Lībiešu valoda

Citu radniecīgu valodu vidū

Pēc igauņu valodnieka Tīta Reina Vītso domām, Baltijas jūras somu valodas sākotnēji dalījušās trīs atzaros: lībiešu valoda, dienvidigauņu valoda (kuras standartizētā versija ir veru valoda) un atzars, ko viņš sauc par Ņevas grupu, kas bijusi priekštece visām citām Baltijas jūras somu valodām.
Pēc igauņu valodnieka Paula Alvres domām, pirmie Baltijas jūras somi, kas apmetās Baltijas jūras krastos, ir bijuši lībieši un somu valodas rietumu dialektu grupas runātāji.
Vītso norāda, ka atsevišķo Baltijas jūras somu valodu izcelšanās joprojām ir strīdīgs jautājums, tomēr, viņaprāt, ir skaidrs, ka lībiešu valoda ir viena no vissenākajām patstāvīgajām Baltijas jūras somu valodām.

Vēsture

Saskaņā ar arheoloģisko izrakumu datiem mūsdienu Baltijas teritorija ir bijusi apdzīvota vairāk nekā 10 000 gadu. Tās sākotnējie iedzīvotāji ir bijuši protoeiropieši. Baltijas jūras somi šeit ieradušies 2000 gadu p.m.ē. vai, pēc Tenu Karmas domām, 3000 gadu p.m.ē., sajaucoties ar protoeiropiešiem, ir guvis virsroku Baltijas jūras somu valodas paveids, kas bija par pamatu tiklab lībiešu, kā arī ziemeļigauņu un dienvidigauņu valodai. Pēc igauņu valodnieka Paula Aristes viedokļa ap 3000 gadu p.m.ē. Baltijā ienākušās ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras pārstāvji runājuši piecās Baltijas jūras somu pamatvalodās, no kurām viena ir bijusi lībiešu valoda.Auklas keramikas kultūra, pie kuras piederējuši arī pirmbalti, ieplūda mūsdienu Latvijas teritorijā aptuveni 2000 gadu p.m.ē., priekšā sastopot Baltijas jūras somu tautas.
12. gadsimta beigās lībieši dzīvoja plašā teritorijā pie jūras, kā arī Daugavas un Gaujas apkaimē, uz iekšzemes pusi viņiem kaimiņos dzīvojuši leti, zemgaļi un sēļi. Visagrākās dokumentētās liecības par lībiešiem ir Kijevas Pečoru lielklostera mūka Nestora hronika, kur lībieši pieminēti kā либь (lib'), arī любь (ljub'), taču pēdējais tiek uzskatīts par kļūdainu.
Somu somugrists Riho Grīntāls, paļaujoties uz literatūrā izplatītiem viedokļiem, lēš, ka 13. gs. sākumā pirms Livonijas krusta kariem Latvijas iedzīvotāju skaits varētu būt bijis ap 150 000. Lībiešu skaits varētu būt bijis 15 000—21 000, pēc dažiem avotiem līdz 28 000, no tiem 10 000—12 000 dzīvojuši Daugavas Līvzemē, 5000—6000 Turaidas jeb Gaujas reģionā un ap 6000—9000 Metsepolē. Kaut arī lībiešu valoda visilgāk izdzīvojusi Kurzemē, joprojām nav noskaidrots jautājums, vai lībieši tur dzīvojuši jau tad, kad Vidzemes lībiešu teritorijās norisinājās Indriķa hronikā aprakstītie notikumi.
Indriķa hronikā aprakstīta lībiešu un viņu kaimiņu zemgaļu un sēļu kristianizēšana. Sīki aprakstīta Ako un Dabreļa vadīto lībiešu pretošanās arī pēc tam, kad virsvecākais Kaupo bija ļāvis sevi kristīt un pārgājis vāciešu pusē. Pēc Vēri domām, jūras krastā dzīvojošie lībieši bija vāciešu primārais mērķis.
Vēri uzskata, ka lībieši bija krituši nežēlastībā kungu acīs, kam skaidrojums, viņaprāt, varētu būt tas, ka lībieši bijuši slikti kristieši un sīksti turējušies pie pagāniskām tradīcijām, kā rezultātā, zemes kungu atbalstīti, lībiešu novados sāka ieplūst kaimiņi.
Livonijas konfederācijas pastāvēšanas laikā Igaunijas un Vidzemes iedzīvotāju skaits ievērojami pieauga no 1350. līdz 1550. gadam, kam sekoja garš karu periods. Lēš, ka nākamo 80 gadu laikā iedzīvotāju skaits samazinājās uz pusi, vissmagākais laiks bijis 16. gs. pēdējie gadu desmiti. Iedzīvotāju skaits atkal pieauga Zviedru Vidzemes periodā līdz 17.gs. beigām, ko pārtrauca jaunās katastrofas, ko atnesa Lielais Ziemeļu karš. Grīntāls uzskata, ka šiem diviem karadarbības periodiem ir vistiešākais sakars ar faktu, ka Vidzemē lībiešu valoda izmira jau 19.gs.
Tomass Jērns (Hiärne) savā hronikā Ehst-, Lyf- und Lettlaendische Geschichte (kas apraksta notikumus līdz 1639. gadam) izsakās, ka Vidzemē lībiešu bija palicis maz (galvenokārt Salacas, Limbažu, Liepupes, Nabes un Vainižu apkaimē), turpretī Kurzemē lībiešu esot bijis vairāk, turklāt tur viņi neesot precējušies ar latviešiem.
J. L. Bergera (Börger) pētījumā Versuch über die Alterthümer Lieflands und seiner Völker besonders der Letten (1778) viņš aprakstījis, ka sastapis lībiešus ne tikai Salacas tuvumā, bet 15 gadus pirms darba publicēšanas arī netālu no Rīgas, 15 kilometrus no Rīgas bijušajā Remberģes krogā.
Ja neskaita agrāk publicētus atsevišķu lībiešu vārdu uzskaitījumus (vai agrākajās hronikās pieminētus lībiešu personvārdus un vietvārdus), pirmais jebkad publicētais teksts lībiešu valodā ir Salacas izloksnē tulkota tēvreize, kas 1789. gadā publicēta G. Bergmaņa (Bergmann) mitridātā Das Gebeth des Herrn oder Vaterunsersammlung.
Iespējams, svarīgākais pavērsiens lībiešu valodas vēsturē ir bijusi Šēgrēna (Sjögren) un Vīdemaņa (Wiedemann) gramatikas un vārdnīcas izdošana divos sējumos 1861. gadā (Joh. Andreas Sjögren's Livische Grammatik nebst Sprachproben un Joh. Andreas Sjögren's Livisch-deutsches und deutsch-livisches Wörterbuch).
Vēlāk Vīdemanis uzdeva saviem informantiem, kas bija piedalījušies lībiešu-vācu-lībiešu vārdnīcas veidošanā, Polmanim un Princim ar viņa dēliem tulkot Mateja evaņģēliju kā rietumu, tā austrumu izloksnē, ko Vīdemanis izrediģēja un atrada iespēju 1863. gadā izdot Londonā L. L. Bonaparta apgādībā kā Das Evangelium Matthäi in den westlischen Dialect des Livischen übersetzt von dem Liven J. Prinz und dessen Söhnen P. Prinz und J. P. Prinz rietumlībiešu izloksnē un Das Evangelium Matthäi in den östlichen Dialect des Livischen zum ersten Male übersetzt von dem Liven N. Pollmann austrumlībiešu izloksnē. Pēc Vēri domām, ar Vīdemaņa rediģēto Polmaņa un Prinču Mateja evaņģēlija tulkojumu izdošanu sākās lībiešu rakstu valodas pastāvīga attīstība.
2012. gadā Tartu Universitāte un Latviešu valodas aģentūra izdeva līdz šim lielāko lībiešu valodas vārdnīcu — Lībiešu-igauņu-latviešu vārdnīcu.

Ortogrāfija

Saskaņā ar Vītso lībiešu valodas alfabēts sastāv no 31 burta: <A Ä B D Ḑ E F G H I J K L Ļ M N Ņ O Ȯ Õ P R Ŗ S Š T Ț U V Z Ž>. Līdztekus pamata alfabēta burtiem lieto ar makronu atvasinātus burtus garajiem patskaņiem: <Ā Ǟ Ē Ī Ō Ȱ Ȭ Ū>. Burti <C Q W X Y> tiek izmantoti cittautu īpašvārdu pierakstam. Saskaņā ar lībiešu ortogrāfijas noteikumiem, pierakstot cittautu īpašvārdus, tiek saglabātas arī tajos sastopamās diakritiskās zīmes.
Mīkstinātais <Ț> dažkārt tiek kļūdaini atvasināts ar sediļu — <Ţ>, iespējams, agrākos laikos pastāvējušu tehnisku ierobežojumu dēļ. Eversons piezīmē, ka lībiešu (arī latviešu) mīkstinātajiem burtiem vienmēr ir jātiek atvasinātiem ar komatu, kaut arī vēsturiskas kļūdas dēļ latviešu (un lībiešu) mīkstinātie burti ir klasificēti kā atvasināti ar sediļu.
Ar žurnāla Līvli pirmo numuru, kas tika izdots 1931. gadā ap Ziemassvētku laiku, sākās centieni ieviest no jauna noapaļotos priekšējās rindas patskaņus, kas bija delabializējušies 19. un 20.gs. mijā. Tika lietoti burti <ö> un <y> (garie varianti: <ȫ> un <ȳ>) vārdos, kur vēsturiski bijis noapaļots priekšējās rindas patskanis, piemēram, ykš un kylā. Burta <y> nevis <ü> lietošanai par iemeslu varēja būt tā pieejamība uz rakstāmmašīnas un, iespējams, arī tāpēc, ka vairāki lībiešu izdevumi tika drukāti Somijā. Mūsdienu lībiešu pareizrakstībā vēsturiski pastāvējušus noapaļotus priekšējās rindas patskaņus neataino — ikš, kilā.

Tonis

Lībiešu valoda ir vienīgā Baltijas jūras somu valoda, kura vārda uzsvērtajā zilbē šķir divus toņus (zilbes intonācijas): kāpjošo pamattoni un kāpjoši krītošu lauzto toni. Papildus raksturīgajai toņa kontūrai patskaņa vai divskaņa ar lauzto toni vidējā daļā vai īsa patskaņa beigu daļā toņa galotnē seko laringalizācija jeb rīkles muskuļu sasprindzinājums, kas īpaši spēcīga sasprindzinājuma gadījumā var izpausties kā laringāls līdzskanis. Vājāka sasprindzinājuma gadījumā tas var arī palikt nepamanāms, šādā gadījumā arī toņa kritums lielākoties sākas agrāk.
Vārdnīcās un fonētiskā transkripcijā lauztu toni mēdz norādīt ar apostrofu, taču lībiešu pareizrakstībā toņus nenorāda. Tomēr vairākos gadījumos par toni var liecināt vārda uzbūve, par lauztu toni liecina: <b, d, ḑ, g, z, ž, v, j> atrašanās līdzskaņu savienojuma sākumā un zilbes ar pamata uzsvaru beigās, aiz īsa patskaņa vai īsa krītoša divskaņa un vienlaikus <i> vai <õ> priekšā, savukārt <p, t, ț, k, s, š> atrašanās aiz īsa patskaņa vai īsa krītoša diftonga norāda uz pamattoni. No šīm likumsakarībām izriet vispārīgais noteikums, ka pirms geminēta balsīga troksneņa vienmēr ir lauztais tonis: a'bbõ "plecu (partitīvs)", i'bbi "zirgs" utt.
Ir iespējami minimālie pāri pēc toņa: lēḑ "lode" un lē'ḑ "lapa", aigõ "mērīt; laiku (part.)" un a'igõ "malu (part.)", kallõ "salu (part.)" un ka'llõ "zivi (part.)"
Pastāv vārdi, kuru paradigmā notiek pamattoņa un lauzta toņa mija: aigā "mala" : a'igõ "malu (part.)", sõbrā "draugs" : sõ'brõ "draugu (part.)", nǟmõ "redzam" : nǟ'dõ "redzēt". Pirmie divi piemēri varētu būt skaidrojami ar tieksmi uz pēdas izohroniju, trešais piemērs, acīmredzot, skaidrojams ar dzēsta līdzskaņa refleksu (sal. somu nähdä). Vēsturiski dzēsti līdzskaņi ir viens no lauztā toņa rašanās iemesliem: rǭ' "nauda" < *raha, sal. somu, igauņu raha.

Uzsvars un pēda

Lībiešu valoda līdztekus somu valodai ir vienīgā Baltijas jūras somu valoda, kurā uzsvars uz pirmo zilbi ir arī svešvārdos. Saskaņā ar Vītso neuzsvērts var būt no latviešu valodas aizgūts darbības vārda priedēklis, saskaņā ar Vēri (Vääri) ar priedēkli atvasinātos darbības vārdos ir divi uzsvari, Vītso precizē, ka priedēklim ar garu zilbi ir tāda paša stipruma uzsvars kā saknei, tādējādi vārdā no|võttõ "noņemt" priedēklis ir neuzsvērts, bet vārdā at|andõ "atdot" uzsvērts ir gan priedēklis, gan darbības vārda sakne. No latviešu valodas aizgūtie priedēkļi netiek lietoti literārajā valodā.
Papildu uzsvars (palīguzsvars) parasti ir aiznākamajā zilbē aiz zilbes ar pamata uzsvaru, taču uzsvērtai zilbei var sekot līdz divām neuzsvērtām zilbēm. Viens no izņēmumiem ir vienmēr uzsvērtā izskaņa -nikā, kuras gadījumā palīguzsvars var būt arī uz otrās zilbes, piemēram, si'dnikā "ogleklis": si'dnikkõ "oglekli".
Atkarībā no uzsvaru skaita (t.sk. palīguzsvaru) vārds sastāv no vienas vai vairākām pēdām (uzsvaru grupām). Neuzsvērti vārdi parasti veido pēdu kopā ar vārdu, kuram ir uzsvars. Ja vairāki neuzsvērti vienzilbes vārdi seko cits citam, viens no tiem var iegūt pēdas uzsvaru.

Fonotaktika un zilbes garums

Lībiešu valodas zilbe satur 1—3 patskaņus, pirms kuriem var būt līdz trim līdzskaņiem un sekot līdz trim līdzskaņiem. Līdzskaņu sakopojums vārda sākumā norāda, ka vārds ir ekspresīvs (krǭpšõ "skrāpēt") vai aizgūts (krǭig "apkakle", škink "dāvana"). Tāpat arī balsīgie /b d g z/ vārda sākumā lielākoties norāda, ka vārds ir aizgūts vai onomatopoētisks, taču atsevišķos gadījumos tie ievada arī mantotus vārdus (būolgõz "brūklene", dūrbal "cinis; kūdra", gārban "dzērvene", zäp "žults").
Visi patskaņi, izņemot reducēto /ə/, var atrasties vārda pirmajā zilbē. Savdabīga lībiešu valodas iezīme ir fakts, ka, jo tālāk zilbe ir pēc zilbes ar pamata uzsvaru, jo ierobežotāks ir iespējamo patskaņu klāsts — otrajā zilbē pēc zilbes ar pamata uzsvaru mantotos vārdos austrumlībiešu izloksnē ir iespējams tikai kāds no 3 īsajiem /ɑ i ə/ vai 4 garajiem /ɑː iː eː uː/. Turklāt /eː/ otrajā zilbē atrodams tikai retos gadījumos, piemēram, kuŗē "velns". Neuzsvērtā zilbē pēc zilbes ar sekundāro uzsvaru var būt sastopami tikai kāds no 2 īsajiem /i ə/ vai diviem garajiem /ɑː iː/ patskaņiem. Neuzsvērtā zilbē pēc neuzsvērtas zilbes sastopami vairs tikai /i/ un /ə/. Tā kā noteiktos gadījumos /ɑ u i/ ir pārveidojušies par /ə/, tad reducētais patskanis tālākās zilbēs ir sastopams visbiežāk.
Uzsvērta zilbe ir īsa, ja tās beigās ir īss monoftongs vai īss divskanis ie vai uo (ka-lā "zivs", pie-zā "ligzda", suo-dā "karš", lie-pā "alksnis"). Pārējās uzsvērtās zilbes ir garas (kē-ra "vēstule; raksts", sīe-zõr "blusa", kat-ļā "katls", võt-tõ "ņemt", sa'd-dõ "krist", tū'on-tõ "tūkstotis"). Atšķirībā no igauņu valodas, lībiešu valodā vārdu var veidot arī īsas uzsvērtas zilbes (li "ej!", sä "še!", se "tas", ni "nu; tagad"). Neuzsvērta zilbe ir gara, ja tajā ir garš patskanis vai divskanis. Tā kā patskaņu klāsts, kas ir iespējams mantotu vārdu neuzsvērtās zilbēs ir ierobežots, tad divskanis neuzsvērtā zilbē liecina, ka vārds ir aizgūts.

Asimilācija

Saskaņā ar Vēri lībiešu valodā darbojas vienkāršas sandhi likumības — vārda beigu līdzskanis iegūst vai zaudē balsīgumu atkarībā no sekojošās skaņas (UPA transkripcijā): mìez ̮lǟ'B "vīrs nāk", mìes ̮tulàB "vīrs atnāk". Šāda asimilācija notiek arī vārdu vidū, tos lokot: kiĺ̀G "sāns" — kiĺ̀kst "no sāna", u'D "migla" — u'tst "no miglas". Vārda absolūtajās beigās (pirms pauzes) b, d, g, z, ž (dažkārt arī d’, dz) vietā parādās t. s. pusbalsīgie līdzskaņi, ko UPA apzīmē ar lielajiem burtiem B, D, G, Z, Ž (D’, DZ). Pusbalsīgiem līdzskaņiem ir tieksme būt balsīgiem pirms patskaņiem un balsīgiem līdzskaņiem, savukārt pirms nebalsīgiem līdzskaņiem — nebalsīgiem.
Līdzīgi kā latviešu valodā šādus asimilatīvus procesus neuzrāda standarta ortogrāfijā: mīez lǟb, mīez tulāb, kiļg, kiļgst, ud, udst.

Vārdšķiras

Lībiešu valodā, tāpat kā citās Baltijas jūras somu valodās, visus nomenus bieži apskata kā vienotu kategoriju, jo no to šķiršanas atsevišķās kategorijās (piemēram, lietvārdi, īpašības vārdi, personu vietniekvārdi) ir mazs praktisks labums. Tā, piemēram, nomens (nosacīti īpašības vārds) vanā "vecs" lokāms pēc 18. tipa, tāpat kā, piemēram, nomeni (nosacīti lietvārdi) kanā "vista" vai kalā "zivs", atvasinot pārāko pakāpi vaņīmi "vecāks", tā tips nosacīti mainās uz 200. tipu, kas citu vidū ietver visus ar -mi darinātos lietvārdus, kas nozīmes ziņā atbilst latviešu izskaņai "-šana" (jelāmi "dzīvošana"), tādējādi starp nosacītu nomena vārdšķiru un tā morfoloģiskajām īpašībām ir mazs sakars.
Nomenus pretnostata otrai lielai kategorijai — darbības vārdiem jeb verbiem, taču jāpiezīmē, ka arī darbības vārdu nenoteiksmes var tikt locītas atsevišķos locījumos. Supīna gadījumā ir iespējams arī abesīva locījums (āndamõt "nedodot", likkõmõt "nekustoties"), kas netiek lietots nomenu locīšanā. Somu un igauņu valodās pastāv abesīva locījums arī nomeniem.

Pabeigtība (pilns un daļējs objekts)

Latviešu valodā, tāpat kā lietuviešu un slāvu valodās, aspekta (pabeigtas vai nepabeigtas darbības) norādīšanai izmanto priedēkļus, piemēram, "viņš lasīja grāmatu, cēla māju" pretstatā "viņš izlasīja grāmatu, uzcēla māju", kur priedēklis norāda pabeigtu jeb perfektu darbību. Lībiešu valodā savukārt, tāpat kā citās Baltijas jūras somu valodās, runā par pilnu un daļēju objektu, kur pilns objekts norāda pabeigtu darbību, bet nepilns — uz nepabeigtu jeb imperfektu darbību. Pilnā objekta locījums lībiešu valodā ir ģenitīvs, bet nepilnā — partitīvs.
Tomēr LĒL dokumentētajos valodas lietojuma piemēros novērojama neregularitāte, kur pabeigtas darbības objekts var būt ģenitīvā: ta āŗštiz eņtš pūoga šärlakstõ tierrõks (nominatīvs/ģenitīvs pūoga, bet partitīvs pȯigõ) "viņš izārstēja savu dēlu no šarlaka", taču izteikti pabeigtas darbības objekts var būt arī partitīvā: ta āŗštiz tǟnda salāndõmõst jarā (ģenitīvs täm, partitīvs tǟnda) "viņš izārstēja viņu no zagšanas", pēdējās frāzes igauņu tulkojumā objekts ir ģenitīvā: ta arstis tema varastamast ära (nominatīvs/ģenitīvs tema, partitīvs teda).

Nominatīvs

Nominatīvs ir subjekta (teikuma priekšmeta) locījums, reizēm arī apstākļa locījums (ma broutšõb ežžõmpǟva "es braukšu pirmdien"). Jāpiezīmē, ka visbiežāk, lai izteiktu dienas kā apstākļus, tiek izmantots datīvs ežžõmpǟvan.

Ģenitīvs

Ģenitīvs ir pilnā objekta un īpašnieka papildinātāja locījums (laps jālgad at kievāmõd "bērna kājas ir vieglas"). Ģenitīvs ir arī datīvā vai instrumentālī esoša lietvārda, īpašības vārda vai skaitļa vārda papildinātāja locījums (ežmiz lapsõn "pirmajam bērnam"). Ģenitīvs ir arī vairuma prepozīciju un postpozīciju locījums (iļ mier "pār jūru"; tuļīz vied sizzõl "karstā ūdenī iekšā"). Ģenitīvs atšķiras no nominatīva mazā skaitā nomenu. Daudzskaitlī ģenitīvs atšķiras no nominatīva tikai daļā vietniekvārdu.

Partitīvs

Partitīvs ir daļējā objekta locījums (ta vȯstīz lešti "viņš pirka butes"), t. s. daļējā subjekta (teikuma priekšmeta) locījums (vietā um jennõ "ūdens ir daudz") un virknes prepozīciju locījums (pids randõ "pa jūrmalu", vast õvvõ "pret straumi", ilmõ vietā "bez ūdens").

Datīvs

Atšķirībā no citām Baltijas jūras somu valodām, tostarp Salacas lībiešu valodas, Kurzemes lībiešu valodā saņēmēju, īpašnieku vai piederības zaudētāju izsaka nevis ar ārvietas lokatīviem, bet ar datīvu, t. i., tāpat kā mordviešu un baltu valodās. Šī iemesla dēļ datīvā ir pastarpinātais objekts (Jōņ tȭtiz Pētõrõn īd lambõ "Jānis apsolīja Pēterim vienu aitu"), piederības apstāklis (minnõn vȯļ ibbi "man bija zirgs"; se nīemõ um tidārõn "tā govs ir meitas"), pieredzējuma apstāklis (minnõn um kīlma "man ir auksts"), objekta apstāklis (ta um valstõn vastūksnikā "viņš ir valsts pretinieks").
Vītso saistījis lībiešu un mordviešu valodu datīva locījumus, šīs valodas ir vienīgās urāliešu valodas, kam ir datīva locījums. Ernštreits un Kļava lībiešu datīvam postulē latviešu valodas ietekmes izcelsmi, viņuprāt, lībiešu datīvs visticamāk ir cēlies no lībiešu valodā izzudušā esīva locījuma *-nA (kā tas uzskatāms lokot dienu vārdus ar apstākļa nozīmi, piemēram, ežžõmpǟvan "pirmdien", sal. igauņu esimesena "kā pirmais; pirmajā vietā", somu päivänä "pa dienu").

Instrumentālis (translatīvs-komitatīvs)

Citu Baltijas jūras somu valodu komitatīva ("ar ko?") un translatīva ("(kļūstot) par ko?") locījumi lībiešu valodā saplūduši vienā locījumā, kas, iedvesmojoties no latviešu valodas, nosaukts par instrumentāli. Instrumentālim ir daudz funkciju (būoḑ tīeb vāldiņ ūd nädīļõks "veikalu atver uz jaunnedēļu [~ ar jaunnedēļu]"; piņ ädāgtiz laps rujāks "suns nobaidīja bērnu slimu"; veļ vȯļ lapstõn (pa) izāks "brālis bija bērniem par tēvu"; ma sīeb naggiri kūordkõks "es ēdu kartupeļus ar mizām"; ma sīeb naggiri iļdžēmḑaks "es ēdu kartupeļus ar krējumu"; ma sīeb naggiri veisõks "es ēdu kartupeļus ar nazi"; ma sīeb naggiri kāimaks "es ēdu kartupeļus kopā ar kaimiņu"; ma sīeb naggiri jõvā mīelkõks "es ēdu kartupeļus labprāt [~ ar labu prātu]"; ta paŗīmstõks nägțiz palgstõ "viņš sejā izskatījās labāks" [paŗīmstõz (apst.) "labāk"]; Būņțik vȯļ sūrd abbõndõks mīez "Buntigs bija vīrs ar lielu bārdu"; Kāngard at nummõks tǟdõd "Kangari ir pilni viršu [~ ar viršiem]").
Ernštreits un Kļava uzskata, ka translatīva un komitatīva saplūšana lībiešu valodā t. s. instrumentālī notikusi latviešu valodas ietekmes rezultātā. Vairākzilbju vārdos instrumentāļa pazīme ir -ks, vienzilbes vārdos -kõks. Vienzilbes vārdu instrumentāļa galotnē sākotnējā translatīva galotne *-ks varētu būt saplūdusi ar sākotnējo komitatīva galotni *-ka, t. i., *-ka + *-ks > *-kaks > -kõks. Par šādu instrumentāļa attīstību varētu liecināt fakts, ka vienzilbes vārdiem retos gadījumos ir divas dažādas instrumentāļa formas, viena ar komitatīva nozīmi un viena ar translatīva nozīmi, piemēram, vārdam piņ "suns": piņkõks (kom.) "ar suni", piņņõks (transl.) "(kļūt) par suni".

Ārvietas locījumi (allatīvs, adesīvs, ablatīvs)

Ārvietas locījumi (allatīvs, adesīvs un ablatīvs) lībiešu valodā vairs nav produktīvi, tie ir sastopami tikai vienskaitlī kā noteiktu vietvārdu locījumi (galvenokārt tādu, kas ir salikteņi ar vārdu -mō "zeme" otrajā daļā): Kurmōlõ "uz Kurzemi", Kurmōl "Kurzemē", Kurmōld(õ) "no Kurzemes", papildus arī frazeoloģizējušos izteicienos: kaŗŗõl "uz ganiem", kōŗal "ganos", kōŗald "no ganiem", suoddõl "uz karu; (doties) karā", suodāl "karā", suodāld "no kara", kā arī apstākļa vārdos un postpozīcijās: pǟlõ "uz; virsū (kustības virziens)", pǟl "uz; virsū", pǟldõ(st) "no; no virsas". Uz objekta ārējās virsmas notiekošu kustību vai atrašanos izsaka pieminētās postpozīcijas vai iekšējie vietas attieksmju locījumi.

Instruktīvs

Nelielam skaitam vārdu ir daudzskaitļa instruktīva formas (kas atbild aptuveni uz jautājumu "kā, kādā manierē?"), taču Vītso uzskata, ka šīs formas atbilstošāk būtu klasificēt kā apstākļa vārdus (ikšīņ "pa vienam; vienatnē", kuolmiņ "pa trijiem", tūontiņ "tūkstošiem", kabāliņ "gabaliem", samīņ "soļiem", pǟviņ "dienām", ūomõgiņ "no rītiem; rītos", jālgiņ "kājām").

Īpašības vārdi

Īpašības vārdiem nav nekādu formālu pazīmju (t. i., nav noteiktu pazīmju, kas šķirtu tos no citiem nomeniem), taču tos mēdz šķirt pirmatnīgos (vālda "balts", mustā "melns", knaš "skaists") un atvasinātos ar piedēkļiem (punni "sarkans", kērabi "raibs", nǟlgali "izbadējies" (kur piedēklis -i pēc Vītso domām cēlies no Baltijas somu *-inen) vai atvasinātos ar priedēkļiem (äbjõvā "nelabs").
Ierobežotam skaitam īpašības vārdu pārāko pakāpi var izveidot ar piedēkli -imi/-īmi, dažkārt arī -im/-īm: piški "mazs" : piškīmi "mazāks", sūŗ "liels" : sūŗimi "lielāks", madāli "zems" : madālimi "zemāks", kuordõ "augsts" : kuordimi "augstāks", nūoŗ "jauns" : nūoŗimi "jaunāks", vanā "vecs" : vaņīmi "vecāks", laigā "plats" : laigīm "platāks", ovār "plašs; ērts" : ovārim "plašāks; ērtāks", īpašs gadījums ir jõvā "labs" : paŗīmi "labāks". Vairumam vārdu pārāko pakāpi veido ar prepozīciju jo (kurai priekšā var pievienot arī vel "vēl"): kīlma "auksts" : (vel) jo kīlma "aukstāks", lem "silts" : (vel) jo lem "siltāks". Vispārāko pakāpi veido ar konstrukciju amā ("viss") + pārāko pakāpi, ja vārdam tāda ir: amā piškīmi "vismazākais", amā sūŗimi "vislielākais" vai ar īpašības vārdu bez salīdzinājuma pakāpes: amā kīlma "visaukstākais", amā lem "vissiltākais".
LĒL, kas ir visautoritatīvākais lībiešu pareizrakstības avots, uzskaita šo prepozīciju kā jo, taču, piemēram, Ernštreita Lībiešu-latviešu-lībiešu vārdnīca uzskaita tikai formu juo, šo formu lieto arī Vēri. Suhonens uzskaita komparatīvu veidojošas prepozīcijas jo, ju kā aizguvumus no latviešu juõ (t. i., latviešu pakārtojuma saikļa "jo").

Skaitļa vārdi

Lībiešu skaitļa vārdiem nav nekādu īpašu pazīmju, tie iedalāmi pamata un kārtas skaitļa vārdos.
Baltijas somu valodas, to vidū lībiešu valoda, attiecas pret vārdiem, ko modificē pamata skaitļa vārdi, ievērojami atšķirīgi no vairuma indoeiropiešu valodu. Pieņemot, ka tas neizsaka nekādas citas gramatiskas attieksmes, nomens, ko modificē skaitļa vārds lielāks par 1, ir vienskaitļa partitīvā. Ja skaitļa vārda modificēts nomens izsaka kādas citas gramatiskās attieksmes, tad gan skaitļa vārds, gan tā modificētais nomens ir attiecīgajā locījumā vienskaitlī.
LĒL izmantotajā tekstu korpusā dažkārt sastopamas neregularitātes, piemēram, skaitļa vārdam sekojošs lietvārds, kas locīts attiecīgajā locījumā vienskaitlī, skaitļa vārdam paliekot nominatīvā: seis skūolsõ [septiņi:Vsk.Nom. skola:Vsk.Ines.] "septiņās skolās" tā vietā, lai lietotu seisõs skūolsõ sal. standarta igauņu seitsmes koolis; kuolm āigstõks [trīs:Vsk.Nom. gads:Vsk.Instr.] "uz trim gadiem" nevis kuolmõks āigastõks sal. igauņu kolmeks aastaks. Piemērā kuolms ežmižis lugdõbrōntiš [trīs:Vsk.Ines. pirmais:Dsk.Ines. lasāmgrāmata:Dsk.Ines.] "trīs pirmajās lasāmgrāmatās" skaitļa vārds ir vienskaitļa inesīvā, taču sekojošie vārdi ir daudzskaitļa inesīvā neraksturīgi Baltijas jūras somu valodu skaitļa vārdu lietojumam. Visticamāk, ka šāda neregularitāte skaidrojama ar latviešu valodas ietekmi, kur vairāki skaitļa vārdi ir nelokāmi un prasa daudzskaitli.
Visiem pamata skaitļa vārdiem ir vienskaitļa un daudzskaitļa formas, lielākoties izmanto vienskaitļa formas (ikš, kakš, kuolm utt.) Radniecīgajā somu valodā pamata skaitļa vārdu daudzskaitļa locījumus izmanto kopā ar daudzskaitliniekiem.

Darbības vārdu konjugēšana

Saskaņā ar Vēri lībiešu valodas darbības vārda laiki ir tagadne, ko lieto arī nākotnes nozīmes izteikšanai (raksturīgi Baltijas jūras somu valodām nākotne nepastāv kā darbības vārda laiks), un trīs pagātnes laiki — vienkāršā pagātne (imperfekts) un divi saliktie pagātnes laiki (perfekts un pluskvamperfekts). Saskaņā ar viņu darbības vārdiem ir sešas izteiksmes: īstenības, potenciālā, vēlējuma, pavēles, vajadzības un atstāstījuma.
Vītso sauc ar darbības vārdu līdõ veidotās konstrukcijas (ko Vēri sauc par potenciālo izteiksmi) par salikto nākotni, tāpat viņš uzskaita jusīva izteiksmi (kas izsaka atstāstītu vai netiešu pavēli), Vītso sauc atstāstījuma izteiksmi par kvotatīvu. Sekojošā konjugēšanas pārskatā lietoti Vēri (kā tos pārpublicējusi Boiko) un Vītso izmantotie termini.

Nenoteiksmes jeb infinitīvi

Lībiešu verbiem ir divas nenoteiksmes — I nenoteiksme (ar piedēkļiem -da, -dõ, -tõ, -õ) un II nenoteiksme (ar piedēkļiem -m, -mõ), atbilstoši tās funkcijai II nenoteiksmi sauc arī par supīnu. Atšķirībā no igauņu valodas lemmas forma ir I nenoteiksme, nevis supīns.
Nenoteiksmes var tikt locītas dažos nomeniem raksturīgos locījumos: I nenoteiksmes inesīvam ir gerundija (vienlaicīgu darbību ar izteicēja darbības vārdu izsakoša) funkcija: vȯldsõ "esot", nǟdsõ "redzot", andõs "dodot", likkõs "kustoties".
II nenoteiksmei jeb supīnam ir vairāk locījumu: āndam "dot" : āndamõs "dodot, došanā" : āndamõst "no došanas; jādod" : āndamõt "nedodot"; likkõm kustēties : likkõmõs "kustoties, kustībā" : likkõmõst "no kustības; jākustas" : likkõmõt "nekustoties"; lǟmõ "iet" : lǟmõs "ejot, iešanā" : lǟmõst "no iešanas" : lēmõst "jāiet" : lǟmõt "neejot". Vītso specifiski šķir debitīvu kā atsevišķu supīna locījumu. Vārds lǟdõ "iet" ir, iespējams, vienīgais verbs, kura supīna elatīva (lǟmõst "no iešanas") un debitīva (lēmõst "jāiet") formas ir atšķirīgas, vairumam verbu supīna elatīvs ir debitīva forma. Atšķirībā no nomeniem supīnu loka arī abesīvā ("bez kā?")

Leksika

Saskaņā ar Vēri lībiešu valodas leksikas pamatfondu veido mantoti somugru, Baltijas jūras somu vai lībiešu cilmes vārdi.
Somugru cilmes vārdi apzīmē ķermeņa daļas, dabas parādības, vienkāršākās darbības, ar medniecību, zvejniecību vai celtniecību utt. saistītus jēdzienus: ēļ "balss", jālga "kāja", ver ~ vier "asinis", sidām "sirds", kež "roka", pǟ "galva", piņ "suns", pū "koks", ikš "viens", īe "nakts", ūrga "strauts", kūolõ "mirt", nūolõ "laizīt", zäp "žults", rebbi "lapsa", īr "pele", kalā "zivs", kuodā "māja", kiv "akmens".
Baltijas jūras somu valodām raksturīgi vārdi: nuŗm "lauks", jeng "dvēsele", pallõ "lūgt", sulli "kalps; sulainis", kōzgõnd "kāzas".
Lībiešu valodai savdabīgi vārdi, kas nav sastopami citās Baltijas jūras somu valodās, bet ir sastopami Volgas somu valodās (mariešu, mordviešu): salāndõ "zagt", sēmḑa "piens", umārz "ābols". Līdztekus Vēri jau uzskaitītajiem piemēriem Vītso dod arī vālda "balts" (erzju valdo, mokšu valda — citās Baltijas jūras somu valodās un mariešu valodā šajā vārdā ir g/k, piemēram, igauņu valge), viņš salīdzina lībiešu jei "ledus" ar erzju ej un pretnostata to veru egi un igauņu, votu un somu jää, lībiešu vārdam kõps "zaķis" vistuvāk radniecīgi viņaprāt ir komiešu kõc' un udmurtu kec' (citās Baltijas jūras somu valodās ir cits vārds — igauņu jänes, somu jänis, arī Salacas lībiešu valodā — jens), de Zīversa uzskata, ka zaķa nosaukumam varētu būt aprakstošs raksturs, salīdzinot to ar igauņu frāzi kepsu lööma "lēkāt".
Līdzās mantotai leksikai lībiešu valodai ir vairāki ar pārējām Baltijas jūras somu valodām kopīgi, seni aizguvumu slāņi un vairāki jauni aizguvumu slāņi, kas raksturīgi tieši lībiešu valodai.

Senākie aizguvumu slāņi

Senākie aizguvumu slāņi lībiešu valodai ir kopīgi ar citām Baltijas jūras somu valodām, de Zīversa tos hronoloģizē sekojoši.
Tiek uzskatīts, ka somugri pirmoreiz nonāca kontaktā ar indoeiropiešiem aptuveni 3000 gadu p.m.ē., somugri esot labi pazinuši indoirāņu valodās runājošos skitus un osetīnus, no kuriem ir iegūti tādi vārdi kā mež "medus", suodā "karš" un sōra "rags". Šajā laikā tika aizgūti arī skaitļa vārdi seis "septiņi", sadā "simt". Viņasprāt, šajā laikā indoeiropiešu ietekmē darināti skaitļa vārdi kōdõks "astoņi" (burtiski "divi atskaitīti no desmita") un īdõks "deviņi" ("viens atskaitīts no desmita").
Viņasprāt, senākie aizguvumi no baltu valodām sākuši ieplūst ap pēdējā gadu tūkstoša p.m.ē. vidu, pie tādiem viņa pieskaita mer ~ mier "jūra", tōvaz "debesis", jērnaz "zirnis", pubā "pupa", ǟrga "vērsis", aņgõrz "zutis", vējõz "vēzis", āmbaz "zobs", kōra "spalvas; apspalvojums; krāsa", lūdõ "slota", rattõd "rati", rieggõz "kamanas; ragavas", lajā "liess; vājš", lāiska "slinks". Šajā laikā aizgūts apstākļa vārds vel "vēl" un skaitļa vārds tūontõ "tūkstotis".
Sākot ar pēdējo gadsimtu p.m.ē., igauņu-lībiešu apdzīvotās teritorijas nonāca ciešā kontaktā ar ģermāņu, it īpaši skandināvu tautām. Šim aizguvumu slānim pieder kūlda "zelts", tinā "svins", rōda "dzelzs", mȭka "desa", addõrz "arkls", naggõl "nagla", nõggõl "adata", kīela "zvans; pulkstenis", rānda "piekraste", kōp "prece", rō "nauda", līenõ "aizdot", rikāz "bagāts", varā "vara", rīdļõ "strīdēties", lāmbaz "aita", kanā "vista", riggõz "rudzi", kaggõrz "auzas", kīņḑõl "svece".
Mūsu ēras pirmās tūkstošgades laikā līdzās igauņu un lībiešu priekštečiem apmetās slāvi. Šajā aizguvumu slānī izceļas ar reliģiju saistīti termini: rišt "krusts", rištõ "kristīt", rištõdnim "(cilvēka) vārds" (t. i., "kristītais vārds"), rōntõz "grāmata", päp "sludinātājs; priesteris; mācītājs", suņḑ "sods", nädīļ "nedēļa", tõrg "tirgus", vǟrõd "vārti", sōpkõz "zābaks", rubīž "robeža".

Jaunākie aizguvumu slāņi

Jaunākajos laikos lībiešu apdzīvotajiem Kurzemes ziemeļiem nav zemes robežas ar Igauniju, tomēr lībiešiem bijuši kontakti ar igauņiem, piemēram, Vītso izsakās, ka "katrā lībiešu ciemā bija ienākuši sāmsalieši", ar to domājot imigrāciju vai ieprecēšanos. No igauņu valodas aizgūtu vārdu vidū Vēri uzskaita sõbrā "draugs", sugli "radinieks", sīedõbkuodā "ēdnīca", magdõbkuodā "viesnīca", mōgõnd "apriņķis", rumāli "dumjš", ārguz "gļēvulība", āigakēra "žurnāls".
No somu valodas ir aizgūti daži literārajai valodai raksturīgi vārdi: īt "savienība", iļīzskūol "universitāte", iļīm "priekšnieks".
Visvairāk aizguvumu lībiešu valodā ir no latviešu valodas. Suhonens savā monogrāfijā Die jungen lettischen Lehnwörter im livischen ir kataloģizējis 2 534 aizguvumus no latviešu valodas. Caur latviešu valodu aizgūti arī daudzi vācu valodas vārdi. Jāpiezīmē, ka, etimoloģizējot vārdus, par avotu tiek uzskatīts pēdējais donors, piemēram, lībiešu saiklis un tiek uzskatīts par latviešu aizguvumu, kaut arī latviešu "un" ir sākotnēji aizgūts no lejasvācu valodas, tomēr Suhonens daļā gadījumu pieļauj arī tiešu aizgūšanu no vācu valodas.
Suhonens ir uzskaitījis arī ar priedēkļiem atvasinātu latviešu darbības vārdu aizgūšanu, ja arī kāda latviešu valodas darbības vārda aizguvums var kļūt par daļu no literārās lībiešu valodas, tad latviešu darbības vārdu priedēkļi nekad netiek uzskatīti par rakstu valodas daļu. Pirmie desmit Suhonena uzskaitītie vārdi, kas atrodami mūsdienu vārdnīcās ir akurāt "akurāti", algtõ "algot", amāt "amats", amātnikā "amatnieks", āndõļmaņ "andelmanis", āņdig "devīgs [no lībiešu andõ "dot" ar latviešu izcelsmes piedēkli -ig]", appõkōrt [~ advokāt] "advokāts [saskaņā ar Suhonenu Dundagas latviešu valodā "apkārts"]", apostõl "apustulis", aprink "apriņķis", aptēk "aptieka".

Pūrisms

LĒL nelielā mērā uzņemas leksiku normējošu raksturu, izmantojot "lielāks par" zīmi (>), šķirkļos, kuriem pieejama alternatīva, kam būtu dodama priekšroka. Gadījumos, kad latviešu aizguvumam ir pieejama mantota alternatīva, priekšroka būtu dodama tai, piemēram, dīezgõn "diezgan" > kil. Šādas rekomendācijas gan neskar tikai latviešu aizguvumus, piemēram, kārtas skaitļa vārda "trešais" formas kuolmi vietā tiek ieteikts izmantot kuolmõz, saskaņā ar Vēri -õz ir austrumlībiešu izloksnes kārtas skaitļa vārda pazīme, -i ir rietumlībiešu pazīme un literārā lībiešu valoda ir balstīta uz austrumlībiešu izloksnes.
Mozlijs raksturojis lībiešu kultūras darbinieka Pētera Damberga runu kā "izteikti pūristisku", novērojot, ka tā ir "salīdzinoši brīva no leticismiem, piemēram, darbības vārdu priedēkļi, kas ir bieži sastopami citu lībiešu valodas runātāju runā, vispār nav atrodami viņa piegādātajos paraugos".
Šajā sakarā savdabīgs ir igauņu-franču valodnieces de Zīversas (Fanny de Sivers) viedoklis, kura izteikusies kritiski par centieniem skaust darbības vārdu priedēkļus, turklāt saskaņā ar viņu saiklis ja ir nevis mantots saiklis, kas pastāvējis līdzās latviešu aizguvumam un, bet gan apzināti ieviests no igauņu valodas ar mērķi aizstāt un, iespējamos ieguvumus no šādiem centieniem viņa sauc par "diskutabliem", viņasprāt, "var tikpat labi teikt, ka latviešu ietekme, ja tā ir labi adaptēta lībiešu valodas sistēmai, ir tieši tas, kas dod šai valodai oriģinalitāti". Viņasprāt, latviešu priedēkļi piedāvā "klāstu iespējamu nianšu (les préfixes lettons du verbe: une foule de nuances disponibles)", de Zīversa ir ar latviešu priedēkļiem atvasinātu lībiešu darbības vārdu uzskaitījuma Die lettischen Präfixe des livischen Verbs autore.

Ietekme uz latviešu valodu

Tiek uzskatīts, ka Baltijas jūras somu valodu ietekmē latviešu valodā ir izveidojies fiksēts pirmās zilbes uzsvars ar no tā izrietošu īsu neuzsvērtu patskaņu atmešanu un garu neuzsvērtu patskaņu saīsināšanos, sava veida regresīva patskaņu harmonija ("platais un šaurais <e>") un savstarpēji saistīts patskaņu un līdzskaņu garums, ko dažkārt sauc par pēdas izohroniju.
Runājot par kalkiem, valda diezgan liela viedokļu neviennozīmība, citu piemēru vidū tādas paralēles kā latviešu "zāle(s)", lībiešu āina, igauņu rohi "veģetācija; medikamenti" Endzelīns uzskatījis par nesaistītām, tomēr citos gadījumos viņš saskatījis kalkēšanu, to vidū polisēmijai "trenkt; dzīt (prom)" → "skūt" (lībiešu abbiņi ajjõ, igauņu habet ajama "dzīt bārdu"), savukārt Karulis nepiemin šo paralēli kaimiņu Baltijas jūras somu valodās, tā vietā saskatot nozīmes pārnesumu "sist" → "cirst" → "pļaut" → "skūt", tāpat Endzelīns pieļauj kalkēšanu "labs" → "labais (piem., labā roka)" (lībiešu jõvā kež, igauņu hea käsi "labā roka"), Karulis savukārt šo paralēli nepiemin, tā vietā velkot paralēles ar krievu правый (pravyj) "labais virziens; taisns; nevainīgs", vācu recht/Recht "labais virziens; patiess; īsts; pareizs; tiesība", angļu right "labais virziens; patiess; tiesība".
Tiek uzskatīts, ka tādas konstrukcijas kā, piemēram, "rokā dabūt; likt cepuri galvā" u.c. ir kalkētas no Baltijas jūras somu valodām (lībiešu käddõ sōdõ; kibārt pǟzõ pānda, igauņu kätte saama; kübarat pähe panema). Rudzīte neapskata iemeslus faktam, ka abās Baltijas jūras somu valodās tiek izmantots tieši illatīvs. Mūsdienu lībiešu valodā tikai iekšējo vietas attieksmju locījumi ir produktīvi, taču igauņu valodā produktīvi ir arī ārvietas locījumi, ar kuriem varētu teorētiski precīzi izteikt "likt cepuri uz galvas (ārējās virsmas)", tā vietā igauņu valodā izvēlas lietot frāzi, ko varētu ļoti burtiski tulkot kā "likt cepuri iekšā galvā", kas tad arī ir kalkēta latviešu valodā.
Latviešu valodā, tāpat kā citās baltu un slāvu valodās, priedēkļus bieži mēdz lietot ar perfektivējošu nozīmi, ja tiem ir tikai perfektivējoša nozīme, tad tos var atmest, lai iegūtu verbu, kas izsaka imperfektu darbību, taču bieži tiem ir arī vienlaicīga telpiskas attieksmes izsakoša nozīme un šajā gadījumā tos aizstāj ar adverbiem, ko Endzelīns saucis par "aizstājējiem vārdiem", ļaujot izteikt imperfektas darbības, tai pat laikā izsakot telpiskās attieksmes, piemēram, "aizsiet : siet ciet; piesiet : siet klāt" — "es piesēju (perfekta darbība); es sēju klāt (imperfekta darbība, tomēr izsakot telpisko attieksmi)". Tiek uzskatīts, ka šāds lietojums radies Baltijas jūras somu valodu ietekmē. Rudzīte neiztirzā, vai šis varētu būt iemesls faktam, ka latviešu valodā atšķirībā no lietuviešu valodas netiek izmantots regulārs frekventatīvs/iteratīvs. Salīdzinājumā, piemēram, krievu valodā pamata formu un frekventatīva formu (visbiežāk ar piedēkli ыв (yv)) pastāvēšana ļauj šķirt veidu (aspektu), neatmetot priedēkli ar tā izteiktajām telpiskajām attieksmēm: привязать (privjazat') "piesiet" : привязывать (privjazyvat') "siet klāt".
Rudzīte neapskata tuvāk šķietamās līdzības šo adverbu atvasināšanā, piemēram, vizā "ciets; tāds, kas nav mīksts" — vizāl; vizās; vizzõ "ciet; tāds, kas nav vaļā", vālda "vara", eņtšvālda "patvaļa" — vāldiņ; vāldiž "vaļā; tāds, kas nav ciet" u.c.
Ar Baltijas jūras somu valodu ietekmi tiek saistīts fakts, ka latviešu valodā piederības izteikšanai neizmanto verbu "turēt". Lietuviešu izteikumam aš turiu knygą latviešu valodā atbilst "man ir grāmata", kas pilnīgi saskan ar līb. minnõn um rōntõz vai ig. mul on raamat.
Igauņu baltists-slāvists Arumā saskata līdzības latviešu un igauņu atstāstījuma izteiksmē, piebilstot, ka igauņu un lībiešu valodas ir vienīgās Baltijas jūras somu valodas, kurām ir atstāstījuma izteiksme. Arumā saskata līdzību faktā, ka latviešu "-ot" un "-šot" ir radušās sastingstot senam vienskaitļa akuzatīvam (acīmredzot, domāts kāds agrāk pastāvējis divdabis, kas atbilst mūsdienu lietuviešu -antis; -siantis), savukārt igauņu atstāstījuma izteiksmes pazīme -vat — sastingstot partitīvam: "viņš nākot/nākšot", ig. ta tulevat, "viņš esot nācis", ta olevat tulnud. Rudzīte uzskata, ka lībiešu valodā divdabi esot izspiedis darītājvārds līb. ta tuļļi(ji), kur tuļļi(ji) — "nācējs", bet tulev — "nākošs". Viņa uzskata, ka nepieciešami papildu pētījumi, jo tieši visdziļākās tāmnieku izloksnes (piem., Dundagas) ir tās, kurās nav atstāstījuma izteiksmes.
Arumā pieļauj, ka latviešu valodas īpatnība lietot darītājvārdu atributīvā nozīmē varētu būt attīstījusies Baltijas jūras somu valodu ietekmē: "dējēja pīle", ig. muneja part "t. p.", līb. jūoji vāški "dzērājs teļš".
Leksikas ziņā, nešķirot lībiešu valodu no citām tās radu valodām un skaitot izloksnēs sastopamus vārdus, kas nav daļa no literārās latviešu valodas, Rudzīte lēš, ka latviešu valodā varētu būt līdz 500 somugru aizguvumu.