Krievija

Etimoloģija

Latviešu valodā nosaukums "Krievija" ir cēlies no kriviču cilts nosaukuma, kuri dzīvoja austrumos no latgaļu apdzīvotajām teritorijām.

Ģeogrāfija

Krievijas Federācija aizņem lielāko daļu no Eirāzijas kontinenta ziemeļiem. Lielākā daļa no Austrumeiropas un Ziemeļāzijas atrodas Krievijas Federācijas sastāvā, līdz ar to tā ir lielākā valsts pasaulē pēc platības. Krieviju lielā izmēra dēļ mēdz attēlot kartēs gan monotoni, gan arī sadalītu. Krievijas Federācijā ir krasi atšķirīgas ģeogrāfiskās zonas, tādēļ atšķiras gan tās klimats, gan augājs, gan arī augsne. Krievijas rietumos, tas ir, Austrumeiropā, no ziemeļiem uz dienvidiem seko tundra, taiga, jaukto koku meži, labu koku meži, līdzenumi (stepe), kā arī pustuksneši pie Kaspijas jūras. Atkarībā no augāja mainās arī tās klimats. Sibīrijā ir līdzīgi, vienīgi lielākas platības aizņem taiga. Valstī atrodas 40 UNESCO biosfēras rezervāti.
Krievijas Federācija atrodas Ziemeļu puslodē un lielākā daļa no valsts ir tuvāk Ziemeļpolam nekā ekvatoram. Tās platība ir 17 098 242 km², kas ir gandrīz viena astotā daļa no visas apdzīvotās Zemes daļas. Rietumos galējais punkts atrodas Kaļiņingradas apgabalā, bet austrumos Diomida salās Beringa šaurumā. Savukārt ziemeļu galējais punkts ir Franča Jozefa Zemē, bet dienvidu punkts — Dagestānā.
Kopējais krasta līnijas garums ir 37 653 km, savukārt sauszemes robežas garums 20 241 km. Krievijas Federācija robežojas ar četrpadsmit valstīm. Šīs valstis ir sekojošas (secībā no ziemeļrietumiem uz dienvidaustrumiem pretēji pulksteņrādītāja virzienam): Norvēģiju (219,1 km garumā), Somiju (1325,8 km), Igauniju (466,8 km), Latviju (270,5 km), Lietuvu (288,5 km), Poliju (236,3 km), Baltkrieviju (1239 km), Ukrainu (2245,8 km), Gruziju (897 km), Azerbaidžānu (350 km), Kazahstānu (7598 km), Mongoliju (3485 km), Ziemeļkoreju (39,4 km) un Ķīnu (4209 km). Tai vēl ar divām valstīm ir jūras robeža, tas ir, ar Amerikas Savienotajām Valstīm un Japānu. Krievijas Federāciju apskalo trīspadsmit jūras un to daļas no trim okeāniem: Atlantijas okeāna jūras rietumos; Ziemeļu Ledus okeāna jūras ziemeļos un Klusā okeāna jūras austrumos.

Topogrāfija

Lielākais attālums starp diviem punktiem Krievijas Federācijas teritorijā ir apmēram 8 000 km. Šie punkti atrodas Kaļiņingradas apgabalā pie Gdaņskas līča un Kuriļu salās, dažus kilometrus no Hokaido salas (Japāna). Savukārt galējais austrumu punkts atrodas Diomida salās. Krievijas Federācija atrodas 11 laika joslās.
Valstī atrodas pasaulē plašākās ar mežu klātās teritorijas. Šie meži ir ļoti svarīgi ne tikai Krievijā, bet arī visai pasaulei, jo tie kopā ar Amazones mūžamežiem samazina ogļskābā gāzes koncentrāciju atmosfērā.
Tās teritoriju apskalo trīs no četriem okeāniem — Ziemeļu Ledus, Atlantijas un Klusais okeāns un tās teritorijā daļēji atrodas pasaulē lielākais pēc platības ezers — Kaspijas jūra.
Krievijas Federācijas teritorijā atrodas arī lieli kalnu masīvi — Kaukāzs (ziemeļu daļa), Altajs un Urāli. Urālu kalni atdala Eiropu no Āzijas.
Krievijas Federācijas krasta līnija gar Ziemeļu un Kluso okeānu ir aptuveni 37 000 km gara. Tās krastus apskalo arī Baltijas un Melnā jūra. Ziemeļus apskalo vēl dažas jūras (Barenca, Baltā, Karas, Laptevu un Austrumsibīrijas jūra), kuras skaitās Krievijas teritoriālie ūdeņi. Arī austrumos Krievijai pieder lieli teritoriālie ūdeņi (Beringa (daļa), Ohotskas un Japānas jūra (daļa)).
Lielākās salas un arhipelāgi ir Novaja Zemļa, Franča Jozefa Zeme, Jaunsibīrijas salas, Vrangeļa sala, Kuriļu salas un Sahalīna. Vienu no Diomeda salām Beringa šaurumā kontrolē krievi, otru — amerikāņi.
Krievijas Federācijā ir tūkstošiem ezeru. Viens no nozīmīgākajiem ir Baikāla ezers. Tas ir dziļākais ezers pasaulē un tajā atrodas gandrīz piektā daļa no visas pasaules saldūdens krājumiem. Vēl no lielākajiem ezeriem, kuri atrodas Krievijā, var minēt Ladogas un Oņegas ezeru. Valstī ir vairāk nekā 100 000 upju. Nozīmīgākā no tām ir Volga. Tā ir garākā upe Eiropā. Volgas nozīme ir bijusi ļoti svarīga arī Krievijas vēsturē.

Klimats

Krievijas Federācijas klimatu ietekmē vairāki faktori. Viens no svarīgākajiem ir plašu teritoriju atrašanās tālu no jūrām, kas izraisa kontinentālo klimatu. Siltās gaisa masas no Āzijas dienvidiem nenonāk Krievijā, jo Himalaji to atšķir no Indijas okeāna klimata.
Temperatūra samazinās virzienā no valsts dienvidiem uz ziemeļiem un no rietumiem uz austrumiem, tādēļ visaukstāk ir Sibīrijā, bet vasaras mēnešos arī tur var būt ļoti karsti.
Savukārt dažās teritorijās, piemēram Sočos, var būt pat subtropiskās zonas klimats.

Ārpolitika

Starptautisko tiesību nozīmē Krievijas Federācija ir daudzu Padomju Savienības juridisko tiesību un pienākumu pārmantotāja. Tā Krievijas Federācija ir ieņēmusi PSRS pastāvīgo vietu Apvienoto Nāciju Drošības padomē, citās starptautiskajās organizācijās un pārņēmusi tiesības un pienākumus saskaņā ar starptautiskajiem līgumiem, kā arī īpašumus un parādus. Tā uztur diplomātiskās attiecības ar 178 valstīm un tai ir 140 vēstniecības. Krievijas Federācijas ārpolitiku nosaka prezidents un īsteno Krievijas Ārlietu ministrija.
Kā vienai no ANO Drošības padomes pastāvīgajām dalībniecēm Krievijas Federācijai ir liela loma starptautisko konfliktu atrisināšanā, piedaloties Vidējo Austrumu kvartetā, sešu pušu sarunās ar Ziemeļkoreju, Kosovas konflikta likvidēšanas veicināšanā un kodolieroču izplatības jautājumu risināšanā. Tā uzņemta astoņu industriāli attīstītāko valstu grupā (G8), ir dalībniece Eiropas Padomē, EDSO un APEC. Krievijas Federācija ieņem vadošo lomu tādās reģionālajās organizācijās kā NVS, EurAsEC, CSTO un SCO. 2002. gadā tika izveidota Krievijas-NATO padome, lai 26 tās dalībvalstis un Krievija varētu strādāt kopā kā līdzvērtīgi partneri, cenšoties iegūt kopējās sadarbības iespējas.
2014. gadā Krievijas ārpolitika kļuva agresīvāka. 2014. gadā notika Krimas aneksija un sākās Donbasa karš Ukrainas austrumos ar mērķi sadalīt Ukrainu. 2015. gada 30. septembrī Krievijas bruņotie spēki iesaistījās Sīrijas pilsoņu karā.

Izglītība

Krievijas Federācijas konstitūcija visiem pilsoņiem garantē bezmaksas izglītību, un 99,4% no tiem prot lasīt un rakstīt. Lai iestātos augstākās izglītības mācību iestādēs, ir jāiztur konkursi.   Ir augsta līmeņa zinātniskie pētījumi, īpaši kosmosa un aviācijas jomā.
Valdība piešķir naudas līdzekļus, lai segtu mācību maksas noteiktu kvotu ietvaros, vai noteiktam studentu skaitam katrai valsts iestādei, studentiem tiek maksāta neliela stipendija un nodrošināta bezmaksas dzīvošana. Tomēr izglītības iestādes pašas nav spējīgas nodrošināt atbilstošas skolotāju algas, stipendijas studentiem un uzturēt savas ēkas, tādēļ daudzas valsts iestādes sāka ieviest maksas mācību vietas un parādījās daudzas privātās augstākās izglītības iestādes.

Reliģija

Krievijas Federācijas tradicionālās reliģijas ir kristietība, islāms, budisms un jūdaisms, ko likums, kas tika pieņemts 1997. gadā, uzskatīta par daļu no Krievijas "vēsturiskā mantojuma". Ticīgo skaita novērtējums dažādu avotu vidū plaši svārstās, un dažos ziņojumos neticīgo skaits tiek novērtēts 16—48% lielumā no visa iedzīvotāju skaita. Krievijā dominējošā reliģija ir Krievu pareizticība. 95% no reģistrētajām pareizticīgo draudzēm pieder Krievu Pareizticīgajai baznīcai, lai gan ir vairākas citas mazākas pareizticīgo baznīcas. Lielais vairums pareizticīgo neapmeklē baznīcu regulāri, tomēr tajā saskata Krievijas mantojuma un kultūras simbolu. Pastāv arī citas kristīgās konfesijas, kā Romas katoļi, Armēņu gregoriāņi un dažādas protestantu konfesijas.
2007. gada Starptautiskajā reliģiskās brīvības ziņojumā sacīts, ka apmēram 100 miljoni Krievijas Federācijas pilsoņu uzskata sevi par pareizticīgajiem. Saskaņā ar Krievijas Sabiedriskās domas pētījumu centra aptauju 63% no respondentiem uzskatīja sevi par pareizticīgajiem, 6% no respondentiem par musulmaņiem un mazāk kā 1% vai nu par budistiem, vai katoļiem, vai protestantiem vai ebrejiem. Pārējie 12% sacīja, ka viņi tic Dievam, bet nepraktizē nevienu no reliģijām, bet 16% teica, ka viņi ir neticīgie.
Ir aprēķināts, ka Krievijas Federācijā dzīvo apmēram 15—20 miljoni musulmaņu, tomēr tikai 7 līdz 9 miljoni cilvēku stingri ievēro islāma ticību. Ir aprēķināts, ka valstī ir no 3 līdz 4 miljoniem musulmaņu emigrantu no bijušajām padomju valstīm. Vairums musulmaņu dzīvo Volgas-Urālu reģionā, kā arī Ziemeļkaukāzā, Maskavā, Sanktpēterburgā un Rietumsibīrijā. Budisms ir tradicionālā reliģija trijos Krievijas Federācijas reģionos: Burjatijā, Tuvā un Kalmikijā. Daži Sibīrijas un Tālo Austrumu reģionu, Jakutijas, Čukotkas un citi iedzīvotāji līdz ar galvenajām reliģijām praktizē šamanismu, panteismu un pagānu rituālus. Reliģiskā ierosme notiek galvenokārt pa etnisko līniju. Lielais vairums slāvu ir pareizticīgie. Tjurku valodās runājošie vairākumā ir musulmaņi, lai gan atsevišķas tjurku grupas Krievijā tādas nav.

Klasiskā mūzika un balets

Krievijas Federācijas daudzajām etniskajām grupām ir atšķirīgas tautas mūzikas tradīcijas. 19. gadsimtu Krievijas mūzikā iezīmēja saspīlējums starp klasisko komponistu Mihailu Gļinku un viņa sekotājiem, kas izmantoja krievu nacionālo identitāti un savās kompozīcijās iekļāva reliģiskus un tautiskus elementus, un Krievijas Muzikālo biedrību, ko vadīja komponisti Antons un Nikolajs Rubinšteini. Savukārt padomju laikā, saskaņā ar Staļina sociālistiskā reālisma politiku, mūzika tika ļoti rūpīgi kontrolēta.
Pasaules slavu ieguva krievu romantiskās ēras komponisti Pēteris Čaikovskis un Sergejs Rahmaņinovs, simbolisma mūzikas pārstāvis Aleksandrs Skrjabins, neoklasicisma pārstāvis Igors Stravinskis, modernisma pārstāvji Sergejs Prokofjevs un Dmitrijs Šostakovičs.  Krievijas konservatorijās skolojušies vijolnieki Dāvids Oistrahs un Gidons Krēmers, čellists Mstislavs Rostropovičs, pianisti Vladimirs Horovics, Svjatoslavs Rihters un Emīls Gilels un dziedātāja Gaļina Višņevska.
20. gadsimta sākumā slaveni kļuva krievu baleta dejotāji Anna Pavlova un Vaslavs Ņižinskis, bet impresārijs Sergejs Djagiļevs un viņa Krievu baleta viesizrādes ietekmēja baleta attīstību visā pasaulē. Arī padomju balets saglabāja 19. gadsimta krievu baleta tradīcijas un Padomju Savienības horeogrāfijas skolai piederēja Maija Pļisecka, Rūdolfs Nurijevs un Mihails Barišņikovs. Krievijas Federācijā slavenākās ir Maskavas Lielā teātra un Sanktpēterburgas Kirova baleta trupas.

Kinematogrāfija

Krievijas filmu industrija pēc Oktobra revolūcijas padarīja montāžu par kinematogrāfiskās izteiksmes galveno paņēmienu. Padomju kinematogrāfija tūlīt pēc 1917. gada revolūcijas bija jaunatradumu avots, radot tādas filmas kā "Bruņukuģis "Potjomkins"". Padomju laika filmu veidotāji, it īpaši Sergejs Eizenšteins un Andrejs Tarkovskis bija vieni no visnovatoriskākajiem un ietekmīgākajiem kinorežisoriem.
Eizenšteins studēja arī pie filmu veidotāja un teorētiķa Ļeva Kuļešova, kurš pasaulē pirmajā filmu skolā Vissavienības Kinematogrāfijas institūtā Maskavā noformulēja novatorisku rediģēšanas procesu sauktu par montāžu. Dzigam Vertovam, kura "kino-acs" teorijai, kad kamera, tāpat kā cilvēka acs, ir vislabāk izmantojama, lai izpētītu īsto dzīvi, bija milzīga ietekme uz dokumentāro filmu veidošanas un kinematogrāfiskā reālisma attīstību. 1932. gadā Staļins padarīja sociālistisko reālismu par valsts politiku; tas apspieda radošumu, tomēr daudzas šajā stilā uzņemtās padomju filmas bija mākslinieciski veiksmīgas, piemēram, "Čapajevs", "Lido dzērves" un "Balāde par kareivi". Ārkārtīgi populāras bija Leonīda Gaidaja 1960. un 1970. gadu komēdijas ar daudziem lipīgiem izteicieniem, kas tiek lietoti vēl šodien. 1969. gadā uz ekrāniem tika izlaista Vladimira Motiļa filma "Baltā tuksneša saule", uzsākot jaunu žanru, kas pazīstams kā "osterns". Kosmonauti šo filmu skatās pirms katras došanās kosmosā.
1980. un 1990. gadi bija krīzes periods Krievijas kinematogrāfijā. Lai gan krievu filmu veidotājiem parādījās iespēja brīvi izpausties, krasi tika ierobežotas valsts subsīdijas, kas noveda pie filmu ražošanas samazinājuma. 21. gadsimta sākuma straujā ekonomiskā attīstība izraisīja skatītāju skaita pieaugumu un sekojošu nozares uzplaukumu. "Krievu Arka" (2002) bija pirmā mākslas filma, kas uzņemta izmantojot tikai vienu dubli.

Vizuālā māksla

Sākotnēji krievu glezniecība koncentrējās uz ikonu glezniecību un vibrējošām freskām, ko krievi pārmantoja no Bizantijas. Krievu mākslas pirmsākumus izveidoja Teofāns Grieķis un Andrejs Rubļovs. 1757. gadā izveidota Krievijas Mākslas akadēmija, starp ievērojamiem no Akadēmijas nākušiem portretu gleznotājiem bija Ivans Argunovs, Fjodors Rokotovs, Dmitrijs Levickis un Vladimirs Borovikovskis. 19. gadsimtā uzplauka reālisms un reālisti attēloja ainavas ar plašām upēm, mežiem un bērzu birzīm, kā arī spēcīgas žanra ainavas un laikabiedru portretus. Citi mākslinieki koncentrējās uz sociālo kriticismu, attēlojot nabagu stāvokli un kariķējot varu, kas uzplauka Aleksandra II valdīšanas laikā.
Mākslinieki radīja plašas gleznas, lai attēlotu dramatiskus momentus Krievijas vēsturē. Mākslinieku grupa Peredvižņiki (ceļotāji) sarāva saites ar Krievijas akadēmiju un aizsāka no akadēmiskajiem ierobežojumiem brīvu mākslas virzienu. Viņu gleznojumiem bija dziļa sociālā un politiskā nozīme. Starp vadošajiem reālistiem jāmin Ivans Šiškins, Arhips Kuindži, Ivans Kramskojs, Vasīlijs Poļenovs, Isaāks Levitāns, Vasīlijs Surikovs, Viktors Vasņecovs un Iļja Repins. Aleksandrs Ivanovs un Karls Brilovs ir ievērojami ar romantiski vēsturiskām gleznām.
Krievu avangards ir kopīgais nosaukums, kas tiek izmantots, lai definētu lielu, ietekmīgu modernistu mākslas vilni, kas plauka apmēram no 1890. līdz 1930. gadam. Nosaukums ietver daudzas atsevišķas, bet sarežģītā veidā saistītas mākslas kustības, kas bija sastopamas tajā laikā; proti — neoprimitīvisms, supremātisms, konstruktīvisms, rajonisms un futūrisms. Starp šī laika ievērojamajiem māksliniekiem bija Gustavs Klucis, Els Ļisickis, Kazimirs Maļēvičs, Vasilijs Kandinskis, Vladimirs Tatļins, Aleksandrs Rodčenko un Marks Šagāls. Pēc 1932. gada avangarda idejas sadūrās ar Staļina jaunradīto sociālistiskā reālisma virzienu.
1920. gadu beigās nelokāmā sociālistiskā reālisma politika pārņēma vizuālo mākslu, kā jau tas bija izdarīts literatūrā un kinofilmās, un drīz avangards pazuda no redzesloka. Daži mākslinieki apvienoja jauninājumus ar sociālistisko reālismu, tai skaitā Ernsts Ņeizvestnijs, Iļja Kabakovs, Mihails Šemjakins, Ēriks Bulatovs un Vera Muhina. Izmantotie paņēmieni bija daudzveidīgi — primitīvisms, hiperreālisms, groteska un abstrakcija, bet tiem kopēja bija nepatika pret sociālistiskā reālisma kanoniem. 1940. gados padomju mākslinieki radīja darbus, kas bija patriotiski un antifašistiski, skulptori izveidoja daudzus pieminekļus karā kritušajiem, izcilākajiem no tiem piemīt dižens atturīgs svinīgums. 20. gadsimtā daudzi krievu mākslinieki veidoja savas karjeras Rietumeiropā. Tādi mākslinieki kā Vasilijs Kandinskis, Marks Šagāls un Naums Gabo izplatīja savus darbus un idejas starptautiskā mērogā.

Sports

Krievijas Federācijas sportisti regulāri iegūst augstākā kaluma medaļas gan Olimpiskajās spēles, gan dažādās citās starptautiskās sacensībās. 2014. gada ziemas olimpiskās spēles notika Sočos.1980. gada vasaras olimpiskās spēles notika Maskavā
2007. gadā Krievijas basketbola izlase pieveica tobrīdējos pasaules čempionus Spānijas izlasi, kas ļāva viņiem uzvarēt 2007. gada Eiropas čempionātā. Krievijas basketbola klubam Maskavas "CSKA" (2006. un 2008. gada Eirolīgas čempioni) bija lieli panākumi Eirolīgas un ULEB kausa sacensībās. 
Kopā ar hokeju un basketbolu futbols ir viens no vispopulārākajiem sporta veidiem Krievijā. Krievijas futbola klubi Maskavas "CSKA" un Sanktpēterburgas "Zenit" ieguva UEFA kausu (attiecīgi 2005. un 2008. gadā). Krievijas izlase holandiešu trenera Gūsa Hidinka vadībā sasniedza pusfinālu 2008. gada Eiropas čempionātā, pusfinālā zaudējot visa turnīra uzvarētājiem Spānijai.
Krievijas hokeja izlase ieguva zelta medaļas 2008. un 2009. gada Pasaules čempionātos, un ir IIHF ranga līderi.
1960. gados uzplauka krievu daiļslidošana, sevišķi pāru slidojumos un dejās uz ledus. Krievijai ir vairāki slaveni tenisisti. Krievijas šaha lielmeistari bija līderi Pasaules čempionātos.