google/wiki40b huggingface dataset:
Bo Horvats

Spēlētāja karjera

2011. gadā Horvats pievienojās Ontārio hokeja līgas komandai Londonas "Knights". Tās rindās uzbrucējs aizvadīja trīs sezonas. 2013. gadā kļuva par OHL čempionu, iegūstot arī līgas izslēgšanas kārtas vērtīgāka spēlētāja balvu. 2013. gada NHL draftā Horvatu ar kopēju 9. numuru izvēlējās Vankūveras "Canucks". Horvats izcīnīja vietu komandas sastāvā vasaras treniņnometnē, taču īsi pirms sezonas sākuma "Canucks" veica vairākas maiņas, kuru rezultātā Horvats vietu sastāvā zaudēja un vēl sezonu aizvadīja "Knights".
NHL Horvats debitēja 2014. gada 4. novembrī. Septītajā "Canucks" rindās aizvadītajā spēlē jaunais hokejists guva arī savus pirmos vārtus NHL. Pirmajā sezonā viņš "Canucks" rindās atzīmējās ar 25 rezultativitātes punktiem, taču otrajā sezonā — jau ar 40 punktiem. 2015.—16. gada sezonā viņš bija komandas trešais rezultatīvākais spēlētājs aiz brāļiem Sedīniem.
Dmitrijs Sjomins

Spēlētāja karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru Sjomins uzsāka 1999.—00. sezonā, kad aizvadīja debijas spēli Krievijas Augstākās līgas kluba Maskavas "Spartak" rindās. 2001.—02. sezonā kluba rindās sezonu aizvadīja jau Krievijas Superlīgā. "Spartak" rindās Sjomins spēlēja līdz pat 2005.—06. sezonas noslēgumam.
2006. gada vasarā uzbrucējs pievienojās Jaroslavļas "Lokomotiv" rindām, tā sastāvā aizvadot nākamās trīs sezonas. 2009.—10. sezonu Sjomins aizvadīja Mitišču "Atlant" sastāvā, taču tad pievienojās Omskas "Avangard" rindām. Pēc četrām "Avangard" rindās aizvadītām sezonām, kuru ietvaros 2011.—12. gada sezonā Sjomins sasniedza Gagarina kausa finālu, komandas rindas uzbrucējs pameta.
2014. gada maijā Sjomins noslēdza trīs gadu līgumu ar Ufas "Salavat Julajev", taču jau pēc gada tika aizmainīts uz Ņižņijnovgorodas "Torpedo".
Elīna Treija

Biogrāfija

Vidējo izglītību ieguvusi Valmieras Viestura vidusskolā, ko pabeigusi 1994. gadā, kā arī Roden Gymnasiet Zviedrijā (1995. gads). Pēc tam studējusi Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes Politikas zinātnes katedrā, ko absolvējusi 2000. gadā un aizstāvējusi diplomdarbu par nodarbinātības valsts politiku bezdarba problēmu risināšanai Latvijā. Tāpat 2003. gadā absolvējusi Rīgas Ekonomikas augstskolu, kur ieguva bakalaura grādu ekonomikā un uzņēmējdarbībā.
1990. gadu pirmajā pusē strādājusi Valmieras Drāmas teātrī kā ārštata aktrise. Pēc tam E. Siliņa strādājusi dažādos uzņēmumos gan Latvijā, gan Zviedrijā. 2007. gadā dibinājusi SIA "Celsius", kas nodarbojas ar finanšu konsultāciju un grāmatvedības pakalpojumu sniegšanu, bijusi uzņēmuma valdes priekšsēdētāja.

Politiskā darbība

2011. gadā pievienojusies Zatlera Reformu partijai (ZRP). No šīs partijas saraksta kandidēja Saeimas ārkārtas vēlēšanās un tika ievēlēta 11. Saeimā. 2011. gada 16. oktobrī kopā ar pieciem citiem ZRP biedriem pameta partiju, tādējādi protestējot pret nedemokrātisko lēmumu pieņemšanu ZRP iekšienē. Vēlāk tika iekļauta 11. Saeimas Sociālo un darba lietu komisijas un Publisko izdevumu un revīzijas komisijas sastāvos, taču dažas dienas vēlāk kļuva par Publisko izdevumu un revīzijas komisijas priekšsēdētāju.
2012. gada martā Saeimas neatkarīgo deputātu grupa (tā sauktais "Olšteina sešinieks") nodibināja biedrību "Brīvie demokrāti", par kuras valdes priekšsēdētāju tika izraudzīta E. Siliņa.
2017. gadā E. Siliņa iestājās Nacionālajā apvienībā un nesekmīgi kandidēja no tās saraksta Rīgas domes vēlēšanās. Tāpat kandidēja, bet netika ievēlēta 13. Saeimas vēlēšanās 2018. gada rudenī.

Privātā dzīve

E. Siliņas tēvs ir aktieris Aivars Siliņš, taču bērnībā viņu audzinājusi vecmāmiņa. 1990. gadā filmējusies galvenajā Maijas lomā Rīgas Kinostudijas filmā "Maija un Paija". Elīnas pusbrālis ir basketbolists Ojārs Siliņš. 
E. Siliņa 20 gadus bija civillaulībā ar uzņēmēju Andri Treiju, ģimenē aug četri bērni. 2017. gada rudenī pāris apprecējās, un Elīna mainīja uzvārdu.
Džesijs Teilors

Šaha kompozīcija

Sastādījis vairāk nekā 100 šaha uzdevumus, galvenokārt divvilčus. Teilora divvilčus augsti novērtējis vēlākais angļu skolas līderis Arturs Makenzijs: "Teilora divvilči bija lieliski un stingri kompleksā tipa uzdevumu paraugi, to iezīme — kustībās brīvs melno karalis un pilnīga duāļu neesamība".
Dižā bezzobe

Apraksts

Gliemenes čaulas garums pieaugušiem gliemjiem ir 8—12 cm robežās (maksimālais konstatētais garums ir līdz 20 cm), augstums 42—63 mm, biezums 26—46 mm. Pēc formas čaula ir liela iegareni ovāla (augstums veido apmēram pusi no garuma), nedaudz stūraina, salīdzinoši plāna un lūstoša. Skaidri izteiktas augšanas līnijas jeb gadslejas, grubuļainas visā to garumā. Epidermis starp tām ir gluds, spīdīgs, smalki koncentrisks, pelēks, olīvbrūns vai gandrīz melns. Gaiši krāsotām čaulām ir novērojami radiāli stari, kas vērsti no virsotnes uz to malām. Čaulu biezums ir vienāds virzienā no virsotnes līdz ventrālajai malai. Čaulas forma ir samērā mainīga. Vāciņu iekšējā virsma ir gluda, perlamutrs plāns, lūstošs, gaiši zilgans. Mantijas līnija ir samēra dziļa.
Čaulas vāciņus savienojošā saite jeb ligaments ir garš, plats un masīvs. Vairogs saspiests no malām, izvirzīts, izteikts, kaut arī radiālie stūri, kas atdala to no čaulas vāciņu pārējās daļas, ir neskaidri. Vairodziņš ir vāji manāms.

Ekoloģija un barošanās

Dižā bezzobe ir sastopama dažādās ūdenstilpēs, lielās un mazās, stāvošās un tekošās. Bieži vien tās sastopamas ezeros, ūdenskrātuvēs, dīķos, vecupēs, kanālos un lēni tekošās upēs. Uzturas vietās ar organiskām vielām bagātu, dūņainu vai smilšaini dūņainu pamatu. Parastais barošanās dziļums ir 0,5—2 m.
Bezzobes ir filtrētājorganismi un to barošanās notiek vienlaicīgi ar elpošanu. Ūdens plūsma, kas ieplūst mantijas dobumā, atnes sīkas, suspendētas barības daļiņas (zoo un fitoplanktonu, kā arī detrītu). Gliemene barojas, ar sīku izaugumu (trīsstūrainu mutes daivu) palīdzību ievadot atfiltrēto materiālu mutes atverē.

Vairošanās un attīstība

Dižās bezzobes ir šķirtdzimuma dzīvnieki. Vasaras beigās un rudenī caur izvadsifonu tēviņi izlaiž ūdenī spermatozoīdus, kas caur ievadsifonu iekļūst mātīšu mantijas dobumā un apaugļo tur esošās olšūnas. Embriji attīstās mātīšu ārējo žaunu lapiņu dobumā no rudens visas ziemas garumā. Pavasarī embriji sasniedz kāpuru (glohīdiju) stadiju un pamet mātīšu ķermeni caur izvadsifonu. Vienlaicīgi var tikt izlaisti līdz 600 tūkstošiem glohīdiju. Glohīdijas ir samērā palielas un tām ir divvāku čaula, uz katra vāciņa ir āķītis. Kustinot čaulas vāciņus, kāpurs uzpeld no dibena. Tad ar lipīgiem bisusa pavedieniem un vāciņu āķīšiem glohīdijas pieķeras garām peldošajām zivīm (asari, līdakas, zuši u.c.), iegraužoties to ādā, kādu laiku parazitējot zem ādas, kur veidojas audzējs. Attīstījies jaunais molusks pamet saimnieka ķermeni, nosēžas dibenā un sāk patstāvīgu dzīvošanu. Šāds attīstības mehānisms veicina nākamo paaudžu plašu izplatību. Dižās bezzobes dzīves ilgums labvēlīgos apstākļos var sasniegt 20 gadus.

Izplatība

Dižās bezzobes ir viena no plašāk izplatītajām bezzobju sugām. Tā ir plaši izplatīta Centrālajā un Austumeiropā, Krievijas Eiropas daļā, kā arī Mazāzijā, Vidusāzijā un Rietumsibīrijā. Savas plašās izplatības un čaulas formas mainības dēļ sugai ir vairāk kā 500 sinonīmu nosaukumu.
Hinrihs Šults

Biogrāfija

Dzimis Hamburgā rēdera ģimenē. Dienējis brīvkorpusos. 1922. gadā uzsācis dienestu Reihsvēra kara flotē. 1926. gadā ieguvis virsnieks (leitnanta) dienesta pakāpi. No 1928. gada aizsardzības kursu vadītājs nacionālpolitiskajās organizācijās. 1933. gadā iestājies SS un kļuvis par Hitlera miesassargu vienības "SS-Leibstandart" pulka 3. rotas komandieri. SS pulka "Deutschland" komandieris no 1938. gada.
Otrā pasaules kara sākumā uzņēmies komandēt SS pulku "Ostmark". No 1941. gada decembra iesaistīts karā Austrumu frontē. Kopš ierašanās frontē līdz 1942. gada martam piedalījies kaujās Volhovas frontē. 5. aprīlī apbalvots ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu. Pēc tam komandē (1942. gada decembris — 1943. gada marts) kaujas grupu Donas frontē līdz tās izformēšanai. 1943. gada 2. aprīlī apbalvots ar Ozollapām pie Bruņinieka krusta.
1943. gada 5. septembrī pārņēmis 2. latviešu SS brīvprātīgo brigādes komandēšanu. Nākamā gada 14. martā paaugstināts par ģenerālmajoru. Nākamajā dienā pēc jaunās dienesta pakāpes iegūšanas, kad Šults apmeklēja karavīru pozīcijas frontē, kritis no prettanku lielgabala uguns. Jau pēc nāves (25. martā) apbalvots ar Zobeniem pie Bruņinieka krusta. Apglabāts Rīgā, Vācu varoņu kapos (Rīgas Meža kapi).
Sociālā iekļaušana

Sociālā iekļaušana ir process, kura mērķis ir nabadzības un sociālās atstumtības riskam pakļautajām personām nodrošināt iespējas, pakalpojumus un resursus, kuri nepieciešami, lai pilnvērtīgi piedalītos sabiedrības ekonomiskā, sociālā un kultūras dzīvē, uzlabojot dzīves līmeni un labklājību, kā arī lielākas līdzdalības iespējas lēmumu pieņemšanā un pieejamību personas pamattiesībām.
Lai novērtētu un salīdzinātu situāciju sociālās iekļaušanas jomā ES dalībvalstīs, tiek pielietoti t.s. Lākenas indikatori, kurus aprēķina Latvijas Centrālā Statistikas pārvalde (CSP).
Pentagons

11. septembra uzbrukums

2001. gadā 11. septembrī, tieši 60 gadus pēc Pentagona celtniecības pabeigšanas, pret to tika vērsts teroristu uzbrukums, kura rezultātā gāja bojā 125 Pentagona darbinieki, kā arī 64 cilvēki lidmašīnā, ar kuru tika veikts teroristu uzbrukums.
Tītari

Vēsture

Kad eiropieši pirmo reizi sasniedza Ameriku un ieraudzīja tītarus, tie nepareizi tika klasificēti kā viens no pērļvistu (Numididae) paveidiem. Līdz ar to zinātniskais nosaukums ir cēlies no kļūdainās vēsturiskās sistemātikas. Grieķu valodā vārds meleagris (μελεαγρίς) nozīmē pērļvista. 
Toties savu nosaukumu tie ieguva tādēļ, ka Centrāleiropā tie tika ievesti caur Turcijas ostām, un tos sauca nevis par Amerikas vistām, bet par Turcijas vistām un gaiļiem. Vēlāk tos saīsinājumā sauca par "turkeys", kas, latviski tulkojot, varētu skanēt "turcēni", bet latviešu valodā vārds ir nedaudz transformējies un ieguvis tītara skanējumu.
Ir vēl citas putnu sugas, kuras tiek sauktas par tītariem: Austrālijas krūmu tītars (Alectura lathami) un ūdens tītars (Anhinga rufa), kuriem nav tuvas radniecības ar tītariem. Austrālijas krūmu tītars ir viena no lielkājvistu (Megapodiidae) sugām, bet ūdens tītars ir viena no anhingu (Anhinga) sugām.

Izskats un īpašības

Tītariem ir liela, gaļīga ādas bārda, kas karājas no zoda uz leju, bet virs knābja pārliecas gaļīga sekste. To spārnu platums ir 1,5—1,8 metri. Tītari ir smagākie un lielākie putni vistveidīgo kārtā. Savvaļas tītara svars var sasniegt 10 kg, bet mājas tītars var svērt 20 kg. Tā ķermeņa garumu, asti ieskaitot, pārsniedz tikai zaļais pāvs (Pavo muticus), kura garums ar asti ir 3 metri. Kā jau tas vistveidīgiem putniem ir raksturīgs, mātītes ir daudz mazākas par tēviņiem.
Lielie mājas tītari praktiski nespēj lidot, bet mazākie un atlētiskākie savvaļas tītari to spēj izdarīt diezgan labi. Protams, tītari lido īsas distances. Bēgot no ienaidnieka, tītars spēj nolidot apmēram 90 metrus, glābiņu pēc tam meklējot kokā.
Martīns Ļimonts

Sasniegumi šaha kompozīcijā

Kopš 2010. gada piedalījies visos Pasaules čempionātos šaha kompozīciju risināšanā, labākais rezultāts 2. vieta (2017).
55. WFCC kongresa atklātā risināšanas turnīra otrās vietas ieguvējs (Kobe, 2012).
10. un 12. Eiropas čempionātā ieguvis ceturto vietu.
Minsteres latviešu ģimnāzija

Minsteres latviešu ģimnāzija, (arī MLĢ) bija skola Vācijā un vienīgā akreditētā latviešu mācību iestāde ārpus Latvijas. Ģimnāzija dibināta 1946. gadā, bet slēgta 1998. gadā.

Vēsture un absolventi

Ģimnāziju dibināja bēgļu nometņu laikā 1946. gada 15. februārī Detmoldā, kopš 1957. gada tā atradās  Minsterē, Ziemeļreinā-Vestfālē. MLĢ bija viena no trim privātģimnāzijām Rietumvācijā un pie skolas darbojās internāts "Rīga". Ģimnāziju absolvējuši vairāki simti audzēkņu, tostarp, Brunis Rubess, Egils Levits, Kārlis Kangeris, Krišjānis Kariņš, Austris Grasis un datorzinātnieks Kārlis Kaugars, māksliniece Ilze Mennekinga—Soikāne, TV filmu producents Artūrs Rūsis un citi.
Skolas direktori bija Eduards Silkalns, Ilga Grava un citi. Joprojām bijušās MLĢ telpās ir apskatāmas Jāņa Jaunsudrabiņa, Zentas Mauriņas un Konstantīna Raudives memoriālās istabas.
2011. gada Austrālijas atklātais čempionāts tenisā

2011. gada Austrālijas atklātais čempionāts tenisā bija 2011. gada pirmais Grand Slam turnīrs. Tas norisinājās uz cietā seguma kortiem ārpus telpām. Šis bija 99. Austrālijas atklātā čempionāta turnīrs. Tas no 2011. gada 17. janvāra līdz 31. janvārim notika Austrālijas pilsētā Melburnā.

Latviešu sportistu starti

Turnīrā startēja trīs latviešu tenisisti. Ernests Gulbis vienspēlēs zaudēja pirmajā kārtā, Līga Dekmeijere pārī ar Ajumi Moritu (Japāna) dubultspēlēs zaudēja otrajā kārtā. Toties Anastasija Sevastova aizvadīja savā karjerā veiksmīgāko Grand Slam turnīru un vienspēlēs zaudēja tikai 4. kārtā pasaules pirmajai raketei Karolīnai Vozņackai. Dubultspēlēs pārī ar Sibillu Bammeri (Austrija) viņa zaudēja pirmajā kārtā.
Rēzeknes apriņķa muižu nosaukumi

Rēzeknes apriņķa muižu nosaukumi ir viens no avotiem Rēzeknes apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Pēc reformas tā laika Rēzeknes apriņķa robežās saglabājās 3 lieli muižas centri (ar platību 150-300 ha) Galjāņos, Janopolē un Rozentavā, kā arī 5 mazie muižas centri (ar platību 50-100 ha) Bukmuižā, Kaunatā, Ozolmuižā, Taudajānos un Varakļānos. 
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Humenne

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1317. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā. Pilsēta attīstījās kā feodāļu dzimtas Drugetu rezidence. 1619. gada 23. novembrī pie pilsētas notika Humennes kauja, kurā poļu karaspēks jeb t.s. lisovčiki (lisowczycy) sakāva Ģerģa I komandētos Transilvānijas spēkus.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva pilsētas iedzīvotāji ir slovāki (87,8 %), rusīni (4,84 %) un čigāni (3,27 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (57,91 %), grieķu katoļi (23%), bez konfesijas (8,69 %) un pareizticīgie (5,91 %).
Humenne ir futbolista Mariāna Čišovska (Marián Čišovský, 1979) dzimtā pilsēta.
Arduino

Arduino ir elektronikas un programmatūras platforma, kas ir vienkārši izmantojama arī neprofesionāliem lietotājiem.
Arduino aparatūra sastāv no plates ar mikrokontroliera mikroshēmu un palīgelementiem. Plates ir aprīkotas ar ciparu un analogajiem ievadizvades tapu komplektiem, ko var savienot ar dažādām paplašināšanas platēm (vairogiem) un citām shēmām. Atšķirībā no agrākiem mikrokontrolieru risinājumiem, kad programmas ierakstīšanai vajadzēja atsevišķu programmatora ierīci, Arduino ir iepriekšieprogrammēti ar pašsāknēšanās programmu. Tas ļauj vienkārši ielādēt programmas no cita datora ar seriālo savienojumu (visbiežāk USB). Arduino programmas tiek rakstītas C un C++ programmēšanas valodu dialektos. Arduino platforma piedāvā savu integrēto izstrādes vidi, kas veidota uz Processing un Wiring programmēšanas vides bāzes, bet var izmantot arī citus tradicionālus kompilēšanas rīkus.
Projekta produkti tiek izplatīti kā atvērtā pirmkoda aparatūra un programmatūra, kas licencēta saskaņā ar GNU Lesser General Public License (LGPL) vai GNU Vispārējo publisko licenci (GPL), kas ļauj ikvienam ražot un izplatīt Arduino plates un programmatūru. Arduino plates ir pieejamas komerciāli iepriekšsamontētā veidā vai kā dari pats komplekti.
Arduino projekts tika sākts 2003. gadā Itālijas Ivreas Mijiedarbības projektēšanas institūta studentu programmā. Mērķis bija piedāvāt lētu un vienkāršu iespēju iesācējiem un profesionāļiem izveidot ierīces, kas mijiedarbojas ar ārējo vidi, izmantojot sensorus un izpildmehānismi. 
Vārds Arduino aizgūts no Ivreas bāra, kur pulcējās daži projekta dibinātāji.
Oskars fon Lēviss of Menārs

Dzīvesgājums

Oskars Lēviss of Menārs ir dzimis 1838. gada 5. aprīlī Pantenes muižā pie Mazsalacas 
Cēlies no senas vācbaltiešu Lēvisu of Menāru dzimtas, viņa tēvs bija Pantenes muižas īpašnieks Voldemārs fon Lēviss (1807–1884), māte Helēna Juliāna fon Engelharta (1811–1868).
Mācījās Šmita privātskolā Vīlandē (1858-1859), studēja tautsaimniecību un fiziku Tērbatas universitātē (1858-1861). Strādāja par tiesas asesoru Valkas tiesā (1862-1868), Vidzemes bruņniecības muižu pārvaldnieku (1868-1881) un par Vidzemes muižu komisijas (Güter-Commission) direktora palīgu (1868-1872). 1870. gadā apprecējās ar Aleksandru Karolīni fon Freimani.  
Kopš 1878. gada viņš bija Rīgas Dabas pētnieku biedrības loceklis. No 1880. gada arvien vairāk pievērsās savu dabas vērojumu publicēšanai. Autors 30 publikācijām par Latvijas putniem, kā arī nopublicējis trīs grāmatas. 
No 1891. gada dzīvoja Vīsbādenē, vēlāk Cēsīs. Miris 1899. gada 6. augustā Bānūžu muižā.
Viņa brālis Kārlis fon Lēviss of Menārs bija vēsturnieks un seno Baltijas piļu pētnieks.
Tukums I

Vēsture

1877. gada 21. septembrī tika atklāta dzelzceļa līnija Rīga—Tukums. Šajā gadā tika arī uzcelta Tukuma dzelzceļa stacija. Kad pēc vairāk kā 20 gadiem Tukumā uzbūvēja otru staciju jaunajā līnijā Ventspils—Maskava, sākotnējo staciju sāka saukt par Tukuma I jeb Tukuma Austrumu staciju, kas atbilst stacijas atrašanās vietai Tukuma pilsētā. Pirmā pasaules kara laikā stacijā izcēlās ugunsgrēks, kas pamatīgi izpostīja staciju, tomēr jau pēc Brīvības cīņām tā tika atjaunota. No 1962. gada līdz 1980. gadiem stacijas ēkās atradās arī autoosta ar tās kasēm.

Mūsdienas

Virzienā no Rīgas stacija Tukums I atrodas pēc dzelzceļa stacijas Milzkalne (Engures novads), bet nākamā pēc tās ir otra Tukuma stacija Tukums II. Tukums I stacija atrodas Dzelzceļa ielā. 
Lielākoties šai stacijā piestāj elektrovilcieni, kas kursē no dzelzceļa stacijas Rīgā līdz Tukuma II stacijai. Pēc 2009. gada pavasara datiem no Rīgas uz Tukumu II un atpakaļ kursē trīspadsmit elektrovilcienu reisi un viens dīzeļvilciena reiss. 
2008. gada septembrī tika atjaunota vilcienu kustība maršrutā Rīga—Ventspils, kas bija pārtraukta 2001. gadā. Šajā maršrutā kursēja dīzeļvilciens, kas pietur arī stacijā Tukums I. No rīta dīzeļvilciens kursēja uz Rīgu, bet vakarā — atpakaļ. Satiksme uz Ventspili pārtraukta 2010. gada 22. februārī.
Lielāko dienas daļu stacijā darbojas viena kase, tomēr no rītiem strādā divas kases. Blakus stacijai atrodas divi peroni. Sliežu ceļš stacijā sadalās no viena trijos. Uz ziemeļiem no Tukums I stacijas pasažieru ēkas atrodas taksometru pieturvieta. Nedaudz tālāk, Dzelzceļa ielas otrā pusē atrodas arī Tukuma autoosta. Ēkā atrodas ne tikai kases, bet arī dzelzceļu apkalpojošās struktūrvienības.
2013. gadā uzsākti stacijas remontdarbi.
282. Ventas policijas bataljons

Dienesta gaitas

1943. gada 13. martā bataljonu nosūtīja uz Osvejas apvidu, kur tas pulkveža Knehta grupā piedalījās partizānu apkarošanas operācijas "Winterzauber" īstenošanā, kas ilga līdz marta beigām. Pēc operācijas noslēgšanās bataljonu pārcēla uz Zilupi sardžu dienesta un sarkano partizānu apkarošanai. 3. jūlijā vadību pārņēma kapteinis Jānis Nikāns un 15. jūlijā bataljonu izformēja, personālsastāvu iedalot 277. Siguldas bataljonā.
Kalkūnes pilskalns

Kalkūnes pilskalns (arī Baltkāju pilskalns, Napoleonova gora) atrodas Daugavpils novadā, Kalkūnes pagastā, 800 m uz ziemeļaustrumiem no Birkeneļiem. Kalkūnes pilskalns ir viens no Augšzemes pilskalniem un tā apdzīvotība attiecās uz agro un vidējo dzelzs laikmetu. Pilskalnu neapšaubāmi apdzīvojušas baltu ciltis, tomēr sīkākas ziņas par iemītnieku etnisko sastāvu nav zināmas.

Raksturojums

Pilskalns ir savrups, zemienē situēts 12 m augsts austrumu — rietumu virzienā orientēts, kokiem apaudzis kalns. Tā malas jau no dabas ir pietiekami stāvas, bet lēzenākā austrumu nogāze bijusi nocietināta ar terasi, kuras paliekas mūsdienās vairs nav droši konstatējamas. Pilskalna plakums ilgstoši arts. Visapkārt pilskalnam ir apmetnes kultūrslānis. Pārbaudes šurfējumos pilskalnā noskaidrots, ka kultūrslānis ir līdz 0,6 — 0,7 m biezs. Tajā atrastas bezripas švīkātās, gludās un gludinātās keramikas lauskas. Apmetnē intensīva kultūrslāņa biezums ir 0,4 — 1,0 m. Te iegūtie atradumi varētu tikt attiecināti, kā sprieda J. Graudonis, uz mūsu ēras 1. gadu tūkstoša pirmo pusi vai nedaudz vēlāku laiku. Ar to pašu vai nedaudz agrāku laiku datējams arī kultūrslānis pilskalnā.

Vēsture

Baltkāju pilskalnu pirmais ir reģistrējis Augusts Bīlenšteins 1882. gadā. 1926. gadā, savas Zemgales un Augšzemes pilskalnu apzināšanas ekspedīcijas laikā, pilskalnu uzmērīja un aprakstīja Ernests Brastiņš. 1968. gadā Jāņa Graudoņa vadībā pilskalnā un tā pakājē esošajā apmetnē tika izdarīti pārbaudes šurfējumi, kas ļāva noskaidrot pilskalna aptuveno datējumu.
Par pilskalnu ir zināmi vairāki nostāsti, kas visi saistās ar 1812. gada karu. Pēc viena šāda nostāsta pilskalnu ar cepurēm esot sanesuši franču karavīri, bet kalnā atrodamās keramikas lauskas esot franču karavīru tabakas kārbiņu paliekas. Stāsti par pilskalnā apslēptu mantu ir aktuāli arī mūsdienās, un vairākās vietās pilskalnā vēl nesenos laikos ir bijušas mantraču izraktas bedres.
Eesti Raudtee

Vēsture

Eesti Raudtee dibināts 1992. gada 1. janvārī kā valsts uzņēmums uz PSRS laikā izveidotā Baltijas dzelzceļa Igaunijas infrastruktūras un ritošā sastāva bāzes. 1997. gadā sākts Igaunijas dzelzceļa privatizācijas proces. Valsts uzņēmums reorganizēts par akciju sabiedrību. Valsts iekšēju dīzeļvilcienu pārvadājumi atdalīti uzņēmumā AS Edelaraudtee. 1998. gadā elektrisko vilcienu pasažieru pārvadāšanas struktūrvienība reorganizēta par akciju sabiedrību Elektriraudtee. Tālo pārvadājumu (uz Krieviju) apkalpošanai uzveidots uzņēmums EVR-Ekspress (2004. gadā tas privatizēts un pārdēvēts par GoRail).
2000. gada 15. novembrī Elektriraudtee atdalīts no Eesti Raudtee, valstij paturot tā kapitāldaļas. 2000. gadā Igaunijas privatizācijas aģentūra izsludināja starptautisku konkursu par 66 % Eesti Raudtee akciju privatizāciju. 2001. gada 31. augustā Eesti Raudtee 66 % kapitāldaļu iegādājās uzņēmums Baltic Rail Services, kas pārstāvēja Rail world Inc. (25,5 %, ASV), Jarvis PLC (25,5 %, Apvienotā Karaliste), RDC (5 %, ASV) un OÜ Ganiger Invest (44 %, Igaunija).
Pēc 2003. gada vēlēšanām jaunā valdība mainīja noteikumus par brīvas piekļuves tiesībām un noteica sliežu ceļa nodevas maksimālo līmeni, kas samazināja dzelzceļa dzīvotspēju. 2007. gada janvārī Igaunijas valdība atpirka 66 % Eesti Raudtee akciju.
2009. gada 14. janvārī dibināti divi meitas uzņēmumi: EVR Infra, kas atbild par dzelzceļa infrastruktūras uzturēšanu, un EVR Cargo, kas pārņēma mātes uzņēmuma kravas pārvadājumus.