google/wiki40b huggingface dataset:
Briljantu roka

Sižets

Kāds padomju pilsonis Gorbunkovs (Jurijs Ņikuļins) dodas kruīza ceļojumā uz ārzemēm. Uz kuģa viņš iepazīstas ar patīkamu jaunu cilvēku vārdā Geša (Andrejs Mironovs), viņi kopā iet ekskursijās pa ostu pilsētām. Bet Gešam patiesībā ir slepens uzdevums — realizēt kontrabandistu vadoņa Šefa (Nikolajs Romanovs) plānu — pēdējā ostas pilsētā saņemt dārglietas, kas saskaņā ar plānu tiks paslēptas viņa it kā salauztās rokas ģipsī. Geša nošķiras no Gorbunkova, lai noteiktā vietā satiktu kontrabandistus, kuri viņu atpazīs pēc paroles. Tomēr viņš apmaldās, un pirmais pie mājas, kur gaida kontrabandisti, netīšām nokļūst Gorbunkovs. Garām ejot, viņš paslīd uz arbūza mizas un krītot pasaka: "Velns parāvis!" (Чёрт побери!), kas atbilst kontrabandistu gaidītajai parolei. Tie viņu ienes mājā, konstatē, ka roka ir izmežģīta un ievelk to vietā. Šajā brīdī Gorbunkovs zaudē samaņu, bet kontrabandisti viņam uzliek ģipsi, zem kura saskaņā ar plānu ietin dārglietas. Gorbunkovs atgūst samaņu un to ierauga, baidās kaut ko teikt un izliekas, ka ir bezsamaņā. Kontrabandisti viņu atmodina un palaiž, norādot virzienu uz ostu.
Pēc kāda laika meklēto vietu atrod Geša un saprot, ka ir nokavējis. Atgriežoties uz kuģa, viņš uzmana Gorbunkovu, domājot, ka tas nezina par dārglietām. Geša nezina, ka Gorbunkovs jau visu ir paziņojis kuģa kapteinim. Atgriežoties no ceļojuma, Gorbunkovu sagaida taksists, kas izrādās ir milicijas kapteinis Mihails Ivanovičs (Staņislavs Čekans). Viņš pastāsta Gorbunkovam, ka tas tiks izmantots par "ēsmu", lai atklātu kontrabandistus, kad tie centīsies ģipsi ar dārglietām iegūt.
Geša ar savu sabiedroto Ļoļiku (Anatolijs Papanovs) cenšas realizēt vairākus Šefa plānus, lai atgūtu dārglietas, bet katru reizi plāns izgāžas. Tiek pat iesaistīta neatvairāma skaistule (Svetlana Svetļičnaja), bet atkal plāns izjūk. Gorbunkovs neko nedrīkst stāstīt savai sievai (Ņina Grebeškova), viņa pārprot situāciju un kopā ar bērniem pamet Gorbunkovu. Mihails Ivanovičs mierina Gorbunkovu, ka drīz viss nokārtosies un nākamajā dienā viņu aizvedīs pie sievas. Bet vispirms, lai Gorbunkovs izstāsta Gešam, ka pēc divām dienām tiks noņemts ģipsis.
Kontrabandisti nākamajā rītā pārtver Gorbunkovu — ar mašīnu milicijas darbinieka vietā ierodas Ļoļiks. Braucot mašīnā, Ļoļiks no sarunas ar Gorbunkovu saprot, ka tas zina par dārglietām. Ļoļiks piezvana Šefam, un tas izlemj, ka nekavējoties jānoņem ģipsis. Ierodas arī Geša. Gorbunkovs bēg cauri mežam, pēc tam apstādina autovadītāju, lūdz tam palīdzēt, bet saprot, ka tas arī ir bandas loceklis, pie tam pats Šefs. Atskrien Geša un Ļoļiks, piesien Gorbunkovu pie koka, ģipsis tiek noņemts. Gorbunkovs pasaka, ka dārglietas jau sen ir atdotas milicijai. Tad kontrabandisti pamana, ka viņus vajā. Viņi bēg ar šefa mašīnu, bet Gorbunkovu iebāž mašīnas bagāžniekā. Helikopters panāk mašīnu, aizkabina to un paceļ augšā no zemes. No bagāžnieka izkrīt Gorbunkovs.
Filmas beigās Gorbunkovs parādīts ar ieģipsētu kāju. Viņš kopā ar ģimeni laimīgs dodas ceļojumā ar kuteri pa jūru. Pēc tam, atgriežoties krastā, viņu ar celtņa palīdzību pārsēdina no kutera mašīnā.
Čukču jūra

Robežas

Ziemeļos, pie polārās ledus cepures robežas, robežojas ar Ziemeļu Ledus okeānu, rietumos robežojas ar Boforta jūru — robežlīnija tiek vilkta no Barova raga Aļaskā. Dienvidaustrumos Čukču jūra apskalo Aļaskas krastu, dienvidos atrodas Beringa šaurums, kas savieno ar Kluso okeānu. Dienvidrietumos apskalo Čukču pussalu, rietumos atrodas Vrangeļa sala un Austrumsibīrijas jūra.

Apraksts

Kuģot jūrā iespējams četrus mēnešus gadā, ledus klāj jūru no oktobra—novembra līdz maijam—jūnijam. Atrodas uz kontinentālā šelfa, 56% jūras platības ir seklāka par 50 metriem. Vidējais dziļums ir 71 metrs.
Ūdens virsējā slāņa temperatūra ziemā 0 °C līdz -1,7 °C, vasarā dienvidu daļā līdz 7 °C, sāļums 27 līdz 36‰.
Šķērsām pāri Čukču jūrai iet datumu maiņas līnija. Lielākā osta ir Uelena Krievijā.
Rūdolfs Klinsons

Dzīvesgājums

Dzimis 1889. gada 13. novembrī Mālpils pagastā zemnieka Mikeļa Klinsona ģimenē. 1909. gadā viņš iestājās Krievijas impērijas armijā, mācījās Viļņas karaskolā (1910-1913) un ieguva podporučika pakāpi. Pirmā pasaules kara sākumā dienēja 38. Sibīrijas strēlnieku pulkā, paaugstināts poručika pakāpē (1915). 1915. gada 10. oktobrī viņu pārcēla uz 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulku, kas 5. novembrī iesaistījās kaujās Slokas-Ķemeru apkārtnē, tika paaugstināts par štāba kapteini. 1917. gada janvārī kapteinis Klinsons piedalījās Ziemassvētku kaujās, komandēja 1. Latviešu strēlnieku brigādes vidējo kaujas grupu, kas pārrāva vācu nocietinājumus pie Mangaļiem un otro un trešo nocietinājumu līniju pie Skangaļiem.
Pirmā pasaules kara kaujās kopumā četrreiz kontuzēts un ievainots, par varonību kaujās viņu apbalvoja ar daudziem Krievijas kara ordeņiem un Sv. Jura Zelta zobenu.
Kopā ar 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulku piedalījās arī vēlākajās Pirmā pasaules kara un Krievijas pilsoņu kara cīņās.
Latvijas atbrīvošanas cīņu laikā 1919. gada 8. jūlijā kapteinis Klinsons iestājās Latvijas armijā. 1. septembrī viņu iecēla par Latvijas Kara skolas komandieri, 1919. gada 30. decembrī paaugstināja par pulkvežleitnantu. No 1921. gada viņš bija 9. Rēzeknes kājnieku pulka komandieris, 1924. gada 18. novembrī paaugstināts par pulkvedi. 1936. gada 1. oktobrī Klinsonu iecēla par ģenerāli un viņš bija Latgales divīzijas komandiera palīgs (1936-1940).   
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada 4. februārī ģenerāli Klinsonu atcēla no amata un viņš strādāja par noliktavas pārzini Olaines kūdras fabrikā. 1941. gada 12. maijā viņu apcietināja un deportēja uz Maskavu, kur pratināja Butirku cietumā. 1941. gada 29. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Juha Sipile

Biogrāfija

1986. gadā Oulu universitātē Juha Sipile ieguva maģistra grādu inženierijā.
Viņš 1992. gadā kļuva par uzņēmuma Solitra Oy izpilddirektors, bet 1994. gadā — galvenais īpašnieks. 1996. gada viņš Solitra pārdeva ASV uzņēmumam ADC Telecommunications un kļuva par miljonāru. 1998. gadā Sipele dibināja uzņēmumu Fortel Invest Oy. 2002. gadā viņš kļuva par Elektrobit Oy izpilddirektoru. 2005. gadā atgriezās sava biznesā.
2011. gadā Juha Sipile iekļuva Eduskuntā no Oulu vēlēšanu apgabala.
2012. gada 9. jūnijā ievēlēts par Centra partijas priekšsēdētāju.
2015. gada 29. maijā Sipile kļuva par 44. Somijas premjerministru.
2019. gada 8. martā Juha Sipile paziņoja par atkāpšanos. Prezidents Sauli Nīniste aicināja viņu turpināt vadīt valdību līdz parlamenta vēlēšanām 14. aprīlī. 6. jūnijā viņu premjerministra amatā nomainīja sociāldemokrāts Anti Rinne
Vītauts Ķernaģis

Biogrāfija

Vītauts Ķernaģis mācījies Nacionālajā Mikalojus Konstantīna Čurļoņa mākslas skolā (līdz trijām klasēm) un Viļņas 23. vidusskolā. Studējis aktiermākslu Lietuvas Valsts konservatorijā, kuru pabeidza 1973. gadā, un neklātienē pasākumu režiju Maskavas A. Lunačarska teātra mākslas institūtā, pabeidzot 1980. gadā.
2008. gadā maestro pasniegta Lietuvas Nacionālā kultūras un māksla prēmija par populārās jaunrades profesionālismu un mākslinieciskumu. Vītauts Ķernaģis miris 2008. gada 15. marta naktī, divus mēnešus pirms savas dzīves 57 gadu jubilejas. Nāves iemesls 2007. gada vasarā atklātais kuņģa vēzis. Mirstīgās atliekas pēc kremēšanas apglabātas Viļņas Antakalna kapos, tā sauktajā Mākslinieku kalniņā.
Ernests Frīdrihs Okels

Dzīvesgājums

Dzimis 1742. gada 16. novembrī Mengeringhauzenē (tagad Badarolzenes daļa) teologa Johana Gotfrīda Okela ģimenē. Studēja Halles universitātē, no 1762. gada strādāja par pedagogu.  
1768. gadā pārcēlās uz dzīvi Kurzemes un Zemgales hercogistē, bija mājskolotājs Kroņvircavas muižā. 1773. gadā iecelts par Neretas draudzes mācītāju,  vēlāk Sātu draudzes mācītājs (1776-1786), līdztekus Kandavas diecēzes prāvests un konsistorijas loceklis (no 1780).
1786. gadā ievēlēts par Kurzemes superinrintendentu, organizēja Augšzemes baznīcu vizitāciju. 1792. gadā ieguva teoloģijas doktora grādu (Dr. theol.) no Greifsvaldes Universitātes.
Miris 1816. gada 22. martā.
Lajošs I Lielais

Dzīvesgājums

Lajošs I bija Ungārijas karaļa Kārola I un Vladislava I meitas, Kazmira Lielā māsas Elžbetes dēls. Bija precējies ar imperatora Kārļa IV meitu Margarēti (bērnu nebija) un Elizabeti (Bosnijas bana meitu). No otrās sievas viņam bija trīs meitas - Katrīne, Marija I (Ungārijas karaliene) un Jadviga - Polijas "karalis".
Pēc tēva nāves 1342. gadā kļuva par Ungārijas karali. 
Izcīnīja vairākus karus ar Venēciju par kontroli pār Dalmāciju. 1358. gadā pārrunās Zarā piespieda Venēciju atdot vairākas pilsētas, bet 1381. gada kongresā Turīnā - pārējo Dalmāciju.
Tā kā Polijas karalim Kazimiram Lielajam nebija vīriešu kārtas pēcnācēju, viņš izvēlējās par troņa mantinieku savu māsasvīru Lajošu I, kā rezultātā nodibinājās personālūnija starp Ungāriju un Poliju, un Lajošs I kļuva par milzīgas impērijas starp Baltijas, Melno un Adrijas jūrām valdnieku. 
Tomēr Polijā Lajošam nācās dot papildus brīvības vietējai šļahtai, lai nodrošinātu Polijas troni savai meitai Jadvigai.
Ungārijas troni Lajošs I, kuram tāpat kā Kazimiram Lielajam nebija vīriešu kārtas pēcnācēju, atstāja savai meitai Marijai.
Kļecka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1127. gadā kā dregoviču centrs. No 1442. gada atradās Lietuvas lielkņazistes sastāvā, un kļuva par vienu no Radzivilu dzimtas centriem. 1506. gada 6. augustā pie pilsētas notika Kļeckas kauja, kurā lietuvieši Mihaila Glinska vadībā sakāva Krimas hanistes karaspēku. Apdzīvotā vieta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. 19. gadsimtā kļuva par ievērojamu ebreju centru - absolūtais vairākums pilsētas iedzīvotāju tolaik bija ebreji. No 1919. līdz 1939. gadam Kļecka atradās Polijas sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 27. jūnija līdz 1944. gada 4. jūlijam pilsēta atradās vācu okupācijā, gandrīz visi pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā. Kopš 1991. gada - neatkarīgās Baltkrievijas sastāvā.
Meža zoss

Izplatība

Tā sastopama Eiropas ziemeļu un centrālajā daļā, arī Islandē, Turcijā, Marokā, Tunisijā un Vidusāzijā līdz Ķīnas ziemeļaustrumiem un Japānai. Meža zoss ir introducēta Argentīnā un Folklenda Salās. Ziemā daļa populācijas paliek ligzdošanas vietās, tomēr lielākā daļa putnu pārlido vairāk uz dienvidiem. Eiropas lielākā populācijas daļa virzās gar Francijas Atlantijas okeāna piekrasti un lielā skaitā pulcējas Donjanas mitrājā Spānijas dienvidrietumos.

Latvijā

Meža zoss Latvijā ir samērā reta ligzdotāja, bet tā kļūst aizvien parastāka caurceļotāja. To skaits ik gadu pieaug. Atsevišķi īpatņi regulāri pārziemo Latvijas rietumu ezeru niedrājos vai citur, kur atrodami neaizsalstoši ūdeņi. Meža zoss ir iekļauta Latvijas Sarkanajā grāmatā.

Izskats

Meža zoss ir lielākā no visām pelēkajām zosīm. Tai ir liels, masīvs ķermenis, spēcīgs, garš kakls, liela galva un knābis. Tās ķermenis ir 76—90 cm garš, spārnu izplētums 147—180 cm, astes garums 6,2—6,9 cm, knābja garums 6,4—6,9 cm. Tās svars 2,16—4,56 kg, ar vidējo svaru 3,3 kg. Tēviņi kopumā ir lielāki nekā mātītes, bet Āzijas meža zoss vidēji ir lielāka nekā Eiropas meža zoss. Āzijas meža zosīm arī auguma atšķirības starp tēviņiem un mātītēm ir izteiktākas.
Galva, kakls un mugura meža zosij ir pelēka, bet vēders mazliet gaišāks, toties aste pilnībā balta. Sāni izskatās svītroti, bet uz krūtīm manāmi mazliet tumšāki laukumi. Pieaugušu putnu knābis un kājas ir rozīgi oranžas. Meža zosij kopumā spalvas ir izteikti pelēkas vai brūni pelēkas, bet tās ir gaišākas nekā sējas zosīm, ar kurām tā bieži kopā migrē. Salīdzinoši sējas zoss ir mazāka un tumšāka. Meža zosij ir gaišāka arī spārnu plakne, kas redzama lidojumā, tā ir droša pazīme pēc kuras to var atpazīt no attāluma.

Barošanās

Meža zoss pamatā barojas, ganoties pļavās, lai gan tās barojas arī ar graudiem, saknēm un lapām. Zosīm ir relatīvi īss knābis, kas piemērots zāles plūkšanai un līdzīgi kā aitas un liellopi tās ganās zālē. Tā kā zāle nav barojošs barības avots, zosīm jāganās gandrīz nepārtraukti. Gremošanas sistēma strādā ļoti ātri, jo kā visiem putniem zosīm jābūt gatavām ik mirkli pacelties spārnos.

Ligzdošana

Atkarībā no izplatības areāla meža zosij ir atšķirīgs ligzdošanas laiks, kas var būt laikā no aprīļa līdz maijam. Niedrājā vai starp peldošiem ūdensaugiem tiek būvēta liela ligzda. Dējumā ir 5—8 olas. Inkubācijas periods ilgst 28 dienas, un atšķirībā no daudziem citiem ūdensputniem pīļu dzimtā tēviņš paliek kopā ar mātīti visu ligzdošanas laiku. Abi vecāki rūpējas par mazuļiem, tos aizsargājot no citiem putniem un plēsīgajiem zvēriem. Ģimene paliek kopā uz arī migrācijas un ziemošanas laikā. Tikai nākamajā ligzdošanas sezonā tēviņš jaunos putnus padzen no ligzdošanas teritorijas.
Susuru apakšdzimta

Latvijā

Latvijā sastopama Eiropā dzīvojošā susuru apakšdzimtas suga — lielais susuris. Latvija ir sugas pamatareāla ziemeļu robeža, tāpēc lielais susuris ir ļoti reti sastopams un sporādiski izplatīts (visbiežāk konstatēts Vidzemē). Atradnes Latvijā saistītas galvenokārt ar upju ielejām. Uzskata, ka lielo susuru populācija Latvijā samazinās.
Jervas apriņķis

Vēsture

Skatīt Jervas zeme.

Administratīvais iedalījums

Pēc 2017. gada teritoriālās reformas apriņķī ir 3 pašvaldības - Jervas pagasts, Paides pilsētas pašvaldība un Tiri pagasts.
Pēdējā padomju filma

Sižets

Bruklinas rakstnieks Džons F. Romanovs atklāj patiesību par saviem radiem. Viņi, iespējams, bijuši ietekmīgi Krievijas revolūcijas darbinieki.
Latvijas čempionāts orientēšanās sportā

Latvijas čempionāts orientēšanās sportā ir Latvijas Orientēšanās federācijas organizētu orientēšanās sacensību sērija, kurās tiek noskaidroti Latvijas čempioni vairākās orientēšanās sporta disciplīnās. Pēdējos gados notiek atsevišķs čempionāts garajā distancē un sprintā (vasaras sākumā) un vidējā distancē un stafetē (vasaras beigās), kā arī atsevišķs čempionāts orientēšanās maratona distancē (rudenī). Latvijas čempioni katrā no veidiem tiek noskaidroti daudzās vecuma grupās, tostarp arī vīriešu un sieviešu elites grupās. Latvijas čempionāti ir arī Latvijas kausa izcīņas posmi (attiecīgi klasiskajā orientēšanās sportā, sprintā vai stafetēs).
Savi Latvijas čempionāti tiek rīkoti arī rogainingā, ziemas orientēšanās sacensībās uz slēpēm, nakts orientēšanās un veloorientēšanās sacensībās.

Garā distance

Agrāk saukta arī par klasisko distanci. Šajā distancē paredzamais uzvarētāja laiks ir 90-100 minūtes vīriešiem un 70-80 minūtes sievietēm.

Vidējā distance

Agrāk saukta arī par īso distanci. Šajā distancē paredzamais uzvarētāja laiks ir 30-35 minūtes gan vīriešiem, gan sievietēm.

Sprinta distance

Šajā distancē paredzamais uzvarētāja laiks ir 12-15 minūtes gan vīriešiem, gan sievietēm.

Maratona distance

Šajā distancē paredzamais uzvarētāja laiks ir 135-200 minūtes vīriešiem un 105-160 minūtes sievietēm.
Veletia

Vēsture

Korporācija dibināta 1883. gada 26. oktobrī pie Rīgas Politehniskā institūta, uzņemta Rīgas šaržēto konventā. To izveidoja no korporācijas Arconia atdalījušies studenti. Korporācijas nosaukums norāda uz seno rietumslāvu cilti velēčiem (latīņu: veleti, poļu: wieleci), kas 9. - 10. gadsimtā dzīvojuši tagadējās Meklenburgas teritorijā.
Velēcijas filistru biedrība Stowarzyszenie Filistrów Welecji piereģistrēta 1886. gadā Rīgā un 1907. gadā Varšavā. Sākoties pirmajam pasaules karam, kopā ar RPI, evakuējas uz Maskavu kur darbojas līdz 1917. gadam. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā atjaunoja darbību Varšavā, kur bija piereģistrēta pie Varšavas Universitātes un Vršavas Politehnikas.
1921. gadā piedalījās Poļu studentu akadēmisko korporāciju savienības (poļu: Związek Polskich Korporacji Akademickich) dibināšanā. Pēc Otrā pasaules kara pārtrauca darbību Polijā.
Atjaunota 2002. gadā, kad atjaunoja karteļa līgumu ar korporāciju Arkonia. Reģistrēta kā biedrība Stowarzyszenie Welecja 2003. gadā.

Biedri

Pazīstamākie biedri bija: Ignācijs Moscickis (Ignacy Mościcki, 1867–1946), Česlavs Karpinskis (Czesław Karpiński, 1863–1917), Henriks Rosmans (Henryk Rossman, 1896–1937), Adams Cibuļskis (Adam Cybulski, 1896–1986), Edmunds Zaļeskis (Edmund Załęski, 1853–1932), Tadeušs Gronovskis (Tadeusz Gronowski, 1894–1990), Jans Muharskis (Jan Mucharski, 1900–1981).
Kristus guldīšana kapā

Analīze

Glezna pieskaitāma El Greko romiešu periodam. Aina notiek alā, kur tēlu silueti izcelti uz tumša fona un klinšainiem iežiem. Tēlu izvietojums ar uzgrieztu muguru iepazīstina sabiedrību ar kompozīciju manierisma stilā. Kristus un apustuļu sejā saskatāma spēcīga Mikelandželo ietekme.
El Greko izdodas nodot svēto sieviešu skumju un pamestības izjūtas. Viņa portretista spējas izpaužas, spēlējoties ar zemes un zilo toņu izmantošanu.
Dejans Lovrens

Karjera

Lovrens karjeru sāka Zagrebas "Dinamo". Ticis izīrēts uz divām sezonām NK Inter Zaprešić. 2010. gadā parakstīja četru ar pusi gadu līgumu ar Ligue 1 klubu Lionas "Olympique". Tur pavadīja trīs gadus un pārcēlās uz Anglijas klubu Southampton FC. Kopš 2014. gada pārstāv Liverpool FC.
Horvātijas futbola izlasē spēlējis 2014. gada FIFA Pasaules kausā un 2012. gada Eiropas čempionātā.
Āfrikas svītrainā zebiekste

Izskats un īpašības

Āfrikas svītrainā zebiekste ārēji atgādina svītraino sesku, bet tā ir daudz tievāka, un tās kažoka matojums ir īsāks. Kažoks ir gluds, spīdīgs, melns ar četrāmbaltām garensvītrām pāri mugurai, tai ir balta galvas augšpuse, aste, bet melns vēders un kājas. Āfrikas svītrainajai zebiekstei kājas ir ļoti īsas.
Ķermeņa garums ir apmēram 50 cm, asti ieskaiot, kas ir 13—23 cm gara, svars tēviņiem 280—380 g, mātītēm 230—290 g.
Tāpat kā skunksiem un seskiem Āfrikas svītrainajai zebiekstei ir smirdīgs sekrēts, kas izdalās no dziedzeriem tieši zem astes. Smaka tiek lietota kā atbaidīšanas paņēmiens briesmu gadījumā. Lai aizbaidītu nelūgtu viesi, zebiekste mēdz lēkāt uz visām četrām uz augšu un leju kā bumbiņa, ar stīvi izslietu asti, kā arī spalgi kliegt, lai gan parasti ir mēma.

Uzvedība

Āfrikas svīrainā zebiekste ir nakts dzīvnieks, un naktīs tā dodas medīt nelielus dzīvniekus: grauzējus, putnus un rāpuļus. Medības notiek nelielā attālumā no alas, jo zebiekste uzmanās no sava galvenā ienaidnieka — pūces. Savu upuri tā nogalina, iekožoties kaklā un nositot to ar savu augumu, kas tiek izmantots kā pātaga. Muskuļotais un lokanais zebiekstes augums noper un nopurina upuri pret zemi. Zebiekste nekad neēd virszemē, medījums vienmēr tiek aiznests uz alu. Ne vienmēr medījums uzreiz tiek apēsts. Zebiekste nogalinās tik daudz peļu vai žurku, cik būs iespējams. Neapēstais tiek noglabāts īpašā noliktavas alā. Lai gan Āfrikas svītrainajai zebiekstei ir liela apetīte, un vienas nakts laikā tā var apēst 3—4 žurkas.
Karsto dienas laiku zebiekste pavada alā, slēpjoties no saules un ienaidniekiem. Parasti tā ir vientuļniece, lai gan reizēm ir novērotas zebiekstu ģimenes, kas sastāv no 3—4 zebiekstēm, vienā alu sistēmā. Alu zebiekste spēj izrakt lielā ātrumā, tomēr reizēm tā ieņem grauzēju vai termītu alas, piemērojot tās savām vajadzībām.

Vairošanās

Nebrīvē Āfrikas svīrainās zebiekstes pārojas no septembra līdz aprīlim. Abi dzimumi mēdz iekosties partnera kaklā kā upurī un to purināt. Mātītes, ja pazaudē pirmo metienu, sapārojas atkārtoti. Grūsnības periods ilgst 31—33 dienas, parasti piedzimst 1—3 mazuļi. Māte tos zīda ar pienu 11 nedēļas, bet jau 20 nedēļu vecumā mazuļi ir gandrīz pieauguši. Dzimumbriedumu zebiekstes mātīte sasniedz 19 mēnešos, bet tēviņi 33 mēnešu vecumā.
Volīnijas kņazi

Volīnijas kņazi saukti arī par Vladimiras kņaziem (ukraiņu: Володимирські князі) bija Volīnijas zemes valdnieka tituls. Kņazu rezidence atradās Volīnijas Vladimirā.
Pirmo Volīnijas kņazu Vsevolodu 988. gadā iecēla viņa tēvs Kijevas kņazs Vladimirs Svjatoslavičs pārvaldīt savas valsts rietumu daļu pilī, kas tika nosaukta Vladimira vārdā. 12. gadsimta sākumā Volīnijas kņaziste kļuva suverēna un lielkņaza Vladimira Monomaha mazdēls Izjaslavs Mstislavičs izveidoja savu dinastiju, kas sadalīja valsti dalienas kņazistēs.
Kijevas lielkņaza dēls Volīnijas Vladimiras kņazs Romāns Mstislavičs no 1199. līdz 1233. gadam ilgstošās cīņās ar ungāru Arpādu dinastijas "Galīcijas un Vladimirijas karaļiem" pievienoja Galīcijas kņazisti saviem īpašumiem un viņa pēcnācēji tika saukti par Galīcijas-Volīnijas kņaziem.
Viņa dēlam Danielam Romanovičam 1253. gadā Romas pāvests piešķīra arī titulu Krievzemes karalis (rex Rutheniae).
Viņa pēcnācēji līdz 14. gadsimtam lietoja titulu Visas Krievzemes, Galīcijas un Vladimiras hercogi" (Dei gratia duces totius Terrae Russuae, Galiciae et Ladimiriae). Pēc Galīcijas mantojuma kara Lietuvas dižkunigaitija 1392. gadā ieguva Volīnijas un Luckas kņazistes, bet Polijas karaliste ieguva Galīciju.
Mozart's House

Mūzikas video

Dziesmas video tika publicēts vietnē YouTube 2010. gada 15. oktobrī ar kopējo garumu četras minūtes un četras sekundes. Video ir redzams dziesmas vokālists Segva Sekintu izpildot dziesmu vairākās vietās Maskavā un arī dažviet Londonā. Video arī ir redzama grupas čelliste Greisa Čato daļēji kaila, turot vijoli virs savām krūtīm. Čato video filmēšanas laikā strādāja par mūzikas skolotāju, tāpēc viņas daļēji kailā parādīšanās kameras priekšā izraisīja sašutumu audzēkņu vecāku vidū, tamdēļ viņa tika atlaista no amata. Vairākas video daļas tika filmētas vokālistam dziedot dziesmas palēninātu versiju, bet filmētas normālā ātrumā un vēlāk paātrinātas, lai vokālista izpildījuma video būtu sinhrons ar izpildījumu.
Aleksandra Grīna bulvāris

Vēsture

1965. gadā, ierīkojot ielu, tā tika nosaukta par Rainberga bulvāri, Padomju Savienības Varoņa Jāņa Rainberga (1901-1944) vārdā. 1987. gadā bulvāri pārdēvēja par Jāņa Rainberga bulvāri. Kopš 1995. gada maija ielas nosaukums ir Aleksandra Grīna bulvāris par godu latviešu rakstniekam Aleksandram Grīnam. 1960. gados šeit tika uzbūvētas vairākas daudzstāvu dzīvojamās mājas.

Ielas raksturojums

Aleksandra Grīna bulvāris ir 815 metrus gara iela Āgenskalna apkaimes austrumu daļā. Tas sākas Daugavgrīvas ielas un Raņķa dambja krustojumā un virzās dienvidu-dienvidrietumu virzienā. Sākotnēji bulvāris ir asfaltēts, bet pēc krustojuma ar Slokas ielu tas ir paplašināts asfaltēts laukums (tiek izmantots kā autostāvvieta), kas pārtop zemesceļā. Viesnīcas "Maritim Hotel" tuvumā Aleksandra Grīna bulvāris krustojas ar Slokas ielu. Visas ielas garumā pārnumuru pusē atrodas Uzvaras parks. Tāpat posmā no Slokas ielas līdz Bāriņu ielai Aleksandra Grīna bulvāra vienā pusē (Uzvaras parka pusē) atrodas tramvaja sliežu ceļš. Aleksandra Grīna bulvāris beidzas pie Bāriņu ielas.

Sabiedriskais transports

Aleksandra Grīna bulvārī posmā no Slokas ielas līdz Bāriņu ielai kursē 2. maršruta tramvaji. Tramvaja satiksme ielā tika ierīkota 1990. gados.
Kazicu Bikakmens

Kazicu Bikakmens (jeb "Vērša akmens") ir daļa no aizsargājamā arheoloģijas pieminekļa «Kazicu senkapi un Bikakmens». Atrodas Rundēnu pagasta Kazicu sādžā, Kazeņas upītes (Sarjankas pieteka) krastā. Liels, sens baltu cilšu kultakmens. 5,3 m garš, 3,5 m plats un 1,8 m augsts. Eksistē pieņēmums, ka Bikakmens ir veicis arī robežu apzīmējumu funkcijas. Uz akmens ir izcirsti divi krusti, tāpat arī zīme, līdzīga pakavam, tā kā ar diviem ragiem. No tālienes zīme līdzinās brieža vai vērša galvai, no šejienes ir arī nosaukums (krievu: бык — ‘vērsis, bullis’). Akmens apakšpusē pie pašas zemes var saskatīt izcirstu rombveidīgu zīmi, kuras nozīme nav skaidra. Tāpat ir redzami burti, ar grūtībām var izlasīt vārdu Елизар. 
Vecāki cilvēki stāsta, ja pieskarties Bikakmenim — tas paņem visas slimības un kaites un dot spēku un enerģiju.
Par Bikakmeni stāsta daždažādās leģendas. Vienā no tām ir runa par apslēpto mantu, kura esot norakta zem akmens. 
Vēl viena leģenda par Bikakmeni: