdens trūkuma dēļ bija apgrūtināta lauksaimniecība.
1634. gadā Nīderlandiešu Rietumindijas kompānija pasludināja Kirasao par savu īpašumu un sāka kolonizāciju. Salā attīstīja graudaugu un zemesriekstu audzēšanu, kā arī sāls tvaicēšanu. Vilemstade attīstījās par vienu no galvenajām reģiona ostām. 17. un 18. gadsimtā tā bija viena no vergu tirdzniecības centriem.
1920. gadā Marakaibo tuvumā atklāja naftu, kas deva salai jaunu attīstības impulsu.
1954. gadā Kirasao ieguva pašnoteikšanās tiesības Nīderlandes Antiļu sastāvā, bet salā turpinājās diskusijas par tās politisko statusu. 2005. gadā, referendumā salas iedzīvotāji nobalsoja par speciālu statusu ārpus Nīderlandes Antiļām (analoģisku Arubai), noraidot pilnīgas neatkarības iespēju. 2010. gada 10. oktobrī Nīderlandes Antiļas tika likvidētas un Kirasao ieguva autonomiju.
Beļģijas karogs

Beļģijas karogs (nīderlandiešu: Vlag van België; franču: Drapeau de la Belgique; vācu: Flagge Belgiens) sastāv no trim vienāda platuma vertikālām līnijām — melnas, dzeltenas un sarkanas. Karoga krāsas ir ņemtas no Brēmentas hercogistes, taču vertikālais dizains visticamāk ir ņemts no Francijas karoga.
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (1999)

Top 40 sastādīšanas princips

Super FM Top 40 tika sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tika apkopoti raidījumā "Super FM Top 40". Topa veidošanas procesā piedalījās visas dziesmas, par kurām tika balsots sūtot e-pastu, peidžera ziņojumu vai sūtot vēstuli. Neatkarīgi no tā, kādā veidā tika balsots par dziesmām, visas balsis summētās kopā, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skanēja katru svētdienu plkst. 16.00.
Anīkšči

Vēsture

Pēc arheoloģiskiem atradumiem pirmie iedzīvotāji Anīkšču apkārtnē dzīvojuši jau 9000. gadā p.m.ē. Pie pilsētas atrodas Šeimīnišķēļu pilskalns, viena no visiespējamākajām vietām, kur atradusies Mindauga galvaspilsēta Voruta. 
Anīkšči pirmoreiz rakstos pieminēti 1440. gadā, kā dižkunigaiša muiža — tajā gadā Lietuvas dižkunigaitis Kazimirs IV Anīkšču muižu atļāva pārvaldīt Radviliem. No 1442. līdz 1452. gadam uzcelta pirmā Anīkšču koka baznīca. 15 gadsimta otrajā pusē minēts Anīkšču miests, vēlāk pagasts. 1507. gadā noskaidrotas baznīckunga zemes robežas. 1516. gadā muiža ar miestu ieķīlāta Nikolajam Radzivilam. 1545. gadā notika Anīkšču pagasta zemnieku nemieri. 1566. gadā miestā izcēlies ugunsgrēks, nodega baznīca, kas nekavējoties bija atjaunota. 1671. gadā Anīkšču baznīca nodega vēlreiz (atjaunota līdz 1677. gadam). No 1757. līdz 1768. gadam, ar mācītāju Jona Dominika Lopaciņska (no 1762. gada — Žemaitijas bīskaps) un Tadeša Milašam atbalstu, uzcelta vientorņa mūra baznīca. 1792. gada 17. janvārī karalis Staņislavs Poņatovskis piešķīra Anīkščiem pilsētas tiesības (1795. gadā pēc Polijas dalīšanas, kad Anīkščus līdz ar Lietuvu iekļāva Krievijas impērijas sastāvā, tiesības bija atceltas) un ģerboni. Ģerbonī bija attēlots Anīkščos uzcelts tilts, izrotāts ar tiltu aizbildņa un sargātāja no ūdens nelaimēm Sv. Jana Nepomuka skulptūru.
19. gadsimta pirmajā pusē, miestam strauji augot, šeit bija mūra baznīca ar zvanu torni, divas sinagogas. Pēc Novembra sacelšanās apspiešanas 1831. gadā miests kļuva par Krievijas impērijas kroņa īpašumu. Janvāra sacelšanās laikā 1863. gadā šeit darbojās ieroču darbnīca. 1902. gadā tika uzcelta hidroelektrostacija, 1909. gadā vecās baznīcas vietā uzcelta liela neogotiska baznīca, kas mūsdienās ir augstākā baznīca Lietuvā.
No 1929. gada darbojas Anīkšķos darbojas vīna ražotne. Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā nacisti iznīcināja apmēram 1500 pilsētas ebreju iedzīvotāju. No 1950. gada Anīkšči kļuva par rajona centru. 1970. gadā tika mēģināts atjaunot Anīkšču ģerboni, Sv. Janu Nepomuku nomainot uz meiteni, kura labajā rokā tur ūdensrozi, bet kreisajā — atvērtu grāmatu. 1992. gada 4. novembrī tika apstiprināts jaunais pilsētas ģerbonis. 2006. gadā pilsētai pievienoja vairākus ciemus.

Cilvēki

Anīkšči ir dzejnieka Antana Baranauska (Antanas Baranauskas, 1837-1902) un peldētāja Giedra Titeņa (Giedrus Titenis, 1989) dzimtā pilsēta.
Guptu impērija

Lokalizācija

Samudraguptas un Čandraguptas II valdīšanas laikā līdz 414. gadam valsti izpletās gandrīz pa visu Indijas subkontinenta ziemeļu daļu. 5. gadsimta laikā guptiem bija pastāvīgi konflikti ir ar kaimiņzemju ciltīm Indijas rietumu pusē un ziemeļrietumos.
Kalpone ar piena krūzi

Apraksts un komentāri

Lai arī oriģinālvalodas tradicionālajā nosaukumā sieviete tiek nosaukta par kalponi, kas slauc govis, tajā ir attēlota mājas vai virtuves istabene, zema ranga iekštelpu kalpone, kas vienkāršā telpā uzmanīgi lej pienu uz galda esošā tukšā māla traukā. Uz galda atrodas arī dažādu veidu maize. Viņa ir jauna, spēcīgi būvēta sieviete ar tīru linu cepuri, zilu priekšautu un pār platiem apakšdelmiem atlocītām piedurknēm. Aiz viņas muguras uz grīdas atrodas kāju sildītājs; uz sienas ir Delftas flīzes, uz kurām attēlots Kupidons (skatītājam pa kreisi) un tēls ar stabu (pa labi). No loga gleznas kreisajā pusē plūst spoža gaisma.
Glezna sniedz pārsteidzošu ilūziju, sniedzot ne tikai detalizāciju, bet arī radot sajūtu par sievietes un galda svaru. "Gaisma, lai arī spoža, neizdzēš rupjās maizes garozas tekstūras un neizlīdzina kalpones plato vidukli vai noapaļoto plecu apjomu", The New York Times rakstīja mākslas kritiķe Karena Rozenberga. Tomēr pusei sievietes sejas esot ēnā, "nav iespējams pateikt, vai viņas nodurtās acis un sakniebtās lūpas izsaka skumjas vai koncentrēšanos," viņa rakstīja.
Metropoles mākslas muzeja Eiropas gleznu departamenta kurators, divu Vermēra izstāžu organizators, Volters Lītke izteicies, ka "tas ir mazliet kā Monas Lizas efekts" mūsdienu skatītājiem. "Mūsdienu auditorijai viņā ir mazliet noslēpumainība. Viņa veic savus ikdienas pienākumus, nedaudz smaidot. Un mūsu reakcija ir "Par ko gan viņa domā?'"

Īpašnieki

Pīters van Reivens (1624–1674), Vermēra Delftas patrons (un pēc viņa nāves 21 gleznotāja darba īpašnieks), visticamāk gleznu nopirka tieši no mākslinieka. Lītke apšauba, ka viņš būtu gleznu pasūtījis. Pēc viņa nāves, visticamāk, to mantoja viņa atraitne, Marija de Kneita, iespējams, viņu meita, Magdelene van Reivena (1655—1681) un noteikti viņa znots Jakobs Disiuss (1653–1695), kura īpašums 1696. gadā tika izpārdots kopā ar citām mākslinieka gleznām. Izsoles ieraksti gleznu aprakstīja kā "ārkārtīgi labu" un darbs tika pārdots par otru augstāko cenu no šīs izsoles gleznām (175 guldeņiem, ko pārspēja tikai 200 guldeņi par Vermēra pilsētas ainavu "Delftas skats".)
1765. gadā gleznu izsolīja Lēnderts Pīters de Nēfvils. "Slavenā kalpone, Delftas Vermēra izveicīgais darbs" pabija vismaz piecās Amsterdamas kolekcijās, pirms tā kļuva par daļu no tā, ko Metropoles mākslas muzejs nosauca par "vienu no Nīderlandes mākslas lieliskākajām kolekcijām", kura piederēja Lukretijai Johannai van Vinterei (1785–1845). 1822. gadā viņa ieprecējās Sikstu kolekcionāru ģimenē un 1908. gadā divi viņas dēli pārdeva gleznu (kā slavenās Sikstu kolekcijas daļu, kopā 39 darbus) Rijksmuseum, kas iegādājās tos ar atbalstu no Nīderlandes valdības un Rembranta biedrības, bet neiztiekot bez sabiedrības kritikas un apspriešanas un parlamenta ģenerālsekretāra iejaukšanās.
Transportlīdzekļa vadītāja vietas sagatavošana

Sēdekļa regulēšana

Sēdeklim jābūt ērti noregulētam - pielāgotam katra konkrēta vadītāja izmēriem.

Pamatnes noregulēšana

Vispirms sēdekli virzienā uz priekšu vai atpakaļ piedzen pamatni, kura citādi ir stingri nofiksēta uz vietas. Sēdekli atbrīvo un nofiksē ar skavas (var būt novietota sēdeklim pa vidu) vai roktura priekšējā labajā stūrī palīdzību. Pamatni regulē to pārvietojot pa sliecēm vai sliedēm. Pareizs attālums būs tāds, lai ar kāju līdz galam izspiežot sajūga pedāli zem kājas (pie ieliektas ceļa locītavas uz sēdvietas malas) pietiktu vieta ievietot tajā plaukstu.

Atzveltnes regulēšana

Pēc pamatnes noregulēšanas, regulē atzveltnes stāvumu - tā lai rokas uz stūres rata būtu uz pulksteņa ciparnīcas - pl. 10 (kreisā roka), uz pl. 02 (labā roka). Rokai jābūt viegli ieliektai. Vadītājam pie tam jāsēž ar piespiestu muguru atzveltnei.

Galvas atzveltnes regulēšana

Pēc muguras atzveltnes noregulēšanas regulē galvas atzveltni tā, lai pakausis atrastos galvas atzveltnes vidū. Galvas atzveltne vadītāju glābj no kakla salaušanas sadursmes laikā un drošības spilvena izšaušanās laikā, kā arī, lai aizmugurējais nepiesprādzētais pasažieris, sēdošs aiz vadītāja pats saglabātos un neietriektos sadursmes laikā vadītāja pakausī, tādējādi nedaudz saudzējot gan pasažieri un glābjot vadītāju no bezatbildīga pasažiera.

Stūres regulēšana

Pēc galvas atzveltnes regulēšanas, regulē stūres augstumu tā, lai caur stūres rata caurredzamo pusloku būtu pēc iespējas labāk saskatāmi visi kontrolpaneļa rādījumi. Stūres augstuma regulēšanas kloķis atrodas uz stūres statņa zem stūres.

Drošības jostas regulēšana

Pēc stūres augstuma noregulēšanas regulē drošības jostas augstumu uz transportlīdzekļa sienas, lai siksna šķērsotu pleca vidu un tālāk pāri vēderam uz leju. Ja josta būs par zemu, var salauzt trauslās ribas, kas var pārdurt plaušas, bet ja siksna būs par augstu, var ar inerces spēku var salauzt kaklu. Tāpat jāregulē priekšējā pasažiera drošības josta. Aizmugurējo pasažieru drošības josta iznāk no sēdekļa muguras. Un tā paredzēta vidējam cilvēka augumam aptuveni 170 cm un nav regulējama tāpat kā priekšējām sēdvietām.

Iekšējais atpakaļskata spogulis

Iekšējo atpakaļskata spogulis atrodas transportlīdzekļa salonā, to groza ap lodīti, kuras kājiņa ir piestiprināta pie priekšējā stikla. To regulētu lai atpakaļ skats pa centru būtu iespējami plašāk pārskatāms.

Ārējais sānu atpakaļskata spogulis

Ārējo sānu atpakaļskata spoguli regulē vai nu ar rokām vai ar elektronisko vadības kloķi. Ja regulē ar kloķi, tas parasti atrodas blakus pie ātruma pārslēgšanas kloķim. Ārējo sānu atpakaļskata spoguļu atstarotajam staram nedaudz jāķer sānu spārns.

Mirusī zona

Diemžēl automašīnai ir arī mirusī zona, no vadītāja abiem sāniem, kurā ar spoguļiem apkārtni pārskatīt nav iespējams. Tāpēc vispirms skatās iekšējā atpakaļ spogulī, tad sānu spoguļos – vienā un otrā, tad jāpagriež galva uz mirušās zonas vieniem un otriem sāniem, lai tādējādi kontrolētu mirušo zonu.
Uroleucon

Izplatība

Izplatītas visā pasaulē, kur barojas uz kurvjziežu dzimtas augiem. Amerikā ir sastopamas 112 sugas, 102 no kurām ir natīvas un 10 mīt ārpus Amerikas. 80 sugas no natīvajām sastopamas Ziemeļamerikā. Ziemeļamerikā, šīs laputis ir visbiežākās, kas dzīvo uz kurvjziežu dzimtas augiem. Centrālamerikā un Karību salās zināmas 9 sugas (viena no tām no ārpus Amerikas), Dienvidamerikā - 29 sugas (4 ārpus Amerikas sugas).
Fizikālais svārsts

Fizikālais svārsts ir jebkurš galīgu izmēru un patvaļīgas formas fizikāls ķermenis, kas nostiprināts punktā, kas atrodas virs šī ķermeņa masas centra un ap kuru tas var brīvi rotēt. Šis matemātiskais modelis apraksta lielu daļu reāli sastopamos mehāniskos svārstus.
Bērzu raibenis

Morfoloģija

Bērzu raibenis ir lielākais no visiem raibeņiem. Tā spārnu plētums ir 65—80 mm. Bērzu raibeni ir viegli atpazīt, gan no virspuses, gan no apakšpuses. Tas praktiski ir nesajaucams tauriņš. No virspuses tā spārni ir tumši sarkanbrūni ar platām, gaiši dzeltenām apmalēm un tai blakus melnu joslu ar gaiši ziliem raibumiem. Šāda ārmalas josla ir tikai šai tauriņu sugai. No apakšpuses tas ir vienmērīgi tumši pelēks vai melns ar gaiši dzeltenu ārmalas joslu.
Bērzu raibeņa kāpuri ir melni ar dzelkšņveidīgām pūkām. Centrā pa muguras līniju tiem ir sarkanu raibumu virkne, kā arī tiem ir tumši sarkanas kājas.

Ekoloģija

Jaunie tauriņi izšķiļas vasaras otrajā pusē (augustā un rudens sākumā). Tie dodas pārziemot vēsās, tumšās vietās. Pavasara pirmajās siltajās dienās tauriņi mostas un izlido, sākot ar aprīļa vidu un lido līdz maijam, jūnijam. Kāpuri uz augiem parādās jūnijā vai jūlijā un iekūņoties sāk jūlija beigās.
Bērzu raibeņus Latvijā var novērot dažādos biotopos, biežāk mežmalās, ceļmalās un klajākās vietās, kur aug bērzi, pūpolvītoli, parastās apses. Tos bieži var novērot barojamies ar rūgstošu koku sulām un agros pavasaros ar vītolu pūpolu nektāru. Kāpuri barojas ar dažādu kārklu un vītolu, bērzu, apšu un citu koku lapām.
Baltā iela (Rīga)

Vēsture

Baltā iela pirmoreiz Rīgas adrešu grāmatā minēta 1861. gadā ar nosaukumu Baltāsmuižas iela (Weissenhöfsche Straße, Веисенгофская улица). Šādi iela visticamāk nosaukta tās galā esošās Baltās muižas dēļ. 1938. gadā ielu nosaukumu latviskošanas rezultātā iela pārdēvēta tagadējā nosaukumā. Otrā pasaules kara vācu okupācijas laikā atjaunots tās iepriekšējais nosaukums. Padomju okupācijas gados lēmums anulēts un iela atkal kļuvusi par Balto ielu. 1974. gadā, likvidējot Nordeķu ielu, tās posms no Daugavgrīvas ielas līdz Olaines ielai pievienots pie Baltās ielas.

Ielas raksturojums

Baltā iela ir aptuveni 900 metrus gara iela Iļģuciema apkaimes austrumos-dienvidaustrumos. Tā sākas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu (turpat blakus atrodas arī Daugavgrīvas, Lilijas un Tvaikoņu ielas krustojums) un iet ziemeļrietumu virzienā. Ielas nepāra numuru pusei raksturīga industriālā apbūve, kamēr pāra numuru puse ir reti apbūvēta, tajā atrodas 5. tramvaju maršruta galapunkts, autostāvvieta, krustojums ar Olaines ielu, kura tuvumā iela pagriežas vairāk uz ziemeļiem, un garāžas. Aiz krustojuma ar Riekstu ielu apbūves situācija mainās: abās ielas pusēs parādās daudzstāvu dzīvojamie nami ar sabiedriskajām ēkām (bērnudārzs, skola) pa vidu. Netālu no Rīgas Valdorfskolas iela pāra numuru pusē krustojas ar Cementa ielu, savukārt iepretī Rīgas 54. vidusskolai nepāra numuru pusē tai ir savienojums ar Motoru ielu. Baltā iela beidzas krustojumā ar Lidoņu ielu, pēc kura tā Spilves virzienā turpinās kā Spilves iela.
Alēns Prosts

Pilots

Prostam ir bijis lauzts deguns, pateicoties kam tas ir ieliekts uz labo pusi un ir atstājis iespaidu uz viņa izskatu. Viņš 51 reizi ir uzvarējis sacīkstēs, kas ierindo viņu otrajā vietā visvairāk uzvarējušo pilotu sarakstā, zaudējot vien Mihaelam Šumaheram. Francūzis ameta Formula 1 sacensības 1991. gadā, atgriezās 1993. gadā kad izcīnīja savu ceturto F1 čempiona godalgu un beidza karjeru. Pateicoties tam 1994. gadā viņa komandai (Williams) nācās startēt nevis ar numuriem 1 un 2, kā tas notiek parasti, bet gan ar 0 un 2, jo numurs 1 ir rezervēts pasaules čempionam, lai arī uz kuru komanda viņš dotos. Ja viņš vēl pirms sezonas paziņo par savu aiziešanu no F1, tad numurus 0 un 2 iegūst viņa pēdējā komanda. Ar numuru 0 brauca Deimons Hils. Iespējams, ironiskā kārtā, Alēns Prosts pats 1993. gadā brauca ar numuru 0, jo iepriekšējais (1992. gada) čempions Naidžels Mensels arī aizgāja no F1, lai gan vēlāk atgriezās.

Komandas vadītājs

1997. gadā Prosts pārpirka franču komandu Ligier un nomainīja tās nosaukumu uz Prost, pievienojoties citām komandām, kuras ir nosauktas par godu kādam cilvēkam - McLaren, Williams, Ferrari, Jordan, Benetton, Sauber, Tyrrell un Minardi. Komandas lielākais panākums bija tās debijas sezona - 21 punkts un 6. vieta konstruktoru kausā. Tajā pat sezonā komandas pirmais pilots Olivjē Panī salauza abas kājas un izlaida daudzas sacīkstes. Pirms negadījuma viņš bieži kāpa uz goda pjedestāla, bet pēc tā viņš vairs uz tā nekāpa. Tas bija viens no komandas norieta iemesliem. 1998. gadā komanda izcīnīja tikai 1 punktu, bet 1999. gadā deviņus. Pēc šīs sezonas Panī vairs komandā nebrauca. 2000. gadā komanda izgāzās un neieguva nevienu punktu. 2001. gadā komandu vairs neatbalstīja Yahoo! un Peugeot, komandas sastāvā brauca veseli 5 piloti, atšķirībā no čempioniem Ferrari, kurai bija tikai 2. Pēc šīs sezonas komanda bankrotēja. Līdz 2006. gada maijam Prosts bija riepu kompānijas Uniroyal reklāmas seja.

Iespējamais darbs FIA

2008. gada 27. maijā Prosts paziņoja, ka varētu kandidēt uz FIA Sporta Nodaļas prezidenta amatu, ja tāda tiktu izveidota. Līdz 1991. gadam FIA bija apakšnodaļa FISA, kas bija atbildīga tikai par sportu. Tad tā apvienojās ar FIA. Pašlaik vienīgais apvienotās FIA vadītājs ir bijis Makss Moslijs.
Lāzne Bohdaneča

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1343. gadā. Ilgu laiku atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Gada aktieris (Spēlmaņu nakts)

Gada aktieris ir viena no nominācijām Spēlmaņu nakts ceremonijā. To pasniedz gada labākajam aktierim Latvijā. Divas reizes šo balvu ir ieguvuši Jakovs Rafalsons, Ivars Puga, Andris Keišs, Artūrs Skrastiņš, Dainis Grūbe,  Egons Dombrovskis un Vilis Daudziņš
Balva līdz šim ir pasniegta visās Spēlmaņu nakts ceremonijās.