google/wiki40b huggingface dataset:
Nātrija kālija tartrāts

Fizikālās īpašības un izmantošana tehnikā

Pēc izskata sāls ir no bezkrāsaina līdz bāli zilam. Ūdenī šķīst labi (15°C 54g/100g H₂O), 30 °C pat 1390 g/l, turklāt ir higroskopisks. Tomēr bezūdens sāls acīmredzot ir mazšķīstošs, jo iegūšanas reakcijā izkrīt nogulsnēs. 55,6 °C viela sāk sadalīties (iespējams, zaudēt kristalizēto ūdeni). 70—80 °C segnetsāls kūst, 130—140 °C — sadalās. Nātrija kālija tartrāts ir aptuveni 1,79 reizes blīvāks par ūdeni (20°С). Kristālu uzbūve atbilst rombiskajai kristāliskajai sistēmai (parasti sāls kristalizējas rombveidīgās prizmās ar 12 skaldnēm, no tiem 2 ir pinakoīdi; leņķi starp divām sānu skaldnēm ir 163° un 40°).
Šī viela ir īpatnēja ar to, ka ir pjezoelektriķis, viens no pirmajiem, ko atklāja (Pjērs un Žaks Kirī, 1880. g.). Tāpēc vēl starpkaru posmā ASV (firmas BRUSH ASV patents Nr. 2483647), vēlāk arī citur, piem., PSRS — 1941.—1942. g. (īpaši plaši — pēckara ekonomiskās atjaunotnes "elektropreču buma" laikā, 20. gs. 50. gados) to sāka izmantot plašu atskaņotāju noņēmējos, mikrofonos un telefonu un citās klausulēs, arī dzirdes aparātos. Salīdzinājumā ar citiem pārveidotājiem segnetsāls izejas spriegums ir ļoti liels (pat trīstūkstoš reižu lielāks). Taču no segnetsāls izgatavotus pārveidotājus nedrīkst glabāt mitrās vietās, jo sava higroskopiskuma dēļ sāls pakāpeniski izplūst.
Turklāt segnetsāls ir arī segnetoelektriķis, turklāt pirmais atklātais segnetoelektriķis (1894. g.). Tieši šim sālim par godu tika nosaukta visa vielu grupa, kurā ietilpst piroelektriķi ar maināmu polarizācijas virzienu. Segnetsālim ir raksturīgas divas Kirī temperatūras — apakšējā (—15 °C) un augšējā (22,5 °C). Tikai šajā temperatūru intervālā viela uzrāda segnetoelektriskās īpašības.

Ķīmiskās īpašības un izmantošana ķīmijā

Tā kā nātrija kālija tetrahidrāts ir vīnskābes (hirāla savienojuma) sāls, tam acīmredzot pastāv vairākas formas. Dabā gan ir sastopama tikai L-(+)-vīnskābe.
Nātrija kālija tartrāts ir Fēlinga reaģenta sastāvdaļa. Tā sastāva tas ticis izmantots cukuru pierādīšanā. Segnetsāli izmanto arī spoguļu sudrabošanā pēc Heinrihsona metodes. To izmanto arī organiskajā sintēzē kā deemulģējošu vielu ūdens šķīdumos, parasti reakcijās, kur izmanto alumīnija hidrīdu. Arī biureta reaģents satur nātrija kālija tartrātu.
Laboratorijās to iegūst nogulsnēs sīkkristāliskā veidā, pievienojot karstam kālija hidrogēntartrāta (bitartrāta) šķīdumam stehiometrisku Na₂CO₃ daudzumu. 
 Lielāki sāls monokristāli ir izaudzēti kosmosā (vājas gravitācijas un konvekcijas apstākļos), piem., amerikāņu orbitālajā stacijā Skylab. Mūsdienās tos audzē arī rūpnieciski.

Izmantošana citur

Nātrija kālija tartrāts ir arī pārtikas piedeva (antioksidants E337). Tam ir sāļa, vēsinoša garša. Segnetsāli izmanto arī cepampulveros. Turklāt tas tiek izmantots medicīnā kā caurejas līdzeklis (aptiekārs Seņets to arī esot lietojis tieši šim nolūkam). Pašlaik segnetsāli tālab bieži lieto Zeidlicas pulvera formā.
Žano Švarcs

Biogrāfija

Švarcs ir dzimis Parīzē, Francijā. Viņš uzsāka darbu ASV kā televīzijas režisors 1960. gados seriālā "Ironside". Vēl viņš režisējis dažas "The Rockford Files", "Night Gallery", "Nozieguma skelets", "Skaitļi" un "Kolumbo" sērijas.
Švarcs ir arī darbojies kā kinorežisors filmām "Kukainis (1975), "Žokļi 2" (1978), "Somewhere in Time" (1980), "Supermeitene" (1984) un "Santa Klauss: Filma" (1985), pēc tam, viņš režisēja tikai televīzijas filmas un seriālus.
2003. gadā Švarcs pievienojās WB televīzijas kanāla komandai, režisējot seriālu Smallville. Vēl viņš ir režisējis "Izredzētie: Pasauli glābjot" sēriju Distractions (2007).
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2002)

Top 40 sastādīšanas princips

European Hit Radio Top 40 (līdz 1. novembris "Super FM Top 40") tika sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tika apkopoti raidījumā "European Hit Radio Top 40". Topa veidošanas procesā piedalījās visas dziesmas, par kurām tika balsots sūtot e-pastu, peidžera ziņojumu vai sūtot vēstuli. Neatkarīgi no tā, kādā veidā tika balsots par dziesmām, visas balsis summētās kopā, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skanēja katru svētdienu plkst. 16.00.
Hūpene

Ģeogrāfija

Sala stiepjas ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 33 km garumā. Virsma klinšaina, izceļas 6 kalnu masīvi, no kuriem augstākais ir Īvešenfjellets (370 m vjl) salas dienvidu galā. Tundras augu valsts. Kopš 2003. gada visa sala ar apkārtējo akvatoriju, izņemot nelielu teritoriju ap meteostaciju, iekļauta Hūpenes dabas rezervātā.

Vēsture

Iespējams, ka pirmais, kas ieraudzījis salu bija holandietis Reips (Rijp) 1597. gadā, kurš nodēvēja to par Vaļu salu (Visch Eylandt).
Salu 1613. gadā atklāja brits Tomass Marmadjūks no Hallas, kurš to nosauca sava kuģa Hopewell vārdā Hope Island. Tā laika un vēlākās dažādu valstu kartēs salas nosaukums tiek tulkots kā ‘Cerības sala’.
19. gadsimtā sala ir intensīva valzirgu medību vieta. 20. gadsimta sākumā salā medīti leduslāči un polārlapsas, tika ierīkotas divas mednieku bāzes, viena no tām tagadējās meteostacijas vietā. 1924. gadā salā tiek rīkota pirmā kompleksā izpētes ekspedīcija zivjsaimniecības konsultanta Tora Īvešena vadībā.
1943. gadā salā Vācijas Luftwaffe apgādes dienests salā ierīko pirmo meteostaciju «Svartisen». Aprīkojumu un personālu uz salu nogādā ar zemūdeni un daļa aprīkojuma gāja bojā, tādēļ stacija darbu sākt nevarēja. 1944. gadā salā tiek ierīkota otrā stacija «Helhus», kura darbojas uz sūta ziņojumus līdz pat 1945. gada 5. augustam, kad personāls tiek evakuēts. 1946. gada 8. oktobrī staciju pārņēma Norvēģija.
1978. gada 28. augustā salā avarē PSRS smagais bumbvedējs Tu-16. Septiņu cilvēku apkalpe iet bojā. Padomju puse noliedz lidaparāta zaudēšanu, līdz tiem tiek nosūtītas apkalpes locekļu mirstīgās atliekas.
1986. gadā Hūpenei tiek piešķirts pasta kods «9174 Hopen».
Brizules muiža

Vēsture

Jau 15. gadsimta vidū Livonijas ordeņa mestrs Brizules ciemu izlēņojis Štrombergu dzimtai, 17. un 18. gadsimtā muižai bijuši vairāki īpašnieki. Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā ap 1710. gadu uzcēla tagadējo koka muižas kungu māju. 1774. gadā Brizules muižu savā īpašumā ieguva Frīdrihs Gothards Brinkens (1714—1802). 1802. gadā muižu mantoja viņa brālēns ģenerālis un Kurzemes gubernators Gustavs Matiass fon der Venge-Lambsdorfs (1745—1828), kuru apglabāja dzimtai celtā kapličā. Vēlāk muižā saimniekoja viņa brālis Leo Lambsdorfs (1884—1916) un Ralfs Lambsdorfs (1883—1970). 
Pēc 1920. gada zemes reformas muižu īpašniekiem atsavināja un tās zemi sadalīja 34 vienībās 905 ha kopplatībā. 
Bijušajā muižas kungu mājā iekārtoja skolu, kas tur darbojās līdz 1992. gadam. Pēc ēkas privatizēšanas tajā notika pārbūves un atjaunošanas darbi.
Brizulē atrodas arī Lambsdorfu dzimtas kapliča, kurā no 1802. līdz 1914. gadam apbedīti 13 Brizules muižas īpašnieku piederīgie no Lambsdorfu dzimtas. Pateicoties vietējās skolas un Lambsdorfu dzimtas pēcnācēju sadarbībai, kapliča 1994. gadā atjaunota. Dzimtas kapu atjaunošanas iniciators bija Helmuts Lambsdorfs (1918), pēdējā muižas īpašnieka Ralfa dēls un Vācijas vēstnieka Latvijā (1991—1993) Hāgena fon Lambsdorfa tēvocis.
Ilmari Manninens

Biogrāfija

Manninens dzimis Vīpuri pilsētā 1894. gadā. 1919. gadā Tartu Universitātei tika atļauts visas lekcijas lasīt igauņu valodā. Tas bija jauns izaicinājums un ambīcijas ierobežoja igauniski runājošo lektoru skaits. Lai aizpildītu trūkstošās vietas, tika uzaicināti vairāki ārzemnieki, ieskaitot Manninenu.
1922. gadā universitāte ieguva īpašumā Rādi muižu, kas bija mākslas kolekcionāru Liphartu dzimtas īpašums. Tajā tika izveidots jaunais Igaunijas Nacionālais muzejs un Manninens iecelts par tā direktoru.
Kad Manninens pameta Igauniju, viņš kļuva par Somijas Nacionālā muzeja Helsinkos etnogrāfijas departaments vadītāju.
Manninens nomira Helsinkos 1935. gadā 40 gadu vecumā. 1952. gadā Somijas antikvāru biedrība viņam par godu pasūtīja medaļu, ko izgatavoja Kalervo Kallio.
Pēteris Čaikovskis

Dzīves gājums

Dzimis Kamas-Votkinskas kalnraktuvju ciemā Vjatkas guberņā, Krievijas Impērijas vidienē pie Urāliem (tagad Votkinska Udmurtijā),  kalnrūpniecības inženiera Iļjas Čaikovska un viņa otrās sievas Aleksandras, dzimušas Asjē (Assier), ģimenē. Mūziku Pēteris Čaikovskis sāka mācīties jau piecu gadu vecumā, spēlējot klavieres. Pie mājskolotājiem mācījās valodas, mūziku, uzvedību un manieres. 1850. gadā ģimene pārcēlās uz Pēterburgu, kur viņš mācījās tieslietu skolā. Šajā laikā iepazinās ar itāļu pedagogu Luidži Picioli, kurš viņu iepazīstināja ar Rosīni, Bellīni un Doniceti daiļradi. Čaikovska tēvs novērtē dēla mīlestību pret mūziku un aizveda viņu pie Rūdolfa Kundingera — pazīstama klavierskolotāja no Nirnbergas. Jau 14 gadu vecumā, pēc mātes nāves, Čaikovskis uzrakstīja valsi viņas piemiņai.
1859. gadā viņš pabeidza Pēterburgas Tieslietu skolu, ieguva titulārpadomnieka pakāpi un vietu Justīcijas ministrijā, taču šis darbs viņu nesaistīja.
1862. gadā Čaikovskis iestājās tikko atvērtajā Sanktpēterburgas konservatorijā, lai nopietni nodotos kompozīcijai, mācījās pie Antona Rubinšteina.
1865. gadā beidza konservatoriju ar sudraba medaļu un uzsāka pedagoģisko darbu Maskavas konservatorijā. Šajā laika posmā viņš aktīvi piedalījās krievu inteliģences kultūras dzīvē.
1877. gads bija komponista lūzuma gads. Lielā pārslodze un neveiksmīgas laulības viņa homoseksualitātes dēļ izraisīja nervu satricinājumu. Šajā gadā viņš uzrakstīja operu „Jevgeņijs Oņegins”. 
1870. gadu beigās viņš devās uz ārzemēm, kur uzstājās kā diriģents un iepazinās ar Johannesu Brāmsu, Edvardu Grīgu, Kamilu Sensānsu, Žilu Masnē. Milzīgus panākumus guva Čaikovska vadītie simfoniskie koncerti Berlīnē, Parīzē, Ženēvā, Londonā. 1885. gadā viņš tika ievēlēts par vienu no Krievu mūzikas biedrības Maskavas nodaļas direktoriem. 1891. gadā komponists pabija ASV. 1893. gadā viņam piešķīra Kembridžas Universitātes mūzikas doktora grādu.
Pēc atgriešanās no ārzemēm Čaikovskis dzīvoja Maidanovā un Kļinā Maskavas tuvumā un Pēterburgā. 
Miris Pēterburgā holēras epidēmijas laikā 1893. gada 6. novembrī, apbedīts Aleksandra Ņevska klosterī.
Adenas līcis

Adenas līcis (arābu: خليج عدن‎, Khalīj 'Adan) ir līcis Arābijas jūrā, kas atrodas starp Āfrikas Arābijas pussalu un Eirāzijas Somālijas pussalu.
Bābelmandeba šaurums Adenas līci savieno ar Sarkano jūru. Līča kopējais garums ir 885 km, platums 322 km, dziļums līdz 3680 metriem. Raksturīga intensīva jūras virsas ūdeņu spīdēšana un neregulāras pusdiennakts plūdmaiņas. Līča ziemeļu daļā atrodas Jemena (Arābijas pussala), dienvidu un rietumu līča krastā ir novietojušās Somālija un Džibutija (Somālijas pussala). Lielākās ostas — Adena, Džibuti. Apmēram 11 procenti no visas pasaules naftas tiek transportēta caur šo līci (lielākoties no Persijas līča).
Matīss Ārons

Biogrāfija

Dzimis Bērzaunes pagastā Ādumniekos rentnieku ģimenē. Pēc četriem gadiem ģimene pārcēlusies no rentes Ādumniekiem uz Kalna Brencēniem, kurus vēlāk ģimene nopirka. Māti Mariju Matīss atcerējās kā lielu grāmatu lasītāju un teiku, pasaku vācēju. Tēvs Indriķis ļoti rūpējās par sava dēla izglītošanu. 
Pirmo izglītību viņš ieguva Vestienas un Ļaudonas draudzes skolās. 1876. gada vasarā viņš kā eksterns nokārtoja skolotāju eksāmenu Valkas skolotāju seminārā. 
Jau rudenī Ārons uzsāka skolotāja darbu. Pirmos 12 gadus viņš strādāja kā tautskolotājs un mājskolotājs dažādās vietās. Pirmos piecus gadus Bērzaunes draudzes, tad vienu gadu Vestienas draudzes, bet pēc tam trīs gadus Liezēres draudzes skolā. No 1885. līdz 1888. gadam viņš mācīja Taurupē. Šajā laika posmā viņš mācīja arī pieaugušos un uzstājās ar priekšlasījumiem biedrībās, skolotāju sapulcēs un citur, kā arī rakstīja rakstus avīzēm un žurnāliem. Starp tiem bija, piemēram, "Baltijas Zemkopis" Jelgavā un "Austrums" Maskavā.
Savu žurnalista darbību sāka pie Bernharda Dīriķa Baltijas Vēstneša, parakstīdamies kā Brencēnu Matīss.
1888. gadā vasarā iepazinās ar Ģedertu Pūcīti, kurš bija viens no "Dienas Lapas" dibinātājiem un izdevējiem. Viņš uzaicināja Matīsu Āronu darbā "Dienas Lapas" redakcijā. Turpmākos sava mūža 50 gadus strādājis kā žurnālists un publicists. Dienas Lapā strādājis no 1888. līdz 1895. gadam. Pēc tam laikrakstā "Austrums" līdz 1901. gadam. Līdz 1907. gadam strādāja laikrakstos "Vārds", "Rīgas Avīze", "Baltijas Vēstnesis" un "Balss". Pēc tam desmit gadus "Dzimtenes Vēstnesis", kuru vadīja arī evakuācijā Pleskavā. 1919. gadā lielinieki viņu apcietināja. No 1919. gada septembra līdz 1937. gadam bija Latvijas Republikas laikraksta "Valdības Vēstnesis" redaktors. Rakstījis kritiku, kā arī darbojies kā bibliogrāfs.
Aidins Sulejmanli

Biogrāfija

Pārstāvējis Azerbaidžānu Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos. Divas reizes uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātos: 2013. gadā U8 vecuma grupā, par šo panākumu saņemot FIDE meistara (FM) nosaukumu, un 2017. gadā U12 vecuma grupā. 2014. gadā Tallinā uzvarējis Eiropas jauniešu čempionātā ātrajā šahā un šaha ātrspēlē U10 vecuma grupā. 2019. gadā Indijā uzvarējis Pasaules jauniešu šaha čempionātā O14 vecuma grupā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2019. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Hans

Hans, arī Kagans (no tjurk. Hagan, Hakan, Kagan, Kaan — valdnieks, monarhs) — Eirāzijas stepju tautās augstākais tituls, suverēns monarhs. Sākotnēji neatkarīgas cilts vēlēts vadonis. Ar laiku titulu sāk mantot. Pēc pirmā tjurku kaganāta VI gs. — suverēns valdnieks, pēc statusa līdzvērtīgs eiropiešu karalim, princim, lielhercogam, lielkņazam.
Pirmo reizi rakstītos avotos fiksēts III gs. sjaņbiešu ciltīs (mūsdienu Ziemeļķīna un Mongolija). IV gs. sākumā to pārņēma žužaņu (žuaņžuaņi - 蠕蠕, piņj. Ruǎnruǎn) valstī, bet V gs. no tiem šo titulu pārņēma avāri un tjurki.
Fudzi

864. gada izvirdums

864. gadā Fudzi ziemeļaustrumos izvirda lava, tā tecēja Senoumi ezerā (せの海), sadalot to uz pusēm. Mūsdienās ir divi ezeri — Saiko ezers (西湖) un Šojiko ezers (精進湖). Sacietējusī lava, kas sadalīja ezeru uz pusēm, ir nosaukta par Aokigaharu (青木ヶ原溶岩), un tā mūsdienās ir apaugusi ar mežu.

1707. gada izvirdums

Pēdējais Fudzi izvirdums sākās 1707. gada 16. decembrī un beidzās 1708. gada 1. janvārī, Edo periodā. Lai gan tas neizraisīja lavas plūsmu, izvirdumā atbrīvojās aptuveni 800 miljonus kubikmetru vulkānisko pelnu, kas izplatījās plašās teritorijās ap vulkānu, pat sasniedzot Edo gandrīz 100 kilometru tālāk. Edo vulkāniskie pelni bija vairākus centimetrus biezi. Izvirdums notika Fudzi kalna ziemeļaustrumu pusē un izveidoja trīs jaunas vulkāniskas atveres. Dabas katastrofa norisinājās vairākas dienas.
Džems

Džems (angļu: jam) ir cukura sīrupa un veselu vai gabaliņos sagrieztu augļu vai ogu ievārījums ar biezu, želejveida konsistenci. Lai iegūtu džemam raksturīgo konsistenci, izmantotajos augļus un ogās jābūt vismaz 1% pektīnvielu un ap 1% organisko skābju. Pie šādiem augļiem un ogām pieskaitāmi, piemēram, āboli, ērkšķogas, jāņogas, upenes un dzērvenes.
Ja džemu gatavo no augļiem un ogām, kuros dabīgi nav vajadzīgā daudzuma pektīnvielu un organisko skābju (piemēram, bumbieriem, ķiršiem un zemenēm), tos var pievienot mākslīgi, gatavošanas laikā pieberot 0,2—0,4% citronskābes un recinātāju (piemēram, pektīnvielu pulveri) vai izmantojot īpašu ievārījuma cukuru, kam jau iepriekš pievienotas pektīnvielas.
Lielvārdes luterāņu baznīca

Vēsture

Lielvārdes baznīcas draudze pirmoreiz rakstos minēta 1457. gadā, pirms mūra baznīcas bijušas vismaz divas koka baznīcas. 1747. gadā uzcēla pirmo mūra baznīcu, 1774. gadā baznīcas tornī iespēra zibens, to atjaunoja 1845. gadā.
Pirmā pasaules kara laikā baznīca atradās piefrontes zonā un tika sagrauta. 1932. gadā sagrautās baznīcas vietā tika uzcelta jauna baznīca (arhitekts Pauls Kundziņš), iesvētīta 1934. gadā. Latvijas prezidents Kārlis Ulmanis finansiāli atbalstīja altāra, kanceles un baznīcēnu solu izgatavošanu. Altārglezna — "Kristus Ģetzemanes dārzā" (Kārlis Miesnieks; 20. gadsimta 30. gadi). 1989. gadā restaurēta altārglezna, baznīcā izremontētas iekštelpas.
Blakus baznīcai atrodas Lāčplēša gulta.
Jānis Purviņš

Biogrāfija

Dzimis 1971. gada 4. jūnijā. No 1977. līdz 1989. gadam mācījās Rīgas 4. vidusskolā (tagad — Rīgas Angļu ģimnāzija). Dejoja kolektīvos "Uguntiņa" un "Līgo". No 1987. līdz 1990. gadam bija Rīgas 4. vidusskolas deju skolotājs.
Studēja Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas Horeogrāfijas nodaļā, kuru pabeidza 1993. gadā, līdztekus bija tautas deju ansambļa "Lelde" mākslinieciskais vadītājs, no 1991. līdz 1997. gadam bija valsts deju ansambļa "Daile" solists. No 1993. līdz 1995. gadam bija tautas deju ansambļa "Jaunība" pedagogs. 1994. gadā pārņēma kolektīva "Līgo" vidējās paaudzes sastāva vadību, bet 1995. gadā kļuva par visa kolektīva māksliniecisko vadītāju.
1998. gadā sāka studēt Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskolā, kur 2000. gadā aizstāvēja maģistra grādu pedagoģijā. 2006. gadā Latvijas Kultūras akadēmijā ieguva Humanitāro zinātņu maģistra grādu mākslās.
Jānis Purviņš ir Deju svētku virsvadītājs kopš 1998. gada, Deju svētku lielkoncertu mākslinieciskais vadītājs kopš 2003. gada un Skolu jaunatnes deju svētku virsvadītājs kopš 2000. gada, bija to lielkoncerta mākslinieciskais vadītājs 2005. gadā. 2004. gadā Jānis Purviņš bija Vispārējo Igaunijas Dziesmu un Deju svētku virsvadītājs. 2019. gadā tika nominēts Dejas balvai kategorijā "Skatuviskās tautas dejas horeogrāfe/s".
Jānis Purviņš ir izveidojis vairāk nekā 200 oriģinālhoreogrāfiju un tautas deju apdaru, kā arī 17 deju uzvedumus.
Madride

Vēsture

Rakstītās ziņas par Madridi ir no 9. gadsimta vidus, kad mauri uzcēla nelielu cietoksni tagadējās Madrides vietā. Arābu valodā cietoksni sauca par al-Magrīt (المجريط — avots) no kā visticamāk cēlies pilsētas nosaukums.
Rekonkistas laikā 1085. gadā Madridi ieņēma Kastīlijas karalis Alfonso III un pārveidoja pilsētas mošeju par katoļu baznīcu. 1329. gadā Madridē kā Spānijas ģeogrāfiskajā centrā pirmoreiz sapulcējās Kastīlijas parlaments Kortesi.
Kad apvienojās Kastīlijas karaliste (galvaspilsēta — Toledo) un Aragonas karaliste (galvaspilsēta — Barselona), izveidojot Spāniju, karaļi Karloss I un Felipe II par galvaspilsētu izvēlējās Madridi, un no 1561. gada tur atradās Spānijas galms. Spānijas uzplaukuma periodā (XVI — XVII.gs) Madride tomēr neatgādināja lielās Eiropas pilsētas, jo gandrīz visa saimnieciskā darbība bija vērsta uz galma apkalpošanu. Karloss III (1716—1788) pārveidoja pilsētu, uzceļot daudz jaunu celtņu.
1808. gada maijā Madridē iebruka Napoleona karaspēks, bet 2.maijā notika madridiešu sacelšanās, kura tika apspiesta. Pēc neatkarības kara, 1814.gadā, troni ieguva Fernando VII. 1873.—1874. gados Madride bija Pirmās Spānijas republikas galvaspilsēta.
Spānijas pilsoņu kara laikā pilsēta ilgu laiku bija sīvu cīņu arēna un tai tika nodarīti lieli postījumi. Nacionālistu aviācija bombardēja pilsētu. Madrides aizstāvības laikā radās teiciens par Piekto kolonnu — nacionālistu slepenajiem atbalstītājiem pilsētā.
Franko diktatūras laikā Madride strauji auga un attīstījās tās ekonomika. 1973. gada 20. decembrī ETA kaujinieki Madridē atentātā nogalināja Spānijas premjerministru Luisu Karero Blanko (Luis Carrero Blanco). 1981. gada 23. februārī Madridē notika neveiksmīgs valsts apvērsuma mēģinājums.
2004. gada 11. martā Madridē notika lielākais terorakts Spānijas vēsturē — gandrīz vienlaicīgi tika uzspridzinātas 10 bumbas dažādos piepilsētas vilcienos, nogalinot 191 un ievainojot 1460 cilvēkus.
Jūdaisma pamatprincipi

Monoteisms

Jūdaisms ir strikti monoteisks. Citu dievu pastāvēšana, vai iespēja, ka Dievs varētu būt vairākās formās (Trīsvienība) ir nepieņemama un ķecerīga. Katru rītu un vakaru ticīgie ebreju atkārto lūgšanu, kuras pirmais teikums definē šo ticību: "Shema Yisrael Adonai Eloheinu Adonai Echad" "Klausies, Israēl, Tas Kungs, mūsu Dievs, ir vienīgais Kungs."
Dīķa vardes

Izplatība

Dīķa vardes sastopamas Ziemeļāfrikā, Eiropā un Āzijā, austrumos sasniedzot Kluso okeānu. Izolētas populācijas mājo Eritrejā, Saūda Arābijas rietumos Asīra kalnu reģionā, kā arī Saūda Arābijas austrumu oāzēs un Bahreinā. Dīķa vardes introducētas arī Kanāriju salās. Latvijā sastopamas 3 dīķa varžu ģints sugas: ezera varde (Pelophylax ridibundus), dīķa varde (Pelophylax lessonae) un zaļā varde (Pelophylax kl. esculentus).

Kopīgās īpašības

Dīķa vardes galvenokārt uzturas ūdenī, bet tās ir novērojamas arī uz sauszemes, ja ir pietiekami daudz mitruma. Divas sugas — Centrālāzijas dīķa varde (Pelophylax terentievi) un Sahāras varde (Pelophylax saharicus) mājo tuksnesī, apdzīvojot ūdens bedres. Šīs ģints sugas galvenokārt ir aktīvas krēslā un naktī, bet novērojamas arī gaišajā dienas laikā. Barojas ar dažādiem sauszemes bezmugurkaulniekiem.
Dīķa vardes ir vidēji lielas un lielas vardes. Mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Purna daļa šīm vardēm ir smaila un pagarināta. Acis atrodas tuvāk viena otrai nekā brūnajām vardēm. Pakaļkājas garas un muskuļotas. Ādas krāsa galvenokārt ir zaļa, lai gan sastopamas arī pelēcīgas un brūnganas sugas. Uz muguras daudzām sugām tumšāki plankumi, bet uz galvas var būt košu krāsu raibumi.

Hibrīdsugas

Šo varžu grupai ir raksturīgas vairoties spējīgas hibrīdsugas. Ezera vardes un dīķa vardes pēcnācējus sauc par zaļajām vardēm (Pelophylax kl. esculentus), kā arī par zaļajām vardēm sauc zaļās vardes un dīķa vardes pēcnācējus. Ezera vardes un Ibērijas dīķa vardes (Pelophylax perezi) pēcnācējus sauc par Grafa vardēm (Pelophylax kl. grafi), kā arī par Grafa vardēm sauc Grafa vardes un Ibērijas dīķa vardes pēcnācējus.
Kādreiz tika izdalīta arī Itālijas zaļā varde (Pelophylax kl. hispanicus), kas saskaņā ar jaunāko sistemātiku ir Itālijā dzīvojoša zaļā varde (Pelophylax kl. esculentus). Par Itālijas zaļajām vardēm sauca Itālijas dīķa vardes (Pelophylax bergeri) un zaļās vardes pēcnācējus, bet, tā kā Itālijas dīķa varde mūsdienās tiek uzskatīta par dīķa vardes paveidu un vairs netiek izdalīta kā atsevišķa suga, tad arī hibrīds vairs netiek izdalīts kā atsevišķs taksons.
Austrālijas Aborigēnu valodu transkripcija

Mūsdienu praktiskā pareizrakstība

Valodnieki, kas strādā ar Austrālijas valodām, lieto viennozīmīgas fonēmiskas pieraksta sistēmas, kurās katru vārdu var pierakstīt/nolasīt tikai vienā veidā. Parasti tās lieto latīņu alfabētu, lietojot divburtu kombinācijas atsevišķām skaņām.

Patskaņi un puspatskaņi

Vairums Austrālijas valodu lieto tikai trīs patskaņus, ko pieraksta kā i, a and u. Garos patskaņus pieraksta ar dubultburtiem - ii /iː/, aa /aː/, uu /uː/.
Puspatskaņus w un y izrunā tāpat, kā angļu valodā.
Eirāzijas kurmji

Kopīgās īpašības

Šīs ģints mātītēm ir rudimentāras tēviņu pazīmes, piemēram, urīnkanāla sīpoliņa dziedzeri (glandulae bulbourethrales) un prostata. Ir zinātnieki, kas uzskata, ka kurmju ģints sugas patiesībā ir hermafrodīti, bet citi zinātnieki tomēr uzskata, ka tās ir "īstas mātītes" ar dažām tēviņu pazīmēm. 
Kurmju ģints sugas ir 9—18 cm lielas un sver 65—120 g. Visām sugām ir īsa aste un īss, blīvs, tumšā krāsā kažociņš. Matojums aug vertikāli un kustās visos virzienos, tādējādi tas nerada pretestību kurmim pārvietojoties pa alu jebkurā virzienā (gan uz priekšu, gan atpakaļ). Kā visiem kurmjiem šīm sugām ir ļoti jutīgs purniņš un priekšķepas. Uz īsās astītes ir vairāki jutīgi, pagarināti matiņi, kas nodrošina tausti dzīvniekam arī aizmugurē. Kā visi kurmju dzimtas dzīvnieki kurmji barojas ar sliekām, kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kas dzīvo augsnē. Pamatā dzīvo zem zemes, rok alu labirintus un barojas ar tiem bezmugurkaulniekiem, kas iekrīt to tuneļos. Tā kā kurmju sugas pamatā uzturas zem zemes, tās var būt aktīvas gan gaišajā diennakts laikā, gan tumšajā, tomēr virs zemes iznāk tikai tumsā.
Dīvainās dienas

Sižets

Filmas sižets norisinās 1999. gada pēdējās divās dienās Losandželosā. Lenijs Nero ir bijušais policists, kurš nu kļuvis par melnā tirgus pārstāvi. Lenijs nodarbojas ar SQUID disku pārdošanu; šie diski ļauj to lietotājam pieredzēt diskā ierakstītas emocijas un fiziskas sajūtas. Ar SQUID disku palīdzību Lenijs sāk izmeklēt kādas prostitūtas slepkavību; šī izmeklēšana noved pie konspirācijas atklāšanas.