google/wiki40b huggingface dataset:
Malgožata Vīze-Juzvjaka

Biogrāfija

No 1970. gadu vidus līdz 1980. gadu beigām bijusi viena no vadošajām Polijas šahistēm. 1976. gadā uzvarējusi Polijas junioru šaha čempionātā. Divas reizes ieņēmusi godalgotās vietas Eiropas junioru šaha čempionātos, izcīnot sudraba (1981) un bronzas (1979) medaļas. No 1975. līdz 1990. gadam četrpadsmit reizes piedalījusies Polijas sieviešu šaha čempionātu finālos un izcīnījusi deviņas medaļas: zelta (1985), 6 sudraba (1978, 1982, 1983, 1986, 1988, 1990) un 2 bronzas (1977, 1980). Daudzu starptautisko sieviešu šaha turnīru laureāte, tajā skaitā uzvarējusi Nalenčovā (1980, 1982) un Pjotrkovā Tribunalskā (1980). Par sasniegumiem turnīros FIDE 1981. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 1984. gadā Hamburgas atklātajā šaha turnīrā izpildījusi lielmeistares normu.
Pārstāvējusi Polijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 6 reizes (1978-1988). Komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1980) medaļu. 1985. gadā Polijas komandas sastāvā Ziemeļu kausa izcīņā šahā pie sava galdiņa uzrādījusi labāko rezultātu visā turnīrā, iegūstot 6½ punktus no 7 iespējamajiem.
1991. gadā beigusi profesionālās šahistes karjeru, vēlākajos gados reti piedalījusies šaha turnīros.
Rūdolfs Elstners

Biogrāfija

No 1920. līdz 1960. gadam bijis viens no Berlīnes vadošajiem šahistiem. Augstākā vieta Berlīnes pilsētas šaha čempionātos ir bijusi 1936. gadā izcīnītā 3. vietā aiz Kurta Rihtera un Ludviga Relštāba. Līdz Otrajam pasaules karam daudzus gadus bijis šaha zāles direktors Berlīnē. Pēc kara vadījis šaha kafejnīcu Berlīnē.
Uzreiz pēc Otrā pasaules kara bijis viens no Austrumvācijas labākajiem šahistiem. 1947. gadā izcīnījis 3. vietu Padomju okupācijas zonas šaha čempionātā un šaha kluba Friedenauer Schachgesellschaft sastāvā uzvarējis Berlīnes šaha ātrspēles komandu čempionātā, bet 1950. gadā uzvarējis pirmajā Vācijas Demokrātiskās Republikas (VDR) šaha čempionātā, apsteidzot nākamo šaha lielmeistaru Volfgangu Pīču.
Līdz 1960. gadu sākumam bijis Austrumberlīnes šaha kluba BSG Einheit Pankow biedrs. Tajā pašā laikā līdz 1950. gadu vidum bijis arī Rietumberlīnes šaha kluba Schach-Club Kreuzberg biedrs un regulāri piedalījies tā sastāvā pilsētas šaha turnīros, kā rezultātā viņam radušās domstarpības ar VDR šaha federāciju. Pilnībā sadarbība ar Rietumberlīni beigusies tikai pēc Berlīnes mūra uzcelšanas 1961. gadā, tomēr pēc tam Schach-Club Kreuzberg uzņēmis Elstneru savu goda biedru pulkā.
Ksavjērs Vila Gaskess

Biogrāfija

Vairākkārt pārstāvējis Spāniju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvis 2008. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā, kad izcīnījis uzvaru. Četras reizes izcīnījis medaļas Spānijas jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās: zelta (2006), trīs sudraba (2004, 2005, 2007). 2008. gadā pārstāvējis Spāniju Eiropas jauniešu komandu šaha čempionātā U18 vecuma grupā.
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā divas reizes uzvarējis Barselonā (2002, 2004). Par panākumiem turnīros FIDE 2007. gadā Vilam Gaskesam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 2011. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Dunams

Dunams (arī denims, dunums, donums, dūnems) ir bijušās Osmaņu impērijas zemēs lietota ārpus-SI sistēmas laukuma mērvienība, kuras vērtība ir atšķirīga dažādās valstīs. Tā tiek definēta kā "40 standarta soļi garumā un platumā."
Mērvienības nosaukums turku valodā dönüm cēlies no osmaņu turku ضنمق / dönmek (apgriezt), kas savukārt ir kalks no bizantiešu stremmas (platība, ko iespējams apart/apgriezt dienas laikā).
Salu valsts

Salu valsts ir valsts, kas ir kādas salas vai salu grupas robežās, kam nav teritorijas uz kontinenta cietzemes. Četrdesmit septiņas pasaules valstis ir salu valstis, to vidū lielākā daļa pasaules mazāko valstu.
Salu valstis var tikt iedalītas divās aptuvenās grupās. Viena grupa aptver relatīvi lielas valstis ar lielu iedzīvotāju skaitu, tās atrodas tuvu kontinentam. To skaitā ir Japāna, Šrilanka, Filipīnas, Kuba, Lielbritānija, Islande un Madagaskara. Lielākā to vidū ir Indonēzija - pasaules lielākā salu valsts. Šīm valstīm parasti ir kulturālas un politiskas līdzības ar to kontinentālajiem kaimiņiem. Šo valstu salas statuss dažkārt ir bijis svarīga priekšrocība, kas ir aizsargājusi tās pret invāzijām, un padarījusi tās nozīmīgas vietējā tirdzniecībā, pateicoties atrašanās vietai un iedzīvotāju kuģošanas prasmei. Austrālija var tikt uzskatīta pār šīs kategorijas galējību.
Otra grupa ietver mazās salu valstis, to vidū ir Kipra, Komoru salas, Bahamas, Tonga, Maldīvija, šīs valstis parasti ir ļoti atšķirīgas no kontinentu cietzemes valstīm tādā ziņā, ka tām ir ļoti maz lauksaimniecības zemes un derīgo izrakteņu, taču mūsdienās mazās salu valstis ir kļuvušas par tūrisma centriem, kas ir galvenā industrija daudzās mazajās salu valstīs.
Dažas salu valstis koncentrējas uz vienas vai divām galvenajām salām, piemēram, Lielbritānija, citas ir izkaisītas pa simtiem vai tūkstošiem mazāku salu, piemēram, Indonēzija vai Maldīvija, dažas salu valstis dala salu ar kādu citu valsti, piemēram, Īrija, Haiti, Papua-Jaungvineja.
Latvenergo

Vēsture

Savus pirmsākumus uzņēmums saista ar Ķeguma HES izveidi 1939. gadā, kad tika izveidots valsts elektrības uzņēmums Ķegums. Pašreizējais nosaukums pirmo reizi tika lietots 1980. gados, taču līdzīgs nosaukums parādījās jau 1941. gadā, kad pēc Latvijas okupācijas nacionalizēja privātās elektrostacijas un elektrotīklus un izveidoja valsts enerģētikas pārvaldi Latenergo. 
Latvijas PSR laikā tika uzcelta vairākas lielas elektrostacijas un valsts energosaimniecība tika vairākkārt restrukturizēta. 
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gadā Latvenergo kļuva par valsts monopolu, bet tā pārziņā esošās elektroceltniecības struktūras tika privatizētas. 2017. gada aprīlī notika dabasgāzes tirgus atvēršana Latvijā, un Latvenergo uzsāka dabasgāzes tirdzniecību klientiem Latvijā un Igaunijā.

Darbība

AS Latvenergo kontrolētajam koncernam ir seši meitas uzņēmumi Latvijas elektriskie tīkli un Sadales tīkls, kas izveidoti saskaņā ar Eiropas Komisijas direktīvām par tirgus atvēršanu, Elektrum Eesti un Elektrum Lietuva, kas darbojas attiecīgi Igaunijā un Lietuvā, Enerģijas publiskais tirgotājs, kas izpilda publiskā tirgotāja pienākumus, un Liepājas enerģija (51% akciju), kā arī pieder daļas Igaunijas uzņēmumā Nordic Energy Link un akciju sabiedrībā Pirmais Slēgtais Pensiju Fonds, kas neietilpst koncernā.
Latvenergo pieder četras hidroelektrostacijas — Ķeguma HES, Pļaviņu HES, Rīgas HES, Aiviekstes HES un divas lielas termoelektrostacijas — TEC-1 un TEC-2, kā arī Ainažu vēja elektrostacija. 2017. gadā Latvenergo saražoja 5734 GWh elektroenerģijas, no kurām 4270 GWh jeb 74,46% Daugavas HES kaskādē. Latvenergo 2017. gadā klientiem Baltijā pārdeva 6,9 TWh elektroenerģijas.
Ogņens Kuzmičs

Karjera

Pēc sezonām Bosnijas un Hercegovinas un Somijas klubos O. Kuzmičs nokļuva Spānijas ACB līgas komandā Malagas "Unicaja", taču pirmajā sezonā spēlēja tās fārmklubā, savukārt otrajā sezonā tika izīrēts Badalonas "Joventut".

NBA

O. Kuzmiču 2012. gada NBA drafta otrajā kārtā ar kopējo 52. numuru izvēlējās Goldensteitas "Warriors". Gan debitanta, gan otrajā sezonā lielāko daļu spēļu O. Kuzmičs gan aizvadīja komandas fārmklubā Santakrusas "Warriors" D-Līgā. Savā otrajā sezonā NBA viņš kļuva par NBA čempionu, tai pašā sezonā kļūdams arī par D-Līgas čempionu. Par NBA čempionu viņš kļuva, nepiedaloties play-off spēlēs potītes traumas dēļ.

Eiropa

2015. gada vasarā kā NBA čempions pārcēlās uz Eiropu, kur noslēdza līgumu ar Atēnu "Panathinaikos". 2017. gadā kļuva par Serbijas čempionu un Adrijas līgas uzvarētāju ar Belgradas "Crvena Zvezda". 2017. gadā pievienojās Spānijas ACB līgas komandai Madrides "Real", kas spēlē arī Eirolīgā.
2019. gada vasarā O. Kuzmičs noslēdza līgumu ar Belgradas "Crvena zvezda", taču drīz pēc tam cieta smagā satiksmes negadījumā.

Nacionālā izlase

Kā Bosnijas serbam O. Kuzmičam bija iespēja pārstāvēt Bosnijas un Hercegovinas basketbola izlasi. 2013. gadā viņš saņēma uzaicinājumu piedalīties izlases treniņnometnē, tomēr to neizmantoja.
2014. gadā spēlētājs paziņoja, ka pārstāvēs Serbijas basketbola izlasi. O. Kuzmičs bija sākotnēji iekļauts Serbijas komandas sastāvā startam 2014. gada Pasaules čempionātā, taču traumas dēļ nestartēja. Pārstāvējis Serbiju 2015. gada (4. vieta) un 2017. gada Eiropas čempionātā basketbolā. Otrajā reizē kopā ar izlasi izcīnīja sudraba medaļu, finālā piekāpjoties Slovēnijas izlasei. Finālturnīra 9 spēlēs O. Kuzmičs guva 7,1 punktu, 5,1 atlēkušo bumbu and 1,3 rezultatīvas piespēles vidēji spēlē.
Alfons Ķišķis

Dzīvesgājums

Dzimis 1910. gada 26. augustā Žeimē, netālu no tagadējās Latvijas-Lietuvas robežas feldšera ģimenē. 
Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā viņš kopā ar vecākiem devās bēgļu gaitās uz Krieviju, pēc kara beigām līdz 1926. gadam mācījās Bauskas vidusskolā. 1927. - 1929. gadā Ziedoņu dārzkopības skolā bijušajā Bornsmindes muižā, tad strādāja par dārznieku Apguldes lauksaimniecības skolā. 
Studēja Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātē (1931-1936).
1937. gadā sāka strādāt par Latvijas Lauksaimniecības ministrijas dārzkopības nodaļas vadītāja vietnieku, 1938. gadā ar British Council stipendiju vienu gadu papildinājās Bristoles universitātē.  
Pēc Latvijas okupācijas tika atlaists no darba Lauksaimniecības ministrijā, Vācu okupācijas laikā tika atjaunots darbā ministrijā, vadīja Pūres Dārzkopības izmēģinājumu staciju. 
1943. gadā uzrakstīja scenāriju dokumentālajai filmai „Ejam dārzā” (operators Laimonis Gaigals, režisors Voldemārs Pūce).
1944. gada martā parakstīja Latvijas Centrālās padomes memorandu, tika iesaukts Latviešu leģiona 19. divīzijas izlūku bataljonā, par dalību kaujās pie Latvijas-Krievijas robežas 1944. gada 15. jūlijā leitnants  (Untersturmführer) Alfons Ķisķis apbalvots ar Dzelzs krustu un vēlreiz ar tādu balvu 1945.g. 30.janvārī   
Pēc kara beigām slepus dzīvoja Latvijā, 1948. gada 11. jūnijā viņu apcietināja un notiesāja uz 25 gadiem spaidu darbos GULAG nometnē Irkutskas apkārtnē, kur viņam izdevās kļūt par nometnes dārznieku un iekārtot siltumnīcu. 
1956. gadā viņš atgriezās Latvijā, strādāja Pūres Dārzkopības izmēģinājumu stacijā, no 1961. gada “Latkomunprojekts” institūta Jūrmalas nodaļā. Līdztekus darbojās Latvijas PSR Dārzkopības biedrībā, izaudzēja jaunu tulpju šķirni, ko esot nosaucis ģenerāļa Eizenhauera vārdā. Tadēļ atlaists no darba un bijis spiests 1967. gadā pārcelties uz dzīvi Lietuvā.   
Līdz 1975. gadam viņš strādāja apzaļumošanas projektēšanas institūtā Viļņā, pēc pensionēšanās 1983. gadā kopā ar sievu Rūtu strādāja pie Mažeiķu dzīvojamo kvartālu apzaļumošanas. 
1990. gadā pabeidza rakstīt autobiogrāfiju.
Miris 1994. gada 19. jūnijā Viļņā.
Melderes (Krustpils pagasts)

Ciema rašanās

Pirmo reizi Melderes kā sādža Sleipo-Melderi rakstos minēti 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Melderēs bijuši trīspadsmit māju saimnieki ar 71 cilvēku saimēs, no kurām trīs vīrieši bija plostnieki, divi mucinieki, bet viens galdnieks. 1906. gadā sādžai zemes platība bijusi 110 desetīnas ar deviņām sētām, kurās dzīvojuši 33 vīrieši un 27 sievietes. 1935. gadā oficiālais vietas nosaukums bija Meldermājas. Tā gada tautas skaitīšana parāda, ka bijuši 13 māju saimnieki. 1943. gada dokumenti uzrāda 17 saimniekus ar 51 iedzīvotāju.
2009. gadā Melderēs dzīvojuši 20 iedzīvotāji un bija 14 mājas: Asarīši, Baumaņi, Daugmales, Irbītes, Melderes, Melderes 3, Meldernieki, Ozolmelderes, Priedaine, Putniņi, Skalbes, Strautmaļi un Upes Melderes, kā arī jaunuzceltā vasaras māja Stirnas.
Martins Straka

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Straka sāka 1990.—91. gada sezonā Čehoslovākijas hokeja līgas kluba HK Pilzene rindās. Tās sastāvā viņš aizvadīja divas sezonas, pirms 1992. gada vasarā pārcēlās uz Ziemeļameriku, kur pievienojās Pitsburgas "Penguins" vienībai. 1994.—95. gada sezonas otrajā pusē tika aizmainīts uz Otavas "Senators" rindām.
Jau nākamajā sezonā Straka tika aizmainīts vēlreiz, šoreiz pievienojoties Ņujorkas "Islanders" rindām. Pēc 22 klubā aizvadītām spēlēm "Islanders" ievietoja čehu uzbrucēju neaizsargāto spēlētāju sarakstā, tiesības uz Straku pārņemot Floridas "Panthers" vienībai. Pēc 1996.—97. gada sezonas "Panthers" ar hokejistu līgumu nepagarināja, Strakam noslēdzot vienošanos ar Pitsburgas "Penguins".
"Penguins" sastāvā Straka aizvadīja savas NHL karjeras labākās sezonas, 1998.—99. un 2000.—01. gada sezonas noslēdzot ar vairāk nekā vienu vidēji spēlē gūtu punktu. "Penguins" rindās uzbrucējs aizvadīja sešarpus sezonas, 2003.—04. gada sezonas pirmajā pusē tiekot aizmainītam uz Losandželosas "Kings". Pēc 2004.—05. gada NHL sezonas lokauta, kura laikā Straka spēlēja Čehijas Ekstralīgas kluba HK Pilzene sastāvā, viņš pievienojās Ņujorkas "Rangers" rindām, tajās aizvadot nākamās trīs sezonas.
2008.—09. gada sezonu Straka uzsāka jau kā Čehijas Ekstralīgas kluba HK Pilzene kapteinis, 2012.—13. gada sezonā izcīnot arī līgas čempiona titulu. Komandas līdzīpašnieks Straka ir kopš 2009. gada, ģenerālmenedžera funkcijas savukārt pildot kopš 2008. gada.
2014. gadā paziņoja par hokejista karjeras beigām.
Duets

Duets (itāļu: duetto — no latīņu duo - 'divi') ir vokāls skaņdarbs divām balsīm vai instrumentāls skaņdarbs diviem instrumentiem, kā arī šāda skaņdarba abi izpildītāji.
Gustavs Ķempelis

Dzīvesgājums

Dzimis 1874. gada 7. maijā Raudonpamūšes muižas uzrauga ģimenē Lietuvā. Pēc tēva nāves 1882. gadā pārcēlās uz Rīgu, mācījās Aleksandra ģimnāzijā. Studēja tieslietas Maskavas Universitātē (1896—1900), pēc tam advokāts Rīgā. 1901. gada vasarā atturības biedrības „Auseklis” valdes sekretārs, 1907. gadā nodibināja Vidzemes pretalkohola biedrību.
Pirmā pasaules kara laikā darbojās Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejā (1915—1917), bija priekšsēdētāja biedrs.
Pēc Februāra revolūcijas bija Republikāņu partijas līdzdibinātājs 1917. gada 7. aprīlī. 
1921. gada 25. maijā piedalījās Bezpartejisko pilsoņu grupas dibināšanā.
Līdztekus bija arī laikraksta „Jaunā Balss” redaktors (1923—1928), bankas direktors un Latvijas Atturības biedrības priekšsēdētājs. A/S „Izdevējs” Valdes un p/s „Latvis” Padomes dalībnieks. Latviešu senatnes biedrības biedrs, Latviešu veco strēlnieku biedrības biedrs. Latvijas Centrālās pretalkohola biedrības priekšnieks.
Miris 1940. gada 24. maijā Rīgā, apbedīts Lielajos kapos.
Fricis Laumanis

Futbola karjera

Kopš jaunieša vecuma Laumanis spēlēja Liepājas "Olimpija" jauniešu komandā, bet 1927. gadā pirmo reizi spēlēja augstākā līmeņa komandā gadā, kad Olimpija izcīnīja savu pirmo Latvijas Virslīgas titulu, no sastāva pamazām izkonkurējot veterānu Hariju Pīkolu. Laumanis savu pirmo spēli Virslīgā aizvadīja 1927. gada 22. maijā, Olimpijai pārspējot Amatieri ar 5—2. Tomēr pagāja mazliet vairāk laika, lai Laumanis pierādītu sevi kā regulāru pirmās komandas spēlētāju Olimpijas sastāvā — 1927. un 1928. gadā viņš tikai laiku pa laikam tika izvēlēta pirmās komandas sastāvā, nodrošinot savu pozīciju 1929. gadā, kad Olimpija izcīnīja savu trešo titulu. 1930. gadā Olimpija reti spēlēja bez Laumaņa laukumā, vairākas sezonas viņš aizvadīja visās līgas spēles. 1939. gada rudenī Laumanis bija diskvalificēts uz pāris mēnešiem ar disciplinārsodu, kas klubam bija diezgan nopietns zaudējums. Pēc viņa atgriešanās laukumā Laumanis atkal kļuva neaizvietojams Olimpijas sastāvā. Laumanis spēlēja Olimpijā, līdz tā tika izformēta 1940. gadā. Kopā ar "Olimpija" Laumanis ieguva septiņus Latvijas čempiona titulus un trīs reizes uzvarēja Rīgas futbola kausa turnīrā.
Laumanis aizvadīja 18 spēles Latvijas izlasē no 1930. līdz 1939. gadam.
Pēdējā komanda, kurā Fricis Laumanis spēlēja Latvijā, bija Liepājas "Dinamo" 1941. gadā. Viņš nespēlēja Olimpijas sastāvā vācu okupācijas laikā. Pēc kara Laumanis nonāca Vācijā, kuru viņš atstāja 1949. gadā, dodoties uz Amerikas Savienotajām Valstīm.
Amerikā Laumanis turpināja spēlēt futbolu amatieru klubos, 1952. gadā uzvarot Pensilvānijas štata amatieru futbola līgā, pārstāvot Filadelfijas latviešu imigrantu sporta klubu, viņš spēlēja arī apvienotajā vācu un ungāru klubā.
Durbes kauja

Priekšvēsture

Lietuvas dižkunigaitijas valdnieks Mindaugs 1251. gadā pieņēma kristietību un 1253. gadā tika kronēts par Lietuvas karali. Viņš dāvināja Vācu ordenim Livonijā par solīto palīdzību cīņā pret žemaišu kunigaiti Vikintu visas nepakļāvīgās žemaišu zemes. 
1259. gadā žemaiši atkal iebruka Kursā un sakāva Kuldīgas komtura karaspēku kaujā pie Skodas. Šī žemaišu panākuma iedvesmotas, pret krustnešu virskundzību sacēlās Zemgale un Kursas dienvidi, un Livonijas ordeņa mestrs Burhards no Hornhūzenes organizēja plašu karagājienu uz žemaišu aplenkto Georgenburgas pili. 
Viņa karaspēkā ietilpa ne tikai Livonijas ordeņbrāļi un viņu kuršu un igauņu vasaļi, bet arī Dāņu Igaunijas bruņinieki un krusta karotāji no vācu zemēm. Pie Mēmelburgas šī armija apvienojās ar Vācu ordeņa Prūsijas atzara landmaršala Heinriha Botela spēkiem, kuros bez bruņiniekiem bija arī prūšu vasaļi.
Par armijas kopējo lielumu drošu ziņu nav, taču lēš, ka tas varētu būt bijis ap 8000 vīru, no kuriem gan tikai pāris simti bijuši ordeņbrāļi un citi bruņinieki.
Kad pienāca ziņas, ka žemaišu karaspēks (Tranaiša vadībā?) ir iebrucis Kursā, apvienotā krusta karotāju karaspēka sapulcē nolēma uzbrukt žemaišiem un atņemt kara laupījumu. Pēc Dusburgas Pētera hronikas apraksta kurši lūguši, lai žemaišu sagūstītās sievas un bērni pēc kaujas tiktu bez kādiem nosacījumiem atdoti kuršiem. Pret to iebilduši prūšu un igauņu karotāji, uzskatīdami, ka šie gūstekņi ir kara laupījums, kas līdzvērtīgi sadalāms starp uzvarētājiem.

Kaujas norise

Kauja notika 1260. gada 13.jūlijā muklājā pie Durbes viduslaiku pils. Kaujai sākoties, kuršu karavīri pārgāja pretinieka pusē un uzbruka krustnešiem no aizmugures. 
Pēc Atskaņu hronikas ziņām gan kuršu, gan igauņu karavīri atteicās piedalīties kaujā vācu pusē. 
Ordeņa karaspēks tika pilnīgi sakauts, cīņā krita gan Livonijas ordeņa mestrs Burhards fon Hornhūzens, gan Vācu ordeņa landmaršals Heinrihs Botels un apmēram 150 bruņinieki. Pēc kaujas krustnešu karaspēka atliekas, cauri mežiem slapstoties, atgriezās savās pilīs.

Sekas

Pēc Durbes kaujas sākās plaša kuršu sacelšanās un prūšu (Sembas, Nātangas, Vārmes zemes) sacelšanās, kuru militāri atbalstīja lietuvieši un žemaiši. Tikai vairāku gadu desmitu laikā līdz 1290. gadam Vācu ordenim izdevās daļēji atgūt zaudētās zemes. Tomēr pēc sakāves tika zaudēta Kursas un Zemgales dienvidu daļa (Ceklis, Silene, Rakte), kas savienoja ordeņa Livonijas daļu ar Prūsijas daļu. Livonijas ordeņa pils Mēmelē (Pilsāts), tagadējā Klaipēda, integrējās ordeņa Prūsijas daļā.
Rudzātu pagasts

Daba

Atrodas Austrumlatvijas zemienes Jersikas līdzenumā. Augstākā vieta pagastā - 106,4 m vjl (dienvidos no Pelēčāres).

Vēsture

Pēc 1920. gada agrārās reformas Rēzeknes apriņķa Rudzātu muiža (poļu: Rudzaty) tika sadalīta 255 vienībās (85 piegriezumi) 2240 ha kopplatībā, bet Eleonorviles muižiņa 4 vienībās 17 ha kopplatībā.
1920. gadā izveidoja Rudzātu pagastu, atdalot daļu Stirnienes pagasta teritorijas. 1924. gadā to nodeva Daugavpils apriņķa pakļautībā. 1925. gadā pagastu paplašināja, tam pievienojot daļu no Preiļu, Vārkavas un Līvānu pagastiem. Tai pašā gadā tā nosaukumu izmainīja uz Rudzētu pagasts. 1935. gadā pagasta platība bija 141 km² un tajā dzīvoja 3355 iedzīvotāji. 
Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā pagastā izveidoja Aizupes, Mālkalna, Rudzētu un Vidus ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Rudzētu ciems ietilpa Līvānu (1949-1959) un Preiļu (pēc 1959. g.) rajonos. 1954. gadā Rudzētu ciemam pievienoja likvidētos Mālkalna un Vidus ciemus, 1962. gadā - Stirnienes ciema kolhoza «Pa Ļeņina ceļu» teritorija. 1965. gadā kolhoza «1. maijs» teritoriju pievienoja Upenieku ciemam. 1975. gadā Rudzētu ciemam pievienoja daļu Turku ciema kolhoza «Nereta» teritorijas. 
1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. Kopš 1991. gada Rudzētu pagastu atkal sāk dēvēt par Rudzātu pagastu. 2009. gadā Rudzātu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Līvānu novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Rudzāti (Rudzātys) (pagasta centrs), Lūzenieki (Lyuzinīki), Būmaņi (Byumani), Steķi (Steča).
Viesturs Kairišs

Skatuves darbība

1997. gadā Kairišs absolvēja Latvijas Kultūras akadēmiju kā teātra un kino režisors, un togad viņu arī apstiprināja par Jaunā Rīgas teātra štata režisoru. Daudzi viņa teātra iestudējumi atzīti gan Latvijā, gan ārvalstīs, vairāki demonstrēti starptautiskos festivālos, tostarp Vīnes festivāla nedēļā (Hotel Europa), Hebela teātrī ("Čūska"), Aviņjonas festivālā (Hotel Europa) un Bonnas biennālē ("Tumšie Brieži", Hotel Europa).
Operas režijā Kairišs debitēja ar Pētera Čaikovska "Jevgēņiju Oņeginu" uz Latvijas Nacionālās operas skatuves, par kuru 1999. gadā viņš saņēma Lielo mūzikas balvu. Drīz pēc tam, 2001. gadā, viņš Latvijas Nacionālajā operā uzveda Mocarta "Burvju flautu", kas vēlāk tapusi par mākslas īsfilmu un demonstrēta 42. Venēcijas biennālē.
2007. gadā ar Vāgnera operas "Valkīra" iestudējumu viņš pievienojās tetraloģijas "Nībelunga gredzens" uzveduma projektam Latvijas Nacionālajā operā. Viesturs Kairišs iestudējis cikla pēdējās trīs operas, kas saņēmušas pozitīvas atsauksmes ievērojamos mūzikas un operas žurnālos.
Sekmīgais darbs, strādājot pie Vāgnera operām, Viesturam Kairišam pavēra durvis uz starptautisku karjeru. Viņa debija Vācijā, Bendžamina Britena darba "Sapnis vasaras naktī" iestudējums Berlīnes Komiskajā operā laikraksta Financial Times skatījumā atzīts kā "cienījams ieguldījums Britena plaukstošajai tradīcijai Vācijā" un saņēma daudz citu atzinīgu vērtējumu. Kopš tā laika operas iestudētas arī Ķelnes operā, Darmštates valsts operā ar pozitīvām atsauksmēm.

Filmu režija

Kairišs kopumā režisējis piecas dokumentālās filmas un sešas pilnmetrāžas kinofilmas. Viņš debitēja kino 1998. gadā ar dokumentālo filmu "Vilciens", bet pirmā pilnmetrāžas mākslas "Pa ceļam aizejot" tapa 2001. gadā un ieguva Lielo Kristapu kā gada labākā pilnmetrāžas filma. To arī iekļāva oficiālajā Karlovi Vari starptautiskā kinofestivāla programmā, kā arī saņēma balvu par labāko debiju Raindance Filmu festivālā Apvienotajā Karalistē. Viņa dokumentālā filma "Pelikāns tuksnesī" ieguva žūrijas īpašo balvu Let’s Cee filmu festivālā Austrijā.
2016. gadā Viesturs Kairišs pabeidza darbu pie Latvijas un Somijas kopprojekta "Melānijas hronika", vēsturiskas kinodrāmas, kuras pirmizrāde notika 2016. gada 1. novembrī.
Godvina likums

Godvina likums (angļu: Godwin's law; arī Godvina likums par nacistu analoģiju) ir interneta mēms, kas apgalvo, ja tiešsaistes diskusija (neatkarīgi no tēmas vai darbības apjoma) turpinās pietiekami ilgi, agrāk vai vēlāk kāds tajā salīdzinās kādu vai kaut ko ar Hitleru un nacismu.
1990. gadā šādu teoriju izvirzīja amerikāņu advokāts un rakstnieks Maiks Godvins, veicot mēmetikas eksperimentu. Godvins šo likumu veidoja kā humoristisku līdzekli, lai samazinātu nepiemēroti pārspīlētus salīdzinājums. Maiks Gudvins intervijās atzina: "Lai gan es apzināti likumu izstrādāju tā, it kā tas būtu dabas vai matemātikas likums, tā mērķis vienmēr ir bijis retorisks un pedagoģisks: es gribēju, lai ļaudis, kas vēsā mierā salīdzina citus ar Hitleru vai nacismu, padomā mazliet vairāk par Holokaustu."
Sākotnēji Godvina likums attiecās tikai uz Usenet diskusiju kopienu, bet tagad to attiecina uz jebkuru tiešsaistes diskusiju, piemēram, interneta forumos, tērzētavās un komentāru sadaļās, kā arī runās, rakstos un citā retorikā, kur var notikt reductio ad Hitlerum gadījumi.
2012. gadā Godvina likumu iekļāva "Oksfordas angļu valodas vārdnīcas" trešajā izdevumā.

Lietošana

Ir vairāki principi, kas seko Godvina likumam, piemēram, ir tradīcija daudzos interneta diskusiju forumos, ka, līdz ko šāds salīdzinājums ir veikts, diskusija tiek slēgta un salīdzinājuma veicēja viedokļa piekritēji ir "automātiski zaudējuši, neatkarīgi debates satura." 
Godvina likums nereti tiek izmantots,  lai novērstu uzmanību, virzītu sarunu tematu citā virzienā, cenzētu, kā arī to izmanto, lai pretinieka argumentu maldinoši aprakstītu kā pārspīlētu, ja nacistiskais salīdzinājums ir faktiski piemērots. Līdzīgu likuma kritiku ir veicis žurnālists Glens Grīnvalds.