Prūši

Nosaukums

Prūši piederēja pie rietumbaltu grupas, kurā vēl ietilpa skalvji, galindi, jātvingi un sākotnēji arī kurši. Pirmo reizi rakstu avotos prūšu ciltis, iespējams, minētas Tacita „Ģermānijas” 45. nodaļā kā uz ziemeļaustrumiem no ģermāņiem dzīvojošie aisti (aestii):
 
„Tad nu jau pa labi Svēbu jūŗa savā piekrastē apskalo aistiešu ciltis, kas paražās un izskatā nešķiŗas no svēbiem, valodā tuvākas britiem. Pielūdz tie dievu māti. Kā ticības zīmi nēsā kuiļu tēlus: tie ieroču vietā un kā aizsarglīdzeklis pret visu ko nodrošina dieves cienītājus arī ienaidnieku vidū. Reti ķeras pie dzelzs, vairāk — pie rungām. Ap labību un citiem augļiem pūlas ar lielāku pacietību, nekā no parastās ģermāņu nevīžības gaidāms. Bet arī jūŗu pārmeklē un vienīgie no visiem lasa dzītaru, ko paši sauc par „glēsu”, sēkļos un pašā krastā. Un — kā jau barbari — tie nav pētījuši, nei uzzinājuši, kāda tam daba vai kādā kārtā tas rodas; ilgi pat gulēja tas starp citiem jūŗas izmesliem, līdz mūsu greznība cēla to godā. Paši to nekur nelieto: jēlveidā salasa, neapstrādātu nes tirgū un maksu sajem brīnīdamies.”
 Aistus pieminēja arī Jordāns savā De Origine Actibusque Getarum.
Vācu ordenis iekarotos prūšus sauca par Prussina. Poļi prūšus sauca par Prusowie, bet vēlākos vācu kolonistus par Prusacy. Ņemot vērā arī vēlāko laiku hronikas, iespējams, ka prūši sevi saukuši par prūsai. Prūšu vārds kā Bruzi, Brūs pieminēts 9. un 10. gadsimta vācu un arābu rakstos. Citos viduslaiku avotos atrodami varianti: Pruzze, Pruze, Bruzi, Boruzi. Veidojoties Polijas karalistei, 10. gadsimta beigu un 11. gadsimta sākuma poļu hronikās jau bieži parādās Pruzze, Pruzorum, Pruzziae. Prūsija kā Bruzi pirmo reizi pieminēta 9. gadsimtā Bavārijā sarakstītajā "Donavas ziemeļu krasta pilsētu un novadu aprakstā". Arābu ģeogrāfs Al Bekrī piemin 965. gadā ceļotāja Ibrahīma ibn Jakūba ceļojumu uz slāvu zemēm. Viņš  piemin Burus, kas dzīvo pie okeāna, runā tikai savā valodā, esot drosmīgi un pakļauti vikingu uzbrukumiem. Ādams no Brēmenes starp 1072.-1076. gadu sarakstītajā "Hamburgas bīskapu vēsturē" piemin Semlandes salu (Sembas pussalu), ko apdzīvo sembi vai prūši,:
 

Trešo salu, kam saiet robežas ar rūsiem un poļiem (Ruzzis et Polanis), sauc par Sembu: To apdzīvo sembi jeb prūši (Sembi vel Pruzzi), kas ir ļoti humāni ļaudis (homines humanissimi), jo tie steidzas palīgā tiem, kas jūrā bojā iet vai no jūras laupītājiem apdraudēti tiek. Viņi ļoti maz cienī zeltu un sudrabu; viņiem ir daudz ārzemju ādu, kuŗu smarža ir iedvesusi mūsu pasaulei lepnības nāvīgo indi. Tie nevērtē šīs zvērādas augstāk par mēsliem, un ar to, man šķiet, ir pasludināts spriedums par mums, kas taisniem un netaisniem līdzekļiem dzenamies pēc caunādas apģērba kā pēc augstākās svētlaimības. Tāpēc viņi piedāvā šīs vērtīgas caunādas pret vilnas audumiem, ko mēs saucam — faldones. Vēl daudz ko slavējamu varētu teikt par šo tautu tikumiem, ja tikai viņi ticētu Kristum, kuŗa sprediķotājus viņi neganti vajā. Pie viņiem mocekļa kroni ieguva čechu bīskaps Adalberts. Lai gan visās citās lietās viņi ar mums dalās, tomēr vēl šodien viņi aizliedz spert kāju svētbirzīs un svētavotos, ko pēc viņu domām kristieši apgānītu. Viņiem ir zilas acis, sarkana seja un gaŗi mati. Bez tam, purvu dēļ nepieejami, viņi necieš savā starpā nekādus kungus.
19. gadsimta vidū, pirms modernās vēstures pētniecības un arheoloģijas sākuma, balstoties tikai uz hronikām, prūšus aprakstīja kā līdzīgus vāciešiem, blondiem matiem, zilām acīm un augumā spēcīgus. Viņi pārtika no medībām, zvejas un mājlopu audzēšanas, maz nodarbojoties ar zemkopību. Prūši tirgojās ar liniem, ādām un dzintaru. Skaitīšanā viņi esot izmantojuši iesietus mezglus. Mēnešus tie saukuši dabas sezonu, koku un dzīvnieku vārdos. Parastie iedzīvotāji dzīvojuši māla kleķa būdiņās, bet turīgie un aristokrāti koka mājās. Nākotnes paredzēšanā izmantoti dažādi ticējumi, kas saistījās ar dzīvnieku novērojumiem – putna lidojumu, zirga uzvedību. Krastā izmestas kuģu apkalpes vienmēr saņēmušas laipnu uzņemšanu. Prūši ticējuši pēcnāves dzīvei, kurā nekrietnie nonāca tumšā un smirdīgā ūdenī, kamēr labie baudīja pēcnāves mielastus skaistu meiteņu sabiedrībā. Milzīgs Romavas svētozols bija viņu galvenā svētnīca. Pie tā veica cilvēku upurēšanu, kā arī priesteri sprieda tiesu. Augstāko dievu Perkunu attēloja dusmīgu, ar liesmojošu galvu. Potrimpu attēloja kā jaunieti ar labības vainagu, kura simbols bija zalktis. Potrimps bija upju dievs, deva veiksmi karā un nodrošināja mieru. Pikols bija nāves dievs, ko attēloja kā vecu vīru ar līķautu, kura altāri veidoja cilvēku kauli. Gandrīz katrs dzīvnieks un augs tika apveltīts ar kādu svētu īpašību.

Prūšu zemes

Prūšu teritorijas robežas 12. un 13. gadsimtā veidoja Nemuna un Baltijas jūra ziemeļos, Visla rietumos, jātvingu zemes austrumos, bet dienvidu robeža bija nestabila, jo šeit notika kari ar poļiem. Duisburgas Pētera "Prūsijas zemes hronikā" minēti vienpadsmit Prūsijas novadi - Kulma, Pamede, Pagude, Vārme, Nātanga, Semba, Nadruva jeb Nadrava, Skalva, Sūduva, Galinda un Bārta. Citos avotos vēl pieminēta Sasna un Lubava. Sasna atradās starp Lubavu un Galindu, un 1240. to sadalīja ordenis un poļi.
Visbiezāk apdzīvotā bija Sembas pussala, kā arī zemes pie Vislas un Vislas jomas. Sembā iedzīvotāju blīvums varēja sasniegt 15 cilvēkus uz km². Šeit atklāti 90 pilskalni, no kuriem lielākā daļa nav arheoloģiski izpētīti. Kaupas pilsēta bija viens no aktīvākajiem reģiona tirdzniecības centriem no 9. līdz 11. gadsimtam, kad to atkārtoti nodedzināja vikingi. Prūšu zemes dalījās apgabalos pulko, kas sīkāk dalījās laukos. Šis vārds saglabājies mūsdienu poļu ciematu vietvārdos Pasławki, Bezławki.
Mazūrijas apgabala ģeogrāfija, ar daudziem ezeriem un stāviem, mežainiem pakalniem, neveicināja lauksaimniecību, un lielākā daļa prūšu apmetņu veidojās ezeru un upju piekrastēs. Galindā jau 11. gadsimta vidū samazinājās apdzīvoto apmetņu skaits, ko varētu saistīt ar 1047. gadā beigušos karu, kura rezultātā ar galindiem sabiedroto Mazoviju atkal iekļāva Polijas karalistē. Karu dēļ ar poļiem Kulma (Kulmerland), 13. gadsimta sākumā jau esot bijusi pustukša, rietumos dzīvojot poļi, bet ziemeļos prūši. Sūdavā atklāti vismaz 50 pilskalni, kuru lielākā daļa joprojām nav arheoloģiski izpētīti. Mūsdienās Sūdavu pieskaita jātvingu zemēm, kas varbūt esot bijuši prūšu atzars, tāpat kā galindi. Skalvu un Nadruvu daļa lietuviešu vēsturnieku uzskata par seno leišu apdzīvotām zemēm. Ņemot vērā skalvju atšķirīgās apbedīšanas paražas no 5. līdz 13. gadsimtam, daļa pētnieku tos uzskata par atsevišķu rietumbaltu grupu. 
Skalvji apdzīvoja arī Lamatas zemi.

Kultūra

Prūšu sabiedrība pirms 13. gadsimta atradās līdzīgā attīstības līmenī ar citiem baltiem. Tā bija vēlā dzelzs laikmeta zemkopju kultūra, kas atradās valstiskuma veidošanas fāzē. Katru prūšu zemi pārvaldīja valdnieks rīkis un cienīgāko vīru, labiešu sapulce. Prūšu zemes kopā veidoja federāciju — rīkejātu, un kara gadījumos parasti darbojās saskaņoti, kaut arī nereti notika konflikti pašu prūšu starpā. Vēlētā kopīgā prūšu karavadoņa rezidence Noita atradusies Kuršu kāpās. Reaģējot uz krusta karu sākšanos, baltu augstmaņu un kareivju "demokrātijas" vienīgi Lietuvā spēja radīt valsti. Tāpēc prūši un pārējie balti reti kad apvienojās kopīgai rīcībai pret iekarotājiem. Tikai Lielās Prūšu sacelšanās (1260—74) laikā izpaudās dažādo prūšu cilšu sadarbība. No poļanu un mazoviešu uzbrukumiem prūšu zemes aizsargāja mežu un purvu masīvi, bet Baltijas jūras piekrastē daba nebija likusi šķēršļus citiem iebrucējiem — vikingiem, kuru kuģi šeit ieradās gan tirdzniecības, gan laupīšanas nolūkos. Sembas pussalā, pie Vīskautenas ciema atrastie skandināvu kapi liecina, ka tur diezgan ilgu laiku pastāvējusi vikingu kolonija. Prūšu apmetnēs atrastas daudzas dažādas kristīgās Eiropas un arābu monētas, kas norāda uz prūšu plašajiem tirdzniecības sakariem. Dzintars kalpoja par tirdzniecības un greznuma priekšmetu. Sembā sākās Dzintara ceļš pa Vislu, Oderu un Elbu uz Romas impēriju, kas pastāvēja daudzus gadsimtus. Prūši nav pazinuši kalendāru. Kad vajadzējis sapulcēties uz pārrunām ar savējiem vai svešzemniekiem, tie iegriezuši kociņā vai arī iesējuši mezglus kādā jostā vai dzīparā.
Laikā, kad rietumslāvu zemēs izveidojās kristīgā Polija, prūšiem nebija rakstības, ēkas cēla no koka, un mirušos parasti sadedzināja. Tādējādi par prūšu neatkarības pēdējiem gadsimtiem ziņas ir visai skopas. Taču Polijas, Kijevas Krievzemes un Pomerelijas spēka pieaugums neapšaubāmi ietekmēja prūšus.

Senvēsture

Pēc arheoloģiskajām liecībām zināms, ka 7. gadsimtā prūši sakāva apvienoto austrumslāvu un ietekmīgās tjurku klejotājcilts avāru karaspēku, kura izplešanās ziemeļaustrumu virzienā ar to arī beidzās. Savstarpējas sadursmes starp prūšiem un apkārtējām tautām notika periodiski, bet bez īpašām politiskām izmaiņām. Situācija sāka mainīties 10. gadsimta beigās, līdz ar kristietības tuvošanos. 997. gadā Prāgas bīskapam Adalbertam Polijas valdnieks Boļeslavs I piešķīra laivu un 30 sargus, lai tas varētu doties misijā uz Vislas deltas piekrastes zemēm. Adalberts, neskatoties uz to, ka prūši lūdza tam doties prom, sāka izcirst viņu svētbirzis, par ko prūši viņam 997. gadā nocirta galvu. Poļu karalis Boļeslavs I Adalberta līķi izpirka  par zeltu un apbedīja Gņezno katedrālē. Boļeslavs I centās izplest savu ietekmi prūšu zemēs, sūtot jaunu misionāru. Pie jātvingiem 1009. gadā nosūtīja katoļu mūku Bruno no Kverfurtes. Jātvingu vadonis Netimers pavēlēja Bruno sadedzināt sārtā. Kad uguni neizdevās iekurt, Netimers ar vairākiem augstmaņiem izlēmis pieņemt kristietību. Taču 1009. gada 9. martā Netimera brālis Zebedens nogalināja Bruno. Pēc šīm neveiksmēm misijas uz prūšu zemēm izbeidzās uz ilgāku laiku. Turpmākajos 200 gadus poļi vairākkārt mēģināja pakļaut un kristīt prūšus, savukārt prūši atriebdamies siroja poļu zemēs, pārvedot daudz vergu un iztukšojot vairākus poļu novadus.

Krusta karu noslēgums

Trešā prūšu sacelšanās noritēja 1276. gadā Sudāvas Skomanta vadībā. Pēc gada 4000 lietuviešu un prūšu karavīru iebruka Kulmā.
Ceturtā prūšu sacelšanās — 1286. gadā bija plānota ar Svantepolka mazdēla, Rīgenes hercoga atbalstu, bet sazvērestības atklāšanas dēļ bārtieši un pagudieši palika vieni un tika sakauti.
Piektā prūšu sacelšanās 1295. gadā noritēja Sembā un Nātangā — tika ieņemta Bārtenšteinas pils un izpostītas zemes līdz Kēnigsbergai (Tvangstei). Tajā laikā prūšu valdošais slānis jau bija tik provācisks, ka zemnieki savus augstmaņus nogalināja, pirms uzbruka krustnešiem.
Ap 1300. gadu senprūšu zemes bija pilnībā pakļautas un pārtautotas, vēl 15. gadsimta Vācu ordeņa brāļu sarakstos atrodami septiņi senprūšu vārdi.
Lai nostiprinātu savu kontroli pār nemierīgo Prūsiju, Vācu ordenis veicināja vācu un poļu zemnieku apmešanos pakļautajās zemēs. Ap 1400. gadu Vācu ordeņa kontrolētajā Prūsijā dzīvoja ap 270 000 cilvēku, no kuriem puse vēl bija prūši, kas mita laukos, kamēr pilsētās pilnībā dominēja ieceļotāji. Mācītāji gandrīz vienmēr bija vācieši, kas sarunām ar vietējiem iedzīvotājiem izmantoja tulkus.
1410. gadā Prūsijā notika izšķirošā Žalgiras kauja, kurā Polijas karaļa Jagaiļa un Lietuvas dižkunigaiša Vītauta vadītais karaspēks sagrāva Vācu ordeņa spēkus. Kaujā krita Vācu ordeņa virsmestrs Ulrihs fon Jungingens un visa Vācu ordeņa bruņniecības elite. 1466. gadā Kulmas, Pamedes un Varmijas zemes iekļāvās Polijas karalistes sastāvā kā Karaļa Prūsija, bet atlikusī Ordeņa Prūsijas daļa 1525. gadā pārtapa par Prūsijas hercogisti.

Asimilācija un izmiršana

1525. gadā izveidojās Prūsijas hercogiste un tās valdnieks Albrehts Hoencollerns pārgāja luterismā. Reformācijas laikā 1540., 1540. un 1561. gadā prūšu valodā izdeva luterāņu katehismus. Prūsijas hercogi veicināja prūšu kļūšanu par luterāņu mācītājiem un sprediķu lasīšanu prūšu valodā. Lietuviešu zemnieku ieceļošana veicināja lietuviešu valodas izplatīšanos Prūsijas ziemeļu daļā.
Laikā no 1673. līdz 1684. gadam Matejs Pretorijs spilgti aprakstīja senprūšu dzīvi, Sembā vēl varēja dzirdēt prūšu valodu, kas sāka iznīkt pēc Lielā mēra 1709.—1711. gadā, bet citur senprūši jau bija pieņēmuši vācu, poļu vai lietuviešu valodu, vai arī runāja jauktā valodā. Piemēram : Szwenta Ponyke (Šventa Ponīke — 'Svēta uguntiņa'), kur pirmais vārds ir lietuviešu, otrais — prūšu, pie tam prūšu vārdam ir pareiza prūšu deminutīva galotne. Vai arī: jau pilot Duszycia nuwenkt (lietuviešu: jau papildote sielą nueikit, latviešu: jau piepildījāt dvēseli ejat), kur — Duszycia atbilst senprūšu dūsi — 'dvēsele', bet par pārējo var strīdēties. Pārtautošanas laikā izveidojās īpatnējs lejasprūsiskais dialekts, kurā runāja galvenokārt Sembas pussalas zemnieki. Sākotnēji tā bija divvalodīgu ģimeņu otrā valoda, ko pēc 1709.—1711. gada Lielā mēra izkonkurēja vācu valoda. Kad 18. gadsimta sākumā Brandenburgas markgrāfs pasludināja sevi par karali Prūsijā (König in Preußen), Prūsijas vārdu sāka attiecināt arī uz viņam pakļautajām zemēm tagadējā Vācijā un Polijā.
Līdztekus notika prūšu zemju kolonizēšana ar ieceļotājiem no Vācijas, kas pēc kārtas un dzīvesveida neatšķīrās no vietējiem iedzīvotājiem, tā veicinot etnisko un valodas sajaukšanos, pakāpeniski pārtautojot senprūšus. 17. gadsimtā rakstos pieminēts pēdējais savā valodā runājošais senprūsis, bet prūšu valoda izzuda 18. gadsimta sākumā. Kursiskas vai prūsiskas saknes atrodamas arī filozofa Imanuela Kanta izcelsmē.

Mūsdienās

Vācijā darbojas biedrība „Tolkemita”, kuras biedri ir bijušie Austrumprūsijas iedzīvotāji un viņu pēcteči. Daudzi no viņiem uzskata sevi par senprūšu tiešiem pēctečiem. Biedrība regulāri izdod rakstu krājumus, rīko zinātniskas konferences, kas veltītas senprūšu un Austrumprūsijas vēstures, kultūras un valodas jautājumiem. Vācu un lietuviešu valodnieki Ginters-Krafts Skalvīns un Lets Palmaitis, pamatojoties uz saglabātajiem senprūšu valodas pieminekļiem, mūsu gadsimta astoņdesmitajos gados ir izveidojuši senprūšu valodas rekonstrukciju — jaunprūšu valodu.