google/wiki40b huggingface dataset:
Ābolskābe

Izomēri

Ābolskābei ir spoguļizomēri, jo tā satur asimetrisko oglekļa atomu. Dabā sastopama L-ābolskābe, kas gaismas polarizācijas plakni griež pa kreisi. Interesanti, ka, palielinoties L-ābolskābes šķīduma koncentrācijai, gaismas griešanas spēja samazinās, 34% ābolskābe vispār nav optiski aktīva, bet vēl koncentrētāki šķīdumi polarizācijas plakni sāk griezt pa labi.
Ābolskābei ir arī struktūrizomērs - izoābolskābe jeb 2-metiltartronskābe.

Vēsture

Ābolskābi pirmo reizi tīrā veidā izdalījis zviedru ķīmiķis Šēle 1785. gadā no negataviem āboliem.

Atrašanās dabā

Ābolskābi satur daudzi augļi un ogas, sevišķi pīlādžu un bārbeļu ogas, no kurām to arī iegūst. Tā atrodama rabarberu stublājos, vīnā. Ābolskābe piešķir raksturīgo skābo garšu negataviem āboliem.
Ābolskābei ir liela nozīme bioķīmijā, jo malāta jons ir svarīga trikarbonskābju cikla sastāvdaļa.

Iegūšana

L-ābolskābi iegūst no dabiskām izejvielām.
D-ābolskābi var iegūt, reducējot D-vīnskābi ar jodūdeņradi, vai arī no L-ābolskābes, izmantojot Valdena apgriezenības reakciju (L-ābolskābi hlorējot ar PCl₅, iegūst D-hlordzintarskābi, kurai reaģējot ar AgOH, rodas D-ābolskābe).
Pievienojot ūdeni maleīnskābei vai fumārskābei, rodas racēmiskā D,L-ābolskābe. Ābolskābes racemāts rodas arī, reducējot D,L-vīnskābi (vīnogskābi). Šīs sintēzes pierāda ābolskābes uzbūvi.

Īpašības

Reducējot ābolskābi, rodas dzintarskābe.
Karsējot ābolskābe pārvēršas par maleīnskābes anhidrīdu.
Uzmanīgi oksidējot, no ābolskābes var iegūt skābeņetiķskābi:
НООС–СН(ОН)–СН₂–СООН → НООС–С(ОН)=СН–СООН
Oksandrolons

Izmantošana

Oksandrolonu lieto medicīnā muskuļu masas palielināšanai tādu slimību gadījumos, kas noved pie šīs masas zaudēšanas. Izmanto AIDS kompleksajā terapijā un osteoporozes ārstēšanā. Sportā tiek nelegāli izmantots kā dopings.

Vēsture

Pirmo reizi sintezējis Rafaels Papo (Raphael Pappo) uzņēmumā Searle Laboratories (mūsdienās Pfizer). Sākts ražot ASV 1964. gadā ar nosaukumu anavars (Anavar).
Nokian Renkaat

Vēsture

Nokian Renkaat pirmsākumi sniedzas līdz 1898. gadam, kad Helsinkos tika dibināts gumijas izstrādājumu uzņēmums Suomen Gummitehdas Oy. Viens no tā dibinātājiem bija Eduards Polons (Eduard Polón), kurš bija izpilddirektors un lielākais kapitāldaļu turētājs. Sākotnēji uzņemums ražoja galošas un gumijas tehniskos izstrādājumus. 1904. gadā uzņēmums ražotni pārcēla uz Nokiu.
Polons par produkcijas zīmolu izvēlējās pilsētas nosaukumu Nokia, lai ražojumus varētu atšķirt no citiem Krievijas konkurentiem.
Uzņēmumam elektrību piegādāja blakus esošais kokapstrādes uzņēmums Nokia Ab. Pēc Pirmā pasaules kara un Pilsoņu kara Nokia bija gandrīz bankrotējis, tāpēc 1918. gadā Suomen Gummitehdas iegādājās vairākumu akciju, lai nodrošinātu nepārtrauktu elektroapgādi. 1922. gadā iegūts vairākums kabeļu ražotājā Suomen Kaapelitehdas Ab (tagad Prysmian Finland). Līdz ar to Eduards Polons bija izveidojis daudznozaru uzņēmumu grupu. Viņš grupas uzņēmumus neapvienoja, jo bažījās, ka kreisi noskaņotās partijas varētu nacionalizēt uzņēmumu, kurš Somijai būtu kļuvis pārāk liels.
1930. gadā nopirkts uzņēmums Osakeyhtiö Nurmesta, 1932. gadā — Savion Kumitehdas Oy un 1937. gadā — Kumiteollisuus Oy. 
1925. gadā Suomen Gummitehdas sāka ražot velosipēdu riepas. 1932. gadā sākta automašīnu riepu ražošana. 1934. gadā izlaistas pasaulē pirmās ziemas riepas kravas mašīnām. 1936. gadā sākts ražot Hakkapeliitta ziemas riepas, kuras ieguva lielu popularitāti. Par Hakkapeliitta sauca somu vieglos kavalēristus Zviedrijas karaļa Gustava Ādolfa armijā Trīsdesmit gadu karā 17. gadsimtā.
1945. gadā uzcelta jauna riepu rūpnīca Nokiā.
1956. gadā uzcelta jauna rūpnīca Vammalā.
1959. gadā uzņēmums pārdēvēts par Suomen Kumitehdas Oy.
1967. gadā Suomen Kumitehdas Oy apvienojās ar Suomen Kaapelitehdas Ab un Nokia Ab, izveidojot Oy Nokia Ab (tagad zināma kā Nokia Oyj).
1974. gadā Lieksā sākta velosipēdu riepu un iekšējo kameru ražošana.
1986. gadā Ivalo, Lapzemē aiz polārā loka, tika atklāts riepu izmēģinājumu centrs.
1988. gadā no Nokia tika atdalīts riepu bizness patstāvīgā uzņēmumā Nokian Renkaat Oyj.
1989. gadā Nokia pārdeva tehnisko gumijas izstrādājumu biznesu, izveidojoties uzņēmumam Teknikum Yhtiöt Oy. Savukārt gumijas apavu bizness no Nokia atdalīts 1990. gadā, izveidojot uzņēmumu Nokian Jalkineet Oy.
1995. gadā Nokian Renkaat Oyj akcijas sāktas kotēt Helsinku biržā. Nokia daļa tajā samazinājās līdz 36 %.
2003. gadā Nokia savas atlikušās Nokian Renkaat akcijas pārdeva Japānas riepu ražotāja Bridgestone meitas uzņēmumam Bridgestone Europe NV/SA, kas kļuva par tā lielāko kapitāldaļu turētāju (sākotnēji 18,9 %).
2004. gadā Lieksas ražotne tika pārdota Suomen Rengastehdas Oy, kas turpināja ražot velosipēdu riepas ar zīmolu Nokian.
2005. gadā Vsevoložskā, Krievijā atvērta otra riepu rūpnīca. 2012. gadā Vsevoložskā atvērts otrs cehs.
2012. gada 7. maijā Bridgestone Europe N.V. nodeva 5 % Nokian Renkaat akciju mātes uzņēmumam Bridgstone, tā daļu palielinot līdz 15,2 %.
Matiass Mitinens

Karjera

Savu karjeru Mitinens sāka Somijas hokeja līgas klubā Tamperes "Ilves". Vēlāk spēlējis gan Jiveskiles JYP, gan VHL klubā Ustjkamenogorskas "Kazzinc-Torpedo". 2015. gadā Mitinens pievienojās Allsvenskan klubam Västerås, bet pēc sezonas pievienojās Kuopio "KalPa". 2017. gada sezonu Mitinens sāka KHL klubā Pekinas "Kunlun Red Star", bet beidza Podoļskas "Vitjaz". 2018. gadā pievienojās Rīgas "Dinamo".
Arnolds Šiņķis

Biogrāfija

Arnolds Šiņķis dzimis 1918.gada 20.septembrī Bauskas apriņķa, Misas pagasta Slūgu mājās, kalpa ģimenē. 1926.gadā uzsācis skolas gaitas 1.Iecavas pamatskolā, kuru absolvējis 1932.gadā. Skolas gados aktīvi darbojies Mazpulku un Skautu organizācijās. Pēc skolas beigšanas strādājis tēva rentētajās saimniecībās. Piedalījies Iecavas riteņbraucēju biedrības izveidē.
1939.gadā uzsācis obligāto karadienestu Latvijas armijā. Dienesta laikā piedzīvojis Latvijas okupāciju un Latvijas armijas pārveidošanu par 24.teritoriālo korpusu. Dienestu Latvijas armijā beidzis virsseržanta pakāpē. 1941. gadā pēc Vācijas uzbrukuma PSRS, 24. teritoriālais korpuss atkāpjas Latvijas austrumu robežas virzienā, kur tiek paziņots par tā izformēšanu. Daļa karavīru turpina atkāpties aiz Latvijas robežām, bet daļa pamet vienību un dodas mājup. Arī Arnolds Šiņķis 1941. gada augustā atgriežas Iecavā. Turpinājis strādāt tēva saimniecībā. 1941. gada decembrī apprecas ar Elvīru Mildu Hercbergu.
1943. gadā mobilizēts Latviešu leģionā. Dienējis leģiona 19. divīzijā, 44. ieroču grenadieru pulkā, kā vada komandieris. Piedalījies kaujās Ilmeņa ezera apkārtnē, pie Neveles un Opočkas. Pēc atkāpšanās uz Latvijas teritoriju piedalījies kaujās Siguldas pozīcijās (Mores kauja) un arī Kurzemes cietoksnī. Vairākas reizes ievainots un apbalvots. Ārstējies Kauņas kara hospitālī un Vācijā. 1945.gada februārī atceļā no hospitāļa uz fronti Kurzemē, nokļuvis Drēzdenē, sabiedroto uzlidojuma laikā. Tika pilnībā nopostītā lielākā daļa pilsētas. 1945. gada 14. aprīlī, pēc smaga ievainojuma, transportēts ārstēšanai uz Vāciju.
Pēc Vācijas kapitulācijas un izveseļošanās nosūtīts lauku darbos Ziemeļvācijā, lai palīdzētu siena sagādē. Pēc tam pārcelts uz karagūstekņu nometni Beļģijā. Piedalījies drupu novākšanā un namu celtniecībā. 1946. gadā pārvietots atpakaļ uz Vāciju. Pēc atbrīvošanas no gūsta 1948. gadā ieradies Lielbritānijā, kur strādājis dažādus darbus un aktīvi izglītojies. Aktīvi izmantojis pieaugušo izglītības programmas un dzīvojot Stretfordā apguvis vairākus humanitārus kursus un vingrinājies glezniecībā un žurnālistikā. 1952. gadā pārceļas uz Kanādu. No sākuma dzīvo un strādā Toronto, bet kopš 1954. gada netālajā Sadberijas pilsētā. Līdz mūža beigām strādājis par brigadieri Niķeļa raktuvēs. Brīvajā laikā aktīvi gleznojis un nodevies rakstniecībai. Plašāk zināms ar savu atmiņās balstīto grāmatu Kurzemes cietoksnis, kurā tēlotas 19.divīzijas cīņas Latvijā no 1944. gada vasaras līdz kara beigām. Strādājis arī pie triloģijas par 19.divīzijas cīņām Latgalē un Vidzemē. Arnolds Šiņķis miris 1979.gada, 23.martā savās mājās Sadberijā. Apbedīts Amerikas Latviešu invalīdu veterānu centra brāļu kapos Katskiļu kalnos, Ņujorkā.
Ķauķīšu dzimta

Izplatība

Ķauķīšu dzimtas putni mājo Eirāzijā un Āfrikā, izplatības areālam sasniedzot Āfrikas dienvidus un Zunda salas, kā arī vienai sugai — ziemeļu ķauķītim — izplatības areāls austrumos sasniedz Aļaskas rietumus Ziemeļamerikā. Lielākā daļa sugu ligzdo Eirāzijas mērenās joslas un augstkalnu reģionos, ziemas periodā migrējot uz Dienvidaustrumāziju, Indiju un Āfriku.

Latvijā

Latvijā sastopamas 10 ķauķīšu dzimtas sugas: čuņčiņš (Phylloscopus collybita), dzeltensvītru ķauķītis (Phylloscopus inornatus), Hjūma ķauķītis (Phylloscopus humei), Sibīrijas ķauķītis (Phylloscopus proregulus), svirlītis (Phylloscopus sibilatrix), Švarca ķauķītis (Phylloscopus schwarzi), tumšais ķauķītis (Phylloscopus fuscatus), vītītis (Phylloscopus trochilus), zaļais ķauķītis (Phylloscopus trochiloides) un ziemeļu ķauķītis (Phylloscopus borealis). 
No šīm sugām vairākas ir retas ieceļotājas, bet dažas novērotas tikai vienu reizi.

Kopīgās īpašības

Ķauķīši ir mazi vai ļoti mazi dziedātājputni. Knābis īss, smalks, no sāniem viegli saplacināts. Spārni gari un smaili. Aste vienā garumā ar spārniem vai nedaudz īsāka par tiem. Tajā ir 12 lidspalvas (piemēram, līdzīgajiem kalnu ķauķiem (Abroscopus) ir 10 astes spalvas). Malējās spalvas vienā garumā vai garākas kā vidējās, bet dažām sugām īsākas. Kājas smalkas un salīdzinoši garas, nagi īsi. Acis sarkanbrūnas.
Apspalvojums neuzkrītošs, pelēcīgs. Lielākajai daļai sugu mugurpusē zaļgans, apakšpusē dzeltens vai pelēkzaļš līdz pelēkbrūns. Virs acs gaiša uzacs vai arī ap aci ir balts gredzens. Dažām sugām uz spārniem viena vai divas gaišas joslas. Daudzas sugas savstarpēji vieglāk atpazīt pēc to dziesmas, nevis pēc apspalvojuma. Abi dzimumi izskatās līdzīgi.

Ekoloģija

Lielākā daļa sugu dzīvo mežos un krūmājos, uzturoties koku vainagos. Priekšroku dod mitrām vidēm, retāk uzturoties sausās, akmeņainās vietās. Barojas ar kukaiņiem, ko meklē lapotnē un ķer lidojumā. Tā kā ķauķīši galvenokārt uzturas lapotnē, tie ir grūti novērojami, toties to dziesmas ir ļoti skaļas. Migrācijas laikā dažas sugas veido lielākas grupas.
Būvē lodveidīgas ligzdas ar atvērumu augšējās daļas sānos. Olas, atkarībā no sugas, ir baltas, gaiši sārtas ar un bez raibumiņiem (sarkanbrūniem). Olām nemēdz būt zaļie vai zilie toņi, raibumiņus ieskaitot.
Jaunā Saskaņa

"Jaunā Saskaņa" ir 2018. gadā ar nosaukumu "Par Alternatīvu" dibināta Latvijas politiskā partija. Viens no partijas dibinātājiem ir uzņēmējs un valūtas maiņas firmas “Marika” direktors Juris Žuravļovs, kas kopš 1999. gada izveidojis vairākas partijas.

Vēsture

1999. gadā Juris Žuravļovs nodibināja Labklājības partiju, kas 2001. gada pašvaldību vēlēšanās ieguva 3,04 % balsu un divas vietas Rīgas Domes vēlēšanās.  Pirms 2002. gada Saeimas vēlēšanām to pārdēvēja par Sociāldemokrātisko Labklājības partiju (SDLP), kas Saeimas vēlēšanās ieguva 1,3% (Rīgā 1,72%) balsu.  
2004. gada Eiroparlamenta vēlēšanās tā piedalījās kā Apvienotā sociāldemokrātiskā labklājības partija (ASDLP) un ieguva 2,23% (Rīgā 4,58%) balsu.
2004. gadā, apvienojoties ASDLP, 2003. gadā dibinātajai partijai "Par brīvību, sociālo taisnību un līdztiesību" (krievu: За свободу, социальную справедливость и равноправие, ЗаСССР) un Latvijas Jaunatnes partijai, tika izveidota partiju apvienība Sdk Dzimtene.
2005. gadā Rīgas Domes vēlēšanās "Dzimtenes" un LSP kopīgais saraksts ieguva 11,61% balsu un 8 vietas, no tām 5 ieņēma "Dzimtenes" pārstāvji. 2005.—2006. gadā apvienības pārstāve M. Žuravļova vadīja domes Vides komiteju.
2006. gadā 9. Saeimas vēlēšanās "Dzimtene" ieguva 2,08% (Rīgā 3,39%) balsu. Līdz ar sociālista Ar. Rubika pāreju no Rīgas Domes uz Saeimu 2006. gada novembrī par Rīgas Domes deputāti kļuva "dzimteniete" A. Žuravļova. 2. novembrī par divu Jūrmalas Domes komisiju priekšsēdētāju kļuva apvienības līdzpriekšsēdētājs Jānis Kuzins.
2007. gada jūlijā "ParBSTV" tika pārreģistrēta ar nosaukumu "Par Dzimteni!". Apvienības priekšsēdētājs bija Viktors Kalnbērzs, līdzpriekšsēdētāji — Jānis Kuzins un Juris Žuravļovs. 
2016. gada janvārī partija atjaunoja darbību ar nosaukumu Vislatvijas Sociāldemokrātu kustība "Par neatkarīgu Latviju!". 
Gatavojoties 13. Saeimas vēlēšanām, tā 2018. gada 27. aprīlī tika pārdēvēta par partiju SDK Dzimtene, Viktoru Kalnbērzu atbrīvojot no partijas valdes locekļa pienākumiem.
Jau 2018. gada 22. maijā Jānis Kuzins, Anita Laizāne un Juris Žuravļovs nodibināja partiju "Par Alternatīvu" ar to pašu deklarēto mērķi ieviest sindikālisma ekonomikas modeli Latvijā.
Gatavojoties 2019. gada Eiroparlamenta vēlēšanām, partijas nosaukumu 2019. gada 12. martā nomainīja uz "Jaunā Saskaņa".

Ievērības vērti fakti

"Dzimtene" bija pirmā partija, kas Rīgā uzsāka savu plakātu aktīvu izlīmēšanu uz atkritumu tvertnēm (ar uzrakstiem "Oligarhus miskastē!");
Viens no apvienības vadītājiem ir uzņēmējs Juris Žuravļovs. 2007. gadā "Dzimtenes" deputāti Rīgas Domē bija viņa sieva M. Žuravļova, brālis S. Žuravļovs un viņa sieva Aina Žuravļova.
Vāsa (pilsēta)

Vēsture

Vāsas reģionā mednieki un zvejnieki dzīvoja jau 12. gadsimtā. 13. gadsimtā šeit ieradās zviedri un izveidoja ostu.
16. gadsimtā pēc Zviedrijas karaļa Gustava Vāsas rīkojuma šeit uzbūvēta savrupmāja, kas nodrošināja armijas apgādi un bija paraugs zemniekiem Ostrobotnijā, kā ierīkojama zemnieka sēta.
1606. gada 2. oktobrī karalis Kārlis IX pie vecās ostas un tirdzniecības centra, kas atradās aptuveni septiņus kilometrus uz dienvidaustrumiem no mūsdienu Vāsas, dibināja Musoru (Mussor) jeb Mustasāri (Mustasaari). 1611. gadā tai piešķirtas pilsētas tiesības un pārdēvēta par Vāsu par godu Zviedrijas karaliskajai ģimenei.
1683. gadā no Hikarlbejas šeit pārcelta trivalskola.
1776. gadā Vāsā dibināta otrā apelācijas tiesa Somijā.
1794. gadā Vāsā izveidota pirmā bibliotēka Somijā.
1793. gadā Vāsā bija 2178 iedzīvotāji.
1808. gadā, Somijas kara laikā starp Zviedriju un Krieviju, Vāsu ieņēma Krievijas karaspēks. 25. jūnijā 1500 vīru lieli Zviedrijas spēki pulkveža Juhana Bergenstroles vadībā devās atbrīvot Vāsu, kurā atradās 1700 vīru liels Krievijas karaspēks, kuru komandēja ģenerālmajors Nikolajs Demidovs. Ielu cīņās zviedriem neizdevās pilsētu atbrīvot, un tie atkāpās. 30. jūnijā Krievijas karaspēks atstāja Vāsu.
13. septembrī Krievijas spēki atgriezās un jau nākamajā dienā notika izšķirošā Kauja pie Oravaisas, aptuveni 50 km uz ziemeļiem, kurā uzvarēja Krievija. Līdz ziemai Krievijas spēki bija pakļāvuši visu Somiju. Pēc 1809. gada 17. septembra Frēdrikshamnas miera līguma nosacījumiem Somijas teritorija tika iekļauta Krievijā.
1852. gadā pilsēta gandrīz pilnībā nodega. 1855. gadā, pēc Krievijas imperatora Nikolaja I nāves, pilsēta pārdēvēta par Nikolaistadi (Nikolaistad).
Sauszeme kopš pilsētas izveides bija tiktāl pacēlusies, un jūra bija atkāpusies krietni tālu no pilsētas, ka 1862. gadā sāka celt jaunu pilsētu aptuveni septiņus kilometrus uz ziemeļrietumiem, kur bija labi apstākļi ostas ierīkošanai. Pilsētas plānu izstrādāja Karls Aksels Seterbergs ampīra stilā.
Pēc tam, kad 1917. gadā tika gāzts Krievijas cars Nikolajs II, pilsēta ieguva agrāko nosaukumu Vāsa.
Somijas pilsoņu kara laikā, kad Helsinki atradās "sarkano" rokās, no 1918. gada 29. janvāra līdz 3. maijam Vāsa bija Somijas faktiskā galvaspilsēta. Uz to 1. februārī pārcēlās Senāts, un Vāsā atradās "balto" bruņoto spēku štābs. Sakarā ar tās nozīmi pilsoņu karā, Vāsa tiek saukta par "Balto pilsētu".
Kopš pirmsākumiem Vāsā dzīvoja lielākoties zviedru valodā runājošie, bet 1930. gados somu kopskaits pārsniedza zviedru.
20. gadsimta otrajā pusē Vāsa industrializējās. 1944. gadā atklāta Strömberg (tagad ABB) elektroiekārtu ražotne. Līdz 2013. gadam Vāsā bija ķīmisko vielu ražotāja Kemira rūpnīca.
2013. gadā Vasai tika pievienota Vehekires pašvaldība, kas ir eksklāvs, jo to no visām pusēm aptver kaimiņu pašvaldība Korsholma.

Hokejs

Vāsa ir Somijas hokeja līgas komandas Sport bāzes pilsēta.
Latvijas valsts atzīšana de facto

Latvijas atzīšana de facto bija sākotnējā Latvijas valsts vai tās Pagaidu valdības kā juridiska fakta atzīšana 1918.—1921. gadā.

Lielbritānijas nostāja un Balfūra nota (1918)

1918. gada 12. jūlijā Latviešu Pagaidu Nacionālā Padome (LPNP) tās ārlietu nodaļas priekšsēdētāja Jāņa Goldmaņa un sekretāra Jāņa Seska personā caur Stokholmu uz Londonu nosūtīja savu pilnvaroto pārstāvi Zigfrīdu Meierovicu. Viņam izsniegtajā pilnvarā bija norādīts, ka “pārstāvis visur aprādīs suverēnas un nedalītas Latvijas vajadzību”.
1918. gada 23. oktobrī Lielbritānijas ārlietu ministrs Arturs Balfūrs Z. Meierovicam paziņoja, ka Lielbritānijas valdība ir nolēmusi provizoriski atzīt Latviešu Nacionālo padomi par Latvijas valdību, līdz miera konference galīgi izšķirs Latvijas statusu. LPNP Balfūra paziņojumu uztvēra kā Latvijas de facto atzīšanu. 1918. gada 30. oktobrī Z.Meierovics nosūtīja Balfūram vēstuli, kurā lūdza sniegt rakstisku deklarāciju par Latvijas neatkarības atzīšanu. Atbildot uz šo vēstuli, A. Dž. Balfūrs 11. novembrī oficiālā rakstā Meierovicam paziņoja, ka Lielbritānijas valdība “labprāt no jauna apliecina savu gatavību dot pagaidu atzīšanu Latviešu Nacionālai Padomei kā de facto neatkarīgai iestādei”.

Citu valstu nostāja

1918. gada 22. decembrī Padomju Krievija oficiāli atzina Stučkas vadīto Latvijas Padomju valdību.
Toties Japānas valdība 1919. gada 10. janvārī ar oficiālu rakstu atzina Ulmaņa Pagaidu valdību kā likumīgo Latvijas valsts starptautisko tiesību nesēju. Haiti valdība Latvijas valsti atzina 1919. gada 30. janvārī.
1919. gada 21. jūnijā Igaunijas valdība atzina Ulmaņa Pagaidu valdību un noslēdza līgumu par aizdevumu kārtošanu, robežu noteikšanu un citiem jautājumiem, kas nozīmēja arī savstarpēju de facto atzīšanu.
Sākotnējie panākumi Latvijas atzīšanā viesa cerības, ka Antantes lielvalstis drīzumā varētu atzīt Latviju de iure, taču Sabiedroto pārstāvji, kuri padomju varu Krievijā uztvēra kā pagaidu parādību, nebija gatavi ignorēt Baltijas valstu agrāko piederību Krievijas impērijai un gribēja Baltijas valstu nākotnes noteikšanu atstāt izlemšanai nākamajai Krievijas Satversmes sapulcei. Visas Parīzes Miera konferences laikā Latvijas delegācijai tā arī neizdevās panākt savas valsts neatkarības de iure atzīšanu. Taču 1919. gada 28. jūlijā Versaļā parakstītais miera līgums saturēja arī Baltijas valstu neatkarību netieši garantējošus nosacījumus, un Latvija uzskatīja, ka visas 32 valstis, kas parakstījušas Versaļas līgumu, ir de facto atzinušas neatkarīgas Latvijas valsts pastāvēšanu.
Bermontiādes laikā 1919. gada rudenī Latviju de facto ar formāliem rakstveida paziņojumiem atzina Somija, Polija un Lietuva.
1919. gada 11. augustā  ar britu militārās misijas palīdzību izveidotā Krievijas Ziemeļrietumu valdība (Се́веро-За́падное прави́тельство) Tallinā oficiāli atzina Latvijas neatkarību 3. septembrī.
Pēc Latgales atbrīvošanas cīņām 1920. gada pirmajā pusē Latvijas valdību de facto atzina arī Beļģija, Francija un vairākas citas valstis.
Pols Ņūmens

Biogrāfija

Ņūmens piedzima Klīvlendas priekšpilsētā Šeikerhaitsā, Ohaio štatā, Terēzas (slovāku: Terézia Fecková) un Artura Sigmunda Ņūmena (Arthur Sigmund Newman) ģimenē. Tēva vecāki bija ebreju imigranti no Ungārijas un Polijas. Ņūmena tēvam piederēja sporta preču veikals, kurā strādāja arī māte.
Jau bērnībā Ņūmens izrādīja interesi par teātri. Pirmā loma bija skolas teātrī septiņu gadu vecumā.
1943. gadā pabeidzis Šeikerhaitsas vidusskolu, Ņūmens neilgu laiku mācījās Ohaio universitātē, Atensā, Ohaio.
Otrā pasaules kara laikā Ņūmens dienēja ASV Jūras kara flotē un piedalījās karadarbībā Klusā okeāna reģionā.
Pēc kara 1949. gadā Ņūmens ieguva mākslas bakalaura grādu Kenjonas koledžā, Ohaijo štatā. Pēc koledžas beigšanas viņš iesaistījās dažādās teātra trupās, pēc tam mācījās vienu gadu Jeilas teātra skolā (Yale School of Drama). 1951. gadā Ņūmens pārcēlās uz Ņujorku, lai mācītos pie Lī Strāsberga aktieru studijā (Lee Strasberg Actors Studio).

Karjera

1953. gadā Ņūmens uzsāka savu karjeru Brodvejas teātrī. Viņš sāka piedalīties arī televīzijas filmās. 1954. gadā Ņūmens pirmo reizi tēloja Holivudas filmā. Jau pēc pāris gadiem 1956. gadā viņš guva ievērību ar lomu filmā Somebody Up There Likes Me. 1958. gadā Ņūmens tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais aktieris par lomu filmā "Kaķis uz nokaitēta skārda jumta" (Cat on a Hot Tin Roof). Kannu kinofestivālā Ņūmens saņēma balvu kā labākais aktieris par lomu filmā The Long, Hot Summer, kurā tēloja kopā ar aktrisi Džoannu Vudvardu. Drīz viņa kļuva par Ņūmena otro sievu. Viņi kopā ir tēlojuši daudzās filmās, kā arī Ņūmens ir bijis režisors četrām filmām, kur tēlojusi Džoanna Vudvarda.
Turpmākās karjeras laikā Ņūmens saņēmis daudzus apbalvojumus un nominācjas (skatīt Filmogrāfija). Kā nozīmīgākās var atzīmēt filmas "Blēdis" (The Hustler) 1961. gadā, Sweet Bird of Youth 1962. gadā, Hud 1963. gadā, "Vēsais Lūks" (Cool Hand Luke) 1967. gadā, "Bačs Kesidijs un Sandenss Kids" (Butch Cassidy and the Sundance Kid) 1969. gadā, Absence of Malice 1981. gadā, The Verdict 1982. gadā, "Naudas krāsa" (The Color of Money) 1986. gadā, Nobody's Fool 1994. gadā, "Ceļš uz pekli" (Road to Perdition) 2002.gadā.
Ņūmens ieguvis apbalvojumus arī par režisora darbu (filma Rachel, Rachel 1968. gadā).

Sabiedriskā darbība

Ņūmens aktīvi piedalījās ASV politiskajā dzīvē, bija ASV Demokrātu partijas atbalstītājs, nostājās pret ASV dalību Vjetnamas karā. Par to viņš tika iekļauts Ričarda Niksona ienaidnieku sarakstā ar 19. kārtas numuru. Par to Ņūmens izteicās kā par savu lielāku sasniegumu.
Ņūmens bija līdzdibinātājs pārtikas kompānijai Newman's Own, kuras ieņēmumus viņš ziedoja labdarībai. 2012. gada jūnijā ziedojumu kopējā summa pārsniedza 330 miljonus ASV dolārus
Silēziešu valoda

Alfabēts

Silēziešu valodai nav viena noteikta alfabēta. Parasti runu pieraksta, izmantojot poļu alfabēta rakstzīmes. 2006. gadā, apvienojot apmēram 10 paveidus, tika izveidots vienots silēziešu valodas alfabēts. Tas tiek izmantots arī Vikipēdijā silēziešu valodā.
Alfabēts: Aa Bb Cc Ćć Čč Dd Ee Ff Gg Hh Ii Jj Kk Ll Mm Nn Ńń Oo Pp Rr Řř Ss Śś Šš Tt Uu Ůů Ww Yy Zz Źź Žž, digrāfi — Ch Dz Dź Dž.
Rapieris

Apraksts

Ar vārdu "rapieris" parasti apzīmē salīdzinoši gara asmens zobenu, kuram ir aizsargājošs spals, lai nodrošinātu rokas, ar kuru tiek turēts zobens, aizsardzību. Dažiem vēsturiskiem paraugiem ir bijuši arī plati asmeņi, kas piestiprināti tipiskam rapiera spalam. Termins rapieris var būt neskaidrs, jo tas var apzīmēt arī platasmens zobenu. Kaut arī rapiera asmens var būt pietiekami plats, lai izdarītu griezienus (ne tuvu kādus var izdarīt ar platākiem zobeniem, kas tika lietoti viduslaikos), tas ir paredzēts straujiem un elastīgiem dūriena uzbrukumiem. Asmens var tikt uzasināts visā tā garumā vai arī tikai no centrālās daļas līdz galam. Tipisks rapieris sver ap 1 kg un tam ir salīdzinoši garš un plāns asmens 2,5 cm platumā vai šaurāks, garumā 104 cm vai garāks un tam ir uzasināts gals. Asmens garums atsevišķiem itāļu rapieriem 17 gadsimtā pārsniedza 115 cm un varēja sasniegt pat 130 cm.
Stenlija kauss

Vēsture

1888. gadā Ziemas karnevālu Monreālā, Kanādā apmeklēja Prestonas Lords Stenlijs. Lordu ļoti sajūsmināja hokejs un viņš nosprieda, ka labākajai komandai vajadzētu tikt apbalvotai. Stenlija kauss pirmoreiz tika pasniegts amatieru komandai Kanādā un tiek pasniegts vēl aizvien, tikai tagad tā tiek pasniegta katra gada NHL labākajai komandai. Pašlaik tas tiek uzskatīts par vērtīgāko balvu hokejā.
Ceturtais Krusta karš

Ceturtais Krusta karš (1202 — 1204) tika organizēts pēc pāvesta Inocenta III aicinājuma Eiropas krustnešiem iekarot tagadējās Ēģiptes ziemeļdaļu, lai iegūtu placdarmu, kas Krusta karu ievaros ļautu attīstīt karadarbību austrumu virzienā.
Pāvesta iecerētais mērķis netika sasniegts, jo venēciešu tirgotāji, kuriem bija jānodrošina krustnešu transportēšana pa jūru, izmantoja tos savu interešu realizācijai. Dodžs Enriko Dandolo, ņemot vērā venēciešu tirdzniecības intereses un bizantiešu prinča Aleksija lūgumu, novirzīja krustnešus uz Konstantinopoli.
1203. gadā krustnešiem izdodas pirmo reizi iekarot Konstantinopoli, bet tā tiek atkarota. 1204. gadā pilsēta atkal krīt krustnešu (latīņu) rokās un tiek izlaupīta. Cerētā Rietumu un Austrumu kristīgās baznīcas atkalapvienošana nenotiek. Bizantijas vietā tiek nodibināta Latīņu impērija, kas pastāv līdz 1261.