google/wiki40b huggingface dataset:
Gārsenes pagasts

Upes

Dienvidsusēja, Dobe, Elsīte, Indānu upīte.

Vēsture

Gārsenes pagasts izveidots Gārsenes muižas (Gut Garßen) teritorijā. 1889. gadā tam pievienoja Asares pagastu, kuru 1918. gadā atdalīja atsevišķā pagastā. 1935. gadā Ilūkstes apriņķa Gārsenes pagasta platība bija 65,3 km² un tajā dzīvoja 1105 iedzīvotāji. 1945. gadā Gārsenes pagastā izveidoja Gārsenes un Vecumu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Gārsenes ciems ietilpis Aknīstes (1949-1956), Ilūkstes (1956-1967) un Jēkabpils (pēc 1967. g.) rajonos. 1954. gadā Gārsenes ciemam pievienoja likvidēto Vecumu ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Gārsenes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Aknīstes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas: Bajāri, Butķēni, Elnēni, Gārsene (pagasta centrs), Indāni, Jakāni, Kraujas, Kukalēni, Pruņķēni, Sils, Vecmuiža, Zīlēni.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Varakļānu novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Varakļānu novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Atmosfēras fronte

Atmosfēras fronte ir robeža starp divu atšķirīgu gaisa masu veidiem — siltā un aukstā gaisa masu pārejas zona troposfērā, kurā parasti ir arī nokrišņi. Ir siltā un aukstā atmosfēras fronte. Siltajā frontē siltais gaiss nomaina auksto, bet aukstajā — aukstais nomaina silto. Siltajai frontei saplūstot ar auksto, var veidoties oklūzijas frontes.

Aukstā oklūzijas fronte

Šī tipa fronte veidojas, ja aukstā gaisa temperatūra aiz frontes ir zemāka par aukstā gaisa temperatūru pirms tās. Šeit rodas apakšējā aukstā oklūzijas fronte, jo panākošās aukstās frontes gaiss, būdams aukstāks un smagāks, spiežas zem sākotnējās siltās frontes aukstās gaisa masas, kas bija pirms šīs siltās frontes. Šāda apakšējā aukstā fronte ies pa priekšu, bet bijusī siltā fronte tiks izspiesta uz augšu un paliks aizmugurē. Ejot pāri aukstajai oklūzijas frontei, temperatūra pazeminās (taču mazāk nekā parastajai aukstajai frontei, jo šeit temperatūru kontrasts piezemes slānī nav tik liels).

Siltā oklūzijas fronte

Ja aukstā gaisa masa, kas plūst frontes aizmugurē, ir siltāka, nekā pirms frontes esošā aukstā gaisa masa, oklūzijas frontei ir siltās frontes raksturs. Šādā gadījumā, aukstajai frontei panākot silto, aukstā fronte atraujas no zemes virsas un ceļas uz augšu pa sākotnējās siltās frontes virsu. Oklūzijas frontei virzoties pāri, projekcijā pret zemes virsmu šāda aukstā fronte, ko dēvē par augšējo auksto oklūzijas fronti, iet pa priekšu piezemes slānī esošajai siltajai frontei. Kopumā šādu sistēmu sauc par silto oklūzijas fronti un, tai ejot pāri, novēro sasilšanu (kas tomēr ir mazāka, nekā uznākot parastajai siltajai frontei).
Linca

Vēsture

Pilsēta dibināta Romas laikos, toreiz tās nosaukums bija Lentia. Nosaukums Linca pirmo reizi tika pieminēta 799. g. p. m. ē. Gadsimtiem ilgi Linca bija svarīgs tirdzniecības ceļš, savienojot vairākas pilsētas pie Donavas upes.
15. gadsimta beigās Svētās Romas impērijas imperators Frīdrihs III Lincā pavadīja sava mūža pēdējos gadus, un uz īsu laiku Linca kļuva par impērijas galveno mītni. 16. gadsimta vidū Lincā dzīvoja matemātiķis Johanness Keplers, bet 19. gadsimta vidū komponists Antons Brukners.
20. gadsimta sākumā Lincas reālskolā vienlaicīgi mācījās Ādolfs Hitlers un Ludvigs Vitgenšteins. Linca bija Hitlera iemīļotā pilsēta, un bija plāns to pārvērst par Lielvācijas kultūras centru. 2. pasaules kara laikā Linca bija svarīgs ķīmiskās un metalurģiskās rūpniecības centrs, bet netālu no pilsētas atradās Mauthauzenas koncentrācijas nometne. Pēc kara Donava, sadalot Lincu divās daļās, kalpoja par PSRS un ASV okupācijas zonu robežu.

Ģeogrāfija

Lincas pilsēta atrodas Eiropas centrā, kas atrodas blakus Parīzes-Budapeštas autoceļam. Cauri pilsētai iet Donavas upe, kura ir pilsētas galvenais tūrisma un transporta tīkls. Linca ir sadalīta deviņos rajonos.
Kristiāns Jāks Petersons

Dzīvesgājums

Dzimis 1801. gadā Rīgas Jēkaba baznīcas igauņu draudzes zvaniķa Kika Jāka (Kikka Jaak) ģimenē, kas pēc brīvlaišanas bija ieguvis uzvārdu "Petersons" un bija ieceļojis no Vīlandes. Mācījies Vidzemes guberņas ģimnāzijā Pils laukumā Vecrīgā, pie kuras sienas kopš 1972. gada 4. augusta ir piemiņas plāksne no Sāmsalas marmora (igauņu tēlnieks Arsenijs Melders).
Studējis Tērbatas Universitātē, bet, neraugoties uz vācu izglītību, viņš nekļuva par vācieti un vienmēr izcēla savu igaunisko identitāti. Atkārtoti kājām mērojis ceļu no Tērbatas līdz Rīgai un atpakaļ.
Rakstījis odas un pastorāles. Apguvis ap divdesmit valodu, bet deklarēja, ka viņam vismīļākā ir un paliek senču valoda, kurai viņš paredzēja lielu nākotni un centās pats to kopt. Centies izcelties ar savu apģērbu un izskatu, valkājis garus melnus svārkus, kas raksturīgi igauņu zemniekiem. Dzīves stilā imitējis sengrieķu ciniķus.
Miris no tuberkulozes 21 gada vecumā, apglabāts Rīgas Jēkaba kapos.

Darbi

Publicējis rakstus par igauņu valodu zinātniskajā turpinājumizdevumā "Beiträge zur genauern Kenntniss der ehstnischen Sprache" (Raksti igauņu valodas labākai zināšanai), ko no 1813. līdz 1832. gadam vadīja Johans Heinrihs Rozenplenters (1782—1846), Pērnavas igauņu draudzes mācītājs, Valmieras zirgu pasta stacijas priekšnieka dēls.
1822. gadā izdevumā Beiträge XIV/1 publicējis no zviedru valodas vācu valodā pārtulkoto Kristfrīda Ganandera (1741—1790) darbu "Mythologia Fennica" (Turku, 1789), kas veltīta somu mitoloģijai un kļuva par igauņu nacionālā eposa "Kalevipoegs" radīšanas iedīgli vēlāk.
Viņa darbu krājums divos plānos sējumos pirmo reizi publicēts tikai 100 gadu pēc viņa nāves.
Bernhards no Lipes

Dzīvesgājums

Bernhards ir cēlies no dižciltīgas dzimtas Lipes novadā (tagad Lipštate) Vestfālē. 1177.—1181. gadā viņš piedalījās Saksijas karā hercoga Heinriha Lauvas (Heinrich der Löwe) pusē pret Ķelnes arhibīskapu. 1185. gadā Bernards nodibināja Lipes pilsētu un piedalījās Marienfeldes klostera dibināšanā. 
1194. gadā viņš pēkšņas slimības dēļ bija daļēji paralizēts, atstāja savus Vācijas valdījumus savam dēlam Hermanim, iestājās cisterciešu ordenī un vairākus gadus studēja Svētos rakstus un šī ordeņa regulu Marienfeldes klosterī. 1211. gadā pēc brīnumainas atlabšanas no slimības Bernhards ieradās Līvzemē kopā ar lielu krustnešu karaspēku. Tūlīt pēc Teoderiha iesvētīšanas par Igaunijas bīskapu Alberts iecēla Bernhardu par Daugavgrīvas abatu.
Bernhards ar saviem krustnešiem 1211. gada vasarā piedalījās igauņu ielenkšanā Turaidā un uzcēla pār Gauju aizsprostojumu pret kuģiem. 1212. gadā Bernhards piedalījās Sateseles pils aplenkšanā un miera atjaunošanā ar līviem. 1217. gadā viņš piedalījās Svētā Matīsa dienas kaujā pie Vīlandes pret igauņu apvienoto karaspēku. 
1218. gada pavasarī Bernhards kopā ar Livonijas bīskapu Albertu un Igaunijas bīskapu Teoderihu ieradās uz Šlēzvigas landtāgu, un lūdza Dānijas karali doties karagājienā uz Igaunijas piejūras novadiem. Pēc tam Bernhards devās uz Romu, kur saņēma pāvesta piekrišanu un svētību Sēlijas bīskapa amatam. 1218. gada beigās Oldencālā Bernhardu par Sēlijas bīskapu iesvētīja viņa dēls, kas tolaik bija Ūtrehtas bīskaps. Bernhards arī piedalījās sava otrā dēla iesvētīšanā par Brēmenes arhibīskapu. Viņa dēls Gebhards II kļuva par Brēmenes arhibīskapu, kam pakļāvās arī Livonijas bīskapi. Pēc Mežotnes austrumzemgaļu pakļaušanās bīskapam Albertam 1219. gada vasarā, Sēlijas bīskaps grasījās savu rezidenci no Sēlpils pils pārcelt uz Mežotni, taču zemgaļu uzbrukuma dēļ tas neizdevās, un Lielupes labajā krastā tika uzcelta Babītes pils. Jādomā, ka Bernhards ar sava kapitula mūkiem pārsvarā mitinājās Rīgā, kur viņa vajadzībām bija atvēlēts atsevišķs nams.
1220. gadā Bernhards piedalījās otrajā Igaunijas pārdalīšanā starp Rīgas bīskapu, ordeni un Igaunijas bīskapu, kas vēlreiz apstiprināja pirmās 1216.gada dalīšanas noteikumus. 1223. gada pavasarī viņš ar krustnešiem atgriezās no Vācijas Livonijā un rīkoja karagājienu uz Sakalu. 15.augustā Bernhards ieņēma Vīlandi, kā arī pili pie Navestes upes, līdz ar to pilnībā pakļaujot sakaliešus Livonijai.
1224. gada 30.aprīlī Bernhards mira Sēlpils vai Mežotnes pilī (pēc dažādiem avotiem). Daugavgrīvas cisterciešu klosteris vēlējās viņa mirstīgās atliekas apbedīt savā zemē un sūtīja abatu Robertu tām pakaļ. Atceļā laiva nogrima un krastā tika izskaloti gan Bernharda, gan Roberta līķi, kas apbedīti klostera baznīcā tagadējās Vecdaugavas teritorijā. Viņa izveidotā Sēlijas bīskapija tika pārdēvēta par Zemgales bīskapiju un visai drīz pēc tam likvidēta.
Lēvisi of Menāri

Lēvisi of Menāri (vācu: von Löwis of Menar), arī Levīzi of Menāri ir sena vācbaltu dzimta, kas 17. gadsimtā no Skotijas ieceļoja Zviedru Vidzemē.

Vēsture

Par savu priekšteci dzimta uzskata 1427. gadā pieminēto Patriku Lēvisu (latīņu: Patricius de Lowis), kuram piederēja Menāras (Menner) muiža Pīblsšīrā (Peeblesshire) Skotijas dienvidos. Kā atalgojumu par piedalīšanos Polijas-Zviedrijas karā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs 1630. gadā virsleitnantam Viljamam Lēvisam (de Lays) no Menāras piešķīra Pantenes un Nurmu muižas.
Daudzi no dzimtas vīriešiem izvēlējās karavīra profesiju un kalpoja gan Zviedrijas, gan vēlāk Krievijas valdniekiem. 1742. gadā Lēvisu dzimtu uzņēma Vidzemes bruņniecības matrikulā.
Lēvisu dzimtai dažādos laikos piederēja daudz muižu Vidzemes guberņas latviešu un igauņu daļās. Pēc Kārļa Fingala fon Lēvisa of Menāra pasūtījuma 1898. gadā uzcēla jauno Doles muižas kungu māju, kurā mūsdienās atrodas Daugavas muzejs. Līdz Pirmā pasaules kara beigām Lēvisi spēja paturēt vienīgi Pantenes muižu (īpašumā no 1630), Vecbrenguļu muižu (Alt-Wrangelshof, no 1875) un Suure-Kambja muižu (Groß-Camby, no 1903) Igaunijā.
Odri

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1234. gadā. Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Odrava (vācu: Odrau). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
Latvijas poļi

Latvijas poļi ir viena no vēsturiskajām Latvijas mazākumtautībām.
Vairums Latvijas poļu dzīvo gan Daugavpils (12 934, 13,9%), Rīgas (12 916, 1,8%) un Jelgavas (1058, 1,9%) pilsētās, gan arī Daugavpils novadā (3075, 12,6%), Krāslavas novadā (1326, 7,7%).
Martas asinis

Vēsture

Sākotnēji "Martas asinis" bija Filipa Deruma soloprojekts, kas aizsākās 2009. gadā. 2012. gadā viņam pievienojās bundzinieks Aigars Valdmanis, ar kuru Filips Derums sadarbojas arī grupā "Bērnības milicija". 2013.gadā grupai pievienojās ģitārists un taustiņinstrumentālists Reinis Jakobsons, kurš producējis Ceturto un Sesto albumu. 2016. gada vidū grupa piedzīvoja sastāva izmaiņas, pievienojās Staņislavs Kuļikovs (bass) un Aivis Iesalmanis (ģitāra) . Grupas skaņu režisors bija Artūrs Skujiņš-Meijiņš.
Grupas albumiem nav nosaukumu, bet tikai kārtas numuri. Gan "Ceturtais albums", gan "Sestais albums" bijuši nominēti Mūzikas ierakstu Gada balvai nominācijā "Gada alternatīvās mūzikas albums".
Robeža (matemātika)

Matemātikā robeža ir vērtība, uz kuru tiecas funkcija vai skaitļu virknes elementi. Robežas ir nozīmīga matemātiskās analīzes sastāvdaļa, un tās tiek izmantotas bezgalības, atvasinājumu un integrāļu, kā arī matemātikas konstanšu definēšanā.
Krievijas mazskaitlīgās Ziemeļu tautas

Mazās Ziemeļu tautas (krievu: Малые народы Севера; lieto arī terminu Ziemeļu pamattautas - Коренные народы Севера) ir kopējs nosaukums Krievijas mazskaitlīgajām tautām, kas pārsvarā apdzīvo Krievijas Galējos Ziemeļus un Tālos Austrumus. Izplatības areāls ir ļoti plašs: no dolaganiem un nganasaniem Taimiras pussalā ziemeļos līdz udehiem Tālo Austrumu dienvidos, no čukčiem un aleutiem austrumos līdz ņenciem un sāmiem rietumos.
Mazās ziemeļu tautas ir pilntiesīgi Krievijas pilsoņi, bet uz tiem attiecas vairākas nodokļu un citas atlaides situācijās, kad šīs tautas dzīvo tradicionālajās kopienās.
Tautu skaits pēdējā laikā mainījies nenozīmīgi, bet to piederīgo un valodu lietotāju skaits ievērojami samazinās asimilācijas un citu faktoru rezultātā.
Gulruhbegima Tohirdžonova

Biogrāfija

2011. gadā izcīnījusi bronzas medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U12 meiteņu grupā. 2015. gadā uzvarējusi Āzijas junioru šaha čempionātā U20 meiteņu grupā. 2017. gadā Āzijas 3.4 zonas turnīrā ieņēmusi otro vietu aiz Dinaras Saduakasovas un izcīnījusi tiesības piedalīties 2018. gada Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas. 2018. gadā uzvarējusi Uzbekistānas sieviešu šaha čempionātā. 2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā uzvarējusi Alinu Kašlinsku, 2. kārtā uzvarējusi Taņu Džunji, 3. uzvarējusi Valentīnu Guņinu, bet ceturtdaļfinālā zaudējusi Dzjui Veņdzjuņai.
Divas reizes pārstāvējusi Uzbekistānas komandu Pasaules šaha olimpiādēs (2016, 2018).
Par panākumiem turnīros FIDE 2015. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2016. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
4. septembris

4. septembris ir gada 247. diena pēc Gregora kalendāra (248. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 118 dienas.
Fenija Hēmskerka

Biogrāfija

No 1930. gadu beigām līdz 1960. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Nīderlandes šahistēm. Desmit reizes uzvarējusi Nīderlandes sieviešu šaha čempionātos (1937, 1939, 1946, 1948, 1950, 1952, 1954, 1956, 1958, 1961). 1937. gadā Amsterdamā uzvarējusi mačā pret savu tautieti Katarinu Rodzanti ar 4½:½ in 1937, bet 1939. gadā turpat zaudējusi maču Soņai Grafai ar 0:4.
Piedalījusies 1949.—50. gada Pasaules čempionātā šahā sievietēm Maskavā, kurā ierindojusies 8. vietā (uzvarēja Ludmila Rudenko). Piedalījusies arī 1952. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Maskavā, kurā sasniegusi savu augstāko rezultātu, dalot 2.-3. vietu kopā ar Olgu Ignatjevu (uzvarēja Jeļizaveta Bikova), 1955. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Maskavā, kurā ieņēmusi 9. vietu (uzvarēja Olga Rubcova) un 1961. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Vrņačka Baņā, kurā kopā ar Frīdlu Rinderi dalījusi 15.-16. vietu (uzvarēja Nona Gaprindašvili). Pēdējo reizi Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma izcīņas ciklā piedalījusies 1967. gadā, kad pretendentu turnīrā Suboticā palikusi 13. vietā (uzvarēja Alla Kušnira). Fenija Hēmskerka četras reizes pārstāvējusi Nīderlandi sieviešu šaha olimpiādēs (1957, 1963, 1966, 1969).
Par panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā viņai kā vienai no pirmajām piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1978. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) goda nosaukumu. Apbalvota ar vienu no augstākajiem Nīderlandes apbalvojumiem - Orānijas-Nasavas ordeni (nīderlandiešu: Orde van Oranje-Nassau).
Nasavrki

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1318. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Nasaberga (vācu: Nassaberg). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Mītavas pils uzcelšana

Mītavas pils uzcelšana notika zemgaļu sacelšanās laikā 1265. gadā. Ordeņa mestrs Konrāds fon Manderns apmēram pusceļā starp Rīgu un Zemgales galvenajām pilīm lika uzcelt nocietinājumu, ko nosauca par Mītavu (Mytowe).
Mītavas pilij uz Lielupes salas bija jākalpo kā Livonijas ordeņa galvenajai karabāzei Zemgalē, jo šim nolūkam 1259. gadā uzcelto Dobes pili pēc 1260. gada Dobes kaujas un sakāves Durbes kaujā ordeņa garnizons bija pametis. 
Augusts Bīlenšteins pieņēma, ka Mītavas pils sākotnēji atradās Lielupes krastā pie Zemgales robežas tagadējā Slokas apkārtnē. Tomēr ne vēsturiskajos dokumentos, ne arheoloģiskajos izrakumos tam trūkst apstiprinājuma. Iespējams, ka hronikas tekstā vārdi vor Semegallen ("pie Zemgales") liecina par to, ka Upmales zemi , kurā atradās Mītavas pils, tolaik neuzskatīja par Zemgales valsts sastāvdaļu.

Atskaņu hronikas vēstījums

Gadu pēc Livonijas ordeņa karaspēka sakāves Zemgalē mestrs Konrāds rūpīgi plānoja jaunu karagājienu pret zemgaļiem.Viņš pie Zemgales lika izveidot karaspēka patvēruma vietu Lielupes (Semegaller Â) krastā četru jūdžu (apmēram 30 km) attālumā (senvācu valodā: er ließ vier mîle nâ ûf der Semegaller Â vor Semegallen bûwen dô ein hûs). 
Mestrs atstāja pilī daudz bruņinieku un karakalpu un atkal Rīgā atgriezās. Mītavas garnizons bieži devās sirojumos pret zemgaļu pilīm.
Artūrs Katulis

Spēlētāja karjera

Katulis ir arī spēlējis Somijas hokeja līgas klubā Lapēnrantas "SaiPa", kā arī HK Liepājas Metalurgs.
Kalsnava (stacija)

Vēsture

Stacija sākumā dēvēta par Veckalsnavu (izbūvēta reizē ar dzelzceļa līniju Pļaviņas—Valka). Par Kalsnavu pārdēvēta 1929. gadā. Mūsdienās tas ir mazizmantots pieturas punkts.
Kopš 2015. gada 2. februāra dīzeļvilciens Rīga—Madona kursēja tikai 2 reizes nedēļā — piektdienas un svētdienas vakaros, bet atpakaļ no Madonas uz Rīgu sestdienas un pirmdienas agrajos rītos.
ASEAN

Dalībvalstis

Esošās ASEAN dalībvalstis ir : Bruneja, Filipīnas, Indonēzija, Kambodža, Laosa, Malaizija, Mjanma, Singapūra, Taizeme un Vjetnama. Papua-Jaungvinejai ir novērotājas statuss ASEAN.
ASEAN rīko arī sanāksmes ar citām valstīm, ar t.s. ASEAN dialoga partneriem. Tās ir ASV, Austrālija, Dienvidkoreja, Eiropas Savienība, Indija, Japāna, Jaunzēlande, Kanāda, Krievija, Ķīna, Mongolija un Ziemeļkoreja.
ASEAN ietilpst apmēram 8% no pasaules iedzīvotājiem un 2003.gadā valstu kopējais IKP bija apmēram 700 miljardi USD (tāpat kā Dienvidkorejai). IKP pieaugums gadā ir vidēji 4%. ASEAN valstu galvenās eksportpreces ir sadzīves elektronika, nafta un kokmateriāli.
Gan lingvistiski, gan reliģiski, gan politiski ASEAN valstis ir ļoti dažādas.
Pļavas atmatene

Taksonomija

Pirmoreiz atmateņu sēņu sugu ar šādu latīnisko nosaukumu aprakstīja un uzzīmēja Šēfers 1774. gadā, taču vēlākajos laikos ar viņa doto nosaukumu dažādi citi autori sāka apzīmēt sēnes, kas izskatā stipri vien nelīdzinājās atmatenei un Šēfera zīmējumam. Lai novērstu jucekli, tās visas tagad saucas citos vārdos —- pļavu jeb pļavas biezlapīte (Cuphophyllus pratensis (Fr.) Bon jeb Camarophyllus pratensis (Fr.) P. Kumm.), pļavas vītene (Marasmius oreades (Bolton) Fr.) un pūkaiņu dzimtas vērdiņsēņu ģints sēne Collybia collina. Sēņu klasifikators Index Fungorum par Agaricus pratensis vienīgo likumīgo pēcteci atzīst Cuphophyllus pratensis, un Šēfera aprakstītajai sugai mūsdienu sinonīms vairs netiek dots un apzīmējums Agaricus pratensis galvenajos sēņu sistemātikas avotos — Mycobank un Index Fungorum — vairs neskaitās pareizi lietojams nevienai sugai, tomēr Latvijā vēl 1981. gadā izdotajā V.Lūkina grāmatā "Mušmires un atmatenes" kā Latvijā esoša suga uzrādīta pļavas atmatene (kas ir latīniskā nosaukuma Agaricus pratensis tulkojums) un tai dots tipiskas atmateņu sugas apraksts, kas līdzinās Šēfera pirmavotam. Jaunāki patstāvīgi avoti šādu atmateņu sugu vairs nepiemin, ieskaitot Latvijas Mikologu biedrības 2002. gadā publicēto Latvijā droši konstatēto sēņu sugu sarakstu. Domājams, ka šeit ir runa par sugu sajaukšanu vai kādas citas atmateņu sugas formas atzīšanu par patstāvīgu sugu, kas atmateņu lielās savstarpējās līdzības dēļ šai ģintī gadās visai bieži.

Augšanas apstākļi

Humusa saprofīte. Aug no jūlija līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama.
Osu!mania

Spēlēšana

Šis spēles veids ir plaši izmantots gandrīz visās ritma spēlēs, kur ir nepieciešama laba roku un kāju koordinācija un nošu daudzums ir noteikts pēc dziesmas bpm (beats per minute). Parasti spēle seko vienam dziesmā dzirdamam mūzikas instrumentam vai elementam — vokālam, ģitārai vai bungām. Šajā spēlē notis krīt lejup no ekrāna augšējās daļas, un, kad nots ir nokļuvusi pie rindas zemākās daļas, tad spēlētājam ir jāspiež noteikta poga atkarībā no tā, kurā rinda atrodas nots.

Kontroles

Vienkāršākās un biežāk izmantotās osu!mania kontroles ir A-1, S-2, D-3, F-4, Space-5, J-6, K-7, L-8 un ;-9, bet kontroles ir atkarīgas no pogu skaita, parasti tās ir sadalītas tā, lai abām rokām būtu vienāds pogu skaits, piemēram, QW un OP.
Rīgas Jāņa Poruka vidusskola

Vēsture

Par skolas pirmsākumu uzskata Šreienbušas Pletenberga ielas elementārskolu, kuras ēka celta 1911. gadā Pletenberga ielā pēc pilsētas arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta ar četrām klasēm, zāli un diviem kabinetiem.
1924. gadā Čiekurkalnu iekļāva Rīgas teritorijā un Pletenberga ielas elementārskolu Ķīšezera ielā 19 pārdēvēja par Rīgas 18. pamatskolu.
1928. gadā notika skolas piebūves telpu atklāšana.
1936. gadā skolai piešķīra rakstnieka Jāņa Poruka vārdu.
Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā skolas ēku izmantoja vācu karaspēka vajadzībām, skolai piešķirot telpas Ugunsdzēsēju namā, vēlāk privātmājā Čiekurkalna 3. šķērslīnijā. 1944. gadā Rīgas pilsētas 18. pamatskola atguva savas vecās telpas, 1951. gadā to pārdēvēja par Rīgas 8. vidusskolu.
2001. gadā skola atguva Jāņa Poruka vārdu. Latvijas skolu reformas gaitā 2009. gadā tai pievienoja Mežaparka sākumskolu.
Ņemot vērā skolēnu dzīvesvietu izvietojumu un obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu Čiekurkalna un Sarkandaugavas apkaimju skolās, 2017. gadā tika ierosināts Jāņa Poruka vidusskolai (OCE indekss 49%) piesaistīt būtisku daļu no reorganizējamo 45. (OCE indekss 42,6%) un 28. vidusskolu vidusskolēniem, pretējā gadījumā tā jāreorganizē par sākumskolu.
1999. gada Latvijas čempionāts šahā

Latvijas 1999. gada šaha čempionāts vīriešiem notika no 17. līdz 25. martam Rīgā. Turnīrs noritēja pēc Šveices sistēmas 9 kārtās. Šoreiz gan turnīrā nepiedalījās vadošie Latvijas šahisti. Par turnīra uzvarētāju un Latvijas čempionu kļuva Arturs Neikšāns. Otro vietu ieņēma Arnolds Luckāns, bet trešais palika pieredzējušais Oļegs Batakovs.
Latvijas 1999. gada šaha čempionāts sievietēm notika no 5. līdz 13. martam Rīgā. Dana Reizniece pieveica visas savas pretinieces un ar simtprocentīgu rezultātu otro gadu pēc kārtas kļuva par Latvijas čempioni. Tāpat kā iepriekšējā gadā otrā bija Tatjana Voronova, bet trešo vietu ieņēma Ilze Bērziņa.
Jūras transgresija

Jūras transgresija (no latīņu: trans gressus "pāri iet") ir ģeoloģisks process, kurā paaugstinās jūras līmenis, krasta līnija pārvietojas uz augstākām vietām, izraisot sauszemes applūšanu. Transgresija var rasties sauszemes nogrimšanas vai jūras baseina piepildīšanās ar ūdeni (vai samazinoties baseina tilpumam) rezultātā.
Transgresijai pretējs process ir regresija, kurā jūras līmenis pazeminās attiecībā pret sauzsemi, un agrākais jūras dibens nosusinās.
Transgresiju un regresiju var izraisīt tektoniski notikumi, piemēram, kalnu veidošanās, dažādas klimata maiņas, piemēram, ledus laikmeti, vai izostaziskas izmaiņas pēc ledāja nokušanas.
Spilgtākais piemērs transgresijai ir krīta periodā jūras dibena izplešanās, kā rezultātā Atlantijas okeāns kļuva seklāks. Tā kā samazinājās pasaules okeāna baseina tilpums, tad jūras līmenis cēlās visur. Lielu sauszemes daļu vietās Ziemeļamerikā, Eirāzijā un citur izveidojās jaunas jūras. Jūras regresijas piemērs ir pleistocēna ledus periodi, kuru laikā ledājos uzkrājās okeānu ūdens. Rezultātā jūras līmenis nokritās par 120 metriem, atsedzot Bēringa zemes tiltu starp Āziju un Aļasku.
Liecības par transgresiju vai regresiju senatnē var iegūt, pētot nogulumiežu facijas, jo nogulumu sastāvs atšķiras dažādos procesos. Piemēram, rupji smilšu graudi nosēžas krastu tuvumā, augstu enerģiju vidē; savukārt smalkas daļiņas, tādas kā dūņas vai karbonātu dubļi, nosēžas tālāk no krasta, dziļumā, mazāk kustīgos ūdeņos. Tadējādi par transgresiju var spriest, ja nogulumos virs rupjākām daļiņām seko slāņi ar smalkākām daļiņām. Regresijas gadījumos ir pretēji: dziļūdens facijas mainās uz piekrastes facijām. Regresijas nosēdumu augšējos slāņus var ietekmēt vēlāka erozija, tāpēc reizēm tie tiek izjaukti.