Islāmisms

Koncepcija

Kā atbildi uz jaunā laika problēmām, islāmisms meklē islāmā, noliedz jebkādu sekulārās, laicīgās sfēras eksistenci, bet patur reliģijas un politikas nedalāmību. Islāmisms piedāvā ideālu sabiedrības un valsts iekārtas struktūru, kuras pamatā ir islāma likumu ievērošana. Kaut arī par galveno idejisko kodolu islāmismā ir nevis reliģisko, bet sabiedrisko problēmu risināšana, teoloģiskais diskurss tomēr paliek galvenais līdzeklis kā ietekmēt sabiedrību.
Arābu valodā nav tāda jēdziena kā islāmisms, jo tas ir rietumu pasaules konstrukts, paši islāmisti sauc sevi par salafītiem, jeb „dievbijīgo senču sekotājiem” (salaf al-salih), atsaucoties uz agrīnā islāma salafītu tradīciju. Viduslaikos salafīti bija musulmaņi, dažreiz islāma teologi, kas aicināja atgriezties apmaldījušos musulmaņus pie īstā, sākotnējā islāma, atgriezties pie Muhameda un "taisnīgo kalīfu" laika tradīcijas. Rietumu akadēmiskajā vidē islāmisma vietā ļoti bieži tiek lietots vārds salafīsms, bet tas kļūst arvien arhaiskāks.
Pētniecībā pastāv divi polāri uzskati, attiecībā uz islāmisma nākotnes perspektīvām. Pirmo polu aizstāv tie, kas uzskata, ka islāmismu gaida pagrimums, otro polu aizstāv tie, kas uzskata, ka islāmisms ir mūžīgs fenomens islāmā. Franču autors Olivjē Ruā raksta, ka islāmisms vairs nav ģeostratēģisks faktors, tas nespēj apvienot un mobilizēt musulmaņu pasauli. Katra islāmistu kustība, organizācija, kas rodas kādā konkrētā musulmaņu valstī, tur eksistencionālā līmenī, negūstot īpašu izplatību ārpus savas valsts robežām. Cits autors Žils Kepels uzskata, ka islāmistu politiskie projekti un plāni dibināt islāma valsti netiek realizēti, tie neattaisno savu ideoloģiju, jo nav nodibināts Kalifāts.

Džihāda doktrīna islāmismā

Vārds „džihād” ir no darbības vārda jāhada atvasinātais lietvārds, kas tulkojumā no arābu valodas burtiski nozīmē „centieni”, „pūles”. Parasti tas tiek lietots nozīmē, kā pūles mērķa sasniegšanai. Reliģiskajā kontekstā vārds jihād nozīmē cīņu pret ļaunām nosliecēm, vai pūles, kas ir vērstas sabiedrības morālajai izaugsmei, vai islāma ticības izplatīšanai. Doktrināli džihāds tiek lietots izteicienā jihād fil sabīlilāh, kas nozīmē karu par Allāhu, islāma ticības izplatīšanu Allāha ceļā (sabīl —ullah). Rietumu literatūrā džihādu parasti tulko kā „svēto karu”, kas ir nepareizi. Klasiskajos islāma tekstos nav sastopama tāda vārdkopu veidošana, kā „svētais karš”. Džihāda jēdziens islāmā ir neviennozīmīgs, un, saskaņā ar dažādu interpretāciju jeb idžtihāda pieļaušanu, tas islāma vēsturē tika dažādi traktēts, un līdz pat mūsdienām notiek asi strīdi par džihāda definīciju. Vieni uzsver aizstāvēšanās džihādu, citi atzīst tikai ofensīvo džihādu. Tas ir saistīts ar to, ka islāmā nav instances, kura pēdējā kārtā varētu pielikt punktu teoloģiskās tulkošanas strīdu jautājumā un sniegt visiem musulmaņiem vienīgu izskaidrojumu.
Šī tulkošanas dažādība kļuva par pamatu islāma politizācijai. Politiskajā islāmā džihāds kļūst par tā ideoloģijas kodolu, par veidu, kā pārvarēt musulmaņu sabiedrības identitātes krīzi. Politiskais islāms pārvērš džihāda pienākumu no kopienas individuālajā, līdz ar to novietojot to blakus citiem islāma ticības pienākumiem, gandrīz radot sesto pīlāru. Ignorējot svēto rakstu ētiskos un praktiskos priekšrakstus džihāda vešanā, islamisti izceļ džihāda radikālo nozīmi, kā varmācīgo karadarbību. Tā islāma džihāda koncepcijas nozīme tiek sašaurināta un sagrozīta. Savu džihāda interpretāciju sniedz Saīds Kutbs, „Musulmaņu Brālības” galvenais ideologs un 20. gadsimta radikālā islāma garīgais līderis. Izstrādājot savu džihāda evolūcijas sistēmu, Kutbs par pamatu arī ņem Korāna sūru atklāsmes hronoloģiju. Saskaņā ar viņu, pirmajā stadijā Allāhs atturēja musulmaņus no džihāda. Otrajā stadijā džihāds tika atļauts. Trešajā džihāds kļūst obligāts, kā cīņa ar islāma ienaidniekiem. Pēdējā posmā džihāds ir pienākums cīnīties ar visiem neticīgajiem, neatkarīgi no to attieksmes pret islāmu. Pirmās trīs stadijas, saskaņā ar Kutbu, bija laicīgas, kamēr pēdējā stadijā džihāda koncepcija tika noformēta. Tas ir pretēji tradicionālajam islāmam, kurā militārā dzihāda izpratne nav uzsvērta. Saskaņā ar Kutbu, musulmaņiem ir jānošķiras no neticīgo sabiedrības, tādā veidā atdarinot Muhammeda hidžru, lai pēc tam uzsāktu varmācīgo džihādu. Bet Muhameda dzīves fakti liecina, ka Muhameds panāca mieru bez vardarbības.
Pretēji tradicionālajam islāmam, islāmisma ideoloģijā džihāds tiek pasludināts par individuālo pienākumu (fard ‘ayn) un uzsverts, kā islāma „sestais pīlārs”. Savukārt, tradicionālajā islāmā džihāds ir musulmaņu kopienas kolektīvais pienākums (fard kifaya). Islāmismā tiek kultivēta naidīga attieksme pret ebrejiem un kristiešiem. Tiek ignorēts „grāmatas tautu” (ahl al-kitāb) priviliģētais stāvoklis islāmā. Pretēji tradicionālajam islāmam, kurā kristieši un ebreji ir zimmiji, islāmisti tos pieskaita pie politeistiem. Tiek atbalstīta pašnāvība, un tiek ignorēts aizliegums nogalināt civiliedzīvotājus. Kaut arī tradicionālās islāma jurisprudences teksti atbalsta islāma vēsts izplatīšanu ar varu, tomēr jāatceras, ka tajos laikos, kad tie tika sastādīti, bija citas starptautiskas attiecības. Ofensīvais džihāds neatbilst mūsdienu situācijai. Klasiskajos islāma juridiskās literatūras tekstos ir atrodams daudz priekšrakstu pareizai no ētiskā viedokļa džihāda vešanai, kas mūsdienu islāmistiem tiek ignorēts. Islāmisti, uzsverot džihāda šauro nozīmi, tādā veidā ne tikai sagroza džihāda doktrīnu, bet arī aprobežo rietumnieku skatījumu uz islāma reliģiju. Pārkāpjot islāma pamata tekstu likumus un padarot vardarbību par musulmaņu galveno pienākumu, politiskais islāms veicina rietumnieku naidīgumu un aizspriedumu rašanos par islāmu, kā par nežēlīgu un neiecietīgu reliģiju. Islāmisms uzsver džihāda militāro aspektu, bet vārds džihāds nozīmē „pūles”, „centieni”, nevis tikai „karš”, vai „cīņa”.

Islāmistu organizācijas mūsdienās

Reģionālās islāmistu organizācijas sunnītu islāmā:
Taliban (Afganistāna)
Hamas (Palestīna)
Reģionālās islāmistu organizācijas šiītu islāmā:
Hizballah (Libāna)
Transreģionālās islāmistu organizācijas:
Ikhwan al-Muslimin ("Musulmaņu Brālība")
Hizb al-Tahrir al-Islami ("Islāma Atbrīvošanas Partija")
Al-Qaeda

Hizb al-Tahrir

Hizb al- Tahrir ir dibināta 1952. gadā Palestīnā, Jeruzālemē. Tās dibinātājs ir palestīnietis šeihs Muhammeds Takiddīns al- Nabhani (1909—1979), kas bija islāma zinātnieks un jurists.Hizb al-Tahrir uzskata par „Musulamaņu Brālības” frakciju. Šis viedoklis pamatojas uz fakta, ka daudzi tās locekļi, to skaitā arī pats Al- Nabhani nāca no „Musulamaņu Brālības” aprindām, un viņi uzskatīja to par pārāk konservatīvu, apsūdzot to sadarbībā ar valdošo režīmu. Hizb al- Tahrir bija tā laika politiskā partija, kuras ideoloģija bija islāms, un mērķis- Kalifāta jeb Islāma valsts izveidošana. Neskatoties uz tās vajāšanu atsevišķajos reģionos, partija darbojās Tuvajos Austrumos, Āfrikā, Āzijā un pēdējā laikā, kļūstot par starptautisku organizāciju, ASV un Eiropā. Nabhani raksti izrāda raizes par arābu- musulmaņu valstīm, kas atrodas rietumu ietekmē. Viņa pamatmērķis bija apvienot tās vienā Kalifātā, kurā varētu atsākt islāma dzīvesveidu. Tā kā arābu zemes atradās sekulāro politisko režīmu varā, Nabhani šīs valstis pieskaitīja pie rietumu pasaules, nosaucot tās par „neticības zemi” (dar al-kufr), nosaucot to līderus par neticīgajiem, kas nespēj valdīt saskaņā ar Allāha atklāsmi. Lai gāztu to neislāmiskās politiskās sistēmas, viņš izplatīja alternatīvas politiskās idejas, atvasinātās no islāma ideoloģijas, un aicināja īstenot intelektuālo revolūciju, kas vestu pie politiskās revolūcijas, kas transformētu sabiedrības galvenās institūcijas. Atšķirībā no citiem Palestīnas izcelsmes islāmistu organizācijām, Hizb al- Tahrir neuzskata Palestīnas problēmu par galveno savā ideoloģijā, un uz tās nefokusējas, kaut arī ir zināms, ka 1948. gada notikums kļuva par iemeslu Nabhani iniciatīvai partijas izveidošanai 1952. gadā. Hizb al-Tahrir līderis tagad ir šeihs Ata Abu Al- Rišta (Sheikh Ata Abu Al-Rishta). 1980. gados tās atzari tika izveidoti vairākās Eiropas valstīs, tādās kā, Vācija un Austrija, kur HT koncentrēja savu uzmanību uz musulmaņu viesstrādniekiem un studentiem, izplatot ārpus mošejām žurnālu Al- Khilafa. Pirmā Eiropas valsts, kas aizliedza Hizb al-Tahrir darbību, kļuva Vācija, kad 2003. gada janvārī HT darbību apturēja tās antisemitiskās propagandas dēļ.
Lielbritānijā Hizb al-Tahrir savu centru dibināja 1980. gadu sākumā, kad daži tās aktīvisti no Tuvo Austrumu valstīm bija spiesti emigrēt un tur palikt. Tie no sākuma ietekmēja tos musulmaņus, kas bija pagaidu iemītnieki, galvenokārt, studenti un viesstrādnieki, kā arī otrās paaudzes jaunie musulmaņi. Hizb al-Tahrir darbojas Londonā un apkārtējos rajonos ar lielu musulmaņu iedzīvotāju skaitu (Birmingemā, Bredfordā, Šefildā). Sākotnēji tās darbība fokusējās uz arābiem, bet vēlāk uz Turcijas, Somālijas un Pakistānas izcelsmes imigrantiem. Partijas mērķis sākotnējā periodā bija izveidot potenciālus aktīvistus, kas turpinātu tās mērķu īstenošanu arī pēc atgriešanas savās valstīs. 1990. gados rekrutēšana kļuva īpaši veiksmīga Āzijas kopienu vidū. Lielbritānijas Hizb al-Tahrir atzars publicēja žurnālus Al- Fajr angļu valodā un Al- Khilafa arābu, vēlāk arī angļu valodā. 1980. gadu beigās un 1990. gadu sākumā Lielbritānijas musulmaņu kopienas apzinājās HT kustības ekspansiju. 1993. gadā HT publisko uzmanību saviļņoja ar intensīvu skrejlapu izplatīšanas kampaņu ar provokatoriskiem antisemītiskiem virsrakstiem (piemēram, „Miers ar Izraēlu ir noziegums pret islāmu”), lekcijām universitātēs un mošejās, aicinot uz džihādu pret ebrejiem Palestīnā. Pēc ebreju kopienas protesta reakcijas, universitāšu pārvaldes apšaubīja savas atļaujas došanu izmantot universitāšu telpas Hizb al-Tahrir runātājiem, un turpmāk aizliedza. Hizb al-Tahrir, savukārt atbildēja ar sekojošo: „Kad cilvēkiem, tādiem kā Salmanam Rušdi, ir tiesības kropļot islāmu un pazemot musulmaņus, bet mēs nevaram pat rīkot satikšanās, lai diskutētu par mūsu reliģiju, tad kaut kas nav kārtībā ar Britāniju”. No Hizb al-Tahrir publikācijām Lielbritānijā var secināt, ka tā nav tikai antisemītiska, bet arī homofobiska un rasistiska, jo citēja hadīsu, kurā hinduisti nosaukti par „necivilizētiem mežoņiem”. Hizb al-Tahrir radikālā platforma ātri piesaistīja masu medija uzmanību. Šāds Hizb al-Tahrir raksturojums kļuva par vispārējo publisko viedokli, un tā ātri tika nosaukta par „britu islāma radikālo bumbu ar laika degli”, un uzskatīta par „visietekmīgāko no Lielbritānijas jaunajām radikālajām grupām”. Hizb al-Tahrir koncentrējas uz Londonas Universitātēm un koledžām (to starpā, Līdsa, Mančesteras, Šefildas, Bristoles, Nottingemas), kopumā tā ir aktīva vairāk nekā piecdesmit universitāšu pilsētiņās. Un 1994. gada martā tā tika aizliegta Birmingemas Centrālanglijas universitātē. Šāda veiksmīga Hizb al-Tahrir aktivitāte universitātēs, īpaši Āzijas izcelsmes studentu vidū, ir izskaidrojama ar faktu, ka tie ir attālināti no stingriem etniskajiem pamatiem, kas raksturo mošejas kontekstu, kas padara viņus par izturīgiem pret partijas ideoloģiju. Studējot koledžās, viņi kļūst jutīgi attiecībā uz priekšstatu par vienu vispasaules islāma Kalifātu, kas ietilpina visas etniskās un klanu atšķirības, un veido Britānijas Āzijas musulmaņu kopienas. Hizb al-Tahrir potenciālo auditoriju veido jaunie musulmaņi vecumā jaunāki par divdesmit pieciem gadiem, kas nāk no socio-ekonomiski neprivileģētas vides, kas cieš no bezdarba un rasu diskriminācijas. Caur ideoloģisko apstrādi, Hizb al-Tahrir sniedz atsvešinātai musulmaņu jaunatnei piederības sajūtu un skaidru atbildi uz savas identitātes meklējumu.