google/wiki40b huggingface dataset:
Rūdolfs Ūdris

Biogrāfija

1930. gadā absolvējis Maskavas Augstāko tehnisko skolu. No 1918. līdz 1919. gadam piedalījies padomju varas nodibināšanā Bauskas apkaimē. Pēc tam līdz 1925. gadam bijis komisārs Sarkanajā armijā. Ūdris ir strādājis Kara ķīmiskās pārvaldības Militārās ķīmijas institūtā. 1938. gadā viņu arestēja, divus gadus spīdzināja Leforta cietumā, bet vēlāk nosūtīja uz viņa bijušā skolotāja (arī ieslodzītā) P. Sergejeva vadīto cietuma ķīmisko laboratoriju Maskavā. 1941. gadā Ūdris kopā ar krievu ķīmiķiem P. Sergejevu un B. Kružalovu tika pārvests uz Jaroslavļas speclaboratoriju jeb tā saucamo "šarašku". No cietuma tika atbrīvots 1946. gadā.
1942. gadā atklājis kumola oksidēšanas reakciju šķidrā fāzē ar gaisa skābekli līdz kumola hidroperoksīdam un tā tālāku sadalīšanu līdz fenolam un acetonam. Ūdris arī piedalījies pasaulē pirmās šādas ražotnes montēšanā. Kumola hidroperoksīdu Ūdris izdalīja no kumola oksidēšanās ar skābekli produktiem, izmantojot tikai nolietotu ūdensstrūklas sūkni un vecu refraktometru. Līdz tam šāda veida savienojumi tika uzskatīti par pārāk nestabiliem un sprādzienbīstamiem, bet Ūdra iegūtais šķidrums bija samērā stabils, kas ļāva to izmantot rūpnieciski. Tam bija liela nozīme tautsaimniecībā svarīgu ķīmiskās rūpniecības produktu — fenola un acetona — iegūšanā. Atklājums tika izdarīts divus gadus pirms vācu ķīmiķa Heinriha Hoka analoģiska atklājuma, taču tas slepenības dēļ netika publiskots, tādēļ kumola metodi joprojām dēvē par Hoka metodi. Akadēmiķis Nikolajs Zeļinskis metodes atklāšanu nosauca par "jauna loga izciršanu" organiskajā ķīmijā.
Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma Ūdris piedalījās tehnoloģijas izstrādē eksperimentālajā ķīmiskajā cehā Dzeržinskā, taču viņa veselība cietumā pavadītajos gados bija stipri iedragāta (sākās Menjēra slimība), viņš zaudēja aci ķīmiskā avārijā, pastiprinājās depresija. 1949. gadā Ūdris izdarīja pašnāvību pakaroties (pēc baumām, tieši jaunbūvējamajā cehā). Tajā pašā gadā jauno ražotni atklāja Ūdra bijušie cietuma biedri Sergejevs un Kružalovs (analoģiska tehnoloģija Rietumos tika realizēta tikai 1953. gadā Monreālā). 1951. gadā visi metodes izstrādātāji tika izvirzīti Staļina prēmijai, taču Ūdris tika no saraksta izsvītrots, jo esot "dezertējis no darba frontes". Tomēr Sergejevs un Kružalovs trešo daļu no kopējās saņemtās summas noguldīja krājkasē uz Rūdolfa Ūdra meitas vārda.
Jānis Stradiņš raksta:
...šī ķīmiķa liktenis ir tik dramatisks, ka spētu dot vielu pārsteidzošam romānam...
..."Ūdra epopeja" ir viena no dramatiskākajām epizodēm pasaules ķīmijas vēsturē...
1998. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Latvijas futbola Virslīgas 1998. gada sezona bija 24. Virslīgas sezona, kas sākās 1998. gada 18. aprīlī, bet noslēdzās 7. novembrī. Par Latvijas čempioniem septīto reizi pēc kārtas kļuva "Skonto", kas vicečempionus "Liepājas Metalurgu" apsteidza par 10 punktiem. Par Virslīgas rezultatīvāko spēlētāju kļuva "Liepājas Metalurga" uzbrucējs Viktors Dobrecovs. Salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem, bija mainījies turnīra formāts. Sākot ar šo sezonu Virslīgā piedalījās 8 komandas, kas savā starpā izspēlēja četru riņķu turnīru. Šajā sezonā tika uzstādīts Virslīgas rezultativitātes rekords vienā spēlē, kad "Skonto" ar 15-2 pārspēja "Valmieru".
Iveta Purne

Biogrāfija

Laika posmā no 1985. līdz 1986. gadam bijusi kultūras inspektore Rīgas pilsētas Oktobra rajona tautas deputātu padomes izpildkomitejā, no 1991. līdz 1996. gadam - Rīgas Vagonu rūpnīcas kluba sektora vadītāja. 1997. gadā sākusi strādāt Rīgas sociālajā aprūpes centrā "Gaiļezers".
2003. gadā I. Purne ieguvusi savu pirmo augstāko izglītību Sociālā darba un sociālās pedagoģijas augstskolā "Attīstība" (sociālā darbinieka specialitāti). 2005. gadā šajā pašā augstskolā ieguvusi profesionālā maģistra grādu.
2005. gadā I. Purne sākusi strādāt Labklājības ministrijā, iesākumā kā Sociālo pakalpojumu kvalitātes kontroles daļas vadītāja, bet vēlāk kā ministrijas parlamentārā sekretāre.

Politiskā darbība

2005. gada Rīgas domes vēlēšanās I. Purne kandidēja uz deputāta vietu domē no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta, taču netika ievēlēta.
2007. gada 8. novembrī, kad no amata atkāpās Aigara Kalvīša Ministru kabineta labklājības ministre Dagnija Staķe, I. Purne ieņēma viņas vietu. Amatu saglabāja arī Ivara Godmaņa vadītajā valdībā. Ministres amatu zaudēja 2009. gada 12. martā. Darbojās kā nākamā labklājības ministra Ulda Auguļa padomniece.
I. Purne kandidēja 2009. gada pašvaldību vēlēšanās, kur viņas pārstāvētais Zaļo un Zemnieku savienības saraksts neiekļuva Rīgas domē. No Zaļo un Zemnieku savienības kandidēja arī 10. un 11. Saeimas vēlēšanās, abas reizes netika ievēlēta.
2018. gadā pievienojās partijai "No sirds Latvijai", no kuras saraksta kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās, taču saraksts netika ievēlēts Saeimā.
Aleksandrs Maļcevs

Spēlētāja karjera

Karjeru Maļcevs sāka 1967.—68. gada sezonā PSRS hokeja līgas klubā Maskavas "Dinamo". Tā rindās hokejists aizvadīja visu savu spēlētāja karjeru, to noslēdzot pēc 1983.—84. gada sezonas. "Dinamo" rindās Maļcevs aizvadīja 17 sezonas. 1970.—71. gada sezonā viņš bija līgas rezultatīvākais spēlētājs, taču gadu vēlāk ieguva līgas vērtīgākā spēlētāja balvu.
1970. un 1972. gada Pasaules čempionātos bija turnīra rezultatīvākais spēlētājs.
Bangotnes iela

Vēsture

Ielas sākotnējais nosaukums, vēl pirms Rīnūžu iekļaušanas Rīgas teritorijā, bija Bangu iela. Par Bangu ielu 1953. gadā nosauca ielu Bolderājā, tādēļ iela Rīnūžos tika pārsaukta par Bangotnes ielu.
Zoofilija

Zoofilija ir parafilija, kurā cilvēks izjūt dzimumtieksmi pret citiem dzīvniekiem, kas neietilpst viņa cilvēku ģintī. Vārds raksturo arī seksuālo aktivitāti, kurā ir iesaistīti gan cilvēki, gan citi dzīvnieki.
Vārds ir cēlies no grieķu valodas vārdiem ζῷον (zṓion, "dzīvnieks") un φιλία (philia, "mīlestība). Vārda izskaņa -philia norāda uz nenormālu patiku uz kādu lietu, līdz ar to raksturojot seksuālu novirzi. Dažkārt zoofilijas vietā kā neitrāls termins tiek piedāvāts vārds zooseksualitāte, ko lieto interešu grupas, kas cīnās par cilvēka/dzīvnieka attiecību normalizēšanu.
Lai gan zoofilija vairākās pasaules valstīs ir legāla, vairumā valstu tā ir aizliegta, vai tā ir pakļauta likumiem, kas atbild par nežēlīgu izturēšanos pret dzīvniekiem. Lielākā daļa likumu, kas ir noteikuši zoofiliju par aizliegtu, ir stājušies spēkā tikai 21. gadsimtā.
Raiens Marijs

Spēlētāja karjera

Marijs "Silvertips" sastāvā spēlē jau kopš 2008.—09. gada sezonas izskaņas, 2011.—12. un 2012.—13. gada sezonās pildot arī tās komandas kapteiņa funkcijas.
2013.—14. gada sezonu Marijs aizvadīja jau NHL vienībā Kolumbusas "Blue Jackets".
Kanādas izlases rindās spēlējis 2012. un 2016. gada Pasaules čempionātos, 2016. gadā izcīnot zelta medaļas. Spēlējis arī 2012. gada Pasaules čempionātā junioriem, kā arī divos Pasaules U-18 čempionātos.
Aleksandrs Koroļuks

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Koroļuks uzsāka 1993. gadā Starptautiskās hokeja līgas kluba Maskavas "Krylia Sovetov" rindās. Pēc 1993.—94. sezonas noslēguma NHL draftā viņu ar kopējo 141. numuru izvēlējās Sanhosē "Sharks" vienība, taču uz Ziemeļameriku Koroļuks pārcēlās vien 1997. gada vasarā. Jau savā pirmajā aizokeāna sezonā Koroļuks aizvadīja 19 spēles Nacionālajā hokeja līgā. "Sharks" rindās Koroļuks spēlēja līdz pat 2001.—02. sezonas noslēgumam. 2002.—03. sezonu Aleksandrs aizvadīja Krievijas Superlīgas klubā Kazaņas "Ak Bars", taču tad uz vēl vienu sezonu atgriezās Sanhosē. 2004.—05. sezonas NHL lokauta laikā Koroļuks bija atgriezies Eiropā, spēlējot Voskresenskas "Himik" rindās. No 2005. līdz 2008. gadam Koroļuks papildināja Čehovas "Vitjaz" sastāvu. 2008.—09. sezonā uzbrucējs spēlēja Mitišču "Atlant" vienībā, taču nākamo sezonu aizvadīja Sanktpēterburgas "SKA" sastāvā.
Krievijas izlases rindās spēlējis 2006. gada olimpisko spēļu turnīrā, kā arī 1997. un 2001. gada Pasaules čempionātos.
Negatīvā spiediena brūču terapija

Negatīvā spiediena brūču terapija (angļu: negative-pressure wound therapy jeb NPWT) ir populārs akūtu un hronisku brūču ārstēšanas veids. Šo metodi plaši izmanto ķirurgi. Negatīva spiediena pielikšanu pirmo reizi aprakstīja 1993. gadā Flaišmans un līdzautori. Tie uzsvēra, ka šī metode dod pozitīvu efektu vaļējo lūzumu audu granulācijai. 1997. gadā Morikvas un Argenta pētīja pielietošanu puliuretāna sūkļu sūkšanai.
Tadžikistānas administratīvais iedalījums

Tadžikistānas administratīvo iedalījumu veido 2 vilojati, 1 autonomais vilojats un republikas pakļautības rajoni un galvaspilsēta. Daļa valsts teritorijas ir nodalīta pirmās pakāpes administratīvajās vienībās — viens autonomais vilojats (Kalnu Badahšāna) un divi vilojati (Hatlona un Sugda), kā arī valsts galvaspilsēta Dušanbe. Otrās pakāpes administratīvajās vienībās — 62 rajonos (nohijās, ноҳия) un 8 apgabala pakļautības pilsētās (шаҳр) — iedalās kā vilojati, tā arī vilojatos neiekļautā teritorija — republikas pakļautības rajoni. Trešās pakāpes administratīvā iedalījuma vienības ir pilsētas (шаҳр), ciemati (шаҳрак) un lauku kopienas (ҷамоати деҳот).
Vadims Jusovs

Biogrāfija

Dzimis Ļeņingradas rajona Klavdino ciemā 1929. gada 20. aprīlī, 1954. gadā absolvējis Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūta (ВГИК) operatoru fakultāti. No tā paša gada sāka strādāt studijā "Mosfilm" (no 1954. līdz 1957. gadam kā operatora asistents, no 1957. gada — kā operators inscenētājs). Viņa pirmais patstāvīgais operatora darbs bija A. Tarkovska filmā "Veltnis un vijole".
V. Jusova operatora māksla izpaudās Andreja Tarkovska filmās "Ivana bērnība", "Solāris", "Andrejs Rubļovs", Georgija Danelijas "Es soļoju pa Maskavu", "Neskumsti!", "Pase", Sergeja Bondarčuka "Viņi cīnījās par Dzimteni" un "Boriss Godunovs".
No 1983. gada — operatoru mākslas katedras vadītājs Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК).
Bijis Kannu 37. kinofestivāla un Berlīnes 45. kinofestivāla žūrijas loceklis.
Miris 2013. gada 23. augustā. Apglabāts Maskavas Novodevičjes kapsētā.
Jeru pagasts

Upes

Āžupīte, Kurkužupīte, Maiģupīte, Oļa, Purupīte.

Vēsture

Pagasta nosaukums cēlies no Jeru (Ģeru) muižas, kuru 1529. gadā ordeņa mestrs izlēņoja Retgeram Zeieram (Rötger Seyer). Līdz 1745. gadam muiža piederēja Brimmeru dzimtai. 
1920. gada zemes reformas gaitā Jeru muiža (Seyershof) tika sadalīta 27 vienībās 1141,9 ha kopplatībā, Endzeles muiža (Henselshof) ar Silandžas (Sillandsch) un Auziņas pusmuižām 44 vienībās 756 ha kopplatībā, Oleru muiža (Ohlershof) ar Muču (Mutshenhof) un Stiļļas (Stille) pusmuižām 77 vienībās 873 ha kopplatībā, Paipes (Paibs) muiža 20 vienībās 426 ha kopplatībā.   
1935. gadā pagasta platība bija 98 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Jeru un Oleru ciema padomes. 1953. gadā Oleru ciemu pievienoja Jeru ciemam. 1975. gadā ciemam pievienoja Rūjienas pilsētas lauku teritorijas daļu Rūjas kreisajā krastā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Jeru pagastu iekļāva Rūjienas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Endzele, Jeri, Oleri.

Saimniecība

Jeru pagastā ir attīstīta tradicionālā lauksaimniecība - graudkopība, kartupeļu audzēšana, piena - gaļas lopkopība. Lielākie uzņēmumi ir LKS “Daiva” ar vienu no lielākajām graudu kaltēm valstī, Jeru mašīnu rings, kur sniedz lauksaimniecības tehnikas pakalpojumus. Darbojas kokzāģētava “Silviko”, autoserviss “Tīrumkalni-1”, mēbeļu restaurācijas un ražošanas darbnīca "Zaļās pēdas", kur projektē un gatavo ekskluzīvas mēbeles no dabīgā koka.

Izglītība, kultūra, medicīna

Jeru pagasta teritorijā darbojas divas pamatskolas: Jeru pamatskola un Rūjas pamatskola. Pagastā atrodas bibliotēka, feldšeru - vecmāšu punkts, Valsts specializētais sociālās aprūpes centrs “Rūja”, darbojas dramatiskais kolektīvs un deju mūzikas ansamblis.
Baptisti

Baptisti Latvijā

Pirmā latviešu baptistu grupa izveidota 1860. gada 2. septembrī Mēmelē vācu draudzes sastāvā. 1861. gadā latviešu baptistu draudzes izveidoja Sakā, Užavā, Ventspilī un Mēmeles draudze uzticēja Adamam Gertneram pārzināt Kurzemes baptistu draudzes. 1861. gada 22. septembrī Ziru upē Gertners vienlaikus kristīja 72 cilvēkus, no 1866. līdz 1874. gadam viņš ieņēma Kurzemes baptistu bīskapa amatu. 
1879. gadā izveidoja Kurzemes un Vidzemes Baptistu sabiedrību. 19. gadsimta beigās latviešu baptistu draudzes sūtīja misionārus uz vairākām ārvalstīm, sākot no 1890. gada un arī pēc Pirmā pasaules kara daudz baptistu izceļoja uz Brazīliju, kur izveidojās kolonijas — Rionova, Novaodesa, Vārpa un citas.
1922. gada 8. janvārī tika atklāts garīgais seminārs, kurš pastāvēja līdz 1940. gadam.
1925. gadā Liepājā notika pirmie baptistu dziesmu svētki Latvijā, kuros piedalījās 1100 dziedātāju. Nesaskaņu dēļ no 1926. gada Latvijā pastāvēja divas baptistu draudžu savienības, kuras atkal apvienojās 1934. gadā, Rīgā atklājot Baptistu draudžu savienības namu Lāčplēša ielā 37. 1937. gada Civillkumā baptisti ir iekļauti kā viena no tradicionālajām reliģiskajām organizācijām, kuru locekļi drīkst laulāties pēc šīs konfesijas noteikumiem.
Pēc Otrā pasaules kara no 1945. līdz 1990. gadam Latvijas baptistu draudzes iekļāva PSRS Evaņģēliski-kristīgo baptistu savienībā un tai piespieda pievienoties arī Vasarsvētku un evaņģēlisko kristiešu draudzēm, baptismā pārgāja arī daļai metodistu un brāļu draudzes locekļu.
1990. gadā atjaunoja Latvijas Baptistu draudžu savienību (LBDS) un sāka izdot žurnālu "Labā Vēsts", no 1991. gada — periodisko izdevumu "Baptistu Draudzēm", no 1995. gada — "Baptistu Vēstnesi". Baptistu draudzes atguva Latvijas okupācijas laikā atņemtos īpašumus.
1991. gadā no jauna nodibināts Teoloģijas seminārs, kas 2005. gadā pārdēvēts par Kristīgās vadības koledžu. Pēc Tieslietu ministrijas datiem, 2016. gada sākumā Latvijā bija 6839 baptisti, kas apvienoti 95 draudzēs. LBDS ir Eiropas baptistu federācijas un Pasaules baptistu alianses locekle.
Sebastians Sāmuelsons

Karjera

Ar biatlonu nodarbojas kopš 2011. gada. 2015.—2016. gada sezonā sāka piedalīties IBU kausa sacensībās. Pasaules kausā debitēja 2016. gada 3. decembrī ar 19. vietu sprintā 2016.—2017. gada sezonas 1. posmā Estešundā. 2018. gada janvārī Zviedrijas komandas sastāvā uzvarēja stafetē PK posmā Oberhofā.
Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2018. gadā Phjončhanā pēc 14. vietas sprintā izcīnīja sudraba medaļu 12,5 km iedzīšanas distancē un Zviedrijas komandas sastāvā kopā ar Pepi Femlingu, Jesperu Nelinu un Frēdriku Lindstremu kļuva par čempionu stafetē.
Korintiskais orderis

Korintiskais orderis ir viens no trim klasiskās arhitektūras un Senās Grieķijas arhitektūras orderiem.
Korintiskajam orderim ir raksturīgs vieglums kolonnu kārtojumā, kā arī grezns kapitelis. Tas izveidojies 5. gadsimta p. m.ē. otrajā pusē. Izveidojies, dekoratīvi bagātinot joniskā ordera elementus. Nosaukts pēc Grieķijas pilsētas Korintas.
Pauls Kundziņš

Biogrāfija

Pauls Kundziņš ir dzimis 1888. gada 4.februārī Smiltenes mācītājmuižā kā mācītāja Kārļa Kundziņa un Šarlotes (dzimušas Eggert) dēls. 1907. gadā absolvēja Tērbatas pilsētas ģimnāziju un 1908. gadā uzsāka arhitektūras studijas Rīgas Politehniskajā institūtā. Studijas beidza 1913. gadā iegūstot arhitektūras inženiera grādu. Sāka strādāt arhitekta Eižena Laubes birojā Rīgā. 1. pasaules kara laikā viņu iesauca Krievijas impērijas armijā.
No 1919. gada viņš sāka strādāt Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātē par pasniedzēju. Bija gan katedras vadītājs, gan arī fakultātes dekāns. Pēc P. Kundziņa projekta celta 1926. gada Sesto latvju vispārējo dziesmu svētku brīvdabas estrāde Esplanādes laukumā.
Projektēja vairākas Latvijas baznīcas (Ikšķiles luterāņu baznīcu, Viesītes luterāņu baznīcu jauno Usmas baznīcu u.c.) kā arī citas sabiedriskās un dzīvojamās ēkas. No 1924. gada ir Pieminekļu valdes loceklis. Sadarbībā ar Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultāti organizēja Latvijas tautas celtniecības materiālu vākšanu un publicēšanu.
Pauls Kundziņš bija galvenais Latvijas Etnogrāfiskā brīvdabas muzeja izveides iniciators un tā pirmais vadītājs no 1924. līdz 1933. gadam. 1933. gadā aizstāvēja doktora disertāciju „Dzīvojamā rija Latvijā”.
Otrā pasaules kara beigās devies bēgļu gaitās uz Vāciju, kur bijis profesors un fakultātes dekāns Baltijas Universitātē. No 1949. līdz 1952. gadam strādāja Stokholmas Etnoloģijas institūtā. Vēlāk pārcēlies uz Kanādu kur turpināja darbu projektēšanā, etnoloģijā un latviešu tautas celtniecības pētniecībā. Ilgu laiku bija Latvijas arhitektu biedrības priekšnieks.
1952. gadā izdeva monogrāfiju „Latvju sēta”. Vairāk nekā 100 zinātnisku rakstu un publikāciju autors.
Pauls Kundziņš miris 1983. gada 8. novembrī Halifaksā, Kanādā.
Helma

Vēsture

Helma eksistējusi vismaz no 10. gadsimta. No 981. gada ietilpa Kijevas Krievzemē. 1233. gadā tā ieguva pilsētas tiesības un kļuva par Galīcijas-Volīnijas kņazistes galvaspilsētu un pareizticības centru. 13. gadsimta vidū Helmas kņazs bija Mindauga meitas vīrs un Lietuvas dižkunigaitis Švarns, kurš apglabāts šajā pilsētā. 1366. gadā Kazimirs Lielais pievienoja to Polijai un izveidoja šeit katoļu arhibīskapiju. 15. un 16. gadsimtā Helma bija plaukstoša pilsēta, bet 17. gadsimta karu laikā panīka. 1795. gadā Trešajā Polijas dalīšanā nokļuva Austrijas impērijas sastāvā. 1809. gadā ietilpa Varšavas hercogistē, bet no 1815. gada tā bija Krievijas impērijas sastāvā, kopš 1912. gada tajā atradās no Polijas izdalītās Holmas guberņas centrs.
Kopš 1918. gada Helma atrodas Polijas republikas sastāvā. 1944. gada 21. jūlijā Helmā ar PSRS atbalstu tika nodibināta komunistiskās Polijas pagaidu valdība jeb Poļu nacionālās atbrīvošanās komiteja (Polski Komitet Wyzwolenia Narodowego, PKWN).

Interesanti fakti

Ebreju anekdotēs Helma attēlota kā muļķu pilsēta.
Teātris (filma)

Sižets

20.gadsimta pirmā puse Anglijā. Londonas teātra zvaigznei, pusmūža aktrisei Džūlijai Lambertai ir vīrs Maikls un pieaudzis dēls Rodžers, bet jaunības degsme un kaislība ir pagājusi. Tad viņa iepazīstas un uzsāk romānu ar jauno grāmatvedi Tomu Fenelu, tomēr pamazām pārliecinās, ka viņš ir tikai godkārīgs snobs. Pierādot, cik izcila aktrise viņa joprojām ir, Džūlija atriebjas Toma jaunajai draudzenei un pārliecinās, ka dzīve ir teātris.
Gemedža rags

Gemedža rags (angļu: Gamage Point) ir klinšains zemesrags Antarktīdā, Anveras salas dienvidos. Izvietojies Artura līča dienvidu piekrastē un iezīmē Hiro līča ziemeļu malu.
Nosaukts pēc asociācijas ar Natenjela Pālmera kuģa Hero vārdā nosaukto Hiro līci par godu Hārvijam Gemedžam (Harvey F. Gamage), kura kuģubūvētavā Hero tika uzbūvēts.
Kopš 1968. gada Gemedža ragā darbojas ASV polārstacija Pālmera.
Latvijas PSR Augstākās Padomes vēlēšanas 1990. gadā

Latvijas PSR divpadsmitā sasaukuma Augstākās Padomes vēlēšanas notika 1990. gada 18. martā. Tās norisinājās 201 vienmandāta vēlēšanu apgabalā. Augstākās Padomes vēlēšanās piedalījās 81,25% (1 593 019) no visiem balsstiesīgajiem iedzīvotājiem.
Tās bija pirmās vēlēšanas, kurās LPSR Augstākā Padome kļuva par vienpalātas parlamentu un vēlēšanu apgabalos varēja izvirzīt vairākus kandidātus.

Gatavošanās

Viens no galvenajiem Latvijas politikas spēkiem pirms vēlēšanām bija 1988. gada oktobrī dibinātā Latvijas Tautas fronte (LTF) - kustība par neatkarību un radikālām tirgus reformām ekonomikā, kas bija populārākā latviešu vidū. Tā bija visbūtiskākā no sabiedriskajām organizācijām, kas sāka veidoties LPSR 1988. gadā un kļuva par Trešās atmodas dzinējspēku. LTF vadīja tās priekšsedētājs Dainis Īvāns un dzejnieks Jānis Peters. Pirms vēlēšanām LTF bloķējās ar Latvijas Nacionālo Neatkarības kustību (LNNK).
Tie, kas atbalstīja Latvijas palikšanu PSRS sastāvā, apvienojās ap 1989. gada janvārī dibināto Internacionālo Darbaļaužu fronti (Interfronti), kuru vadīja Igors Lopatins un Anatolijs Aleksejevs.

Divi vēlēšanu bloki

Pirms vēlēšanām izveidojās LTF, Zaļās partijas un LNNK bloks, kas konkurēja ar Interfrontes un Demokrātiskās iniciatīvas centra bloku.  Abas “frontes” uzsāka aktīvu aģitāciju par saviem mērķiem. LTF un LNNK praktiski visos apgabalos izvirzīja savus kandidātus.
Latvijas Komunistiskajā partijā bija pārstāvēti abu strāvojumu piekritēji. Ievērojamākais no tās līderiem, kas bija tuvāki LTF, bija LPSR AP Prezidija priekšsēdētājs Anatolijs Gorbunovs. Oponentu vidū LKP spilgtākais pārstāvis bija Rīgas pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs Alfrēds Rubiks.

Norise

1990. gada 18. marta vēlēšanās (vairākos apgabalos vēlēšanas vai to otrā kārta notika aprīlī) iedzīvotāju vairākums atbalstīja LTF izvirzītos deputātu kandidātus. Augstākajā Padomē pēc vēlēšanu rezultātiem izveidojās divas frakcijas — uzvarējusī LTF (131 deputāts) un opozicionārā "Līdztiesība" (57 deputāti).
Iesaiņojuma gāzes

Iesaiņojuma gāzes ir gāzes (izņemot gaisu), ko iepilda pārtikas iesaiņojumā pirms vai pēc tās iesaiņošanas vai iesaiņošanas laikā, lai kavētu pārtikas sastāvdaļu oksidēšanos un mikrobioloģisku bojāšanos, tādējādi pagarinot pārtikas uzglabāšanas laiku. Visbiežāk izmantotās iesaiņojuma gāzes ir oglekļa dioksīds (E290) un slāpeklis (E241).
Matīsa iela (Rīga)

Vēsture

Pirmo reizi minēta 1810. gada Rīgas ielu sarakstā kā Lēģera iela. Tā sākās no Lazaretes (tag. Krišjāņa Valdemāra) ielas un turpinājās līdz Lielajai Pirts (tag. Krišjāņa Barona) ielai. 1885. gadā Lēģera ielas daļa no Aleksandra (tag. Brīvības) ielas līdz Suvorova (tag. Krišjāņa Barona) ielai un tās turpinājums — Palisādu iela — pārdēvēti par Matīsa ielu.
Latvijas PSR laikā ielas nosaukums bija Revolūcijas iela.
Granātmetējs

Granātmetējs vai granātu izlādētājs ir šaujamierocis, kas šauj granātas ar lielāku precizitāti, augstāku ātrumu un lielākos attālumos, nekā karavīrs varētu aizmest ar roku.
Granātmetēji var vai nu būt kā patstāvīgi ieroči (vienšāviena vai vairākšāviņu) vai kā papildinājums, kas montēts zem šautenes stobra. Lielākus granātmetējus var uzstādīt arī uz transportlīdzekļiem.
Snovska

Vēsture

Pilsēta sākusi veidoties pie stacijas dzelzceļa līnijā Liepāja—Romni. Līdz 19. gadsimta beigām apdzīvotās vietas nosaukums bija Korživka (Коржівка). Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. 1924. gadā Snovskai tika piešķirtas pilsētas tiesības. 1934. gadā pilsēta tika pārdēvēta par Ščorsu (Щорс), par godu pilsoņu kara komandierim Nikolajam Ščorsam (Николай Александрович Щорс/Микола Олександрович Щорс, 1895—1919), kurš dzimis Snovskā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1943. gadam pilsēta atradās vācu okupācijā. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā. 2016. gadā Snovskai tika atjaunots vēsturiskais nosaukums.
Trīspirkstu dzeņi

Kopīgās īpašības

Trīspirkstu dzeņu apspalvojums ir melni-balti raibumots ar gaišu vēderu. Tēviņam galvas virsa dzeltena, pakausis melns. Mātītes galvas virsa ir pelēka vai melna. Knābis taisns un salīdzinoši garš. Pēdām ir trīs pirksti (divi vērsti uz priekšu, viens uz aizmuguri). Visas trīs sugas ir apmēram vienādi lielas, tomēr lielākais ir melnmugurdzenis (Picoides arcticus), kura ķermeņa garums ir 23—25 cm, svars 61—88 g. Mazākais ģintī ir Amerikas trīspirkstu dzenis (Picoides dorsalis), kura ķermeņa garums ir 21—23 cm, svars 47—64 g.
1960. gada Latvijas čempionāts šahā

1960. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 17. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 14. šaha čempionāts sievietēm.

Turnīra gaita

Latvijas PSR 17. šaha čempionāts vīriešiem notika no 20. maija līdz 13. jūnijam 1960. gadā Rīgā. Pēc divu gadu pārtraukumu Aivars Gipslis pārliecinoši apsteidza savus tuvākos konkurentus un izcīnīja savu ceturto Latvijas PSR čempiona titulu.
Latvijas PSR 14. šaha čempionāts sievietēm notika 1960. gadā Rīgā. Arī sieviešu turnīrā Milda Lauberte spēja atgūt Latvijas PSR čempiones titulu pēc divu gadu pārtraukuma. Tā viņai bija pēdējā, vienpadsmitā uzvara Latvijas PSR čempionātos un 13 Latvijas čempiones tituls (pieskaitot vēl uzvaras 1937. un 1943. gada čempionātos). Tas joprojām ir Latvijas šaha čempionātu uzvaru skaita nepārspēts rekords.