google/wiki40b huggingface dataset:
Livonijas ķēniņvalsts

Priekšvēsture

Krievijas cars Ivans IV kopā ar saviem vācu padomniekiem Johanu Taubi un Elertu Krūzi plānoja izveidot neatkarīgu Livonijas valsti, kas atrastos Krievijas protektorātā. 1569. gadā Taube un Krūze stājās kontaktos ar Kurzemes bīskapu, Dānijas karaļa brāli Magnusu, kam piedāvāja šīs iecerētās valsts kroni. Nākotnē šai valstij tiktu pievienotas jaunas krievu iekarotas teritorijas.

Valsts veidošanās

Magnuss pieņēma priekšlikumu un 1570. gada 10. jūnijā ieradās Maskavā. Sarunu rezultātā augustā Magnuss turpat tika kronēts par Livonijas karali un apprecējās ar Ivana IV radinieci Eifimiju Vladimirovnu, kurai pūrā cars solīja dot piecas mucas zelta. Livonijas karaļvalstij tika apsolīta ticības brīvība, agrākās tiesības un privilēģijas, kā arī brīva tirdzniecība Krievijā bez muitām un nodevām. Par karaļa Magnusa rezidenci izvēlējās Oberpālenes cietoksni krievu okupētajā Livonijas daļā (tagad - Peltsamā).
Magnuss saņēma 20 000 krievu kareivju, ar kuriem devās iekarot savu karaļvalsti, kā pirmo mērķi uzbrukumam izvēloties tai brīdī Zviedrijas kontrolēto Rēveli. Ivana IV plāns, kronējot par Livonijas karali dāņu princi, bija saņemt Dānijas karaļa, Magnusa brāļa Frederika II atbalstu. Taču plāns nerealizējas un 1571. gada beigās Magnuss, neguvis panākumus, bija spiests pārtraukt Rēveles aplenkumu.
1573. gadā Novgorodā Magnuss aprecējās un pūrā saņēma vienīgi Karkuses cietoksni un līgavas veļu kā zīmi tam, ka viņš ir zaudējis cara uzticību.
1575. gadā, kad krievi ieņēma Pērnavas cietoksni, Ērģemes, Rūjienas un Helmetas cietokšņi nolēma padoties Magnusam. 1577. gadā Magnuss uzsāka slepenas sarunas ar Polijas-Lietuvas karali Stefanu Batoriju. Magnuss izdeva aicinājumu Livonijas iedzīvotājiem padoties viņam, ja vien viņi nevēlas nokļūt krievu varā. Aicinājumam atsaucās Cēsis, Koknese un Valmiera. Livonijas karaļa padotībā atradās liela daļa no Vidzemes un Igaunijas, Magnuss par sava galma rezidenci izvēlējās agrāko Livonijas ordeņa mestra rezidenci Cēsu pili.
1577. gadā Ivans IV pavēlēja Magnusu arestēt un ieņemt Cēsis. Magnusam uzticamie pils aizstāvji bailēs no krievu atmaksas paši uzspridzinājās. Magnuss tika sagūstīts un lūdza cara žēlastību.

Likvidācija

Pēc tam, kad krievi cieta pilnīgu sakāvi Cēsu kaujā, karalis Magnuss 1578. gadā tika atbrīvots un pārgāja Polijas-Lietuvas pusē, piedaloties uzbrukumā Tērbatai 1580. gadā. Magnuss labprātīgi atteicās no karaļa troņa par labu Stefanam Batorijam, kas iekarotajās Livonijas zemēs 1578. gadā izveidoja Livonijas Pārdaugavas hercogisti,  par Livonojas vietvaldi ieceļot Georgu Radvilu. Magnusa valdījumā saglabājās viņam jau pirms kara piederošās Kurzemes bīskapijas un Sāmsalas-Vīkas bīskapijas zemes.
Magnusam atņemto karaļa titulu pārņēma Krievijas cari Fjodors Ivanovičs (1584-1598), un Mihails Fjodorovičs Romanovs (1613-1645), kas to lietoja savā pilnajā titulā kā "Livonijas lielkņazs" (Великий Князь Лифляндский), tādējādi piesakot pretenzijas uz Pārdaugavas Livonijas hercogistes, vēlāk Zviedru Livonijas teritoriju.
Vecauces muiža

Vēsture

Vecauces muiža līdz 1672. gadam piederēja Fītinghofu dzimtai, pēc tam Kurzemes un Zemgales hercogiem, no 1768. gada grāfu Mēdemu dzimtai. 
Tiek uzskatīts, ka tagadējās Vecauces pils kungu mājas projektu grāfs Kārlis fon Mēdems pasūtījis Berlīnes arhitektam Frīdriham Augustam Štīleram (Stüler, 1800—1865). 1841.—1845. gadā celtā pils ēka ir it kā sakrauta no atsevišķiem kubiskiem elementiem ar paaugstinātu rizalītu centrā un slaidu, asimetriski novietotu torni.
19. gadsimta otrajā pusē ēkai piebūvēja altānu, bet 20. gadsimta sākumā verandas torni. 
1905. gada nemieru laikā pils tika dedzināta, pēc tam muižas īpašnieki to 1907. gadā atjaunoja vienkāršotā veidā bez sākotnējā greznuma. Pēc 1920. gada zemes reformas pils atradās Latvijas Universitātes īpašumā. 
Otrā pasaules kara laikā iznīcināto lauksaimniecības studentu prakses bāzi atjaunoja kā Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas saimniecību, kurā no 1956./1957. mācību gada praktizējās visi Agronomijas un Zootehnikas fakultātes studenti. Pašlaik ēku apsaimnieko Latvijas Lauksaimniecības universitātes mācību un pētījumu saimniecība "Vecauce".

Parks

Pie Vecauces pils atrodas 13 ha liels parks ar vairākiem dīķiem, koku un krūmu stādījumiem, pastaigu celiņiem un pieminekļiem LU saimniecības "Vecauce" vadītājam Jānim Bergam un profesoram Jānim Apsītim. Parkā ir Pirmajā pasaules karā kritušo vācu un krievu karavīru kapi.
Andrejs Cēbers

Dzīvesgājums

Dzimis 1947. gada 15. decembrī Rīgā Osvalda Cēbera ģimenē. Studēja Latvijas Universitātes (LU) Fizikas un matemātikas fakultātē, kuru beidza 1971. gadā. Strādāja LZA Fizikas institūtā par inženieri, vēlāk par jaunāko, tad vecāko zinātnisko līdzstrādnieku (1971-1996) un vadošo pētnieku (1996). Maskavas Valsts Universitātē aizstāvēja zinātņu kandidāta grādu (1977) un zinātņu doktora grādu (1987). 1988. gadā ievēlēts par Latvijas Universitātes teorētiskās fizikas profesoru, 1999. gadā par LU Teorētiskās fizikas katedras vadītāju. Ka viesprofesors lasījis lekcijas Denisa Didro universitātē Parīzē (1991, 1995, 1997-1999) un Nicas - Sofijas Antinopolis universitātē Francijā (1997-1999).
Oktode

Oktode (grieķu: oktō – astoņi + (elektr)ods) – elektronu lampa ar astoņiem elektrodiem – anodu, karsējamu katodu un sešiem tīkliņiem.

Vēsture

Oktode tika izgudrota, pievienojot pentagrīdam papildu tīkliņu. Šāda konstrukcija tomēr nedeva jūtamas priekšrocības, turklāt lampas kvalitāte nebija pietiekami augsta tehnoloģisko grūtību dēļ. Tā kā vienā balonā izvietot sešus tīkliņus nebija viegli, tad oktodes rūpnieciski ražotas tikpat kā netika.

Uzbūve

Oktodei ir seši koncentriski spirāliski tīkliņi, pirmie pieci no kuriem pilda tādas pašas funkcijas kā pentagrīdam, bet sestais kalpo kā bremztīkliņš.
Oļegs Krivonosovs

Biogrāfija

Šahu sācis spēlēt 11 gadu vecumā un ātri kļuvis par vienu no labākajiem jaunajiem šahistiem Latvijā. Daugavpilī piedalījies PSRS čempionāta atlases turnīrā 1978. gadā un PSRS junioru čempionātā 1979. gadā. Pārstāvējis Latviju PSRS Tautu spartakiādē 1986. gadā Minskā pie 2. galdiņa (+3, =4, -0), kā arī Pasaules šaha olimpiādē 1998. gadā Elistā pie 2. rezerves galdiņa (+2, =2, -1). 1993. gadā izpildījis FIDE starptautiskā meistara normu. Regulāri piedalās Eiropas klubu komandu sacensībās, spēlējot par dažādiem Latvijas, Lietuvas, Igaunijas un Vācijas klubiem.
Beidzis Daugavpils Pedagoģisko institūtu.
Edvards Smiltēns

Izglītība

No 1990. līdz 2003. gadam E. Smiltēns mācījās Rīgas Franču licejā, ieguva pamata un vidējo izglītību. No 2003. līdz 2006. gadam studējis Latvijas Universitātē, kļuvis par sociālo zinātņu bakalauru tiesību zinātnē. Tad līdz 2009. gadam turpinājis studēt LU un ieguvis profesionālo maģistra grādu un jurista kvalifikāciju.
Pārvalda latviešu, franču, angļu un krievu valodas.

Profesionālā darbība

No 2002. gada jūnija līdz septembrim strādājis "Lattelekom" par Korporatīvās komunikāciju daļas Mārketinga attīstības nodaļas projekta vadītāja asistentu. Tad pārgājis strādāt uz SIA "Reklāmas aģentūra BALTI", kur sākotnēji bijis projektu vadītājs, no 2005. gada februāra — jurists un no 2006. gada februāra — izpilddirektors. Amatā bijis līdz 2008. gada martam. No 2007. gada jūnija līdz 2009. gada jūlijam bijis "EKO Fonda" valdes loceklis, savukārt, sākot ar 2007. gada oktobri ir valdes loceklis juridiskajā birojā "Smiltēns & Grīnbergs".

Politiskā darbība

E. Smiltēns atzinis, ka iesaistījās politikā, jo Saeimai bija ļoti zems sabiedrības uzticības reitings. Kandidējis 2009. gada Saulkrastu novada domes vēlēšanās no partijas "Sabiedrība citai politikai" saraksta, taču netika ievēlēts. No 2009. gada līdz 2010. gada oktobrim bija neatkarīgā 9. Saeimas deputāta Aigara Štokenberga palīgs. "Sabiedrība citai politikai" valdes loceklis.
2010. gadā E. Smiltēns kandidēja Saeimas vēlēšanās, tika ievēlēts 10. Saeimā Vidzemes vēlēšanu apgabalā no "Vienotības" saraksta. Saeimā E. Smiltēns bija "Vienotības" frakcijas priekšsēdētāja Dzintara Zaķa vietnieks. Darbojās Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijā, kā arī Eiropas lietu komisijā.
Ārkārtas 11. Saeimas vēlēšanās kandidēja ar septīto numuru "Vienotības" sarakstā Vidzemes apgabalā un tika ievēlēts 11. Saeimā. No 2011. gada 1. novembra līdz 2014. gada 22. janvārim Zemkopības ministrijas parlamentārais sekretārs.
2014. gadā kandidēja Saeimas vēlēšanās, tomēr netika ievēlēts. Par 12. Saeimas deputātu kļuva Laimdotas Straujumas vietā uz laiku, kamēr viņa pilda Ministru prezidentes pienākumus. Decembrī apstiprināts Izglītības un zinātnes ministrijas parlamentāro sekretāra amatā, ko pilda līdz 2016. gada martam.
2017. gada vasarā, kad partija "Vienotība" piedzīvoja krīzi, E. Smiltēns tika izvirzīts par vienu no pretendentiem uz partijas vadītāja vietu, tomēr 19. augustā viņš paziņoja, ka izstājas no partijas un tās Saeimas frakcijas.
2017. gadā izveidoju organizāciju "Sabiedrība par labām pārmaiņām" (vēlāk kļuva par "Sabiedrība centriskai politikai"), taču organizācijai kļūstot par Latvijas Reģionu apvienības (LRA) sadarbības partneri, E. Smiltēns tika ievēlēts LRA valdē. No Latvijas Reģionu apvienības kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās, taču saraksts nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu, lai iekļūtu Saeimā. Tāpat LRA nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
Johans Kristofs Švarcs

Dzīvesgājums

Dzimis 1722. gada 19. janvārī Rīgā birģermeistara Ādama Hinriha Švarca (1678—1762) un viņa sievas Annas Helēnas, dzimušas Gnospeliusas, ģimenē. Mācījās Rīgas domskolā, studēja tieslietas Leipcigas universitātē (1741—1745). Pēc atgriešanās dzimtenē bija Rīgas rātes ierēdnis (1745—1757), Rīgas pilsētas pilnvarotais Pēterburgā (1757—1760).
1761. gadā viņu ievēlēja par Rīgas rātskungu, 1765. gadā par sindiku. Strādāja "Lielajā likumu komisijā" Maskavā (1767), vēlāk Pēterburgā (1768—1772), kur aizstāvēja Baltijas provinču privilēģijas.
1782. gadā ievēlēts par Rīgas birģermeistaru. Kad ķeizariene Katrīna II 1785. gadā ieviesa jaunus pilsētu pašvaldību noteikumus, kopā ar Rīgas rāti 1787. gadā nolika savas pilnvaras un nodevās sabiedriskajam un zinātniskajam darbam. Apstrādādams Rīgas rātes arhīva dokumentus, rakstu krājumā Nordische Miscellaneen 1791. gadā anonīmi publicēja pētījumu par senās Livonijas dokumentiem. 1785. gadā viņu uzņēma Rīgas ložā "Astreja", kur viņš pildīja tās sekretāra pienākumus (1791). 1795. gadā sacerēja un 1798. gadā iespieda polemisku brošūru pret bijušā Rīgas Domskolas rektora Snella Jēnā iespiesto Baltijas provinču aprakstu. Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes pievienošanas Krievijas impērijai 1799. gadā izdeva apcerējumu Vollständige Bibliothek par Kurzemes un Piltenes valstiskajiem dokumentiem. 1803. gadā atjaunotā Tērbatas Universitāte viņam piešķīra goda doktora (Dr. phil. h. c. d.) nosaukumu.
Miris 1804. gada 7. novembrī Rīgā.
Ērģemes draudzes novads

Ērģemes draudzes novads (vācu: Kirchspiel Ermes) bija viens no Vidzemes guberņas Valkas apriņķa (līdz 1783. gadam — Rīgas apriņķa) draudzes novadiem.
Vineta Kveinis

Biogrāfija

1970. gadu beigās un 1980. gadu sākumā bijusi viena no perspektīvākajām Latvijas jaunajām šahistēm. Kuldīgas šaha trenera Jāņa Vilerta (1943—2001) audzēkne. Lielmeistaru Mihaila Tāla un Aivara Gipšļa šaha skolas dalībniece. 1978. gadā Taškentā pārstāvējusi Latvijas izlasi PSRS skolēnu spartakiādē un bijusi viena no retajām komandā, kas turnīru beigusi ar pozitīvu bilanci. Divas reizes pēc kārtas piedalījusies Latvijas sieviešu šaha čempionāta finālos (1980, 1981). 1981. gadā beigusi Kuldīgas 3. vidusskolu. Tajā pašā gadā iestājusies Maskavas Valsts Centrālā fiziskās kultūras institūta šaha nodaļā, kuru beigusi 1986. gadā. Studiju laikā apprecējusies ar nākamo Lietuvas šaha lielmeistaru Aloizu Kveini un pēc augstskolas beigšanas pārcēlusies uz dzīvi Lietuvā. Pēdējos gados pazīstama kā viena no vadošajām Lietuvas korespondencšahistēm. Lietuvas izlases sastāvā izcīnījusi sudraba medaļu Pasaules sieviešu korespondencšaha 7. olimpiādē (2007—2009). Olimpiādē spēlējusi pie 3. galdiņa un individuālajā vērtējumā ierindojusies 5. vietā.
Daudzeva (stacija)

Stacijas vēsture

Stacija tika atklāta 1904. gadā. Pirmā pasaules kara laikā stacija atradās vāciešu okupētajā Latvijas daļā. 
1916. gada 13. aprīlī ar zenītartilēriju nostiprinātajai Daudzevas stacijai tika veikts uzlidojums ar krievu četrmotoru bumbvedēju "Iļja Muromietis". Lidmašīnas ekipāžā ietilpa motorists Marsels Pliā (franču: Marcel Pliat), pēc izcelsmes franču polinēzietis (melnādainais). Kaujas laikā lidmašīna tika ievērojami bojāta, un lielā mērā tieši Pļā veiktais remonts kaujas un turpmākā lidojuma apstākļos ļāva lidmašīnai veiksmīgi nosēsties. Pēc kaujas visi ekipāžas dalībnieki tika apbalvoti un tiem paaugstināja dienesta pakāpi, tostarp M. Pļā apbalvoja ar III pakāpes Sv. Jura krustu un piešķīra vecākā apakšvirsnieka (feldfēbeļa) pakāpi.
Bermontiādes laikā 1919. gada oktobrī pie Daudzevas stacijas notika kauja starp Vācu leģiona Rikhofa bataljonu un Latvijas armijas daļām.
Arī pēc Latvijas Republikas nodibināšanas stacija kalpoja kā svarīgs savienojums ar Viesītes šaursliežu dzelzceļu, kurš darbojās līdz 1972. gadam.
Stacija slēgta līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu pasažieru satiksmei, 2000. gadā.
Dzelzceļa līnija Priekule—Kalēti

Dzelzceļa līnija Priekule—Kalēti bija dzelzceļa līnija Latvijā, kas savienoja Priekules pilsētu ar Valsts robežu. Līnijas garums bija 20 km, tajā bija viens sliežu ceļš. Pasažieru vilcienu kustība līnijā pārtraukta 20. gadsimta beigās, posms Priekule—Kalēti ir slēgts un netiek izmantots.

Vēsture

Dzelzceļa līnija tika uzbūvēta 1915. gadā kā daļa no līnijas Priekule—Bajori. 1919. gadā līnija pārgāja Dzelzceļu virsvaldes pārraudzībā. Arī PSRS varas gados pa šo līniju vilcieni devās uz Klaipēdu — degvielas sastāvi no Mažeiķiem, un arī pasažieru vilcieni no Rīgas un Liepājas.
Dominikas administratīvais iedalījums

Dominikas administratīvo iedalījumu veido 10 pagasti. Pēc platības lielākais Dominikas pagasts ir Sentendrū pagasts (178,1 km²), bet mazākais — Sentlūka pagasts (7,8 km²). Pēc iedzīvotāju skaita vislielākais Dominikas pagasts ir Sentdžordža pagasts (21 241 iedzīvotājs), bet vismazāk — Sentpītera pagasts (1 430 iedzīvotāji).
Elsnica/Fogtlande

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta ap 1200. gadu.

Cilvēki

Elsnica/Fogtlande ir komponista Johana Rozenmillera (Johann Rosenmüller, 1619-1684) dzimtā pilsēta.
Renault-Elf-Gitane

Vēsture

Komandu izveidoja 1978. gadā pēc tam, kad Renault auto grupa iegādājās velosipēdu ražotāju Gitane un kļuva par galveno sponsoru Gitane-Campagnolo riteņbraukšanas komandai, kuru vadīja bijušais panākumiem bagātais franču riteņbraucējs Sirils Guimārs un komandas sastāvā bija jaunais un daudzsološais riteņbraucējs Bernārs Ino. No 1978. līdz 1980. gadam komandu sauca Renault-Gitane, bet no 1981. līdz 1985. gadam Renault-Elf. Elf bija naftas kompānija, kura piederēja Renault auto grupai.
Laikā kopā ar komandu Bernārs Ino dominēja sportā, gūstot četras uzvaras Tour de France, divas Vuelta a España un divas Giro d'Italia laikā no 1978. līdz 1983. gadam. Ino uzvarēja arī vairākās mazākās daudzdienu sacensībās, kā arī viendienas sacensībās, to skaitā Ljēža–Bastoņa–Ljēža, Parīze–Rubē, Giro di Lombardia, Amstel Gold Race un 1981. gada Pasaules čempionātā.
Guimārs komandai piesaistīja vairākus amerikāņu braucējus, kuri iekļāva vēlāko Tour de France uzvarētāju Gregu Lemonu. Lemons nekavējoties radīja iespaidu, ieņemot trešo vietu un finišējot aiz Ino 1981. gada Critérium du Dauphiné Libéré. Ino pameta komandu 1983. gada beigās pēc tam, kad Renault-Elf komandas biedrs Lorāns Fiņons pārņēma komandas līdera lomu pēc uzvaras 1983. gada Tour de France. Gregs Lemons komandas lauriem pievienoja uzvaru 1983. gada Pasaules čempionātā.
Nākamajā gadā Fiņons ieņēma augstu vietu Giro d'Italia, pēc tam uzvarot 1984. gada Francijas čempionātā un 1984. gada Tour de France. Komandas pārsvars mazinājās 1985. gadā, kad Fiņons cieta no ilgstoša ceļgala savainojuma un uzlecošā zvaigzne Gregs Lemons pameta komandu, pārejot uz Ino La Vie Claire komandu. 1985. gada sezonas lielākais sasniegums bija Marka Madio uzvara Parīze–Rubē klasikā.
Pēc 1985. gada sezonas Renault auto grupa pārtrauca riteņbraukšanas sponsorēšanu un par Guimāra komandas galveno sponsoru kļuva Francijas lielveikalu ķēde Système U. Komanda turpināja braukt ar Gitane velosipēdu rāmjiem, kuri turpināja sponsorēt Système U-Gitane riteņbraukšanas komandu.
Stepes čipste

Izplatība

Stepes čipste ligzdo Eiropas dienvidu un centrālā daļa, ziemeļu robežai sasniedzot Igauniju. Ārpus Eiropas ligzdo Ziemeļāfrikas rietumos, Turcijā, Aizkaukāzā un Centrālāzijā līdz Mongolijai un Ķīnas ziemeļrietumiem. Ziemo Āfrikā, Sāhilas zonā, visā Arābijas pussalā, kā arī Pakistānā un Indijas ziemeļrietumos.

Latvijā

Latvijā, piekrastes kāpu zonā, stepes čipste ir diezgan parasta ligzdotāja. Iekšzemē retāk sastopama, parasti smiltāju teritorijās, plašos, sausos meža izcirtumos un pie karjeriem.

Izskats

Stepes čipste ir neliela auguma čipste ar garu asti un slaidu knābi. Ķermeņa garums 16,5—17 cm, spārnu plētums 25—28 cm, svars 17—32 g. Tēviņa vidējais svars 29,5 g, mātītes 28 g.
Tās apspalvojums gaiši brūns: mugura un spārni dzeltenbrūni, viegli raibumoti, ar tumšiem, gandrīz melniem kvadrātiņiem uz sāniem, vēders gaišs, smilšu brūns, vienkrāsains (bez raibumojuma), uz krūšu augšējās daļas viegls raibumojums, reizēm gandrīz neredzams. Jaunajiem putniem raibumojums izteiktāks nekā pieaugušajiem (īpaši uz krūtīm), arī to spārni ir tumšāki un spalvu gali ir balti. Tā kā stepes čipstes apspalvojums ir gandrīz bez raibumojuma, to ir viegli atšķirt no pārējām čipstēm. Abi dzimumi izskatās vienādi. Ziemas periodā apspalvojums kļūst vēl vienmērīgāks, ar vājāk izteiktu raibumojumu. Uz sejas pāri acīm stiepjas tumša josla. Knābis tumši brūns, kājas gaiši brūnas.

Uzvedība

Stepes čipste uzturas sausās, atklātās ainavās, piemēram, smilšainās kāpās, grants karjeros, sausos tīreļos un pļavās, stepē, pustuksnešos un citās līdzīgās vietās. Apmetas zemu krūmu un koku tuvumā, kuru zaros mēdz sēdēt un vērot apkārtni. Lielākā daļa populācijas ir gājputni.

Barība

Stepes čipste barojas ar bezmugurkaulniekiem, galvenokārt ar kukaiņiem: sienāžiem, spārēm, tauriņiem, skaudrām, termītiem, mušām, vabolēm, zirnekļiem un gliemežiem. Nelielā daudzumā barojas arī ar sēklām un maziem mugurkaulniekiem, piemēram, ķirzakām. Barību meklē uz zemes, ejot un skrienot, retos gadījumos kukaiņi tiek ķerti lidojumā.

Ligzdošana

Stepes čipstes veido monogāmus pārus. Atkarībā no izplatības areāla ligzdošanas sezona ir atšķirīgos mēnešos (no aprīļa līdz augustam). Ligzda atrodas zemes iedobē, noslēpta zem kuplāka augu cera. Vīta no sausas zāles, lapām, saknītēm, no iekšpuses izklāta ar smalkiem zāles stiebriņiem un dzīvnieku vilnu. Ligzdu būvē mātīte. Dējumā 3—6 olas. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni ligzdu atstāj apmēram 2 nedēļu vecumā, bet vecāki turpina par tiem rūpēties papildu 5 nedēļas.
Cirkumflekss

Cirkumflekss (arī jumtiņš) ir diakritiska zīme (◌̂), ko izmanto vairākās valodās. Tā bezatstarpju rakstzīmes HTML ievade ir &#x302;.
Latviešu valodā šo nosaukumu bieži attiecina uz tildi (◌̃).

Etimoloģija

No latīņu circum "apkārt" un flectere "liekt".
Podolija

Podolija (ukraiņu: Поділля, poļu: Podole, krievu: Подо́лье) ir vēsturisks novads Austrumeiropā, kura kādreizējās teritorijās šobrīd atrodas Ukrainas Vinnicas apgabals, daļēji Hmeļnickas apgabals, Ternopiļas apgabals, Čerkasu apgabals un Odesas apgabals.

Vēsture

Senatnē Podolijas zeme bija Kijevas Krievzemes daļa Dņestras un Dienvidbugas upju krastos, tās senais nosaukums bijis "Lejas zeme" (krievu: Подольная земля, Русь Дольная, Пониззя). 13. gadsimtā ietilpa Galīcijas-Volīnijas kņazistes sastāvā, robežojoties ar Zelta Ordas pārvaldītajām zemēm. Kad Kaujā pie Siņuhas ("Kaujā pie Zilajiem ūdeņiem") Lietuvas dižkunigaitis Aļģirds 1362. gadā sakāva Zelta Ordas karaspēku, Podolijas teritorija nokļuva Lietuvas dižkunigaitijas pārvaldībā. 
Pēc 1430. gada to pakļāva Polija un nodibināja Podolijas vojevodisti. No 1569. gada tā bija iekļauta Polijas-Lietuvas kopvalsts Podolijas un Braclavas vaivadiju sastāvā. Neilgu laiku bija pakļauta Osmaņu impērijai (1672-1699).
Pēc Pirmās Polijas dalīšanas 1772. gadā apgabala teritorija nokļuva Krievijas impērijas Podolijas guberņas sastāvā. 
Pēc Pirmā pasaules kara beigām, no 1918. līdz 1921. gadam Podolija bija galvenā Ukrainas Tautas Republikas karaspēku formēšanas un militārās virsvadības dislokācijas vieta, Kamjaneca-Podiļska bija Simona Petļuras karaspēka pēdējais atbalsta punkts.
Pēc Rīgas miera līguma 1921. gadā Podoliju iekļāva Ukrainas PSR sastāvā kā Viņņicas apgabalu. 1937. gadā no tā atdalīja Podolijas Kameņecas apgabalu ar centru Kamjanecā-Podiļskā, 1941. gadā apgabala centru pārcēla uz Proskurivu (vēlāko Hmeļnicku). Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS to ieņēma vācu karaspēks un iekļāva Ukrainas reihskomisariāta Volīnijas-Podolijas ģenerālapgabalā (Generalbezirk Wolhynien-Podolien) ar centru Luckā.
No 1991. gada Ukrainas Republikas sastāvā.
Mopēds

Mopēds — divriteņu vai trīsriteņu mehāniskais transportlīdzeklis, kura motora darba tilpums nepārsniedz 50 kubikcentimetrus (dzirksteļaizdedzes tipa motoriem) vai kura maksimālā jauda nepārsniedz 4 kW (elektromotoriem vai cita veida iekšdedzes tipa motoriem) un konstrukcijā paredzētais maksimālais ātrums pārsniedz 25 kilometrus stundā, bet nepārsniedz 45 kilometrus stundā, kā arī četrriteņu mehāniskais transportlīdzeklis, kura pašmasa nepārsniedz 350 kilogramus (neskaitot akumulatoru masu elektrotransportlīdzekļiem), motora darba tilpums nepārsniedz 50 kubikcentimetrus (dzirksteļaizdedzes tipa motoriem) vai kura maksimālā jauda nepārsniedz 4 kW (elektromotoriem vai cita veida iekšdedzes tipa motoriem) un konstrukcijā paredzētais maksimālais ātrums nepārsniedz 45 kilometrus stundā (saskaņā ar Latvijas ceļu satiksmes drošības direkcijas izdotajiem noteikumiem; citās valstīs var būt citādāki ierobežojumi).
Antons Kursītis

Biogrāfija

Antons Kursītis piedzima 1883. gada 10. jūlijā Līksnas pagasta "Aužguļānos". Vincenta Kursīša brālis. Studējis Pēterburgā. Strādājis par ceļu inženieri. Bija Lubānas ezera līmeņa pazemināšanas projekta autors, ezera regulēšanas darbu pārvaldes priekšnieks, kā arī vadīja irigācijas sistēmas projektēšanu Krievijas Bada stepē. No 1931. gada decembrim līdz 1933. gada martam bija satiksmes ministrs Marģera Skujenieka vadītajā valdībā. Tāpat ir bijis Zemes bagātību pētīšanas institūta direktors. 1944. gadā parakstīja Latvijas sabiedrisko darbinieku memorandu par Latvijas nākotni.
Miris 1968. gadā Rīgā.
Jevgēņija Ļisicina

Biogrāfija

Dzimusi 1942. gada 11. novembrī Stupino pilsētā Maskavas apgabalā. 1949. gadā viņas ģimene pārcēlās uz Urāliem, kur Jevgēnija pabeidza Jekaterinburgas desmitgadīgo mūzikas skolu. Pēc mūzikas skolas pabeigšanas Jevgēnija iestājas Ļeņingradas konservatorijā profesora V. Nilsena klavierklasē.
1965. gadā Ļisicina pārcēlās uz Rīgu, lai mācītos ērģeļspēli pie profesora N.Vanadziņa Latvijas konservatorijā, kur arī pabeidza ērģeļspēles kursu, iegūstot par izcilām mācību sekmēm vienīgo konservatorijā Čaikovska vārdā nosaukto stipendiju.
Jau mācoties konservatorijā, Jevgēnija nospēlēja vairāk nekā 40 solokoncertu, gan uz Doma baznīcas ērģelēm, gan citās PSRS pilsētās. Doma baznīcā tika ierakstīta arī viņas pirmais mūzikas disks. Pēc 1968. gada Ļisicina kļuva par Latvijas Valsts filharmonijas solisti un darba gados nospēlēja vairāk kā 1000 solokoncertu, ierakstīja vairāk kā 20 ilgspēlējošo plašu ar klasisko mūziku un koncertēja Eiropas valstīs, ceļot Latvijas prestižu ārzemēs.
1968. gadā Jevgēnija Ļisicina piedalījās starptautiskajā Čurļoņa konkursā, kurā ieguva otro prēmiju un laureāta goda nosaukumu. 1989. gadā divas viņas plates ar J. S. Baha un A. Vivaldi ierakstiem Jevgēnijas Ļisicinas izpildījumā Padomju Savienības klasiskās mūzikas hitparādē ieguva 5. un 7. vietu starp 10 vispopulārākajiem hitiem. 
1995. gadā Latvijas Republikas Saeima piešķīra Jevgēnijai Ļisicinai Latvijas pilsonību par sevišķiem nopelniem tās labā. No 1999. līdz 2002. gadam Jevgēnija nospēlēja divus ļoti plašus ciklus. Viens no tiem bija veltīts Rīgas 800. gadadienai un ietvēra pilnus 17 koncertus, otrs bija veltīts viņas pasniedzējam profesoram N.Vanadziņam (viņa 110. gadadienā) un ietvēra 9 lielos monogrāfiskos koncertus.
Jevgēnija Ļisicina ierakstījusi 8 kompaktdiskus (CD).