google/wiki40b huggingface dataset:
Ādolfs Joffe

Dzīvesgājums

Dzimis 1883. gada 22. oktobrī Simferopolē turīgā Krimas karaīmu ģimenē. Kā 19 gadīgs jauneklis iestājās Krievijas Sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā. Studēja medicīnu Berlīnes Humbolta universitātē, interesējās par psihoanalīzi. 1905. gada revolūcijas laikā atgriezās Krievija un piedalījās sabiedriskajās aktivitātēs, tādēļ bija spiests emigrēt uz Vīni, kur pabeidza medicīnas studijas.
Vīnē viņš iepazinās ar Leonu Trocki, kas kļuva par viņa draugu un atbalstītāju. Emigrācijā kopā ar Trocki izdeva laikrakstu "Pravda" (1906-1912), brauciena laikā uz Odesu viņu apcietināja un izsūtīja uz Toboļskas guberņu Sibīrijā, kur viņš strādāja par ārstu. Pēc Februāra revolūcijas viņš aizbēga no izsūtījuma un pievienojās boļševiku vadībai, kas gatavoja Petrogradas apvērsumu. No 1917. gada 19. augusta līdz 1918. gada 8. martam Joffe bija VK(b)P Centrālkomitejas sekretārs, līdztekus vadīja Brestļitovskas miera sarunu delegāciju. Pēc miera līguma noslēgšanas 1918. gada aprīlī viņu iecēla par Krievijas PFSR vēstnieku Vācijas impērijā, kur viņš Ļeņina uzdevumā parakstīja Berlīnes papildvienošanos. 1918. gada novembrī pēc apsūdzības sacelšanās organizēšanā viņu kopā ar visu vēstniecības personālu izraidīja no Vācijas.
1919. gada 2. decembrī Joffi iecēla par Krievijas delegācijas vadītāju pamiera un miera sarunām ar Igauniju, Latviju un Lietuvu. No 1920. gada 13. septembra līdz 1921. gada 18. martam viņš vadīja Padomju Krievijas delegāciju sarunās ar Poliju, kas beidzās ar Rīgas miera līguma parakstīšanu. 1922. gadā viņš bija Krievijas delegācijas loceklis Dženovas konferencē, pēc tam pirmais PSRS vēstnieks Ķīnas republikā (1922-1924) un pārstāvis Japānā. Pēc slimošanas perioda viņu iecēla par vēstnieku Lielbritānijā, pēc tam Austrijā.
1926. gadā Joffe veselības pasliktināšanās dēļ pārtrauca diplomātisko karjeru un atgriezās Maskavā, kur strādāja Koncesiju lietu Valsts komitejā un lasīja lekcijas starptautiskajās attiecībās Maskavas universitātē. Pēc Staļina uzvaras politiskajā cīņā pār Trocki un viņa izslēgšanas no boļševiku partijas, Joffe 1927. gada 16. novembrī Maskavā nošāvās. Lielā terora laikā viņa kapavieta tika iznīcināta un atjaunota tikai 1956. gadā. Joffes tuviniekus apcietināja uz izsūtīja uz soda nometnēm. Viņa sieva Marija un meita Nadežda ieslodzījumā atradās 20 gadus, dēlu Vladimiru 1937. gadā nošāva.
Rafaels Kofmans

Šaha kompozīcija

Kopš 1925. gada publicējis apmēram 400 dažādu žanru šaha kompozīcijas, galvenokārt divvilčus un trīsvilčus. Laika posmā no 1948. līdz 1983. gadam bijis sešu PSRS individuālo šaha kompozīcijas čempionātu dalībnieks, ieguvis 3. vietu 2. čempionātā trīsvilču grupā, kā arī 4. vietu (1955) un 5. vietu (1959) daudzvilču grupā. Konkursos izcīnījis vairāk nekā 150 atzinības, tai skaitā 42 pirmās godalgas. Galveno uzmanību veltīja loģiski stratēģiskā stila trīsvilčiem.
R. Kofmans bijis vairāku šaha kompozīcijai veltītu grāmatu autors vai līdzautors.
Džona Lenona siena

Džona Lenona siena (arī Lenona siena) ir siena Prāgā, Čehijā. Kopš 1980. gadiem siena tiek apzīmēta ar Džona Lenona iedvesmotiem grafiti zīmējumiem un uzrakstiem no The Beatles un Lenona dziesmu vārdiem. Sienas krāsojums nemitīgi mainās, sākotnējais Džona Lenona portrets jau ilgu laiku ir ticis pārkrāsots ar jauniem zīmējumiem. Siena atrodas Neatkarīgā Maltas Bruņinieku ordeņa īpašumā, kas ļauj grafiti entuziastiem turpināt uz sienas zīmēt. Pat tad, ja siena tika pārkrāsota, nākamajā dienā tā atkal tiek pārklāta ar dzeju un ziediem. Mūsdienās Džona Lenona siena kalpo kā mīlestības un miera simbols.
1988. gadā siena bija Gustava Husāka komunistiskā režīma nemieru objekts. Čehu jaunieši uz sienas rakstīja sūdzības un ziņojumus par valsts režīmu. Šī darbība raisīja negatīvu nostāju starp čehu studentiem un drošības policiju, tādēļ izcēlās nemieri uz tuvējā Kārļa tilta. Kustība, kurai šie studenti sekoja, tika nosaukta par "lenonismu". Čehoslovākijas varas iestādes izplatīja ziņas, ka šīs kustības sekotāji ir "psihiski nelīdzsvaroti sociopāti, alkoholiķi un rietumu kapitālisma aģenti."
Līdzīga siena ir radīta Honkongā, kur cilvēki pie sienas līmēja līmlapiņas, piedaloties 2014. gada Honkongas protestos.
2014. gada 17. novembrī, Samta revolūcijas 25 gadadienā, grupa mākslas studentu nokrāsoja sienu baltu, atstājot tikai vārdus "wall is over". Maltas ordenis sākotnēji iesniedza sūdzību par vandalismu, bet vēlāk pēc kontakta ar sienas pārkrāsotājiem to atsauca. Vārdi "wall is over" vēlāk tika pārkrāsoti par "war is over".
Zelta bulla (1242)

Vēsture

1241. gada aprīlī Ungārijas Karalistes karaspēks cieta smagu sakāvi Mohi kaujā pret mongoļiem pie Šajo upes, pēc kuras karalis Bēla IV patvērās Zagrebā, 1241.-1242. gada ziemā mongoļi šķērsoja Dravu un Donavu, tiekot līdz Zagrebai. Karalis bēga tālāk uz Dalmāciju, bet mongoļi slikti nocietināto Zagrebu pilnībā nopostīja. Mongoļi turpināja vajāt karali Bēlu IV līdz brīdim, kad saņēma ziņu par kagana Ugedeja nāvi, pēc kuras pārtrauca iebrukumu Eiropā.
Lai nepieļautu līdzīgu sakāvi nākotnē, pēc mongoļu karaspēka atkāpšanās karalis Bēla IV izdeva vairākus likumus, kas rosināja nocietinātu pilsētu būvniecību, jo tās spēja noturēties pret karaspēka uzbrukumiem.

Noteikumi

1242. gada Zelta bulla pasludināja Gradecu par karaļa brīvo pilsētu, nosakot tās iedzīvotājiem dažādas tiesības. Viņiem bija tiesības brīvi pārvietoties, brīvi izmantot savu īpašumu un brīvi sastādīt testamentu. Karaļa brīvās pilsētas iedzīvotāji bija atbrīvoti no ceļu un tiltu nodevas maksāšanas. Bulla norādīja, ka Gradeca ir tieši pakļauta karalim, nevis muižniekiem, kuru pārvaldītajās zemēs tā atradās. Pilsēta atradās arī ārpus Zagrebas bīskapijas jurisdikcijas.
Gradecas iedzīvotājiem no saviem līdzekļiem apkārt pilsētai bija jāuzceļ nocietinājumi, ko viņi paveica 1266. gadā. Karaļa vizītes laikā pilsētas iedzīvotājiem bija jāsagādā 12 vērši, 1000 maizes klaipi un 4 mucas vīna, kā arī vizīšu laikā jāapkalpo Slavonijas hercogs vai Horvātijas bans.
Bulla noteica arī Gradecas kontrolētās zemes robežas — pilsētai tika piešķirta zeme uz dienvidiem no Medvednicas kalna, uz rietumiem no Vrapčakas upes un uz ziemeļiem no Savas.

Ietekme

Jaunajā Gradecā, kuru aizsargāja nocietinājumi, 14. gadsimtā bija apmēram 3000 iedzīvotāju, kas to padarīja par samērā lielu pilsētu Centrāleiropas lauku ainavā. Pilsēta bija Ungārijas Karalistes finanšu centrs un tajā atradās sudraba kaltuve. Gradecu pārvaldīja pilsētas tiesnesis ar mēra pienākumiem, ko katru gadu ievēlēja pilsētas iedzīvotāji. Katru gadu sv. Blaizija dienā (3. februāris) tika ievēlēti arī astoņi zvērinātie un 12 pilsētas padomnieki. Šāda pārvalde Gradecā saglabājās līdz 1850. gadam, kad tā un vairākas citas apdzīvotās vietas tika apvienotas jaunajā Zagrebas pilsētā.
Helevega hronika

Helevega hronika ir pirmā Rīgas pilsētas hronika.
1452. gadā Rīgas arhibīskaps, Vācu ordeņa virsmestra kapelāns Silvestrs Stodevešers un Livonijas ordeņa mestrs Mengdens, baidoties, ka Rīga varētu pievienoties Prūsijas savienībai, noslēdza Salaspils līgumu. Tajā tika noteikta Rīgas divkārša atkarība no ordeņa un arhibīskapa. Pilsētas rāte protestēja pret šī līguma noslēgšanu un 1456. gadā rātes sekretāram (sindikam) Hermanim Helevegam (Helewegh) uzdeva sarakstīt hroniku, kas pierādītu, ka Salaspils līgums uzspiests Rīgai nelikumīgi. Rīgas pilsētas ķemerejas grāmatā atrodams ieraksts: “Anno 1456. 8 mk. 12 schill. Geuen Hermanno dem Scriuer vor dat Bock der Croneken der kerkholmschen degedinge tho schriuende” (1456. gadā 8 markas un 12 šiliņi doti skrīverim Hermanim hronikas par Salaspils līgumu sarakstīšanai).
Hronika aptver laika posmu no 1158. gada līdz 1489. gadam. Historiogrāfijā pastāv uzskats, ka Helevegs hroniku sācis ar 1424. gadu, bet manuskripta sākumu sacerējis tā tulkotājs Johans Vite. Tomēr hronikas norakstos nav atrodamas nekādas norādes, ka hroniku rakstījuši divi autori. Hronikā, acīmredzot, izmantoti dokumentāri avoti. Detalizētāks notikumu izklāsts sniegts sākot ar 15. gadsimtu, jo hronikas centrālā tēma ir Salaspils līgums un autors bijis šo notikumu aculiecinieks. Visi notikumi skatīti no Rīgas patriciāta viedokļa. Hronika satur bagātīgu faktisko materiālu, īpaši par Rīgas pilsētas karu pret Livonijas ordeni XV gadsimta pēdējās desmitgadēs. Hronika ir nozīmīgākais avots par Livonijas vēsturi 15. gadsimtā un pirmā zināmā pilsētas hronika Baltijā.
Hronika sarakstīta latīņu vai viduslejasvācu valodā. Tās oriģināls gājis bojā, iespējams, 1677. gada lielajā Rīgas ugunsgrēkā. Arhīvā hronikas oriģināls ticis uzglabāts ar nosaukumu “Sarkanā grāmata starp arhibīskapijas lietām” (Das rothe Buch inter Archiepiscopalia) - hronika bijusi iesieta sarkanos vākos un uzglabāta kopā ar dokumentiem par pilsētas attiecībām ar Rīgas arhibīskapiju. Saglabājies tikai Rīgas rātskunga un Zviedrijas galma historiogrāfa J.Vites ap 1650.gadu veiktais tulkojums augšvācu valodā. Pašlaik Vites tulkojuma manuskripts glabājas Latvijas Valsts vēstures arhīva fondā Rīgas vēstures un senatnes pētītāju biedrība lietā ar nosaukumu Wittiana, kopā ar citiem Vites manuskriptiem (LVVA, 4038.f., 2.apr., 100.l.).
Šajā fondā glabājas vēl viens nedatēts un neparakstīts hronikas noraksts, kas izdarīts no Vites manuskripta. Šo norakstu, piedēvējot tā autorību Melhioram Fuksam, daļēji publicējis Vilhelms Kristians Frībe savā 1791. gadā izdotajā grāmatā W. Chr. Friebe’s Beytrage zur Lievlandischen Geschichte aus einer neuerlichts gefundener Handschrift. Tādā pašā redakcijā Frībe 1791. gadā hroniku publicējis arī almanahā Nordische Miscellanea.
Ir eksistējis arī otrs Vites tulkojuma noraksts, ko izgatavojis Hermanis fon Breverns, kas bijis par pamati hronikas publikācijai Scriptores rerum Livonicarum 1853. gadā iznākušajā II sējumā. Salīdzinājumā ar Vites tulkojumu, minētais noraksts ir visai kļūdains.
Hronikas fragments latviešu tulkojumā publicēts žurnāla Latvijas Arhīvi 1998.gada 2. numurā.
Sputnik-2

Priekšvēsture

1957. gada 4. oktobrī tika palaists pirmais ZMP, kas pasaulē radīja lielu pārsteigumu. Pēc šī starta PSKP CK pirmais sekretārs Ņikita Hruščovs uzaicināja raķešu galveno konstruktoru Sergeju Koroļovu pie sevis, un sarunas rezultātā tika nolemts palaist nākamo pavadoni uz Oktobra revolūcijas 40. gadadienu. 12. oktobrī tika pieņemts valdības lēmums par otrā pavadoņa palaišanu.

Pavadoņa sagatavošana

Otrais ZMP tika izveidots rekordīsā laikā — 22 dienās. Tā kā jaunu pavadoni izgatavot mēneša laikā nebija iespējams, tad par pamatu tika ņemts pavadoņa PS (Sputnik-1) korpuss un hermētiskā dzīvnieku kabīne no R-2A raķešu programmas. Tie tika piestiprināti pie raķetes otras pakāpes, un nebija atdalāmi lidojuma laikā. Pirmā pavadoņa otrās pakāpes ilgais lidojums pieradīja, ka aparatūru var arī neatvienot no raķetes pēc ieiešanas orbītā, lai vienkāršotu konstrukciju.
1957. gada 19. oktobrī uz starta vietu tika nogādāta nesējraķete. Pavadonis ieradās pa daļām. Raķetes un pavadoņa samontēšana notika bez aizķeršanās. 22. oktobrī sākās gatavošanās startam.

Lidojuma gaita

Sputņik-2 tika palaists no Tjuratamas, PSRS 1957. gada 3. novembrī ar modificētu starpkontinentālo ballistisko raķeti R-7.

Pavadoņa uzbūve

Raķetes otras pakāpes augšgalā tika novietots rāmis, pie kura tika stiprināta zinātniskā aparatūra. Hermētiskā dzīvnieku kabīne tika ievietota raķetes pārejas nodalījumā. Aparatūras lodveida konteiners atradās rāmja vidū. 
Bez tam pavadonī tika iekļauti instrumenti Saules rentgena un ultravioletā starojuma izpētei (SP-65), kosmiskā starojuma intensitātes mērīšanai.
Rāmi ar aparatūru aptvēra konusveida raķetes priekšgals, kura nomešana notika ar atsperveida mehānismu. Rāmis ar aparatūru no raķešpakāpes nebija atdalāms, tie visi kopā veidoja pavadoni. Pavadoņa telemetrijas noraidīšanai tika izmantota 2. pakāpes telemetriskā aparatūra Tral-C, veicot tās automātisko pārslēgšanos pēc raķetes aktīvā lidojuma beigām. Pavadonim lidojot pāri PSRS teritorijai, īpašs elektropulkstenis ieslēdza zinātnisko un mēraparatūru, bet izslēdza to, nonākot ārpus valsts redzamības zonas.
Dzīvnieku kabīne tika izgatavota no alumīnija sakausējumiem. Tajā atradās iluminators. Konteinera bija dzīvības nodrošināšanas sistēma, kuras sastāvā ietilpa skābekļa ķīmiskais ģenerators, kas izdalīja skābekli elpošanai, neitralizēja ogļskābo gāzi un ūdens tvaikus. Termoregulācijai bija izgatavota vienkārša sistēma, līdzīga kā Sputnik-1; gaisa apmaiņai darbojās ventilators. Suņa ēdināšanai bija paredzēta barotava.
Luhanskas apgabals

Vēsture

Tagadējā Luhanskas apgabala teritoriju līdz 13. gadsimtam apdzīvoja neatkarīgas stepju tautas (avāri, pečeņegi, bulgāri, maģāri, polovcieši), kas 9. gadsimtā atradās Hazāru kaganāta pakļautībā. 
1223. gadā Kaujā pie Kalkas upes Mongoļu impērijas karaspēks sakāva apvienoto polovciešu un Kijevas Krievzemes karaspēku un pēc 1240. gada šīs apgabals nokļuva Zelta Ordas pārvaldībā. Ordas karavadoņa Mamaja valdīšanas laikā (1361–1380) apgabala teritorijā kādu laiku bija hana Abdulaha (Абдуллах-хан, Abdullah Khan ibn Uzbeg Khan, valdīja 1367—1368, 1369—1370) mītnes vieta. Zelta Ordas sabrukuma periodā ap 1449. gadu šeit dzīvojošās stepju klejotāju ciltis atzina Krimas hanu virsvadību. Vēlāk šajā apgabalā no Maskavijas, Lietuvas dižkunigaitijas, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts ieceļoja Donas kazaki, kas izveidoja robežzonu ar Krimas hana kontrolētajām zemēm.
Bogdana Hmeļņicka vadītās sacelšanās laikā šajā apgabalā ieradās Polijai-Lietuvai nepakļāvīgie kazaki. Lielā Ziemeļu kara laikā 1707. gadā krievu karaspēks nežēlīgi apspieda Donas kazaku sacelšanos atamana Kondratija Bulavina vadībā.
18. gadsimta vidū vietējie Donas kazaki pakļāvās Zaporožjes Sečas atamanam Kirilam Razumovskim. Pirms Krievu—turku kara (1735—1739) 1734. gadā krievu karaspēks okupēja Zaporožes Seču. 1752. gadā apgabalā atļāva apmesties serbu ieceļotājiem, kas izveidoja Slāvu Serbiju (Славяносербия), kuru 1775.—1783. gadā iekļāva Krievijas impērijas Azovas guberņā. No 1754. gada apgabala dienvidu daļa bija iekļauta Jaunkrievijas guberņā (1764—1783, 1796—1802).1795. gadā britu rūpnieks Čārlzs Gaskoins (Gascoigne) pie Vergunkas un Kamennijbrodas kazaku ciemiem nodibināja čuguna rūpnīcu, ko uzskata par Luhanskas pilsētas veidošanās sākumu. 1802. gadā Jaunkrievijas guberņu sadalīja Nikolajevas, Taurijas un Jekaterinoslavas guberņā, kurā tolaik ietilpa tagadējais Doņeckas apgabals.
No 1921. gada šī teritorija nonāca Ukrainas PSR, 1932. gadā no Dņepropetrovskas apgabala un Harkovas apgabalu daļām izveidoja Doņeckas apgabalu. 1938. gadā to sadalīja Staļinas (tagad Doņeckas) un Vorošilovgradas (tagad Luhanskas) apgabalos. 1990. gadā Vorošilovgradu pārdēvēja par Luhansku. No 1991. gada Ukrainas Republikas sastāvā. Donbasa kara laikā Krievijas specvienību atbalstītie separātisti 2014.—2015. gadā ieņēma Luhanskas apgabala dienvidu daļu.
Ragainais cīrulis

Izskats

Ragainais cīrulis ir neliels dziedātājputns, vizuāli ir ļoti līdzīgs savam tuvākajam radiniekam ausainajam cīrulim, bet ir par to mazāks. Salīdzinot ar Latvijā novērojamo ausainā cīruļa pasugu Eremophila alpestris flava, ragainais cīrulis ir par to mazāks par apmēram 20%. Tā garums ir 13—15 cm, spārnu izplētums 26—31 cm, svars 38—39 g.
Uz zemes ragainais cīrulis ir samērā viegli pamanāms dēļ košās, melni baltās sejas un melnās krūšu apkaklītes. Apspalvojums uz muguras ir sarkanbrūns, uz vēdera gaiši pelēks. Vasarā tēviņiem galvas sānos izaug pagarinātu, melnu spalvu pušķīši, kas skatā no priekšas atgādina ausis vai ragus. Jaunie putni atgādina pieaugušos, bet tiem nav košās sejas un uz sarkanbrūnās muguras tiem ir gaiši raibumi.

Līdzīgas sugas

Levantē Ziemeļāfrikas daļā ragainā cīruļa un ausainā cīruļa izplatības areāli pārklājas, bet abas sugas var viegli atšķirt: ragainais cīrulis ir mazāks, gaišāks, rozīgā mugura vizuāli saplūst ar sarkanīgajām tuksneša smiltīm. Arī jaunie putni ragainajam cīrulim ir daudz gaišāki nekā ausainajam cīrulim. Vispamanāmākā atšķirība abām sugām ir aste: ragainajam cīrulim tā ir melna ar baltu maliņu, ausainajam cīrulim melna ar tumši pelēkām vidējām spalvām.

Uzvedība

Ragainais cīrulis mājo atklātos, akmeņainos pustuksnešos un stepēs, izvairoties no vietām ar mīkstām, birstošām smiltīm. Ziemeļāfrikā tas sastopams ne augstāk par 1000 metriem virs jūras līmeņa, bet Arābijā līdz 2000 m. Ragainais cīrulis ir nometnieks, lai gan reizēm notiek klejojoša rakstura migrācijas. Ziemeļāfrikā tas izpaužas vairāk atsevišķiem indivīdiem, nevis veselai populācijai, bet Arābijā klejošana ir regulārāka pazīme. Ziemojošie putni lieliem bariem pārvietojas dienvidu virzienā no ligzdošanas vietām.

Barība

Ragainais cīrulis galvenokārt barojas ar sēklām, arī ar nedaudz augļiem un kukaiņiem, kuri parasti tiek lasīti ligzdošanas sezonā. Barošanās notiek lielos baros, un Marokā ir novērots, ka bars kopīgiem spēkiem noveļ un apgriež apkārt akmeņus, kas ir daudzas reizes lielāki par pašiem putniem.

Ligzdošana

Ragainais cīrulis veido monogāmus pārus, ligzdo pavasarī, un atkarībā no izplatības areāla tas var būt dažādos mēnešos. Piemēram, Alžīrijā no aprīļa līdz maijam, Marokā no februāra līdz aprīlim. Kā visi cīruļi, arī ragainais cīrulis ligzdo uz zemes nelielā iedobē. Katram pārim ir sava ligzdošanas teritorija, kas tiek aizsargāta. Ligzda tiek būvēta no smalkiem zariņiem, saknītēm un sausas zāles, pēc tam iekšpuse izklāta ar dubļiem, lupatu gabaliņiem un dzīvnieku vilnu. Ap ligzdu tiek salikti mazi akmentiņi. Dējumā 2—4 olas (novērojumi putnu ligzdošanai dabā līdz šim nav notikuši).
Juris Eihmanis

Dzīves gājums

Dzimis 1954. gada 15. septembrī Rīgā. Mācījās Rīgas 50. vidusskolā, līdz 1984. gadam studēja radiotehniku Rīgas Politehniskajā institūtā, pēc tam strādāja Olaines ķīmisko reaktīvu rūpnīcā.
Pēc Latvijas Republikas neatkarības atgūšanas iestājās Zemessardzē, piedalījās Zemessardzes bataljonu izveidē, bija 14. Zemessardzes bataljona komandieris (1992—1993), Zemessardzes komandieris (1996-1998). Papildinājās ASV Armijas kara koledžā Karlailā Pensilvānijas štatā (U. S. Army War College in Carlisle, 1997-1998).
Pēc atgriešanās no ASV 1998. gadā nepilnus sešus mēnešus bija NBS komandieris. J. Eihmaņa dzīvokļa remontam iztērētā Zemessardzes budžeta nauda kļuva par iemeslu vairāku amatpersonu sodīšanai, kā arī paša Eihmaņa atbrīvošanai no NBS komandiera amata.
1999. gada 21. maijā Ģenerālprokuratūra Eihmanim uzrādīja apsūdzību par dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu mantkārīgu apsvērumu dēļ. Līdz 2002. gadam J. Eihmanis strādāja par pasniedzēju Baltijas Aizsardzības koledžā (BALTDEFCOL).
2002. gadā Rīgas apgabaltiesa nolēma izlikt Juri Eihmani no dzīvokļa un piedzīt no viņa šā dzīvokļa remonta izdevumus vairāk nekā 30 000 latu apmērā, jo viņš to kā NBS komandieris saskaņā ar prokuratūras pausto viedokli bija ieguvis "pretlikumīgi, pretēji likumiem un labiem tikumiem".
Latvijas Lauksaimniecības universitātes Vides un būvzinātņu fakultāte

Vēsture

1947. gadā tolaik vēl Rīgā esošajā Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā tika nodibināta Zemes ierīcības fakultāte (ZIF), bet 1948. gadā — Hidromeliorācijas fakultāte (HMF). 1950. gadā abām fakultātēm izveidoja kopēju dekanātu, kura pirmais dekāns bija Jānis Biķis. 1957. gadā abas fakultātes tika pārceltas uz Svētes ielu 18 Jelgavā, kur tās darbojās līdz 1983. gadam.
1970. gadā Jelgavas vispārējās celtniecības trests uzsāka jaunās tolaik Hidromeliorācijas fakultātes ēkas celtniecību, kuras pamatakmens tika iemūrēts 1976. gada 9. jūnijā. 1984. gadā tika izveidota Lauksaimniecības celtniecības fakultāte (LCF), ko 1991. gadā pārdēvēja par Lauku būvniecības fakultāti (LBF). 1993. gadā visas fakultātes tika apvienotas, izveidojot Lauku inženieru fakultāti (LIF).
2014. gadā, piesaistot Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) līdzekļus, tika atjaunota 17. gadsimtā celtā Valdekas pils, uz kuru tika pārcelta fakultātes Ainavu arhitektūras un plānošanas katedra. 2016. gada 1. martā fakultāte mainīja nosaukumu uz Vides un būvzinātņu fakultāte.
Dole (stacija)

Vēsture

1884. gadā tika atvērta stacija Petrovskij lagerj (krievu: Петровский лагерь) Rīgas garnizona karaspēku vasaras nometņu apkalpošanai. Pēc Pirmā pasaules kara stacija netika atjaunota. 1960. gadā tās vietā ierīkoja Doles pieturas punktu.
Ketrīna Roitere

2008.—2009. gads

2008. gada Pasaules čempionātā šorttrekā K. Roitere izcīnīja bronzas medaļu 3000 m distancē, finišējot ar laiku 5:46,518. 2009. gada februārī Drēzdenē, Vācijā, viņa 1000 m distanci veica 1:29,667 minūtēs, kas bija par 0,2 sekundēm labāks rezultāts nekā iepriekšējais pasaules rekords, kas piederēja ķīnietei Vanai Menai. 2009. gada martā Pasaules čempionātā komandām viņa izcīnīja bronzas medaļu, startējot kopā ar Kimberliju Deriku, Elisoni Dudeku, Lanu Geringu un Džesiku Smiti.
2009. gada Pasaules kausā šorttrekā viņa izcīnīja četras sudraba medaļas. 2009.—2010. gada Pasaules kausā 2009. gada 7. novembrī K. Roitere izcīnīja uzvaru 1500 metru distancē, finišējot pēc 2:23,275 minūtēm. Pēc uzvaras 1000 un 1500 m distancēs 2009. gada septembrī ASV Olimpiskās atlases turnīrā viņa kvalificējās 2010. gada ziemas olimpiskajām spēlēm Vankūverā.

2010. gada ziemas olimpiskās spēles

K. Roitere 2010. gada ziemas olimpisko spēļu pirmajā disciplīnā 500 metros priekšsacīkstēs uzrādīja vislabāko rezultātu, viņa finišēja pēc 44,187 sekundēm. Ceturtdaļfinālā viņa uzstādīja jaunu Olimpisko rekordu, finišējot pēc 43,834 sekundēm. Rekordu pārspēja ķīniete Vana Mena jau nākamajā slidojumā, kurā svinēja uzvaru ar 43,284. Pusfinālu viņa iesāka lēni, finišēdama 4. vietā savā pusfinālā, tā nekvalificējoties finālam. Kopējā ieskaitā viņa ieņēma 7. vietu.
Viņa startēja 3000 metru stafetes pusfinālā kopā ar komandas biedrenēm Elisoni Beiveri, Elisoni Dudeku un Kimberliju Deriku. ASV izlase kvalificējās finālam, uzrādot otro labāko rezultātu, zaudējot vienīgi Dienvidkorejas sportistēm. Vēlāk notikušajā 1500 m distances finālā viņa finišēja 4. vietā, zaudējot Āzijas valstis pārstāvošajām Džou Janai (Ķīna), I Inbjolai (Dienvidkoreja) un Pakai Sinhi (Dienvidkoreja). Pusfinālā viņa un Vana Mena sadūrās ar Cho Ha-Ri no Dienvidkorejas, kā rezultātā V. Mena tika diskvalificēta no fināla. 1000 metru priekšsacīkstēs viņa uzstādīja Olimpisko rekordu, uzrādot kārtas labāko rezultātu. Apmēram pēc 1,5 stundas viņa ASV izlases sastāvā piedalījās 3000 m stafetē kopā ar Elisoni Beiveri, Elisoni Dudeku un Lanu Gēringu un izcīnīja bronzas medaļu, finišējot pēc Ķīnas un Kanādas izlasēm, Dienvidkorejas izlase tika diskvalificēta. 1000 m finālā viņa cīņā par zelta medaļu zaudēja ķīnietei V. Menai, finišēdama vienu sekundes desmitdaļu aiz viņas.

Privātā dzīve

K. Roitere ir dzimusi 1988. gada 30. jūlijā Šampeinā, Ilinoisas štatā, kur arī pavadījusi bērnību. Viņa iedvesmojās un vēlējās kļūt par šorttrekisti pēc tikšanās ar pieckārtējo Olimpisko čempionu Boniju Blēri viņas vidusskolā. Slidot viņa iemācījās kopā ar savu māti četru gadu vecumā, taču uzreiz saprata, ka vairāk viņai patīk ātrslidošana. Pirmoreiz profesionālās ātrslidošanas sacensībās viņa piedalījās 2005. gadā 17 gadu vecumā. Viņa uzsāka trenēties tajā pašā gadā Olimpiskajā treniņu centrā Mārkvetā, Mičiganas štatā. K. Roitere 2006. gadā absolvēja Senteniāla vidusskolu. Kopš 2007. gada viņa trenējas Soltleiksitijā, Jūtas štatā.