google/wiki40b huggingface dataset:
Industriālais piemineklis

Industriālie pieminekļi Latvijā

Latvijā apzīmēto industriālo mantojumu veido 17.—18. gadsimta manufaktūru vietas un ceļi, vēlāko gadsimtu vēsturiskie rūpniecību korpusi un ar tiem saistītā dzīvojamā apbūve, rūpnieciskās ainavas, ražošanas ierīces un izstrādājumi, nocietinājumi, bākas un hidrotehniskās būves, kanāli, sūkņu stacijas un ūdenstorņi, dzirnavas, spēkstacijas, ceļi un to būves, dzelzceļi, kā arī citi transporta līdzekļi un vēsturiski dokumenti par ražošanu un sabiedrisko dzīvi. Īpaši nozīmīgs ir tieši pēdējais aspekts, jo bieži vien aizraujoties ar tehnisko celtņu un ierīču saglabāšanu, tiek aizmirsti attiecīgo vēsturisko liecību radītāji un izmantotāji. Tas skaidrojams ar Latvijas ģeopolitisko situāciju, postošajiem diviem pasaules kariem, ilgstošo okupācijas režīmu un sabiedrības negatīvo attieksmi pret rūpniecisko ražošanu, kā arī vājām kultūras mantojuma saglabāšanas tradīcijām.
Latviešu zemnieciskajā kultūrā ir arī novērojamas tehniskas ievirzes sastāvdaļas — kalves, dzirnavas, rijas un kaltes, darvas dedzinātavas. Mūsu Hanzas pilsētas daudzveidīgajā mantojumā modernizācija ienāk no rietumiem — visvairāk no Ziemeļvācijas, daļēji no Skandināvijas, arī no Prūsijas un Polijas, Krievijas. 17. gadsimta manufaktūras un kuģubūves uzplaukums Kurzemes Hercogistē īpaši hercoga Jēkaba Ketlera laikos. Daudzie kari, kas kopš 16. gadsimta postījuši Latviju, ir arī radījuši militārtehnikas liecības — Rīgas, Daugavpils, Daugavgrīvas, Liepājas nocietinājumi ar lielu pat starptautisku vērtību. Taču galvenais rūpnieciskā mantojuma, industriālās iedvesmas avots Latvijā ir rūpnieciskā revolūcija, galvenais tās centrs ir Rīga. 19. gadsimta 50.—60. gados sākās Rīgas modernizācijas, kas arvien pieaugošos tempos turpinājās līdz 1914. gadam. Rīga kļuva par modernu eiropeisku tirdzniecības un rūpniecības pilsētu, visai toreizējai impērijai ļoti nozīmīgu ostas pilsētu.
Noraka Rīgas vaļņus (1857—1863), atklāja pirmo dzelzceļa līniju Rīga — Daugavpils (1861), sāka bruģēt Rīgas ielas, atklāja jaunu ūdensvadu, gāzes apgādi, pie Rīgas Operas teātra 1887. gadā sāka darboties pirmā Rīgas elektrocentrāle pilsētas apgādei ar elektrību.
Pirmais pasaules karš, ražotņu evakuācija no Rīgas pa daļai neatgriezeniski iedragāja rūpniecisko mantojumu. Latvijas pirmās neatkarības laikā izveidojās arī jaunas ražošanas nozares — radio, telefons, slavenā VEV rūpnīca ar tās jaunceltnēm. Šajā laikā tapis savs mazai valstij raksturīgs industriāls mantojums (Ķeguma spēkstacija u.c.). Padomju Savienībā sākās jauns industrializācijas vilnis ar plašiem zinātniskiem pētījumiem. Lielākoties šai laikā tika celtas maz pievilcīgas tipveida ražošanas ēkas. Taču arī no šā laika ir saglabājušās savdabīgas zinātnes un tehnikas mantojuma arhitektoniskas liecības — Spilves lidostas ēka, 1958. gadā celtā Latvijas Zinātņu akadēmijas augstceltne.
Dž. Dž. Džilindžers

Biogrāfija

Dzimis latviešu virsnieka ģimenē Kazahijas PSR (tagad Kazahstānā). Bērnību pavadījis Jēkabpilī, mācījies pilsētas 3. vidusskolā. 17 gadu vecumā devies uz Rīgu.  No 1984. līdz 1987. gadam studējis Rīgas Politehniskajā institūtā, kuru nav pabeidzis, no 1993. līdz 1997. gadam — Latvijas Kultūras akadēmijas Teātra režisoru un aktieru apvienotajā kursā.
Ilgstoši strādājis Dailes teātrī (no 1997. gada). Kopš 2010. gada bija Dailes teātra galvenais režisors, no 2012. gada decembra līdz līdz 2019. gada oktobrim bija šī teātra mākslinieciskais vadītājs.
Vairākkārt darbojies arī Liepājas teātrī. 2012. gada "Spēlmaņu nakts" ceremonijā viņa režisētā izrāde "Pūt vējiņi!" Liepājas teātrī tika atzīta par gada labāko muzikālo izrādi. Iestudējis izrādes arī Valmieras Drāmas teātrī, Rīgas Krievu teātrī, Jaunajā Rīgas teātrī, Nacionālajā teātrī (D. Heira "Jūdas skūpsts" izrāde izvirzīta „Spēlmaņu nakts" balvai nominācijā "Gada režisors" 2007./2008. gada sezonā), studijteātrī "Skatuve", A. Puškina teātrī Maskavā.
Vairākkārt pretendējis uz gada labākā režisora balvu un vienu reizi to arī saņēmis: atzīts par gada labāko režisoru 2006. gada "Spēlmaņu nakts" ceremonijā (par Dailes teātra izrādi "Kaligula").
2013. gadā saņēmis Eduarda Smiļģa balvu.
2019. gada 28. septembrī Dailes teātra aktieru pārstāvju grupa izplatīja paziņojumu, kurā tika izteikta neuzticība Džilindžeram kā teātra mākslinieciskajam vadītājam. 7. oktobrī režisors atkāpās no amata un paziņoja, ka turpmāk vairs nesaistīs savu darbību ar teātra mākslu.

Privātā dzīve

Precējies sešas reizes (ar Maiju Rupeiku, Gunitu Mežuli, Daci Rukšāni, Binniju Ārbergu, Elīnu Dzelmi un Ingu Grencbergu). Ir divas meitas.
Jānis Priede

Dzīvesgājums

Dzimis 1874. gada 16. augustā Vestienas pagasta "Žebēros" zemnieka Jāņa Priedes un Paulīnes (dzimušas Brūveres) ģimenē. Mācījās Tolkas draudzes skolā, kā eskterns nolika eksāmenu Pleskavas kadetu korpusā. Pēc iestāšanās Krievijas impērijas armijā (1895) viņu nosūtīja uz Viļņas karaskolu (1897-1899), pēc kuras beigšanas viņš dienēja 116. Malojaroslavas pulkā Rīgā. Piedalījās krievu-japāņu karā (1905) Mandžūrijā. Pirmā pasaules kara sākumā cīnījās kaujās Austrumprūsijas un Lietuvas teritorijā, apbalvots ar kara ordeņiem un 1914. gada oktobrī paaugstināts par kapteini. 1915. gada februārī viņu kontuzēja un kaujās Augustovas mežos sagūstīja līdz ar visu Krievijas armijas XX korpusu.
Vācu gūstā bija līdz pat 1918. gada decembrim, pēc atbrīvošanas atgriezās Latvijā. 1919. gada 15. septembrī iestājās Latvijas bruņotajos spēkos, bija sevišķu uzdevumu virsnieks Apsardzības ministrijā. Bermontiādes kauju laikā 1919. gada 7. novembrī kapteini Priedi iecēla par bataljona komandieri 6. Rīgas kājnieku pulkā. Viņš piedalījās kaujās Pārdaugavā un Zemgalē, kur Jelgavas atbrīvošanas operācijas laikā 1919. gada 21. novembrī kapteinis Priede ar savu bataljonu pārrāva vācu aizsardzības līniju pie Iecavas upes un pa Rīgas-Jelgavas šoseju straujā triecienā ieņēma Valdekas pili. Tālākā uzbrukuma laikā ieņēma Lielupes tiltus un dzelzceļa staciju. 1919. gada novembrī paaugstināts par pulkvedi-leitnantu un piedalījās kaujās Latgales frontē.
Pēc Latvijas neatkarības kara bija 6. Rīgas kājnieku pulka komandieris (1920-1925), pulkvedis (1923). Par kara nopelniem viņam piešķīra jaunsaimniecību Krimuldas pagastā. 1925. gadā pulkvedi Priedi iecēla par 3. Latgales divīzijas, vēlāk 2. Vidzemes divīzijas komandiera palīgu un 1930. gadā paaugstināja par ģenerāli. No 1926. gada viņš bija Lāčplēša kara ordeņa domes loceklis. 1931. gadā maksimāla vecuma sasniegšanas dēļ ģenerāli Priedi atbrīvoja no aktīvā karadienesta. Bija A/s "Apavi" valdes loceklis, apbalvots ar Triju zvaigžņu ordeni.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā ģenerālis Priede kopā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur 1947. gadā Eslingenē atjaunoja Lāčplēša kara ordeņa (LKOK) biedrības darbību. Pēc tam emigrēja uz ASV, kur līdz 1967. gadam bija LKOK biedrības priekšsēdis. Kauņas Vītauta Dižā universitātes latviešu studentu korporācijas "Sidrabenia" goda filistrs. Miris 1969. gada 26. novembrī Bostonā.
12. trolejbusu maršruts (Rīga, 1964)

Vēsture

12. trolejbusu maršruts tika atklāts 1964. gadā, nodrošinot iedzīvotājiem iespēju ar trolejbusu nokļūt Saulkalnes ielas un Graudu ielas rajonā. Sākotnēji trolejbusi kursēja no Brīvības pieminekļa apkārtnes caur Vecrīgu līdz Līvciema ielai. Liela daļa maršruta (no pilsētas centra līdz Ģimnastikas ielai) dublējās ar dažus gadus agrāk atklāto 8. trolejbusu maršrutu, kas kursēja līdz Ābolu ielai.
1978. gadā līdz Līvciema ielai tika atklāts vēl viens jauns 12M trolejbusu maršruts, kura kustība tika organizēta pa jaunatklāto Maskavas tiltu (tagadējais Salu tilts). Gadu vēlāk 12M maršruta vietā tika izveidots 19. maršruts. 
1983. gadā, pārtraucot trolejbusu kustību cauri Vecrīgai, maršruts tika saīsināts līdz Latviešu strēlnieku laukumam (tagadējais Rātslaukums). Pēc maršruta saīsināšanas trolejbusi vairs nebrauca pa Kaļķu ielu līdz Brīvības piemineklim.
Attīstoties jaunajam Ziepniekkalna dzīvojamam masīvam, tika nolemts pagarināt trolejbusu līniju līdz Ziepniekkalnam. 1994. gadā līdz Ziepniekkalnam tika pagarināts 19. trolejbusu maršruts, izmaiņas 12. trolejbusu maršruta kustībā netika ieviestas. Pēc maršruta nepagarināšanas līdz Ziepniekkalna dzīvojamam masīvam pārvadāto pasažieru skaits samazinājās. 1996. gadā nelielā pasažieru skaita dēļ 12. trolejbusu maršrutu tika nolemts slēgt. Tā pēdējā kustības diena bija 1996. gada 15. septembris.
Mūsdienās 12. numurs ir trolejbusu maršrutam Šmerlis—Āgenskalna priedes, ko izveidoja 2011. gadā, apvienojot 4. un 7. maršrutus.
Ledus laikmets Latvijā

Ledus laikmets Latvijā ir daļa no kainozoja ēras kvartāra perioda apledojuma, kas sakās pirms 2,58 miljoniem gadu pleistocēna epohā. Latvijas teritoriju kopš tā laika secīgi pārklājuši un atstājuši savus nogulumus 4 apledojumi. Starpledus jeb interglaciālajos periodos, kad klimats kļuva siltāks ledājs, lēnam kūstot, atkāpās uz ziemeļiem. Klimatam kļūstot vēsākam, ledājs atkal uzvirzījās un visu Latvijas teritoriju klāja ļoti biezs monolīts ledājs, kas būtiski ir ietekmējis mūsdienu Latvijas reljefu un to veidojušus nogulumus.
Pēc lielo ledāju atkāpšanās holocēna epohas sākumā pirms aptuveni 12 000 gadu iestājies relatīvi siltāks periods, no ledāja kušanas ūdeņiem izveidojās Baltijas ledus ezers tagadējās Baltijas jūras ieplakas dienvidu un centrālajā daļā. Baltijas ledus ezera maksimālā uzplūduma josla veido Piejūras zemieni ar sekliem ezeriem (piemēram, Liepājas ezeru), kas ir pati jaunākā Latvijas zemes virsmas daļa. Ledājam strauji kūstot, veidojās lieli kušanas ūdeņu daudzumi. Ūdens straumes pirmām kārtām plūda pašā ledājā – pārvietojoties pa ledāja virsu, ar lielu ātrumu un spiedienu tecēja pa ledāja plaisām un kanāliem. Izplūduši no ledāja, ūdeņi varenu upju veidā tecēja pa ledus atstāto teritoriju un veidoja senielejas (piemēram, Gaujas senleju). Straumes nesa sev līdzi iežu daļiņas no ledāja, kas akumulējās sprostezeros un ledusezeros (piemēram, Zemgales līdzenumā).
Kroklūpas vārpstiņgliemezis

Apraksts

Čaula ir vārpstveida, samērā slaida ar 12-13 vijumiem, vītņojuma apakšējā trešdaļā nedaudz cilindriska. Tā ir 15-18 mm gara un 3,3-3,6 mm diametrā. Čaulas ieeja plata, lūpa liela un atliekta ar 6—9 lūpas zobiņiem. Atsevišķiem eksemplāriem šie zobiņi var būt mazi, vai pat vispār nebūt. Apakšējais zobs neliels ar ieliekumu lejas daļā. Apakšējais valnītis čaulas iekšienē veido 2—3 rievas. Čaulas ieejā redzams tikai viena — augšējā palatālā valnīša gals. Krāsa tumši sarkanīgi brūna. Čaulas virsma ar lielām un regulārām ribām. Uz priekšēja vijuma apmēram 6—7 ribas katrā milimetrā. Ribu virsmas šuves tuvumā var būt ar it kā baltu krāsojumu.

Izplatība

Kroklūpas vārpstiņgliemezis ir tipiska mežu suga un ir izplatīta jauktajos un lapu koku mežos, kalcifīlās vietās, kā arī uz klintīm un mūriem. Suga izplatīta visā Latvijas teritorijā, kā arī citur Eiropā.
Tarvo Sēmans

Šahista karjera

Pirmais nozīmīgais panākums - 2. vieta Igaunijas jauniešu šaha čempionātā 1986. gadā. Igaunijas šaha čempionātos izcīnījis 2 zelta (1998, 2006) un 3 bronzas medaļas (2001, 2009, 2014). Sešas reizes pārstāvējis Igauniju Pasaules šaha olimpiādēs (1998, 2004, 2006, 2010, 2014, 2016) un divas reizes Eiropas komandu šaha čempionātos (2003, 2005). Trīskārtējs Igaunijas ātrā šaha čempionāta uzvarētājs (2000, 2002, 2009).
Bijis arī reģistrējies starptautiskā turnīra "Rīga—2004" dalībnieku sarakstā, taču turnīrā nav piedalījies.
Biomīmikrija

Nano-biomīmikrija

Par nano-biomīmikriju sauc nano un makro mēroga struktūru un procesu bioloģisko imitāciju. Daba sniedz lielu nano izmēra materiālu izvēli, kas noder par potenciālām veidnēm jaunu materiālu, kā baktēriju, vīrusu, diatomu un biomolekulu veidošanai. Pateicoties nano-biomīmikrijas pētījumiem, tādas nanoierīču galvenās sastāvdaļas kā nanocaurules, nanovadi un kvantu punkti tiek ražoti ar vienkāršākiem paņēmieniem, salīdzinot ar daudz ierastāko litogrāfijas tehniku.

Biomīmikrija arhitektūrā

Pašreiz visur pasaulē sastopamas celtnes, kuru autori iedvesmojušies no dabas. Piemēram, Eastgate celtnei (ofisu komplekss Hararē, Zimbabvē) ir gaisa kondicionēšanas sistēma, kas modelēta, balstoties uz Macrotermes michaelseni termītu pūžņiem, kuri pašatdzesējas un spēj uzturēt temperatūru ligzdas iekšpusē viena grāda amplitūdā dienu un nakti, kamēr temperatūra ārpusē svārstās no 3 °C līdz 42 °C.
Zinātnes un mākslas muzejā Singapūrā pielietota Lotosa formas tehnoloģija. Tāda forma vismaz daļēji nodrošina ēku ar ūdeni un apgaismojumu. Milzīgās desmit ziedlapas apkopo lietus ūdeni, no kura veidojas 35 metru cilindrisks ūdenskritums, apgādā ar ūdeni baseinu, ēkas tualetes. Pēc tam ūdens pārstrādājas Green Mark programmas ietvaros. Turklāt stikla šķiedras ziedlapas konstruētas tādā veidā, ka izstāžu zāle tiek apgaismota ar dabīgo gaismu.

Biomīmikrija transportlīdzekļos

Autoražotājs «Mercedez Benz» izstrādājis konceptauto dizainu, kas ļautu samazināt degvielas patēriņu, kā arī kaitīgo izmešu daudzumu. Izstrādātāji iedvesmojošies no koferzivs, jo, par spīti kastei līdzīgajai ķermeņa formai, tā ir teicamas aerodinamikas paraugs. Koferzivs spēj pārvietoties sešu sava ķermeņa garumu attālumā sekundes laikā.
West Japan Railway Company Shinkansen Bullet ātrvilciena inženieris, veidojot vilciena priekšgalu, iedvesmojās no zivju dzenīša knābja formas. Tas palīdzēja ne tikai padarīt vilcienu klusāku, bet arī ietaupīt 15% elektrības. Vilciens ir arī par 10% ātrāks.

Biomīmikrija celtniecībā

Mičiganas universitātē izstrādāja betonu, kurš pats spēj atjaunoties bojājumu vietās. Izgudrojumam iedvesmoja spēja cilvēka ādai atjaunoties, kad asinis piegādā traumētajai vietai visu nepieciešamo. Jaunajā betonā tiek iestrādātas mikrošķiedras, kas neļauj rasties lielām plaisām. Ja plaisas tomēr veidojas, tad šķiedras uzsūc mitrumu un aizaudzē plaisu, bet kalcijs, kas ir betona sastāvā, reaģē ar ogļskābo gāzi no atmosfēras un padara betonu izturīgāku. Izstrādātāji paredz, ka lielu interesi par šo betonu var izrādīt augstceltņu būvētāji seismiski aktīvajos rajonos, lidlauku būvē un automaģistrāļu ātrumposmos.
Vācijas kompānija Arnold Glass kopā ar Maksa Planka ornitoloģijas institūtu 2006.gadā izstrādāja stiklu, kurā iestrādāts cilvēka acij neredzams zīmējuma ornaments. Putni šo ultravioleto gaismu atstarojošo tīklojumu redz un aplido ēku. Tagad šos stiklus izmanto visā pasaulē. Piemēram, Vācijā putnu bojāeja no ietriekšanās ēku logos ir samazinājusies par 76%.
16. aprīlis

16. aprīlis ir gada 106. diena pēc Gregora kalendāra (107. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 259 dienas.
Engures bāka

Engures bāka ir bāka, kas atrodas Engurē pie Engures upes ietekas Rīgas jūras līcī. Bāka uzbūvēta 1954. gadā.
Bāka ir režģots tornis ar sarkanu un baltu dēļu apšuvumu. Bākas augstums ir 19 metri, uguns augstums 26 metri, bet redzamība 15 jūras jūdzes. Zibšņu uguns ir 2 balti zibšņi, kas iedegas ik pēc 6 sekundēm.
Komats

Citi lietojumi

Komatu lieto arī skaitļu pierakstā skaitļa veselās daļas un decimāldaļas atdalīšanai.
Komats tiek plaši izmantots daudzās programmēšanas valodās kā atdalītājs dažādos uzskaitījumos un citur.
Vēžskorpioni

Morfoloģija

Vēžskorpioniem, piemēram, eiripteram (Eurypterus), ķermenis sastāv no samērā nelielām, ar nedalītu vairogu pārklātām galvkrūtīm, kam ir pāris saliktu, pāris vienkāršu acu, seši pāri ekstremitāšu un garš 12 segmentu vēders, kas pakaļgalā kļūst šaurāks. Sešiem pirmajiem vēdera segmentiem ir pieci pāri lapveida kāju, kas tāpat kā zobenastēm pārsedz žaunas. Vēdera galā ir dzelkņveida vai plakans postanālais piedēklis. Heliceras spīļveida, un to posmu garums un skaits dažāds. Tāpat kā zobenastēm nākamie pieci kāju pāri ar žokļu izaugumiem.
Lidija Liepiņa

Biogrāfija

1917. gadā pabeigusi Maskavas Augstākos sieviešu kursu Fizikas un matemātikas fakultātē. Laikā no 1915. līdz 1917. gadam ķīmiķa Nikolaja Šilova vadībā strādājusi Krievijas armijas Ķīmiskās aizsardzības laboratorijā. Laikā no 1920. līdz 1932. gadam bijusi docētāja Maskavas Augstākajā tehniskajā skolā, pēc tam (līdz 1942. gadam) bijusi docētāja Sarkanās armijas Ķīmiskās aizsardzības kara akadēmijā, vadījusi Koloīdķīmijas katedru. No 1942. līdz 1946. gadam bijusi docētāja Maskavas universitātē, vadījusi Vispārīgās ķīmijas katedru.
1946. gadā pārcēlusies uz dzīvi Latvijā. Sākumā strādājusi Latvijas Valsts universitātē (1946—1958), pēc tam — Rīgas Politehniskajā institūtā (1958—1972). Paralēli darbībai Latvijas Valsts universitātē bijusi Latvijas Zinātņu akadēmijas Neorganiskās ķīmijas institūta direktora vietniece, laikā no 1946. līdz 1960. gadam arī vadījusi laboratoriju.
Liepiņa ir publicējusi vairāk nekā 200 zinātniskos rakstus. Kopš 1991. gada Rīgas Tehniskās universitātes Neorganiskās ķīmijas institūts piešķir Lidijas Liepiņas medaļu.
Dogmatisms

Dogmatisms (no sengrieķu: δόγμα — uzskats, mācība, lēmums) ir domāšanas veids un darbības princips, kam raksturīga sekošana nemainīgām dogmām (uzskatiem un tradīcijām), neņemot vērā jauno un progresīvo. Dogmatisma pamatā ir domāšana sastingušās, nemainīgās formulās, neievērojot konkrētos apstākļus, vietu un laiku. Cilvēkam, kam ir nosliece uz dogmatismu, parasti neatzīst visu, kas neatbilst viņa dzīvesveidam un priekšstatiem. Dogmatisms ģimenē, izglītības sistēmā un citās dzīves svērās sakņojas sabiedrisko attiecību konservatīvismā, pauž to sociālo grupu intereses, kuras baidās zaudēt savu priviliģēto stāvokli. Indivīda līmenī dogmatisms biežāk novērojams flegmatiķiem un melanholiķiem, tāpēc, regulējot savstarpējās attiecības, jāņem vērā ģimenes locekļu nosliece uz dogmatismu - atkarībā no vecuma, dzīves pieredzes, temperamenta tipa un citiem faktoriem. Tas dod iespēju izvairīties no konfliktiem darbā un sadzīvē, pārkārtot uzvedību un domāšanu atbilstoši mūsdienu prasībām.
Rīgas 66. speciālā vidusskola

Izglītības programmas

Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar fiziskās attīstības traucējumiem (21015311), Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar fiziskās attīstības traucējumiem (21015321), Speciālās vispārējās vidējās izglītības programma izglītojamajiem ar fiziskās attīstības traucējumiem (31015311), Speciālā vispārējās vidējās izglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar fiziskās attīstības traucējumiem (31015321).

Vēsture

Rīgas 66. vidusskola ir dibināta 1972. gadā kā skola bērniem ar skoliozi. Mācības notika latviešu un krievu valodā. 1995. gadā to pārdēvēja par Rīgas 66. speciālo vidusskolu.
Ekvators

Ekvators ir iedomāta līnija apkārt Zemeslodei, kas atrodas vienādā attālumā no Ziemeļpola un Dienvidpola. Tā atdala ziemeļu puslodi no dienvidu puslodes. Ekvatora platuma grāds ir 0°. Ekvators ir Zemes garākā paralēle un tās garums ir aptuveni 40 075,0 km.
Latvijas igauņi

Latvijas igauņi ir viena no vēsturiskajām Latvijas mazākumtautībam. Pēc 2000. gada Tautas skaitīšanas datiem Latvijā dzīvoja 2677 igauņi (0,1% no iedzīvotāju skaita), no kuriem lielākā daļa dzīvoja Rīgā (1024 cilvēki), bet pārējie Vidzemes ziemeļdaļas novados gar Latvijas—Igaunijas robežu.

Vēsture

No Indriķa hronikas zināms, ka 13. gadsimta sākumā uz ziemeļiem no Salacas un Sedas upēm dzīvoja sakalieši, bet Alūksnes apkaimē ugauņi. Pēc Livonijas krusta kariem šajos novados ieceļoja letgaļi un līvi, kas pakāpeniski saplūda ar vietējiem iedzīvotājiem. Vidzemes guberņas pastāvēšanas laikā etniskā robeža starp latviešu un igauņu apdzīvotajām zemēm nebija skaidri noteikta. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas, bet īpaši pēc 1860. gada igauņu zemnieki iegādājās zemi tagadējā Latvijas teritorijā un pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi Rīgā, Valkā, Valmierā un citās pilsētās.
Lielāks skaits igauņu dzīvoja tagadējos Mazsalacas, Rūjienas, Naukšēnu un Valkas novados, bet arī Alūksnes, Apes un Gulbenes novados, kur viņi tika dēvēti par "leiviem" (leivu(d)). Vitebskas guberņas Ludzas apriņķī dzīvoja katoļticīgie Ludzas igauņi, kas sevi sauca par "luciem" (lutsi). Straujās industrializācijas rezultātā Vidzemes guberņas galvaspilsētā Rīgā izveidojās prāva igauņu kopiena, kas 1880. gadā nodibināja dziedāšanas biedrību "Imanta", 1900. gadā Rīgas igauņu atturībnieku biedrību, 1908. gadā Rīgas Igauņu izglītības un palīdzības sniegšanas biedrību, kas izveidoja igauņu skolu Āgenskalnā. 1900. gadā pie Rīgas politehniskā institūta tika dibināta igauņu studentu korporācija Vironia. Rīgā bija igauņu luterāņu un pareizticīgo draudzes. 1881. gadā Rīgā dzīvoja 1565 igauņu, bet 20. gadsimta sākumā līdz 28 tūkstošiem igauņu. Jaukto laulību un vājās nacionālās pašapziņas dēļ Latvijas igauņi strauji pārlatviskojās vai pārkrievojās. 
Pēc Latvijas - Igaunijas robežas nospraušanas 1920. gadā Latvijā dzīvojošo igauņu skaits samazinājās. Pēc 1920. gada tautas skaitīšanas datiem Latvijā dzīvoja 8700 igauņu, visvairāk Valkas un Alūksnes apkārtnē (4100), ap Valmieru (1600) un Rīgā (1600). 1935. gadā Latvijas Republikā dzīvoja tikai 6900 igauņi (0,4% no iedzīvotāju skaita). Pēc Latvijas okupācijas igauņu biedrība un skolas tika likvidētas. Igauņu skaits samazinājās no 4600 1959. gadā līdz 3300 1989. gadā. 
Atmodas kustības periodā tika atjaunota Latvijas igauņu biedrība un igauņu skola Pārdaugavā (Rīgas Igauņu pamatskola, Atgāzenes ielā 26).
Imants Daksis

Dziesmu vārdi

Imanta Dakša lirikas raksturo plaša tēlu sistēma, kuru mūziķis dēvē par savu personīgo mitoloģiju. Dziesmas ir izteikti poētiskas, tajā pašā laikā tām piemīt domas dziļums un bieži vien - konkrēts vēstījums.

Kolāžas

Paralēli muzikālajai un literārajai darbībai Imants Daksis nodarbojas ar analogu fotokolāžu veidošanu, ar kuru palīdzību pēta cilvēka psihiskās uztveres spējas, savienojot objektīvajā realitātē  šķietami nesaistītas lietas. Darbiem raksturīga psihedēlija, detaļu bagātība un blīvums, popkultūras tēlu un vēsturisku personāžu izmantošana, atsevišķiem kolāžu cikliem - arī provokatīva erotika. Tāpat kā dziesmās, Imanta Dakša fotokolāžās eksistē sava tēlu sistēma un kodi.  
Piedalījies grupas izstādēs Latvijā (Rīgā), Austrijā (Grācā, Vīnē).
Aboras apmetne

Arheoloģiskie izrakumi

Arheoloģiskā izpēte veikta 1964.—1965. un 1970.—1971. gadā Ilzes Lozes vadībā. Atklāts 61 apbedījums un apbūves paliekas. Atrasts ap 1220 dzintara rotaslietu, raga un kaula skulptūriņas, skalu murdi, medību un darbarīki, sadzīves priekšmeti. Tas liecina par attīstītu amatniecību, lauksaimniecību, zvejniecību un medniecību.
Niuiešu valoda

Vēsture

Tāpat kā daudzām citām Okeānijas tautu valodām, rakstība Niuē tika ieviesta ar reliģijas palīdzību, šajā gadījumā ar Samoa kristiešiem. Tas ir novedis pie Samoa ietekmes morfoloģijā, gramatikā un īpaši izrunā. Piemēram, skaņu /ŋ/ raksta kā g, atšķirībā no Tongas, kur to raksta kā ng.

Dialekti

Niuiešu valodai ir divi dialekti. Motu dialektā runā salas ziemeļos, bet Tafiti dialektā runā salas dienvidos. Atšķirības starp dialektiem ir vienkāršas, piemēram: hafule/afule, aloka/haloka, nai/nei.
Šterneka rags

Šterneka rags (franču: Cap von Sterneck, angļu: Cape Sterneck, spāņu: Cabo Sterneck), britu avotos Heršela rags (angļu: Cape Herschel), ir zemesrags Greiema Zemes rietumu piekrastē Antarktīdā. Izvietojies uz Čavdara pussalas tās ziemeļrietumu galā pie Hjūsa līča ieejas ziemeļu malas. Atdala Danko krastu dienvidrietumos no Deivisa krasta ziemeļaustrumos.
Hjūsa līča ziemeļaustrumu malu iezīmējošo pussalu 1829. gada janvārī—februārī aptuveni nokartēja britu ekspedīcija Henrija Fostera vadībā un 1050 m augsto kalnu pie pussalas pamatnes nosauca par ‘Heršela kalnu’ par godu britu astronomam seram Džonam Heršelam. Zemesragu 1898. gada 24. janvārī atklāja Beļģijas antarktiskā ekspedīcija Adriena Žerlaša vadībā un nosauca par godu austriešu ģeodēzistam Robertam fon Šternekam (Robert Daublebsky von Sterneck), kura izstrādāto svārsta gravimetru izmantoja ekspedīcijas mērījumos. 1950. gados Heršela kalnu pārdēvēja par Peno kalnu (cits Heršela kalns atrodas Austrumantarktīdā), bet Heršela vārdu britu avotos pārcēla uz pussalas galējo zemesragu, jo Šterneka vārds beļģu ekspedīcijas gaitā bijis attiecināts uz zemesragu tagadējās Apendisailendas (britu avotos — Šterneka sala) rietumus galā.