Kardināls infants Austrijas Ferdinands

Jaunība

Piedzima Eskorjalā netālu no Madrides, Spānijā 1609. gadā. Viņš bija Spānijas un Portugāles karaļa Felipes III un Austrijas Margaritas, kura savukārt bija imperatora Ferdinanda II māsa, dēls. Viņa vecākais brālis un māsa bija Felipe IV un Francijas karaliene Austrijas Anna.
Tā kā tēvs vēlējās, lai Ferdinands iegūtu Katoļu baznīcas amatpersonas karjeru, Ferdinands tika paaugstināts uz Spānijas primāciju 1619. gadā, kļūstot par Toledo arhibīskapu. Neilgi pēc tā kļuva par kardinālu. Ferdinands nekad netika ordinēts par priesteri.

Notikumi, kas noveda pie Nerdlingenes kaujas

1630. gadā kardināla infanta tante Izabella Klāra Eiženija plānoja, ka Ferdinands kļūtu par nākamo spāņu Nīderlandes gubernatoru pēc viņas. Lai nokļūtu uz Nīderlandi atbilstoši gubernatora manierei, stiprai armijai vajadzēja piesegt viņu. Ceļošana ar kuģi nebija variants, jo tas pakļautu riskam kaujā ar holandiešu jūras kara floti tajā laikā notikušajā Astoņdesmit gadu karā, tātad 1633. gadā Ferdinands devās uz Dženovu, pametot savu Katalonijas gubernatora amatu, kur tika apmācīts. Viņš satikās ar armiju no Milānas plānotam gājienam caur slaveno Spāņu ceļu pāri Lombardijai, Tirolei un Švābijai, pēc tam dodoties caur Reinu uz Nīderlandi. Ferdinands plānoja nodrošināt ceļojumu ar garnizonu virknēm, un atbalstītu karaļa Ferdinanda III armiju, svaini, imperatora dēlu un mantinieku, kas vadīja imperatora armiju saskaroties ar zviedriem Trīsdesmitgadu kara laikā.
Tā kā slimības kavēja Ferdinanda ceļojumus, viņš aizsūtīja pusi savas armijas uz Rēgensburgu 1634. gada jūlijā. Ferdinands un viņa brālēns kardināls infants Ferdinands sacēlās, lai apvienotu savas armijas. Sakšu-Veimāras Bernharda un Gustava Horna Zviedrijas spēki izmisīgi centās novērst šo apvienošanos, bet nespēja panākt Ungārijas Ferdinandu. Kardināls infants šķērsoja Donavu 1634. gada augustā. Septembrī abas armijas bija spējīgas apvienoties, un apmetās Nerdlingenes dienvidos, Švābijā. Tajā laikā Nerdlingeni aizsargāja neliels zviedru garnizons. Neilgi pēc tam, Sakšu-Veimāras Bernharda un Gustava Horna armijas arī sasniedza Nerdlingeni, sagatavojot notikumus noteicošajai Nerdlingenes kaujai. Kardināls infants Ferdinands un viņa brālēns Ferdinands jau tad sagatavojās kaujai, neņemot vērā vairāk pieredzējušu ģenerāļu padomus, piemēram, imperatora ģenerāla Matiasa Galla. Bernhards un Horns arī gatavojās kaujai, bet viņi līdz šim brīdim jau bija sāncenši un nesaskaņā viens ar otru. Viņi arī novērtēja par zemu skaitliski pārāku ienaidnieku spēku dēļ kļūdainajiem ziņojumiem, kas neapsvēra vēlā hercoga Ferija Spānijas armijas pievienošanos kardinālam infantam un ticēja, ka ienaidnieku spēku skaits bija tikai 7000, nevis 21 000 kājnieku, salīdzinot ar 16 000 Zviedrijas kājnieku skaitu. Cīņas laikā viss, kas varēja noiet greizi, nogāja greizi Zviedrijas spēkiem dēļ Spānijas karaflotes aizsardzības centieniem (visvairāk baidījās no Tercio Viejos, galvenokārt no tiem, kurus komandēja Fuenklara, Idiākess un Toralto) pēc piecpadsmit zviedru uzbrukumu atgrūšanas pret Zilajiem un Dzeltenajiem Horna pulkiem Albuka kalnā, kuru viņi aizsargāja, tādā veidā abi Ferdinandi ieguva izcilu militāro uzvaru. Gustavu Hornu notvēra, Zviedru armija tika iznīcināta un atlikums, kas aizbēga uz Heilbronnu, bija tikai kādreizējās slavenās armijas ēna. Kopumā šī cīņa pierādīja, ka izvietošanas uzlabojumi, ko izveidoja Orānas Morics un vēlais Zviedrijas karalis, nesakrita.

Spāņu Nīderlande

Ungārijas karalis mēģināja pārliecināt savu brālēnu palikt un stiprināt savu varu Vācijā, bet kardināls infants Ferdinands pārvietoja savu karaspēku gandrīz nekavējoties pēc cīņas, lai dotos uz Briseli. 1634. gada beigās viņš ieradās Briselē ar visu slavu piemērotu ģenerālgubernatoram. Dēļ garīdznieku nepopularitātes Briselē, viņš mazināja savu reliģisko statusu un tā vietā uzsvēra savus pasaulīgos rangus. Ferdinands bija kvalificēts politiķis un diplomāts un žigli reformēja valdību un karaspēku. Ferdinandam sevišķi izdevās iegūt flāmu atbalstu pret Franciju.
Tomēr, viņa spēki bija slepeni ierobežoti un viņa armijas līderis tika instruēts sekot Spānijas nevis Ferdinanda pavēlei, ja bija nepieciešams. 1635. gadā Francijas armija uzbruka Namīrai, plānojot apvienoties ar Nīderlandes armiju netālu no Māstrihtas. Tomēr Nīderlandes armija vilcinājās un Francijas armija atkāpās. Vēlāk Ferdinands bija spējīgs sagūstīt Dīstu, Gohu, Genepu, Limbaurgu un Shenku.
1636. gadā Ferdinands atbrīvoja pēdējos protestantu priesterus Spāņu Nīderlandē un turpināja savu militāro ekspansiju, sagūstot Irsonu, Le Katlē un La Kapelu un nodrošinot Luksemburgu, izmantojot toreizējās moderna laikmeta armijas ierastās jauktās tautas, kas iekļāva horvātu karaspēku un  sniedzoties līdz pat cietoksnim Francijā, Korbī, kas apdraudēja Parīzi.

Slavas zaudēšana

1637.gada 10.oktobrī pēc 10 mēnešu aplenkuma Orānas princis atguva Bredu, kas bija Spānijas kontrolē 12 gadus. Zaudējot Bredu, Spānijas prestižs Eiropā pasliktinājās, bet no stratēģiskā skatpunkta, Ferdinands tai pat gadā ievērojami nostiprināja Spānijas pozīciju, sagrābjot Venlo un Rūrmondu iekš Mēzā, efektīvi atņemot Māstrihtu Holandei, tādā veidā novēršot turpmākus uzbrukumus Spāņu Nīderlandei no austrumiem. Dienvidos Ferdinands zaudēja La Kapelu, Landresī un Danvileru Francijai, bet tad lika viņiem atkāpties uz Mobēžu.
1638.gadā Ferdinanda armija veiksmīgi aizsargāja Antverpeni, Sentomēru un Geldrenu no Holandes un Francijas armijām. Ferdinands panāca izšķirošu uzvaru pār Holandi Kallo kaujā jūnijā, kad viņš sagūstīja 2'500 holandiešu cietumnieku, 81 upju baržu un labu daudzumu artilēriju. Rakstot vēstuli savam brālim neilgi pēc tā, Ferdinands aprakstīja to šādi:"Vislabākā uzvara, ko jūsu Majestātes armija ir jebkad sasniegusi kopš kara sākuma ar Zemajām valstīm". Nākamajā gadā Ferdinands spēja atkal kavēt Holandes un Francijas plānus. Holandes kara flote pieveica svarīgu Spānijas floti Daunsa kaujā Anglijas piekrastē, bet tai neizdevās novērst 7'000 līdz 10'500 kājnieku karavīru izkāpšanu Denkerkas krastā. Kamēr Ferdinands jauca Orānas prinča kustību pret Hirstu, imperiāla armija grāfa Pikkolomini vadībā iznīcināja galveno Francijas armiju dienvidos Tionvilas kaujas laikā.
1640.gadā Holandes uzbrukumi pret Hilstu un Brigi tika vietējo spāņu garnizonu atvairīti. Dienvidos, pēc neveiksmīga uzbrukuma Šarlemonas cietoksnim, Živē, Francijas armija uzsāka lielu uzbrukumu Arrasai, Artuā galvaspilsētai. Ferdinands uzņēma Spānijas armijas komandu un mēģināja neveiksmīgi izjaukt Francijas līniju. Pilsēta visbeidzot padevās 9.augustā. Tās ieņemšana bija pirmā uzvara, kas bija svarīga Francijai šajā karā, cīnoties 5 gadus.
Taču Spānijas tiesā viņa ienaidnieki bija daudz bīstamāki nekā viņa militārie ienaidnieki. Daudz baumu un melu klīda, tika pat apgalvots, ka Ferdinands plānoja kļūt par neatkarīgu Spāņu Nīderlandes valdnieku ar Francijas karaļa, Spānijas ienaidnieka, palīdzību. Šīs baumas pastiprināja vēl citas baumas, ka Francijas tiesa plānoja salaulāt Ferdinandu ar Monpensjē hercogieni Mariju, vecāko Orleānas hercoga Gastona meitu, Gastons, pats būdams Francijas karaļa brālis. Iepriekšējais apgalvojums bija nepatiess, tomēr viņa māsa, Austrijas Anna, ierosināja laulību starp Ferdinandu un Annu Mariju Luīzi, lielāko mantinieci Eiropā.
Tai pat laikā Spānijas impērija bija sliktā stāvoklī gan militāri, gan finansiāli. Kardinālam infantam tika doti pretrunīgi rīkojumi sūtīt karaspēku uz Spāniju pret Portugāles sacelšanos.

Nāve

Ferdinands saslima cīņas laikā 1641.gadā un nomira 9.novembrī Briselē 32 gadu vecumā. Iespējams, ka nāvi izraisīja nogurums un slikta veselība. Citi avoti vēsta par kuņģa čūlu, bet baumas apstiprina, ka viņš esot saindēts. Pirms nāves, Ferdinandam bija ārlaulības meita, Marija Anna Delakruā, dzimusi Briselē 1641.gadā un nomirusi kā mūķene 1715.gadā, Madridē.
Ferdinanda līķis tika atvests uz Spāniju 1643.gadā un tika izpildītas 12'000 rekviēmu mesas, atbilstoši viņa pēdējām vēlmēm. Viņu apglabāja Panteon de Infantes.
Strīdi par viņa mantinieku kā Spāņu Nīderlandes ģenerālgubernatoru iznīcināja aliansi starp Vīnes imperatoru un ar spāņu Madridi. Imperators (līdz šim kardināla infanta vecais cīņu biedrs, Ferdinands III) deva priekšroku savam brālim, Austrijas erchercogam Leopoldam Vilhelmam, kļūmīgs militārais, bet spējīgs līderis. Madride atbalstīja Austrijas Jāni jaunāko, divpadsmitgadīgo Felipes IV ārlaulības dēlu un aktrisi Mariju Kalderonu. Ārlaulības bērna inaugurācija tika aizkavēta un Spānija zaudēja kontroli pār lielu daļu Spāņu Nīderlandi turpmākajos gados pagaidu pārvaldnieka, Francisko de Melo, nekompetentas valdīšanas dēļ.