google/wiki40b huggingface dataset:
Dags Vīts

Spēlētāja karjera

1990. gada NHL draftā viņu Ņujorkas "Rangers" izraudzījās ar kopējo 34. kārtas numuru. 19 gadus ilgās profesionāļa karjeras laikā D. Vīts spēlējis Ņujorkas "Rangers", Edmontonas "Oilers", Karolīnas "Hurricanes", Anahaimas "Ducks", Sentluisas "Blues" un Ņujorkas "Islanders" klubu sastāvos.
2006. gadā "Hurricanes" sastāvā izcīnījis Stenlija kausu. Četras reizes piedalījies Visu zvaigžņu spēlē (1996, 1998, 2001, 2003). NHL kopumā aizvadījis 1238 regulārās sezonas un 97 izslēgšanas kārtu spēles, kurās kopumā guvis 301 vārtu (278+23). Pēc 2010.—2011. gada sezonas beigām paziņoja par karjeras beigšanu.
ASV izlases sastāvā startējis trijos Pasaules čempionātos (1993, 1994, 2005) un trijās Olimpiskajās spēlēs (1998, 2002, 2006). 2002. gada Soltleiksitijas Olimpiskajās spēlēs tika izcīnīta sudraba medaļa.

Trenera karjera

Jau 2011.—12. gada sezonā, nākamajā pēc karjeras beigšanas, Vīts kļuva par Ņujorkas "Islanders" galvenā trenera palīgu. Šīs funkcijas pildīja līdz pat 2016.—17. gada sezonai, kuras gaitā kļuva par komandas pagaidu galveno treneri. 2017.—18. gada sezonā Vīts bija komandas galvenais treneris.
Benzaldehīds

Atrašanās dabā

Benzaldehīda savienojumi glikozīdu veidā (amigdalīns) atrodas rūgto mandeļu un citu augu augļu kauliņos (aprikozēs, persikos u. c.), ievu lapās.

Amigdalīnam sadaloties skābju vai fermentu iedarbībā, rodas benzaldehīds, zilskābe un glikoze.
Tā kā zilskābe ir ļoti toksiska, lietojot uzturā mandeļu un citu augļu kauliņu kodolus, var saindēties.

Iegūšana

Iegūst, oksidējot benzilspirtu vai toluolu. Var iegūt arī, pārziepojot benzālhlorīdu C₆H₅CHCl₂. Rodas, reaģējot benzolam ar CO.
Luka Sbisa

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Sbisa uzsāka 2006.—07. gada sezonā, kad debitēja Šveices hokeja līgas klubā HK Cuga sastāvā. Jau 2007. gada vasarā hokejists pārcēlās uz Ziemeļameriku, nākamo sezonu aizvadot Rietumu hokeja līgā.
2008.—09. gada sezonā Sbisa debitēja NHL kluba Filadelfijas "Flyers" sastāvā, kluba rindās laukumā izejot 39 spēlēs. Pēc sezonas beigām aizsargs tika aizmainīts uz Anahaimas "Ducks" rindām, tās sastāvā nākamajā sezonā aizvadot vien astoņas spēles. Pārējo sezonu hokejists turpināja spēlēt Rietumu hokeja līgā.
2010.—11. gada sezonā šveicietim visbeidzot izdevās nostiprināties "Ducks" sastāvā. 2014. gada vasarā Sbisa tika aizmainīts uz Vankūveras "Canucks" rindām. 2017. gada jūnijā līgas paplašināšanās draftā viņu izvēlējās Vegasas "Golden Knights". Kopā ar "Golden Knights" sasniedza Stenlija kausa finālsēriju, tajā gan ar 1—4 piekāpjoties Vašingtonas "Capitals". Nākamajā sezonā, veiksmīgi izturot pārbaudes laiku, Sbisa spēlēja Ņujorkas "Islanders" rindās, savukārt 2019. gada oktobra nogalē noslēdza līgumu ar Anahaimas "Ducks".
Šveices hokeja izlases sastāvā spēlējis 2010. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī 2011. un 2012. gada Pasaules čempionātos.
Pauls Kogermans

Dzīvesgājums

Dzimis gāzes fabrikas darbinieka (un bijušā jūrnieka) ģimenē. No 1901. līdz 1904. gadam apmeklēja pamatskolu, no 1904. līdz 1908. gadam pilsētas skolu. Pēc pilsētas skolas beigšanas pelnīja iztiku, mācot baznīcas skolās Tallinas apkaimē. 1913. gadā kā eksterns absolvēja Aleksandra ģimnāziju Tallinā (Rēvelē). No 1913. gada studēja Tartu Universitātes Ķīmijas fakultātē. Igaunijas Brīvības cīņu laikā viņš cīnījās no Tallinas skolotājiem veidotā vienībā. No 1919. līdz 1920. gadam viņš ar valsts stipendiju studēja Londonas Imperiālajā koledžā. 1921. gada maijā Kogermans Londonas Universitātē ieguva ķīmijas tehniķa kvalifikāciju, bet 1922. gadā — zinātņu maģistra grādu.

Karjera

No 1921. līdz 1936. gadam Kogermans strādāja Tartu Universitātē. Pēc maģistra darba aizstāvēšanas par degslānekļa termisko sabrukšanu viņš 1922. gadā tika ievēlēts par Universitātes Organiskās ķīmijas docentu. 1925. gadā kopā ar Mihaelu Vitlihu nodibināja laboratoriju degslānekļa sistemātiskai izpētei, tajā pašā gadā kļuva par profesoru.
1926. un 1933. gadā bija vieslektors Cīrihes Šveices augstskolā un 1927. — 1928. gadā Hārvarda universitātē. 1934. gadā viņš Cīrihē aizstāvēja doktora disertāciju par diēnu ar izolētu kovalento saiti apvienošanu un polimerizācijas reakcijām.
No 1936. līdz 1941. gadam Kogermans bija organiskās ķīmijas profesors Tallinas Tehniskajā universitātē, no 1936. līdz 1939. gadam arī universitātes rektors.
1938. gadā viņš kļuva par vienu no pirmajiem 12 akadēmiķiem, kas tika izraudzīti jaunizveidotajai Igaunijas Zinātņu akadēmijai. 1946. gadā, kad Igaunijas Zinātņu akadēmija kļuva par Igaunijas PSR Zinātņu akadēmiju, atkārtoti ievēlēts. No 1929. līdz 1936. gadam Kogermans bija Igaunijas Dabaszinātņu biedrības priekšsēdētājs.
1938. — 1939. gadā Kogermans bija Nacionālās padomes (Riiginõukogu) ex officio loceklis. No 1939. gada oktobra līdz padomju okupācijas sākumam 1940. gada 21. jūnijā ieņēma izglītības ministra posteni. 
1941. gadā Kogermanu un viņa ģimeni deportēja uz ieslodzīto nometni Sverdlovskas apgabalā. 1945. gadā viņš priekšlaicīgi tika atbrīvots un atgriezās Igaunijā. No 1945. gada līdz 1951. gadam viņš bija Tallinas Tehniskās universitātes organiskās ķīmijas katedras vadītāja vietnieks. No 1947. gada līdz 1950. gadam viņš darbojās arī Zinātņu akadēmijas Ķīmiskā institūta direktora amatā.

Apbalvojumi

1927. gadā Kogermanam tika piešķirts Goda leģiona ordenis, bet 1938. gadā - otrās klases Baltās zvaigznes ordenis. 2006. gadā tika nodibināta viņa vārdā nosauktā akadēmiskā stipendija, kas tiek piešķirta veiksmīgajiemTallinas Tehniskās universitātes studentiem.
Petra Vlhova

Karjera

Vlhova piedalījās 2012. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Insbrukā, kur izcīnīja zelta medaļu slalomā. 
Pasaules kausa sacensībās debitēja 2012. gada 29. decembrī. Pirmo uzvaru PK posmā izcīnīja 2015. gada 13. decembrī Orē, uzvarot slaloma disciplīnā.
Piedalījusies divās ziemas olimpiskajās spēlēs (2014, 2018). Labāko rezultātu sasniedza 2018. gadā Phjončhanā, iegūstot 5. vietu kombinācijā.
Pasaules čempionātos startē kopš 2013. gada. 2017. gada Pasaules čempionātā Sanktmoricā izcīnīja sudraba medaļu komandu sacensībās. 2019. gadā Orē ieguva trīs medaļas — zeltu milzu slalomā, sudrabu kombinācijā un bronzu slalomā. Godalga milzu slalomā kļuva par vēsturiski pirmo PČ zelta medaļu Slovākijai.
2018.—2019. gada Pasaules kausa sezonā izcīnīja otro vietu kopvērtējumā, piekāpjoties tikai Mikeilai Šifrinai. Vlhova ieguva divas otrās vietas arī atsevišķu disciplīnu kopvērtējumos — slalomā un milzu slalomā.
Dreiliņi (Rīga)

Raksturojums

Dreiliņu apkaimes kopējā platība ir 4,155 km², kas ir apmēram par 1/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 11 247 metri. Šo rādītāju būtiski ietekmē apkaimes austrumu daļā esošais piedēklis — meža teritorija, kas telpiski vairāk pieder Juglas apkaimei vai Stopiņu novada esošajai Dreiliņu teritorijai, jo ar Dreiliņu apkaimi to savieno vien Biķernieku ielas trase. Noteiktās Dreiliņu apkaimes robežas dabā nolasīt nav tik vienkārši, izņemot robežu ar Pļavnieku apkaimi, kas iet pa A. Deglava ielu un ziemeļrietumu robežu, kur Mežciema apkaimes pusē ir mežs. Dreiliņu apkaimes ziemeļu robežas skaidra identificēšana ir apgrūtināta dēļ pašreiz līdzīgā apbūves rakstura (mazstāvu dzīvojamā apbūve) abpus Biķernieku ielai), savukārt austrumu robežu juridiski veido Rīgas pilsētas robeža, lai gan izteikta pāreja nav redzama. Tomēr, atskaitot iepriekšminēto meža piedēkli, Dreiliņu apkaimes robežas ir noteiktas pietiekoši racionāli, lai to varētu uztvert un attīstīt kā telpiski vienotu un funkcionāli savstarpēji saistītu teritoriju jeb apkaimi. 2006. gada Rīgas teritorijas plāns dod lielas iespējas Dreiliņu apkaimes attīstībai kā daudzfunkcionālam dzīvojamam rajonam, pietiekoši skaidri nodalot šīs apkaimes rietumu daļā esošās dažāda rakstura komercdarbības zonas no dienvidaustrumiem un austrumu daļā attīstošās dzīvojamās apbūves. Kā potenciālais apkaimes lokālais centrs ir noteiktas teritorijas apkaimes dienvidu daļā uz rietumiem no Baltinavas ielas (ap jaunveidojamu ielu). Savukārt apkaimes atsevišķu daļu savstarpējo saikņu un vienotības veicināšanai nākotnē būtiska ir tranzīta satiksmes intensitātes samazināšana pa Kaivas ielu, izbūvējot alternatīvu tiešu ceļa savienojumu ar atbilstošu šķērsprofilu no Kaivas ielas rotācijas apļa līdz Juglas ielai.

Vēsture

Uzskata, ka Dreiliņu nosaukums radies no Rīgas rātskunga Melhiora Dreilinga ārpilsētas muižiņas (Dreylingsbusch) nosaukuma, kuras zemes šeit bijušas kopš 17. gadsimta. Muižas īpašnieka koka māja gan atradusies starp Rencēnu un Krustpils ielu tagadējā Šķirotavas apkaimē. Tajā krievu feldmaršals Boriss Šeremetjevs 1709. – 1710. gadā iekārtoja savu kara nometni astoņus mēnešus ilgā Rīgas aplenkuma laikā. Šeit 1710. gada jūlijā tika parakstīta Rīgas kapitulācija un Vidzemes bruņniecības un Rīgas rātes un ģilžu "labprātīga padošanās" Krievijas caram. 
Pēc Pirmā pasaules kara uz agrākās Dreiliņmuižas zemes atradās Rīgas pilsētas dārzniecība un Jāņa Zlaugotņa – Cukura dārzniecība.
1924. gadā daļu Dreiliņu pagasta teritorijas ap Dreiliņmuižu pievienoja Rīgai. 1934. gadā Dreiliņiem pievienoja bijušo Burharda muižas zemi, bet 1974. gadā visa tagadējā Dreiliņu apkaimes teritorija tika iekļauta Rīgas pilsētā.
Labradoras pīle

Izplatība

Labradoras pīle mājoja Ziemeļamerikas ziemeļaustrumos (ASV un Kanādā). Vasaras mēnešus, visticamākais, tā pavadīja Labradorā, bet ziemas mēnešus gar Česapīka līča krastiem. Ligzdošanas areāls dabā šai sugai nekad netika atrasts, līdz ar to nav zināmi nedz ligzdošanas ieradumi, nedz dējuma lielums, nedz olu izskats. Iespējams, ligzdošanas areāls atradās Labradorā un Sentlorensa līča salās. Muzeju eksponātos ir dažas olas, kuras tiek piedēvētas Labradoras pīlei, bet to DNS izpēte apliecināja, ka neviena no šīm olām nepieder Labradoras pīlei.

Izskats

Labradoras pīle bija vidēji liela pīle ar kompaktu, it kā saspiestu ķermeni un īsām, spēcīgām kājām, kas anatomiski atradās tālu ķermeņa aizmugurē. Ķermeņa garums tai bija ap 51 cm, spārnu plētums 76 cm, svars 0,5 kg. 
Sugai piemita dzimumu dimorfisms, un mātīti varēja viegli atšķirt no tēviņa. Mātīte bija pelēkbrūni raibumota ar baltu spārnu spoguli, atgādinot jūras pīli. Tās zods un pakakle gaišāki. Tēviņš melnbalts, atgādinot pūkpīli. Galva, kakls un krūšu augšējā daļa balti, arī spārni balti ar melnām primārajām lidspalvām. Uz galvas melna, ovāla josla, atgādinot cepurīti, ap kaklu šaura, melna "apkaklīte", nodalot kaklu no krūtīm, ķermenis melns. Melnās spalvas varēja būt arī tumši brūnas. Vaigi pūkaini, līdzīgi pūkpīlēm. Knābis melns vai brūnimelns, ap nāsīm oranžīgi dzeltens. Kājas melnas. Acis sarkanas vai oranžas.
Spalvas kopumā abiem dzimumiem bija smalkas un nelielas. Labradoras pīlei bija garena, ovālveida galva, knābis garš (gandrīz tikpat garš kā galva), aste īsa un noapaļota. Knābja gals saplacināts un plats. Jaunie putni bija līdzīgi mātītei, bet par to pelēkāki, ar gaišu galvu.

Izmiršana

Labradoras pīle vienmēr ir bijusi reti sastopams ūdensputns, ļoti uzmanīgs un bailīgs, tādēļ pārmērīga putna medīšana nevarētu būt iemesls sugas izmiršanai. Iemesli Labradoras pīles izzušanai nav izprasti, bet viena no hipotēzēm ir dabas un vides izmaiņas, un pieņēmums, ka šīs pīles barības ziņā ir bijušas ļoti izvēlīgas un specifiskas, tādējādi nespējot piemēroties šīm izmaiņām, kas nāca līdz ar eiropiešu ierašanos. Šo hipotēzi netiešā veidā atbalsta Labradoras pīles knābis, kas malās ir neparasti elastīgs un mīksts.  
Labradoras pīles populācija strauji samazinājās 1840. gados, un pēdējie pīles eksemplāri tika iegūti 1870. gados. 1875. gadā Labradoras pīle tika nomedīta Longailendas salas piekrastes ūdeņos, bet pēdējā reize, kad tika nomedīta šī suga, bija 1878. gadā Elmairas tuvumā.
Firns

Firns (no senaugšvācu: firni — ‘pērnais, vecais’) ir blīvi sagulējies, graudains un daļēji pārkristalizējies, parasti vairākgadīgs, sniegs. Parasti tā ir pārejas stadija starp sniegu un ledāju ledu. Šādas sniega masas blīvums parasti ir starp 0,45 un 0,8 g/cm³.

Uzbūve un biezums

Dažādos apstākļos veidotam firnam un ledum ir atšķirīga kristāliskā struktūra, orientācija un graudu izmērs, atšķiras poru un gaisa burbuļu saturs un forma. Tā kā pastāvīgi aukstos apstākļos firns veidojas vislēnāk, firna un sniega slāņa biezums var sasniegt 100 m (Vostokas stacijā Antarktīdā 130 m). Infiltrācijas firna slāņa biezums, kāds parasti veidojas uz kalnu ledājiem, nepārsniedz 20-30 m.
Turuls

Turuls (ungāru: Turul) ir plēsīgs, vanagam līdzīgs putns ungāru mitoloģijā, viens no Ungārijas valstiskuma simboliem.
Zināms vismaz no 9./10. gadsimta kā ungāru valdošā Ārpādu klana totēms. Turuls mitoloģijā parādās ungāru tautai kritiskos mirkļos. Teiksma, kas pierakstīta 13. gadsimta hronikā Gesta Hungarorum, saista ungāru ciltsmātes Emeses sapni par turulu ar pirmā Ārpādu līdera Ālmoša piedzimšanu. Turuls arī vadījis ungārus uz jauno dzimteni - Ungāriju no to pirmdzimtenes Urālu kalnos. Vēl viena teiksma saista turulu ar Budapeštas kā ungāru centra rašanos, jo uz šo vietu viņš 896. gadā atnesis zobenu kā zīmi, ka šeit būs ungāru dzimtene.
Kā ungāru valstiskuma simbols turula skulptūras ir plaši sastopamas visā Ungārijā kā arī teritorijās, kas vēsturiski bijuši Ungārijas sastāvā, kur tās nav demontētas politisku iemeslu dēļ. Ungārijā ir vismaz 195 turula skulptūras, Rumānijā - 48, Slovākijā - 7, Ukrainā - 5, bet Austrijā - 1. 
Turuls attēlots Ungārijas Bruņoto spēku emblēmā.
Ventava

Nosaukums

Ventavas nosaukums ir cēlies no Ventas upes nosaukuma.

Pārvaldes centrs

Ventavas pārvaldes centrs atradies Sagarē (Saggara) Ventas lejtecē, tādēļ pāvesta legāta Alnas Balduīna 1230. gada līgumā ar kuršiem tā saukta par "Sagares zemi" (terra Saggara). Vietvārds "Sagere" sastopams arī 1253. gada Kursas dalāmajā grāmatā kā apzīmējums Ventas grīvai.

Iedzīvotāji

Ventava bija Baltijas somu apdzīvota zeme, kuru priekšteču klātbūtne šajā zemē ir izsekojama kopš Sārnates apmetnes laikiem. Senāko iedzīvotāju kultūra pēc arheoloģisko atradumu datiem ir bijusi tuva tagadējo sāmu materiālajai kultūrai. Vikingu laikos Ventas ūdensceļu izmantojuši arī skandināvu tirgotāji un sirotāji. Jaunākajā dzelzs laikmetā (11.—12. gadsimtā) Ventavu iekaroja kurši. Jau pirmsvācu laikos notika vietējo iedzīvotāju pārkuršošanās un ar to saistīta agrāko somugrisko vietu vārdu izzušana vai latviskošanās. Vēl mūsdienās Ventas lejteces pamatiedzīvotājus no upes grīvas līdz Zlēkām, kas runā īpašā tāmnieku izloksnē, dēvē par ventiņiem. Latviešu Indriķa hronikā minēts, ka Cēsīs dzīvo vendi, kas, padzīti no Ventas apkaimes, mitinājušies pie Rīgas Senā kalna. No turienes kurši viņus atkal padzinuši, un vendi aizgājuši uz Cēsīm.

Ģeogrāfija

Pēc arheoloģisko izrakumu un vēsturisko dokumentu datiem var secināt, ka Ventavas zeme bijusi viena no visblīvāk apdzīvotajām Kursas daļām. Tajā atradušās vairāk kā 30 apdzīvotas vietas (Mugurēvičs, 2000). Apdzīvotās teritorijas kopējā platība bijusi aptuveni 600 km² liela un stiepusies apmēram 50 km garumā gar Ventas abiem krastiem, kas kalpojusi kā galvenais ūdensceļš. 
Vislielākā apdzīvotība bijusi tagadējo Zlēku un Priednieku apkārtnē, kur blakus atrasti Baltijas somiem, skandināviem un kuršiem raksturīgi arheoloģiski priekšmeti. Galvenais pilskalns atradies tagadējā Pabērzkalnā ar diviem paralēliem zemes vaļņiem un šauru plakumu. Pēc viena uzskata Kursas ķēniņa Lamekina rezidence Vindava (Wynda) atradusies tagadējās Zlēkās, kas 1230. gadā dēvēta par Normis kiligundu (Mugurēvičs, 1999, 2000).
Varvara Sauļina

Biogrāfija

Divas reizes uzvarējusi Krievijas jauniešu šaha čempionātos: 2008. gadā meiteņu U16 vecuma grupā un 2010. gadā meiteņu U18 vecuma grupā. Vairākkārt pārstāvējusi Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielākos panākumus guvusi 2005. un 2006. gadā, kad divas reizes pēc kārtas uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U14 vecuma grupā. 2008. gadā bijusi otrā Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U16 vecuma grupā.
2011. gadā uzvarējusi Maskavas šaha festivāla Moscow Open D turnīrā. Tajā pašā gadā Magņitogorskā sekmīgi piedalījusies Krievijas kausa izcīņā šahā sievietēm, kurā izcīnījusi otro vietu, tikai finālā piekāpjoties Anastasijai Bodnarukai. 2014. gadā Kazaņā uzvarējusi Krievijas šaha universiādes sieviešu turnīrā.
2014. gadā beigusi Krievijas Valsts sociālo universitāti (krievu: Российский государственный социальный университет) un strādā par jaunatnes šaha treneri.
Plīvurpūču dzimta

Izplatība

Plīvurpūču dzimtas sugām ir plašs izplatības areāls. Tās ir sastopamas gandrīz visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Tās mājo gan tuksnešainos apvidos, gan mežos, gan mērenā klimata joslā, gan tropos. Lielākā daļa plīvurpūču sugas ir maz pētītas. Dažas pat tikai retu reizi fiksētas, kā, piemēram, Madagaskaras plīvurpūce (Tyto soumagnei). Toties vislabāk zināmā un visbiežāk sastopamā suga ir parastā plīvurpūce (Tyto alba). Parastajai plīvurpūcei ir daudzas pasugas, no kurām iespējams dažas ir patstāvīgas sugas. Bet, lai precīzāk noteiktu pūces vietu sistemātikā, attiecīgajai pasugai trūkst izpētes datu. Viena no kādreizējām parastās plīvurpūces pasugām Andamanu plīvurpūce (Tyto deroepstorffi) mūsdienās tiek sistematizēta kā suga. Vairāku sugu izdzīvošana ir apdraudēta, un vairākas salu sugas ir izmirušas holocēna laikā vai agrāk.
Latvijā ir sastopama tikai viena plīvurpūču dzimtas suga - plīvurpūce (Tyto alba), kura reizēm ieklejo no dienvidrietumiem.

Izskats

Plīvurpūces ir vidēji lieli un lieli pūčveidīgie putni. Tiem ir lielas galvas un sejas diskam raksturīga sirds forma. Stingrās sejas diska spalvas kalpo par skaņas pastiprinātāju un palīdz noteikt skaņas avota atrašanās vietu. Šiem putniem ir garas, spēcīgas kājas ar iespaidīgiem nagiem. No pūču dzimtas putniem plīvurpūces atšķiras ar krūšu kaulu un pēdām. Spārni gari, un lidspalvas veidotas tā, lai lidojot spārni neradītu troksni. Plīvurpūces lidojums ir kluss un nedzirdams. Klusais lidojums palīdz sadzirdēt upura izraisītās skaņas, kā arī plēsēja uzbrukums upurim ir nedzirdams. Kopumā visām plīvurpūču sugām ir raksturīgi, ka muguras spalvas ir tumšākas nekā vēdera spalvas. Visbiežāk apspalvojums ir oranžīgi brūns, lai gan tas var būt arī, piemēram, pelēks. Brūno plīvurpūču ģints sugas ir mazākas augumā nekā plīvurpūces ģints sugas, kā arī tām ir ausu pušķi un izteikti sadalīts sejas disks.
Hanss Grūbers

Dzīves gājums

Grūbers studēja psiholoģiju, pedagoģiju un literatūrzinātni Minhenes Universitātē un 1991. gadā to absolvēja, iegūstot doktora grādu. No 1998. gada profesors Rēgensburgas Universitātē. Kopš 2007. gada Grūbers ir viesprofesors un Turku Universitātes izglītības fakultātē.

Šaha kompozīcija

Grūbers ir specializējies pasaku šaha un retro uzdevumu sastādīšanā. No 1985. gada starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā.
Francis Ādams Feihtners

Dzīvesgājums

Dzimis 1741. gada 10. februārī Rēgensburgā, kur viņa tēvs Johans Georgs Feihtners bija vijoļu izgatavotājs. Mācījās Rēgensburgas jezuītu kolēģijā, pēc tam pie muzikologa Jozefa Rīpela. Turpināja mācīties vijoļspēli pie Franča Bendas (Franz Benda) Potsdamā.  
1763. gadā saņēma uzaicinājumu spēlēt Krievijas impērijas diplomāta Hermaņa Kārļa fon Keizerlinga kapellā Pēterburgā un Kēnigsbergā (1763-1764). 1765. gadā nākamais Kurzemes hercogs Pēteris Bīrons viņu uzaicināja kļūt par galma kapelmeistaru Jelgavā, kur viņš vienlaicīgi bija arī mūzikas skolotājs. 
Šeit tapa ne tikai viņa daudzās dziesmuspēles galma teātra vajadzībām, mielastu mūzika (Tafelmusiken), bet arī kantātes, himnas un apmēram 60 simfonijas hercoga orķestrim, no kurām iespieda tikai nedaudzus skaņdarbus (1770. gadā Jelgavā četras somfonijas, 1771. gadā pie Hartknoha Rīgā Simphonie russienne un 1775. gadā 1. vijoļkoncertu). 
1785. gadā Feihtners kopā ar hercoga galmu devās uz Itāliju, kur koncertēja Milānā un citās pilsētās. Pēc Kurzemes hercogistes pievienošanas Krievijas impērijai viņš devās uz Pēterburgu, kur bija ķeizariskās kapellas kamermūziķis (Kammermusiker des kais. Kapelle) un operas koncertmeistars (1798-1820). Mūža nogali pavadīja Jelgavā un pie sava dēla Klīves mežniecībā (Forstei Kliewenhof).
Miris 1822. gada 3. martā Klīves muižā (Klievenhof), tagadējā Kalnciema pagastā.
Jaunmārupes pamatskola

Ēkas

Iestādes ēku Mazcenu alejā 4a veido pamatskolas komplekss - 3182,47 m², pirmsskolas komplekss - 1676 m², ēdnīcas komplekss - 319,54 m², sporta komplekss - 2065 m², ēka aizņem 6451,12 m² lielu platību un tā ir viena no nedaudzajām izglītības iestādēm, kas uzbūvētas Latvijā pēc neatkarības atjaunošanas. Plašajā skolas četrstāvu ēkā Mazcenu alejā 3 ar kopējo platību 5 711,8 m² izbūvēta aktu zāle ar skatuvi, ēdināšanas bloks, bibliotēka, vairākas klašu telpas, iekārtoti fizikas, ķīmijas, dabaszinību, svešvalodu un mājturības kabineti un telpas administrācijai, veikta apkārt esošās teritorijas 12 893m² platībā labiekārtošana. Abas iestādes ēkas savieno 110 m garš gaisa tunelis, kas nodrošina ērtu un drošu izglītojamo pārvietošanos no vienas iestādes ēkas uz otru. Kā jau lielākajā daļā Latvijas skolu, arī Jaunmārupes pamatskolā tiek izmantota e-klase.
Marijas debesbraukšana

Marijas debesbraukšana jeb vienkārši debesbraukšana, arī Marijas debesīs uzņemšana, ir Romas Katoļu baznīcas, Austrumu Pareizticīgo baznīcas ticība par to, ka Jaunava Marija tiek uzņemta debesīs ar visu miesu un dvēseli pēc viņas agrīnās nāves. Katru gadu 15. augustā tiek svinēti Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētki.
Ir (žurnāls)

Maksātnespējas administratori

2012. gada 19. septembrī žurnāls publicēja pētījumu ar nosaukumu "Maksātnespējas ķēķis", kurā tika apskatītas problēmas maksātnespējas administrēšanas procesos. Pēc šīs publikācijas maksātnespējas administrators Māris Sprūds laikraksta redakciju iesūdzēja tiesā par goda un cieņas aizskaršanu. 2014. gada 22. jūlijā tiesa apķīlāja uzņēmuma aktīvus par prasītās kompensācijas summu 22 979 eiro apmērā. 2015. gada 28. maijā šī prasība tika noraidīta pirmajā instancē un apķīlātie līdzekļi atbrīvoti, lēmums var tikt pārsūdzēts. Šāda līdzekļu apķīlāšana tika uzskatīta par vēršanos pret preses brīvību.
Samarieši

Versijas par izcelsmi

Samarieši tradicionāli uzskata, ka tieši Gerizima kalns ir oriģinālā izraēļu svētvieta un viņi ir seno Efraima un Menašes cilšu pēcnācēji, kas pārdzīvoja 722. gada p.m.ē. deportācijas, kad asīrieši sagrāva seno Izraēlas karalisti un Sargons II deportēja 27 290 tās iedzīvotāju.
Ebreju tradīcija uzskata, ka samarieši cēlušies no asīriešu ievestajiem Mezopotāmijas iedzīvotājiem, kas apmetušies deportēto izraēļu atstātajā Samārijā un pieņēmuši vietējo iedzīvotāju reliģiju - jūdaismu. 
Arheoloģiskie izrakumi uzrāda, ka samariešu templis Gerizima kalnā esot celts ap 330. gadu p.m.ē. Pēc Makabeju sacelšanās, Hasmoneju valdnieks Johanans Hirkans templi sagrāva ap 128. gadu p.m.ē.
Miozīns

Miozīns (grieķu: mys (myos) — 'muskulis') ir viena no kontraktilajām olbaltumvielām, kas nodrošina muskuļu saraušanos un ietilpst miofibrillu sastāvā. 40—60 % no kopējā muskuļu olbaltumvielu daudzuma ir miozīns. Miozīna molmasa ir apmēram 500 000 g/mol. Miozīns savienojas ar otru miofibrillu olbaltumvielu — aktīnu — un veido aktomiozīna kompleksu, kas ir galvenais muskuļu saraušanās sistēmas komponents. Svarīga miozīna īpašība ir spēja sašķelt adenozīntrifosforskābes makroerģiskās saites un pārveidot to enerģiju mehāniskajā enerģijā, tādējādi miozīns darbojas kā ferments, kas nodrošina ATF hidrolīzi.
Miozīna gigantiskās molekulas savā starpā polimerizējas un veido miofibrillu sastāvā ietilpstošās tā saucamās resnās protofibrillas, no kurām izliecas miozīna molekulu "galviņas", kas veido it kā tiltiņus uz tievajām protofibrillām, kas sastāv galvenokārt no aktīna. Muskulim aktivējoties, miozīna molekulas maina savu formu, tā galviņas noliecas un velk līdzi aktīna pavedienus. Tādējādi muskulis saraujas.
Suņlāču dzimta

Izskats un uzvedība

Suņlāči bija apmēram 1,5 m gari, to augstums skautā apmēram 70 cm. Ķermeņa proporcijas tam ir līdzīgas tīģerim, bet zobi līdzīgi suņiem. Pastāv uzskats, ka suņlāči bija izteikti plēsīgi. Tāpat kā suņi un atšķirībā no mūsdienu lāčiem suņlāči staigāja uz pirkstgaliem. Tas nozīmē, ka tie bija labi skrējēji un veikli mednieki. Iespējams, ka tie tāpat kā suņi dzīvoja baros.

Sistemātika

Suņlāču klasifikācija ir kļuvusi ļoti komplicēta. Viena no sistēmām suņlāču dzimtu iedala 2 apakšdzimtās: pirmā apakšdzimta Phoberocyoninae ietver Phoberocyon un Plithocyonun; otra apakšdzimta Hemicyoninae ietver Zaragocyon, Hemicyon un Dinocyon.