google/wiki40b huggingface dataset:
Mira Arojo

Biogrāfija

Mira Arojo piedzima 1977.gadā Sofijā, Bulgārijā un ir bulgāru ebreju izcelsmes. Arojo pārcēlās ar savu ģimeni uz Izraēlu, kad viņai bija 10 gadu, pēc tam uz Angliju.
Pirmais muzikālais instruments, ko Arojo spēlēja, bija ģitāra. Kad viņa bija jaunāka, viņa spēlēja akordeonu. Lai arī viņas vecāki bija piesardzīgi attiecībā uz viņas lēmumu tiekties pēc mūzikas, Arojo vecāki tomēr bija atbalstoši un cienīja viņas lēmumu.

Zinātniskā karjera

Pabeidzot savu bakalaura izglītību, Arojo turpināja pēcdiploma pētījumus ģenētikā; viņa bija Dr. Fila. studente molekulārās ģenētikas nodaļā, bioķīmijas katedrā Oksfordas universitātē, kur viņas pasniedzēji bija Dr. Fransuā Ksavjē Bars un profesors Deivids J. Šerats. 2003.gadā bioķīmijas katedra norādīja, ka Arojo bija pēcdiploma ģenētiķis un atzina viņas mūzikas grupas otro albumu Light & Magic.
Pretēji saviem apgalvojumiem, ka viņa ieguva doktora grādu ap 2002.gadu (tomēr tika arī apgalvots, ka vēl 2008.gadā viņa joprojām bija doktora grāda kandidāts), Arojo pameta zinātni un savu doktorantūras programmu pirms tās pabeigšanas un absolvēšanas. Intervijā The Sunday Mail viņa paskaidroja:"Mums visiem bija darbs, kad sākām Ladytron, tad pamazām mēs pametām tos. Es biju ģenētiķis, kas apguva doktorantūru un sapratu, ka laboratorijas darbs nav domāts man. Mēs darbojāmies Ladytron tai pat laikā un es izbaudīju to vairāk. Tas bija vienkāršāk un daudz jautrāk." Vēlākā intervijā, kad tika jautāts:"Acīmredzot jūs tikāt uzņemti kā doktorants Oksfordā. Izskatās pēc ļoti prestiža posta. Vai jums ir bijušas šaubas par akadēmijas pamešanu dēļ Ladytron?" Arojo atbildēja:"Jā. Pirmos trīs gadus būdama muzikālajā grupā Ladytron, es izvērtēju abus variantus, kamēr kļuva acīmredzams, ka es varētu kompromitēt abus, ja es turpinātu tā darīt. Es biju jauna un toreiz man bija daudz aizraujošāk ceļot pa pasauli, spēlējot mūziku."

Muzikālā karjera

1999.gada vasarā Liverpūles producenti un diskžokeji - Daniels Hants un Rubens Vū, iepazinās ar studentēm - Helēnu Marniju (caur vairākiem diskžokeju koncertiem) un Miru Arojo (caur savstarpēju draugu). Tā, kā visiem bija līdzīgas intereses mūzikā, viņi izveidojas elektroniskās mūzikas grupu Ladytron tajā pašā gadā. Kopš tā laika Arojo ir grupas sekundārā dziedātāja, kā arī spēlē sintezatorus un piedalās dziesmu vārdu rakstīšanā.
Arojo sadarbojās arī ar indīpopa grupu The Projects. Dziesmā "Don't Eat Meat" Mira bija vokāliste. Vēl viņa sadarbojās ar John Foxx & The Maths dziesmai "Watching a Building on Fire".

Personīgā dzīve

Arojo ir precējusies ar fotogrāfu Hariju Hardiju kopš 2010.gada. 2011.gadā tika paziņots, ka Arojo palika stāvoklī. Tiešām, 2012.gada 23.februārī Arojo dzemdēja meitu ar vārdu Noa. Pašlaik viņa dzīvo Londonā.
Arojo is pescetariāte un dzīvnieku tiesību aizstāve.
Arojo interesējas par arhitektūru un prezentēja 15 minūšu īsu filmu ar virsrakstu The Folly, kura ir par "vecas dāmas kotedžu, kurai jāpielāgojas attālinātajai apkārtnei, viņai arvien novecojot".
Izpletņlēkšana

Izpletņlēkšana ir veids, kā nolaisties no augsta punkta uz zemes, regulējot un samazinot ātrumu nolaišanās laikā, izmantojot izpletni vai izpletņus. Tas var ietvert ilgāku vai īsāku brīvā kritiena brīdi - periodu, kad izpletnis vēl nav atvērts un ķermenis pakāpeniski paātrinās līdz gala ātrumam.

Vēsture

Pirmo izpletņa lēcienu vēsturē 1797. gada 22. oktobrī veica izpletņa izgudrotājs Andrē-Žaks Garnerēns. Tomēr Garnerēna izpletnim bija maz līdzību ar mūsdienu izpletņiem, jo ​​tas nebija ievietots nekādā konteinerā un tam nebija izpletņa atvēršanas roktura. Pirmo apzināto brīvā kritiena lēcienu ar rokturi darbināmu iekārtu 1919. gadā veica Leslijs Ērvins, vairāk nekā gadsimtu pēc Garnerēna. 
Izpletņlēkšanas metožu un aprīkojuma attīstību nozīmīgi ir ietekmējis militārais pielietojums. Izpletņi tiek izmantoti, lai evakuētu pilotus no lidojošiem baloniem, lidmašīnām un helikopteriem, kā arī dod iespēju nogādāt karavīrus kaujas laukā vai pretinieka teritorijā.
Pirmās izpletņlēkšanas sacensības tika organizētas 1930. gados, savukārt 1952. gadā tā kļuva par starptautisku sporta veidu.
Alfreds Dziļums

Dzīvesgājums

Alfreds Dziļums ir dzimis 1907. gada 2. maijā Doles pagasta Jenčos. Agri zaudējis abus vecākus un bērnību un jaunību pavadījis gan pie pamātes, mātes mājās Pūriņos, gan pie tēva vecākiem Jenčos, gan pie aizbildņa Doles pagasta Kalna Vačos, gan Siliņu mežsarga mājā. Agri apguvis visus lauku darbus, strādājis mežā, uz būvēm, pludinājis plostus Misā, Iecavā, Ķekaviņā. Mācījies latviešu bēgļu skolā Tērbatā, Baldonē un Rīgā, V. Olava komercskolā, bet līdzekļu trūkuma dēļ mācības pārtraucis. Kad tika dalīts tēva mantojums, Dziļums ieguva zemes gabalu, kur vēlāk izveidoja savu saimniecību — Rietumus.
Apvidus īpatnā daba un viņa paša jaunsaimnieka pieredze ir galvenie avoti pirmajiem rakstnieka darbiem un vēlākajām grāmatām. Viņa pirmie stāsti par mežiniekiem un plostniekiem parādījās periodikā kopš 1926. gada. Karadienesta laikā viņš uzrakatīja pirmo lugu „Pie ozola”, kas drīz tika uzvesta uz amatieru skatuvēm. Kopā ar Pulkarnes aktieriem spēlējot Blaumaņa lugas Dziļums iepazinās ar Mirdzu Meijeri, kas kļuva par viņa sievu, drīz ģimeni papildināja divi dēli: Māris un Juris. 1944. gadā Dziļums tika iesaukts Latviešu leģionā. Atvadas no ģimenes 1944. gada rudenī izrādījās šķiršanās uz mūžu. 
Pēc kara Dziļums Lībekā (Vācijā) aktīvi iesaistījās latviešu bēgļu kultūras dzīvē. Viņš apprecējās otreiz — ar Mērbekas latviešu teātra aktrisi Irmu Vārpu, 1947. gadā viņiem piedzima meita Kristīne. 1950. gada martā vācu kuģa ogļu kravas telpā Dziļums nelegāli aizbrauca uz Zviedriju un jau ziemā izsauca pie sevis sievu un meitu. Strādāja Vermlandes mežu darbos, vēlāk fabrikā Kalhellā un Latviešu Palīdzības komitejā Stokholmā. No 1970. līdz 1976. gadam bija laikraksta “Latvija” (Vācijā) Zviedrijas redaktors. Pēdējos gados sirga ar sirds vājumu un tā lēkme pārsteidza rakstnieku laivā Mangenas ezerā Vermlandē vienam pašam makšķerējot. Apbedīts 1976. gada 22. jūnijā Nyeds baznīcā, Molkomā, Vermlandē, Zviedrijā.
Savu ārpus Latvijas nodzīvotajos 31 gados Alfrēds Dziļums sarakstījis 21 romānu (kuri attēlo dzīvi Latvijā, bet 4 — kara un trimdas notikumus), 4 atmiņu grāmatas, darbojies žurnālistikā un rakstījis īsprozu. Kā ari pievērsies dramaturģijai (6 lugas jau sarakstītas Latvijā 30. gados). Viņa stiprā puse ir dialogs, kas redzams arī romānos.
Brīvā ekonomiskā zona

Brīvā ekonomiskā zona ir speciālās ekonomiskās zonas (SEZ) paveids, kurās saimnieciskajai darbībai netiek piemēroti nodokļi vai arī tie ir ļoti zemi. Saskaņā ar Kioto konvenciju «brīvā zona ir līgumslēdzējas puses teritorijas daļa, kurā visas ievestās preces, ciktāl tas attiecas uz ievedmuitas nodokļiem, parasti uzskata par ārpus muitas teritorijas esošām precēm.» Brīvās ekonomiskās zonas parasti izveido valstu valdības vai starptautiskie līgumi.
Vēsturiski brīvo ekonomisko zonu priekštecis bija brīvostas, kas mūsdienās ir cits SEZ paveids. Zināmākās vēsturiskās brīvostas bija Danciga, Trieste un Tanžera. Ar starptautisku līgumu (Svalbāras līgumu) noteikta brīvā ekonomiskā zona ir Norvēģijai piederošā Svalbāra.
Kārlis XI

Pilns tituls

Pēc Olivas miera līguma Zviedrija likumīgi ieguva Zviedru Vidzemes teritoriju, tādēļ karalis Kārlis XI svarīgākos dokumentus cita starpā parakstīja kā Livonijas hercogs, kas apliecināja viņa pretenzijas uz šo pārmantoto titulu:
"Mēs, Kārlis XI, no Dieva žēlastības zviedru, gotu, vendu karalis, Somijas lielfirsts (lielkņazs), Skones, Igaunijas, Livonijas, Karēlijas, Brēmenes, Verdenes, Štetīnas, Pomerānijas, Kašūbijas un Vandālijas hercogs, Rīgenes firsts (kņazs), Ingrijas un Vismāras kungs, kā arī Reinzemes pfalcgrāfs, Bavārijas, Julihas, Klēves un Bergas hercogs utt."
(latīniski: Nos Carolus XI., Dei Gratia Suecorum, Gottorum Vandalorumque Rex, Magnus Princeps Finlandiae, Dux Scaniae, Esthoniae, Livoniae, Careliae, Bremae, Verdae, Stetini, Pomeraniae, Cassubiae et Vandaliae, Princeps Rugiae, Dominus Ingriae et Wismariae, nec non Comes Palatinus Rheni, Bavariae, Iuliaci, Cliviae et Montium Dux, etc., etc., zviedriski: Wij Carl med Gudz Nâde Sveriges, Giötes och Vendes Konung, Storförste til Finland, Hertig uti Skâne, Estland, Lifland, Carelen, Bremen, Verden, Stettin, Pomern, Cassuben och Venden, Förste till Rügen, Herre öfver Ingermanland och Wissmar, så och PfalzGrefve til Rhein, i Bayern, til Iulich, Clewe och Bergen Hertig.) 
"Livonijas lielhercoga" titulu šajā laikā lietoja arī Polijas karaļi Jans II Kazimirs, Mihals Koributs Višņoveckis un Jans III Sobeskis, kas arī pēc Livonijas ziemeļu daļas zaudēšanas zviedriem pretendēja uz šo pārmantojamo titulu.

Dzīvesgājums

Kārlis XI dzimis 1655. gada 4. decembrī Stokholmā Zviedrijas karaļa Kārļa X Gustava un viņa sievas Hedvigas Eleonoras ģimenē. Jau piecu gadu vecumā viņš pēc tēva nāves tika pasludināts par Zviedrijas ķēniņu, bet līdz pilngadības saniegšanai lielvalsti pārvaldīja viņa māte un pieci augstākie valdības pārstāvji valsts kanclera Magnusa Gabriela Delagardija (Magnus Gabriel de la Gardie) vadībā. Sliktās valsts pārvaldes dēļ Zviedrijas finanses un armija atradās sliktā stāvoklī. Pēc tam, kad zviedru karaspēks cieta zaudējumus Zviedrijas-Brandenburgas karā (1674–1679), jaunais karalis atstādināja Delagardiju un pats ķērās pie karaspēka vadīšanas. Pateicoties sava sabiedrotā Francijas karaļa Ludviķa XIV panākumiem, karalis Kārlis XI noslēdza miera līgumu ar Brandenburgu, Dāniju un Nīderlandi bez lieliem zaudējumiem, tomēr zviedru kara flote zaudēja savu noteicošo stāvokli Baltijas jūrā.
Karalis Kārlis XI mira 1697. gadā pēc ilgstošas slimības 41 gada vecumā.
INSERM

Nacionālais veselības un medicīnas pētniecības institūts (franču: Institut national de la santé et de la recherche médicale, INSERM) ir 1964. gadā dibināta Francijas Republikas Veselības ministrijas un Zinātnes ministrijas kopīgi uzturēta pētniecības un attīstības organizācija, kas ietver daudzas laboratorijas.

Lokalizācija

85% no pētnieciskajām laboratorijām atrodas Francijas universitāšu klīnikās vai vēža pētniecības centros. Pārējās ir integrētas CNRS (Centre national de la recherche scientifique - Nacionālajā zinātniskās pētniecības centrā), Pastēra institūtos (Institute Pasteur) vai Kirī institūtā (Institut Curie).
Vladimirs Mincs

Dzīvesgājums

Vladimirs Mincs dzimis 1872. gada 16. septembrī Daugavpils dzelzceļa būvuzņēmēja Ehila Mihla Minca piecu bērnu ģimenē kā Zēvs Volfs Mincs. No 1883. līdz 1889. gadam viņš mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā, 1895. gadā pabeidza Tērbatas universitātes medicīnas fakultāti, strādāja profesora Vernera Cēges fon Manteifeļa vadītajā ķirurģijas klīnikā un 1896. gadā aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju. 
Pēc tam viņš gadu papildinājās Dž.Ā.Izraēla ķirurģijas un uroloģijas privātklīnikā Berlīnē , kur apguva ķirurģiskās aseptikas principus.
1897. gadā Mincs apmetās Maskavā, strādāja Starojakaterinas slimnīcā (1898-1920). No 1904. līdz 1916. gadam viņš bija Viskrievijas ķirurgu biedrības sekretārs un laikraksta "Ķirurģijas vēstnesis" (Хирургический вестник) redaktors, No 1906. gada Maskavas universitātes slimnīcas ķirurģiskās klīnikas privātdocents un Maskavas Evaņģēliskās slimnīcas ķirurģijas nodaļas vadītājs (1910-1917).
Pirmā pasaules kara laikā viņš 1917. gadā kļuva par Maskavas Augstāko sieviešu kursu Medicīnas fakultātes profesoru, 1918. gadā par Maskavas universitātes Hospitālās ķirurģijas klīnikas profesoru.
Pēc 1918. gada augusta atentāta pret Ļeņinu profesors Mincs viņam veica ķirurģisku operāciju.
Pēc veiksmīgas Ļeņina ārstēšanas Mincs lūdza atļauju atgriezties Latvijā, kas viņam tika atļauts 1920. gadā.
No 1924. gada Mincs vadīja Rīgas ebreju slimnīcas Bikur cholim ķirurģisko nodaļu un konsultēja pacientus sava brāļadēla Mihaela Minca privātklīnikā Baznīcas ielā 19. 1926. gadā viņš veica pirmo plaušu lobektomijas operāciju, bet 1938. gadā pirmo iedzimtas sirdskaites operāciju
Latvijā. Pēc 1940. gada Latvijas okupācijas Vladimiru Mincu iecēla par Latvijas Universitātes ķirurģijas klīnikas vadītāju. Pēc 1941. gada Latvijas okupācijas Vladimiru Mincu ieslodzīja Rīgas geto, kur 1943. gadā viņš izveidoja slimnīcu.
Pēc atteikšanās operēt trīs nacistu virsniekus Mincu pārveda uz Rīgas Ķeizarmeža (Mežaparka) koncentrācijas nometni, bet 1944. gadā deportēja uz Būhenvaldes koncentrācijas nometni Vācijā, kur viņš mira 1944. gada 12. novembrī.
Viņa vecākais brālis jurists, politiķis un sabiedriskais darbinieks Pauls Mincs mira kādā no GULAG koncentrācijas nometnēm Sibīrijā.
ASV štati

ASV štati, arī ASV pavalstis, ir ASV administratīvā iedalījuma pirmā līmeņa daļa. Amerikas Savienotajās Valstīs ir 50 štati. Pēc iedzīvotāju skaita vislielākais štats ir Kalifornija (38 802 500), savukārt vismazākais ir Vaiominga (584 153). Pēc platības vislielākais štats ir Aļaska (1 717 860 km²), savukārt vismazākais — Rodailenda (3140 km²). Katram štatam ir sava konstitūcija, taču visi štati ir atbalstījuši arī kopējo ASV konstitūciju. Ratificējot ASV konstitūciju, štatiem ir nodotas konkrētas ierobežotas suverēnās pilnvaras federālā valdībā. 48 no 50 štatiem sīkāk iedalās apgabalos (pārējos divos štatos ir apgabaliem ekvivalentas vienības).
Stopiņu novads

Daba

Stopiņu novada rietumdaļa atrodas Piejūras zemienes Rīgavas līdzenumā, austrumdaļa — Viduslatvijas zemienes Ropažu līdzenumā. Virsa augstums 4,7—16 m vjl. 54% novada platības aizņem meži. Gar pagasta austrumu robežu tek Mazā Jugla un tās labā pieteka Ķivuļurga. Mazā Jugla visā garumā aizaugusi ar ūdensaugiem, tajā mīt gandrīz visas Latvijas zivju sugas, arī karpas un foreles, sastopami upes nēģi un vēži. Piķurga ietek Juglas ezera dienvidgalā pie Brekšiem. Tā ir līkumaina, plūst pa senu Daugavas palu ūdeņu noplūdes ieplaku. Lielākās Piķurgas pietekas ir Dauguļupīte un Karātavgrāvis (rakts no Piķurgas uz Mazo Juglu). Piķurga tek gar Ulbroku, kur uz tās uzpludināts 12 ha lielais Ulbrokas ezers. Pagastā atrodas Sauriešu ģipšakmens karjers, kas izveidots vienīgajā izmantojamajā ģipšakmens atradnē Baltijā, to izmanto kopš 1913. gada.

Vēsture

Līdz 13. gadsimtam tagadējais Stopiņu novads ietilpa Daugavas līvu zemes sastāvā. Livonijas Konfederācijas laikā tā rietumu daļa ietilpa Rīgas pilsētas landfogtejā, bet austrumu daļa Livonijas ordeņa valsts teritorijā. 
Pārdaugavas Livonijas hercogistes laikā Rīgas birģermeistars Hinrihs fon Ulenbroks, Melhiors Dreilings un Zahārijs Stopijs no Polijas—Lietuvas ūnijas valdnieka šeit ieguva muižas, no kuru vārdiem radušies Stopiņu pagasta un apdzīvoto vietu nosaukumi — Ulbroka, Dreiliņi. 
Dreiliņbušas muižā (vācu: Dreylingsbusch) krievu feldmaršals Boriss Šeremetjevs 1709.—1710. gadā iekārtoja savu kara nometni astoņus mēnešus ilgā Rīgas aplenkuma laikā. Šeit 1710. gada jūlijā tika parakstīta Rīgas kapitulācijas līgums, kurā Vidzemes bruņniecība, Rīgas rāte un ģildes "labprātīgi padevās" Krievijas caram, pretī saņemot 1561. gada Viļņas ūnijas līgumā privilēģijas. 
Laika gaitā Stopiņu novada teritorijas robežas vairākkārt mainījušās. 1766. gadā tika atklāta Biķeru Sv. Katrīnas evaņģēliski luteriskā baznīca, novada zemes daļēji ietilpa Biķeru draudzes novada (Bickern Kirchspiel) teritorijā. Līdz 1887. gadam te bija Dreiliņu, Ulbrokas un Stopiņu pagasti. 1888.—1905. gadā Vidzemes guberņā notika pagastu apvienošana un to nosaukumu maiņa. Ap 1900. gadu Ulbrokas un Stopiņu pagastu apvienoja Ulbrokas—Stopiņu pagastā. 
1924. gadā daļu Dreiliņu pagasta teritorijas ar Dreiliņu muižu pievienoja Rīgai — pie tagadējiem Pļavniekiem, Lubānas un Dārzciema ielu rajonā. 1934. gadā Rīgas pilsētā iekļāva Dreiliņu pagasta Burharda muižas zemes (tagadējā Mežciema ziemeļu daļa). 
1935. gads Stopiņu pagasta platība bija 8000 ha un tajā dzīvoja 1237 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Stopiņu un Ulbrokas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Rīgas rajona Stopiņu ciemam pievienoja likvidēto Ulbrokas ciemu, 1963. gadā — Dreiliņu ciemu. 1974. gadā Stopiņu ciemam pievienoja daļu Salaspils ciema teritorijas (Rumbulu), savukārt daļu no Stopiņu ciema teritorijas pievienoja Salaspils ciemam. 1975. gadā Rīgas pilsētai no Stopiņu ciema pievienoja Juglas papīrfabrikas ciematu, Brekšus, Frankus, zvērsaimniecību "Jugla", Pļavniekus un daļu Dreiliņu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2004. gadā pagastu reorganizēja par Stopiņu novadu.
Ainažu jūrskola

Vēsture

Jūrskola dibināta Ainažos J. Veides mājā. Naudu skolas dibināšanai ziedoja turīgākie Ainažu apkārtnes zemnieki. Oficiālu jūrskolas statusu ieguvusi 1867. gadā. Jūrskola sākotnēji bija I kategorijas jūrskola ar vienu sagatavošanas un speciālo klasi. 1870. gadā kļuvusi par II kategorijas jūrskolu, bet 1880. gadā par III (augstākās) kategorijas. Kopš 1902. gada sešklasīga. Kopš 1875. gada audzēkņi eksāmenus kārtoja Pērnavas eksaminācijas komisijā. 34 darbības gados (līdz 1898) jūrskolā bija mācījies 2261 skolnieks. Eksāmenus bija nokārtojuši 220 tālbraucēju kapteiņi, 371 tālbraucēju stūrmanis un 150 tuvbraucēju kapteiņi.
Sākoties Pirmajam pasaules karam jūrskolu evakuēja uz Hersonas guberņu, kur tā darbojās līdz 1917. gadam. Jau 1918. gadā atsāka savu darbību Ainažos.

Jūrskolas ēka

Jūrskola dibināta J. Veidem piederošā namā Ainažos. 1870. gadā tika uzcelta speciāla jūrskolas ēka, bet 1902.gadā, Jāņa Veides dāvinātajā zemes gabalā, tika uzcelta jauna divstāvu skolas ēka. Abas jūrskolas ēkas nodega 2. pasaules kara laikā.
1960.gados jūrskolas ēka atjaunota un 1969. gadā tajā ir atklāts Ainažu jūrskolas muzejs.
Aleksandrs (Andrejs Zaķis)

Dzīves gājums

Dzimis 1834. gadā Puiķeles pagasta Krieviņu mājās zemnieka Jura Zaķa ģimenē. 1859. gadā beidzis Rīgas Garīgo semināru, tāpat studējis Kijevas Garīgajā akadēmijā. 1865. gadā Zaķis iestājies mūkos, pieņēmis vārdu Aleksandrs. Strādājis Rīgas Garīgajā seminārā (līdz 1881. gadam), pēc tam kļuvis par Mogiļevas Garīgā semināra rektoru. 1883. gadā Aleksandrs tika iesvētīts par Vitebskas un Polockas bīskapu.
Viņa darbības laikā Latgalē tikušas atvērtas vairākas skolas latviešiem. Viņš ir noturējis dievkalpojumus arī latviski, veicinājis latviešu kultūras atdzimšanu, kā arī izglītību.
Džakarta

Vēsture

Kaut arī oficiāli pilsēta dibināta 1527.gadā, apmetne šeit bijusi jau vismaz 5. gadsimtā. 12. gadsimtā šeit atradās hinduistu Sundas valsts galvenā osta Kalapa.
Pirmie eiropieši, kuri šeit parādījās, bija portugāļi, un 16. gadsimtā Sundas karalis ļāva portugāļiem šeit izbūvēt cietoksni. 1527. gada 22. jūnijā pilsēta tika pārsaukta par Džajakartu (Jayakarta).
1619. gadā Nīderlandiešu Austrumindijas kompānija Jana Pīersona Koena (Jan Pieterszoon Coen) vadībā ieņēma pilsētu un pārsauca to par Batāviju (Batavia). Batāvija kļuva par Nīderlandes Indijas (Nederlands-Indië) galvaspilsētu. Tā kā Batāvijai faktiski bija monopols visas kolonijas ārējā tirdzniecībā, tā strauji auga.
2.pasaules kara laikā pilsētu, tāpat kā visu Nīderlandes Indiju (nākamo Indonēziju) okupēja Japāna. 1942. gadā, lai gūtu vietējo spēku atbalstu, japāņi atjaunoja seno pilsētas nosaukumu.
Pēc Japānas kapitulācijas, 1945.gada 17.augustā Indonēzija deklarēja neatkarību no Nīderlandes. Nīderlandiešu armija tomēr atkal ieņēma Džakartu, un tā kļuva par nīderlandiešu centru Indonēzijas Atbrīvošanās karā. 1949. gada 27. decembrī Nīderlande atzina Indonēzijas neatkarību, un Džakarta kļuva par jaunās valsts galvaspilsētu.

Ģeogrāfija

Džakarta atrodas uz Javas salas ziemeļrietumu pusē pie Cilivungas (Ciliwung) upes ietekas Džakartas līcī, kas savukārt atrodas pie Javas jūras.
Džakarta atrodas ļoti tuvu vietai, kur robežojas Birmas plātne ar Indijas plātni. 2007. gada 9. augustā aptuveni 110 kilometrus no Džakartas atradās 7,5 balles spēcīgās Javas zemestrīces epicentrs. Upuru skaits nebija liels, taču blīvi apdzīvoto Džakartu joprojām apdraud zemestrīces.
Pēteris Briedis

Biogrāfija

Pēteris Briedis piedzima 1905. gada 28. martā Skultes pagastā. Rīnūžos apmeklējis pamatskolu, taču 12 gadu vecumā sācis strādāt. 1924. gadā pārcēlies uz Rīgu, kur strādāja ostā. Šajā laikā iesaistījās kreisi noskaņotās arodbiedrībās. 1927. gadā iestājies Latvijas Komunistiskajā partijā, gadu vēlāk ievēlēts partijas komitejā. Politiskās darbības dēļ vairākkārt ir ticis arestēts. No 1931. līdz 1937. gadam atradies cietumā. 1939. un 1940. gados bija kompartijas sekretārs.
1940. gadā piedalījies nedemokrātiskajās Tautas Saeimas vēlēšanās no vienīgā — "Darba tautas bloka" — saraksta. Ievēlēts no Rīgas apgabala. Kļuvis par Tautas Saeimas priekšsēdētāju. Pēc Latvijas inkorporācijas PSRS Briedis darbu turpināja kā Latvijas PSR Augstākās Padomes priekšsēdētājs. Piedalījies Otrajā pasaules karā partizānu kustībā, 1943. gadā ticis smagi ievainots un kļuvis par invalīdu. Līdz 1951. gadam un no 1959. līdz 1963. gadam bija LPSR AP deputāts. No 1953. gada līdz 1962. gadam bija LPSR zvejnieku kolhozu savienības priekšsēdētājs. Miris 1982. gada 20. decembrī pēc ilgas slimības.
Apbalvots ar Sarkanā karoga ordeni un vairākām medaļām.
Gustavs Ernesakss

Biogrāfija

Dzimis Harju apriņķī. 1931. gadā absolvējis Tallinas konservatorijas muzikālās pedagoģijas klasi un 1934. gadā kompozīcijas klasi. No 1937. gada bija Tallinas konservatorijas pedagogs.
Otrā pasaules kara laikā evakuējies kopā ar Padomju karaspēku. Evakuācijā no 1942. līdz 1944. gadam Ernesakss vadīja Igaunijas Valsts ansambļus. Atgriezies dzimtenē 1944. gadā nodibinājis Igaunijas PSR Valsts Akadēmisko vīru kori (no 1989. gada Nacionālais), kas bija pirmais šāda veida koris Igaunijā. Šo kori Ernesakss vadīja no 1944. līdz 1975. gadam. 1945. gadā viņu izvēl par Tallinas konservatorijas profesoru un 1947. gadā viņš kļūst par Igauņu dziesmu svētku virsdiriģentu.
Kā komponists sarakstījis vairākas operas ("Vētru krasts", "Roku rokā"), skaņdarbus koriem ("Dziedi, brīvā tauta!", "Kā dzīvo zvejnieki"), mūziku teātrim un kino. Igaunijas PSR himnas mūzikas autors. Par saviem skaņdarbiem un darbību koru kustībā padomju laikā saņēmis vairākus apbalvojumus — Sociālistiskā Darba Varonis (1974), PSRS Tautas skatuves mākslinieks (1956), PSRS Valsts prēmiju (1947; 1951), Ļeņina prēmija (1970) u.c.
Viens no Ernesaksa populārākajiem darbiem ir dziesma "Mana tēvu zeme ir man mīļa", kas tapusi muzikāli apdarinot 19. gadsimta atmodas patriotiskās dzejnieces Lidijas Koidulas dzejoli. Šī dziesma tika uzskatīta par neoficiālu nacionālo himnu padomju okupācijas laikā.
Komunistiskās partijas biedrs, Igaunijas PSR Augstākās Padomes 4. — 7. sasaukumu deputāts.
Nominatīvs

Nominatīvs (latīņu: casus nominativus) ir locījums, kas parasti apzīmē darbības darītāju. Tas atbild uz jautājumu kas?.
Geraints Tomass

Karjera

Pēc treka karjeras pievērsies šosejas riteņbraukšanai, uzvarot 2004. gada junioru Parīze—Rubē sacensībās, 2010. gada Lielbritānijas čempionātā grupas braucienā, 2011. un 2014. gada Bayern-Rundfahrt sacensībās, kā arī 2015. gada E3 Harelbeke.
2016. gada sezonā Tomass guva savu līdz tam lielāko panākumu daudzdienu sacensībās, uzvarot Parīze—Nica velobraucienā.
2018. gadā uzvarēja Critérium du Dauphiné sacensībās.
Tomass uzvarēja 2018. gada Tour de France kopvērtējumā, uzvarot arī sacensību 11. un 12. posmā. Septembrī izstrādes laikā tika nozagta Tomasa iegūtā tūres uzvarētāja trofeja.
2019. gada Tour de France Tomass startēja kā Team Ineos līderis kopā ar komandas biedru Eganu Bernalu. Bernals uzvarēja tūres kopvērtējumā, bet Tomass ieņēma otro vietu.