google/wiki40b huggingface dataset:
1996. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Latvijas futbola Virslīgas 1996. gada sezona bija 22. Virslīgas sezona, kas sākās 1996. gada 20. aprīlī, bet noslēdzās 30. oktobrī. Par Latvijas čempioniem piekto reizi pēc kārtas kļuva "Skonto", kas tuvāko sekotāju "Daugavu" apsteidza par 12 punktiem. Par rezultatīvāko spēlētāju kļuva Mihails Miholaps no "Daugavas", kurš guva 33 vārtus. Turnīra izspēles sistēma bija tāda pati kā pirms gada. 1. posmā 10 komandas aizvadīja 2 riņķu turnīru, bet 2. posmā 6 labākās sacentās par 1.-6. vietu, bet pārējās - par 7.-10. vietu. 2. posmā tika ņemti vērā arī 1. posma rezultāti.
Užupe

Užupe (lietuviešu: Užupis, burtiski — 'Aizupe') ir Viļņas apkaime, kas lielākoties atrodas Viļņas vecpilsētas teritorijā. Tas ir UNESCO Pasaules mantojuma objekts. Apkaime ir populāra mākslinieku vidē un ar savu bohēmisko atmosfēru tiek salīdzināta ar Monmartru Parīzē un Kristiāniju Kopenhāgenā. 
1997. gada 1. aprīlī apkaime pasludināja sevi par neatkarīgu republiku, bet 1998. gada vasarā dzejnieks Roms Lileiķis un tulkotājs Toms Čepaitis sarakstīja Užupes konstitūciju.

Ģeogrāfija

Užupe ir samērā neliela (ap 0,60 km²) un izolēta; tajā ir ap 7000 iedzīvotāju, tai skaitā ap 1000 mākslinieku. No vienas puses to no Viļņas vecpilsētas atdala Viļņas upe, otrā pusē tai atrodas stāvi pauguri, bet trešajā pusē tā robežojas ar padomju laikā izbūvētu rūpniecisko rajonu, kas šobrīd tiek labiekārtots. Pirmie tilti pār upi tika uzbūvēti 16. gadsimtā; tobrīd apkaimē lielākoties dzīvoja ebreji.
Šreks Trešais

Sižets

Kad mirst karalis Harolds, viņš pavēsta, ka, pēc viņa domām, par karali jākļūst Šrekam. Taču Šreks nevēlas par tādu kļūt, un karalis pavēsta, ka kaut kur tālu mīt arī vēl viens Harolda radinieks, kas, pēc viņa domām, ir cienīgs kļūt par karali. Tas ir princis Artūrs. Šreks dodas tālā ceļā, lai atrastu Artūru, un ņem līdzi Ēzelīti un Runci Zābakos. Taču tas nebūs tik viegli, jo ļaunais princis arī grib tikt par karali, un atriebt savas mātes nāvi - nogalināt Šreku.
Zebrzivju dzimta

Kopīgās īpašības

Zebrzivju dzimtas zivis ir maza auguma, un lielākā daļa sugu ir ļoti dekoratīvas un krāšņas ar garenvirziena vai šķērsvirziena svītrām, tādēļ kļuvušas par populārām akvāriju zivtiņām visā pasaulē. Šīs zivtiņas ir plēsīgas un barojas tikai ar dzīviem kukaiņiem un nelieliem vēžveidīgajiem. Vairošanās sezona savvaļā sakrīt ar lietus sezonu dabā.

Dzīve akvārijā

Zebrzivju dzimtas zivis ir aktīvas peldētājas, uzturas ūdens augšējos slāņos. Barojas ar jebkuru akvāriju zivtiņām domāto barību, bet nebarojas ar augiem vai aļģēm. Lai arī tām patīk vienai otru patrenkāt, tomēr ir draudzīgas un parasti viena otrai neuzbrūk, kā arī neuzbrūk citu sugu zivīm. Tomēr tās apēdīs zivju ikrus vai kāpurus, ja tie būs pietiekami mazi, lai varētu ietilpt mazajās mutītēs. Zebrzivīm nepieciešams garenas formas akvārijs, pietiekami garš, lai tām būtu vieta aktīvai un ātrai peldēšanai. Ieteicams akvārijā ar spēcīgu filtru palīdzību ierīkot aktīvu straumi, jo savvaļā tās dzīvo ātri tekošos ūdeņos. Tā kā zivtiņas savvaļā mājo subtropos, akvārija ūdenim jābūt siltam (20—22°C). Aktīvās zebrzivis mēdz lēkt, tādēļ akvārijam jābūt nosegtam ar cieši pieguļošu vāku.
1964. gada Latvijas čempionāts šahā

1964. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 21. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 18. šaha čempionāts sievietēm.

Turnīra gaita

Latvijas PSR 21. šaha čempionāts vīriešiem notika 1964. gadā Rīgā. Tāpat kā iepriekšējā gadā Aivars Gipslis vienīgais no turnīra dalībniekiem necieta nevienu zaudējumu un izcīnīja uzvaru turnīrā. Tas bija viņa septītais Latvijas PSR čempiona tituls. Turnīrā debitēja vēlāk daudzkārtējais Latvijas čempions šahā Alvis Vītoliņš.
Latvijas PSR 18. šaha čempionāts sievietēm notika 1964. gadā Rīgā. Lieliski startēja iepriekšējā gada čempione Astra Ērgle (Klovāne), kas uzvarēja pirmās 9 partijas. Līdz ar to pirmās vietas liktenis bija izšķirts. Pēc gada pārtraukuma čempionātā bija atgriezusies Zāra Nahimovska, taču viņa palika otrā. Jaunās paaudzes šahistes Benita Vilerte (Vēja) un Vija Rožlapa ieņēma trešo un ceturto vietu.
Valentīna Freimane

Biogrāfija

Dzimusi 1922. gada 18. februārī Rīgā jurista Leopolda Lēvenšteina ģimenē. Bērnībā dzīvoja Rīgā, Parīzē un Berlīnē, kur viņas tēvs strādāja vācu kinokompānijā UFA, pēc Hitlera nākšanas pie varas viņas ģimene 1935. gadā atgriezās Rīgā.
1941. gada jūnijā apprecējās ar medicīnas studentu Dītrihu Feinmani. Vācu okupācijas laikā slēpās pie vīra, bet pēc viņa apcietināšanas vairākos citos Rīgas dzīvokļos, arī pie vācbaltiešu žurnālista Paula Šīmaņa.
Pēc Otrā pasaules kara 1949. gadā absolvēja Latvijas Valsts Universitātes Vēstures fakultāti. 1962.—1965. gadā studēja neklātienes aspirantūrā Valsts Teātra mākslas institūtā Maskavā.
Strādāja izglītības iestādēs Liepājā un Liepājas laikraksta Komunists redakcijā (1950—1963), vēlāk Radio un televīzijas komitejas Drama­tisko radio raidījumu redakcijā Rīgā (1963—1968).
No 1968. gada līdz 1980. gadam strādāja par Latvijas Zinātņu akadēmijas Valodas un literatūras institūta vecāko zinātnisko līdzstrādnieci. Vienlaikus, līdz 1989. gadam bija teātra vēstures pasniedzēja Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātē. Nodibināja un vadīja Latvijas Teātra biedrības un Kinematogrāfistu savienības kinolektoriju. Piedalījās kinoforuma "Arsenāls" dibināšanā un darbībā. Pēc 1990. gada lasīja lekcijas aktiermākslas vēsturē Berlīnes Brīvās universitātes Teātra zinātnes institūtā un kursos "Aktieris uz skatuves un kameras priekšā".

Atmiņu grāmata

2010. gadā izdota V. Freimanes atmiņu grāmata "Ardievu, Atlantīda!" par bērnības gadiem turīgā Rīgas ebreju ģimenē un holokausta posmu Otrā pasaules kara laikā. Grāmata ieguva popularitāti un lielu lasītāju atzinību, tā tulkota un izdota arī krievu valodā, 2015. gadā izdots tulkojums vācu valodā. Grāmata ieguvusi Literatūras gada balvas speciālo balvu.
2014. gadā Latvijas nacionālajā operā pēc "Ardievu, Atlantīda" motīviem iestudēja operu "Valentīna", ko 2015. gada maijā Latvijas prezidentūras Eiropas Savienības Padomē kultūras programmā izrādīja Berlīnē.
Tiešsaistes sociālais tīkls

Tiešsaistes sociālais tīkls ir tīmekļa vietne, kurā, reģistrējoties un izveidojot individuālo profilu, ir iespējams kontaktēties un sazināties ar citiem lietotājiem (indivīdiem, grupām vai organizācijām). Saziņa sociālajā tīklā notiek dažādos veidos: var paust savu viedokli dienasgrāmatās un forumos, var veidot interešu grupas, apmainīties ar fotogrāfijām, augšupielādēt audio un video failus, sūtīt vēstules u.tml. Lietotājus var vienot intereses, gaume vai paziņas. Pēdējā laikā galvenais uzsvars tiek likts uz savas virtuālas identitātes veidošanu, izkopšanu un popularizēšanu, nevis, lai veidotu sasvstarpēju komunikāciju.
Vinsents Lekavaljē

Spēlētāja karjera

Savu karjeru Lekavaljē uzsāka 1996. gadā, spēlējot QMJHL līgas klubā Rimoski "Oceanic". Tajā nospēlēja divas sezonas un pēc otrās sezonas 1998. gada NHL draftā Tampabejas "Lightning" izvēlējās viņu ar kopējo pirmo numuru. Kluba rindās viņš spēlēja jau nākamajā sezonā, iemetot 13 vārtus un izdarot 15 rezultatīvas piespēles. 2003.—04. sezonā kopā ar "Lightning" izcīnīja savu vienīgo Stenlija kausa čempiona titulu. 2004.—05. NHL lokauta laikā Lekavaljē spēlēja Krievijas Superlīgas klubā Kazaņas "Ak Bars".
2006.—07. gada sezonas izskaņā kā līgas labākais vārtu guvējs ieguva Morisa Rišāra balvu. 2008. gadā Lekavaljē uzsāka pildīt "Lightning" kapteiņa funkcijas, to darot nākamās piecas sezonas. Pēc 14 "Lightning" sastāvā aizvadītām sezonām, 2013. gada 2. jūlijā Lekavaljē noslēdza piecu gadu līgumu ar Filadelfijas "Flyers". Uzbrucēja rezultativitāte "Flyers" rindās turpināja kristies. 2015.—16. gada sezonas gaitā tika aizmainīts uz Losandželosas "Kings", bet pēc sezonas beigām paziņoja par karjeras beigšanu.
Piedalījies 2002., 2007., 2008. un 2009. gada NHL Visu Zvaigžņu spēlēs. 2004. gada Pasaules kausa izcīņā tika atzīts par vērtīgāko spēlētāju. Ticis pie vairākām balvām un tituliem arī spēlējot QMJHL.
Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1998. gada Pasaules čempionātā junioriem, 2001. gada Pasaules čempionātā, 2004. gada Pasaules kausa izcīņā, kā arī 2006. gada olimpiskajās spēlēs, 2004. gadā izcīnot zelta medaļu.
Arvīds Reķis

Karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru sāka 1996. gadā, kad kopā ar vairākiem spēlētājiem (tostarp Valēriju Fiļimonovu un Raiti Ivanānu) devās uz Ziemeļameriku un pievienojās OHL līgas klubam Erijas "Otters", kuras sastāvā aizvadīja četras sezonas. 1998.—99. gada sezonā, spēlējot Erijas klubā, pamanījās palīdzēt pašmāju HK Liepājas Metalurgam, tās sastāvā piedaloties vairākās Austrumeiropas hokeja līgas spēlēs. Toties 1999.—2000. gada sezonas otrajā pusē viņš no "Otters" pārcēlās uz CHL klubu Indianapolisas "Ice", bet nākamajā sezonā spēlēja jau ECHL klubā Peorijas "Riverman", kuras sastāvā aizvadīja trīs sezonas. 2001.—02. gada sezonas vidū paspēja 18 mačus aizvadīt arī AHL līgas klubā Vorčesteras "IceCats".
Pēc 2002.—03. gada sezonas Reķis atgriezās Eiropā un pievienojās Vācijas hokeja līgas vienībai Augsburgas "Panther". Tās rindās viņš aizvadīja piecas sezonas, līdz 2008. gadā noslēdza līgumu ar citu līgas klubu — Volfsburgas "Grizzly Adams". 2010. gada pavasarī Reķis noslēdza līgumu ar Rīgas "Dinamo". "Dinamo" rindās hokejists aizvadīja nākamos četrus gadus, taču 2014. gada vasarā atgriezās Augsburgas "Panther" rindās. 2019. gada aprīļa nogalē "Panther" paziņoja, ka Reķis ir noslēdzis profesionāļa karjeru.

Latvijas izlase

Latvijas hokeja izlases sastāvā debitēja 1997. gadā un kopumā pieaugušo izlasē devies laukumā 120 spēlēs, tajās atzīmējoties ar 21 rezultativitātes punktu. Izlases sastāvā spēlējis septiņos pasaules čempionātos un trīs olimpisko spēļu turnīros.
Junioru vecumā spēlējis 1995. gada Eiropas U-20 junioru čempionātā C divīzijā, bet nākamo reizi Latvijas izlases sastāvā bija 1999. gada Pasaules U-20 čempionāta B divīzijā, kur atzīmējās ar diviem gūtiem vārtiem un divām rezultatīvām piespēlēm.
Rūdolfs Kociņš

Pirms Otrā pasaules kara

Rūdolfs Kociņš dzimis Tirzā, par Kociņa jaunības gaitām zināms maz. 1931. gadā Kociņš beidz Latvijas kara skolu, dienesta gaitas turpina Sakaru bataljonā. 1939. gada 15. septembrī, pēc Augstākās kara skolas beigšanas virsleitnanta pakāpē tiek pārcelts uz to kā mācībspēks.
Pēc Latvijas okupācijas Kociņš bruņotos spēkus pamet.

Otrajā pasaules karā

1941. jūnijā, Vācijai uzbrūkot PSRS Rūdolfs Kociņš darbojas Krimuldas partizānu grupā. 1941. gada novembrī Kociņš brīvprātīgi piesakās vācu dienestā un tiek nozīmēts par 16. Zemgales bataljona komandieri Austrumu frontē. Oficiāli par komandieri tiek nozīmēts 1941. gada 12. decembrī, nomainot pulkvežleitnantu Manguli. 1943. gada 2. februārī bataljons tiek pārcelts uz Ļeņingradas fronti, 8. februārī bataljons tiek iekļauts 2. latviešu brigādē kā 42. pulka III bataljons un pārcelts uz Volhovas fronti. 1943. gada 17. augustā tiek apbalvots ar 2. šķiras Dzelzs krustu. 1943. gada 11. novembrī Kociņš tiek nozīmēts par 1. pulka komandieri, taču jau 16. decembrī slimības dēļ viņam nākas no šī posteņa atteikties.
Pēc izveseļošanās Kociņš Rīgā darbojas pie 44. pulka formēšanas, kas tiek iekļauts 19. divīzijas sastāvā un nosūtīts uz Ostrovas fronti, piedalās atkāpšanās cīņās līdz Vidzemei, kur parāda izcilas komandiera spējas. 1944. gada 17. martā paaugstināts par pulkvežleitnantu. Atvaires kaujās pie Dobeles 1944. gada 17.-21. oktobrī Kociņa pulks atrodas pašā cīņu centrā, arī 3.-4. novembrī izcīna smagas cīņas uz ziemeļrietumiem no Dobeles. Kā pulka komandieris piedalās arī četrās Kurzemes lielkaujās.
1945. gada 24. janvārī Kociņš stājas Latvijas nacionālās komitejas rīcībā, pilda pienākumus tās iekšlietu resorā, 29. janvārī tiek apbalvots ar Vācu krustu zeltā. 1945. gada aprīlī ir arī viens no Kurzemes tautas padomes dibinātājiem Liepājā, tajā darbojas līdz ir spiests pamest Kurzemi ar vienu no pēdējām ātrlaivām 1945. gada 9. maijā.

Pēc kara

1948. gadā Rūdolfs Kociņš ir angļu armijai piekomandētas sardzes vienības komandieris, pilda arī latviešu sakaru virsnieka pienākumus pie angļu Reinas valdības.
Trimdā aktīvi darbojas Daugavas Vanagu organizācijā, nodarbojas ar publicistiku, kā arī ir kara invalīdu apvienības goda biedrs.
Pulkvežleitnants Rūdolfs Kociņš miris 1990. gada 17. aprīlī, apbedīts Menhengladbahas kapos.
Sergejs Bubka

Biogrāfija

S. Bubka bija veiksmīgs vieglatlēts jau bērnībā, kad vēl nodarbojās ar 100 metru sprintu un tāllēkšanu, taču par pasaulslavenu sportistu viņš kļuva tikai tad, kad pievērsās kārtslēkšanai. 1983. gadā viņš uzvarēja pirmajā Pasaules čempionātā Helsinkos, kad vēl pirms čempionātā nebija guvis vispasaules uzmanību. Nākamajā gadā viņš uzstādīja savu pirmo Pasaules rekordu — viņš pārvarēja 5,75 m augstumā novietoto latiņu. Līdz PSRS sabrukumam 1991. gadā viņš pārstāvēja Padomju Savienību. Par saviem Pasaules rekorda labojumiem, kas parasti tika laboti tikai par dažiem centimetriem, S. Bubka saņēma vairākus PSRS apbalvojumus un naudas prēmijas.

Kārtslēkšanas karjera

S. Bubka starptautiskajā sacensību arēnā parādījās 1981. gadā, kad Eiropas junioru čempionātā ieguva 7. vietu. 1983. gada Pasaules čempionātā Helsinkos īpaši nepazīstamais S. Bubka uzvarēja un kļuva par pirmo Pasaules čempionu šajā disciplīnā. Viņš pārvarēja 5,70 m. Nākamajos gados izpaudās S. Bubkas dominance kārtslēkšanas sektorā vieglatlētikas sacensību laikā, tai skaitā notika vairāki Pasaules rekorda labojumi un viņš noteica kārtslēkšanas modi.
Savu pirmo Pasaules rekordu viņš uzstādīja 1984. gada 26. maijā, kad pārvarēja 5,85 m, taču jau nākamajā nedēļā šis rezultāts tika uzlabots līdz pat 5,88 m. Mēnesi vēlāk Pasaules rekords jau bija sasniedzis 5,90 m. Pirmoreiz savā mūžā un kārtslēkšanas vēsturē tika pārvarēta 6 metru atzīme, tas notika 1985. gada 13. jūlijā Parīzē. S. Bubkas konkurentiem ilgu laiku 6,00 m bija neaizsniedzama latiņa. Bez līdzvērtīgiem konkurentiem viņš uzlaboja savu rekordu nākamajos 10 gados līdz sasniedza augstvērtīgāko rezultātu, kas pašlaik ir arī Pasaules rekords, 6,14 metri. Rezultāts tika uzstādīts 1994. gadā.
S. Bubka ir pirmais kārtslēcējs, kas spējis uzlēkt 6,10 metru augstumā, pirmoreiz viņš to paveica 1991. gadā Spānijā. Taču 6,14 metru atzīmi S. Bubka sasniedza pēc tam, kad daži komentētāji izteicās, ka S. Bubkas profesionāļa karjera jau ir beigusies. Četru gadu laikā (no 1984. līdz 1988. gadam) viņš Pasaules rekordu uzlaboja par 21 centimetru, tas bija vairāk nekā citi kārtslēcēji spēja paveikt iepriekšējos 12 gados. Kopumā 6 metru atzīmi ir pārvarējis 45 sacensībās, tas ir vairāk nekā pārējie sportisti ir spējuši pārvarēt kopā ņemot.
S. Bubka oficiāli paziņoja par aiziešanu no profesionālā sporta 2001. gadā.
Frīdlanta pie Ostravices

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 13. gadsimtā. Apkārtnē siderīta atradnes. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Frīdlande pie Ostravices (vācu: Friedland an der Ostrawitza). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
Ethereum

Vēsture

Ethereum 2013. gada beigās prezentēja Vitaliks Buterins, kriptovalūtu pētnieks un programmētājs. Platformas attīstības norisinājās ar publiskiem ziedojumiem no 2014. gada jūlija līdz augustam, kad interesenti pirka ēterus, izmantojot bitmonētas. Sistēma sāka darboties 2015. gada 30. jūlijā ar aptuveni 11,9 miljoniem ēteru.
2016. gadā The DAO organizācijas projekta bojāejas rezultātā, Ethereum sadalījās divās atšķirīgās blokķēdēs. Jaunā versija kļuva zināma kā Ethereum (ETH), bet oriģinālā versija turpināja funkcionēt kā Ethereum Classic (ETC). 2017. gadā Ethereum naudas vērtība pieauga par 13 000%.
Poco a poco

Sižets

Filmas galvenais varonis ir jaunais mūziķis Oskars Krašausks-Krauze. Filmas veidošanas laikā viņš tikai sāk savu profesionālo karjeru. Oskars ir lielas un skarbas izvēles priekšā - ziedoties mūzikai vai mainīt profesiju, lai materiāli sevi nodrošinātu.
Māris Kļaviņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1956. gadā Rīgā. Studēja Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultātē no 1974. līdz 1982. gadam, 1985. gadā kļuva par zinātņu kandidātu, ievēlēts par Latvijas Universitātes docentu (1991). 1992. gadā viņš aizstāvēja ķīmijas zinātņu doktora grādu. 1994. gadā Kļaviņu ievēlēja par profesoru, 1999. gadā par Latvijas Zinātņu akadēmijas īsteno locekli. 
Viņš ir viens no vides zinātnes virziena iedibinātājiem Latvijas Universitātē, Vides zinātnes nodaļas vadītājs (1995—2000). LU Ģeogrāfijas un Zemes zinātņu fakultātes dekāns (1996—2006), vēlāk Latvijas Universitātes Senāta priekšsēdētājs. Valsts pētījumu programmas "Klimata maiņas ietekme uz Latvijas ūdeņu vidi" vadītājs (2006–2009).

Darbi

Svarīgākās M. Kļaviņa zinātniski pētnieciskās darbības jomas ir biospecifiskie sorbenti, reaģētspējīgie sorbenti un mikronesēji šūnu kultūrām, ūdens vides piesārņojums, vides analīzes metodes; pēc 1992. gada: humusvielas, ūdeņu piesārņojums, klimata mainības ietekme uz ūdens vidi, ilgtspējīga attīstība.
Gardas ezers

Limone

Ezera ziemeļrietumu piekrastē atrodas Limones ciematiņš. 1979. gadā 3,5% no ciematiņa iedzīvotājiem asinīs tika atklāts īpašs proteīns - apolipoproteīns A-1 MILANO. Šis proteīns no taukiem ātri atbrīvo artērijas, nogādājot taukus aknās, kur tie tiek pārstrādāti. Šāds proteīns var būt ļoti efektīvs cīņā pret aterosklerozi un infarktu. Proteīns nodrošina ciemata iedzīvotājiem ilgu mūžu — no aptuveni 1000 iedzīvotājiem 12 ir vecāki par 100 gadiem.
Elia Vivjāni

Liquigas-Doimo

Treka sacensībās, pārstāvot Itāliju, izcīnījis vairākas medaļas pasaules un Eiropas čempionātā.

Team Sky

2015. gada 10. maijā viņš guva savu pirmo lielāko panākumu, finišējot pirmais Giro d'Italia otrajā posmā.
2016. gada olimpiskajās spēlēs izcīnīja zelta medaļu treka riteņbraukšanas daudzcīņā.
2017. gada augustā uzvarēja EuroEyes Cyclassics viendienas sacensībās, kā arī Bretagne Classic.

Quick-Step Floors

Vivjāni 2018. gada sezonu iesāka ar uzvaru Dubai Tour kopvērtējumā un punktu klasifikācijā, uzvarot arī otrajā un noslēdzošajā piektajā posmā.
2018. gadā uzvarējis Dubai Tour kopvērtējumā un 2. un 5. posmā. 2018. gada Giro d'Italia uzvarēja sacensību 2., 3., 13. un 17. posmā, kā arī punktu klasifikācijā.
2018. gadā Vivjāni uzvarēja Itālijas čempionātā grupas braucienā, kā arī otro gadu pēc kārtas EuroEyes Cyclassics sacensībās.
2018. gada Vuelta a España Vivjāni guva trīs uzvaras posmos, ieskaitot noslēdzošo posmu Madridē.
2019. gada sezonu Vivjāni iesāka ar uzvaru Tour Down Under pirmajā posmā un Cadel Evans Great Ocean Road Race viendienas sacensībās. Jūlijā Vivjāni guva savu pirmo uzvaru Tour de France posmā, uzvarot sacensību ceturtajā posmā. Augusta sākumā Vivjāni uzvarēja RideLondon-Surrey Classic viendienas sacensībās. Uzvarēja 2019. gada Eiropas čempionātā grupas braucienā.

Cofidis

2019. gada augustā tika ziņots, ka Vivjāni parakstījis līgumu ar Francijas komandu Cofidis un pievienosies tai līdz ar nākamo sezonu.
Baumaņu Kārļa Viļķenes pamatskola

Izglītības programmas

Skola realizē Pamatizglītības programmu (kods 21011111) un Vispārējās pirmsskolas izglītības programmu (kods 01011111 ).
Skolā 2016.gadā darbojas interešu pulciņi – lietišķās mākslas, mūzikas, sporta, teātra, vizuālās mākslas. Aktīvi darbojas Jaunsargu organizācija – vadītājs Andis Zariņš.
Adigeja

Vēsture

Vēsturiski adigi (čerkesi) apdzīvojuši plašas teritorijas Kaukāza kalnu ziemeļu priekškalnē un Melnās jūras piekrastē no mūsdienu Kabardas austrumos līdz Anapai rietumos un no Kubaņas vidusteces ziemeļos līdz abhāzu apdzīvotajām teritorijām dienvidos.
Adigu priekšteču apdzīvoto teritoriju pakļāva Zelta Orda (1242-1295), pēc tam tā kā neatkarīga zeme atradās starp Krimas hanistes un Osmaņu impērijai pakļautajiem apgabaliem. No 16. līdz 19. gadsimtam adigi pakapeniski no ortodoksās kristietības pārgāja islāmā. 
Pēc Krievu-turku kara (1828—1829) un Adrianopoles līguma 1829. gadā Čerkesiju inkorporēja Krievijas impērijas sastāvā.
Kaukāza kara (1829-1864) laikā un īsi pēc tā lielāko daļu adigu (kā arī radniecīgos abazīnus, abhāzus un ubihus) Krievijas Impērijas karaspēks piespieda izceļot uz Osmaņu impēriju. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas Adigejas teritorija ietilpa Kubaņas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku (krievu: Государь Кабардинския земли́; Черкасских и Горских Князей и иных Наследный Государь и Обладатель).
Apmēram 5% adigu palika Krievijā un tos nometināja Kubaņas ielejas purvainajā līdzenuma daļā, bijušajā adigu teritorijā izmitinot  kazaku, armēņu, grieķu, igauņu un citu tautību kolonistus.
1922. gadā adigu kompakti apdzīvotajās teritorijās izveidoja Adigejas (Čerkesu) autonomo apgabalu ar centru Krasnodarā, kas apgabalā neietilpa. 1928. gadā to pārdēvēja par Adigejas autonomo apgabalu, 1936. gadā tam pievienoja Maikopas pilsētu, uz kuru pārcēla galvaspilsētu. 1990. gadā Adigeja izstājās no Krasnodaras novada, bet 1992. gadā reorganizēta par Adigejas Republiku.
Vecauces pagasts

Vēsture

Mūsdienu Vecauces pagasta teritorijā vēsturiski atradās Vecauces muiža (Alt-Autz).
1935. gadā Jelgavas apriņķa Vecauces pagasta platība bija 132 km² un tajā dzīvoja 2469 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Ķeveles, Vecauces un Vītiņu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Auces rajona Vecauces ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Ķeveles ciemu. 1957. gadā ciemu likvidēja, teritoriju pakļaujot Auces pilsētai un izveidojot Auces lauku teritoriju. 1958. gadā Auces lauku teritorijas kolhoza «Rītausma» teritoriju pievienoja Vītiņu ciemam. 1959. gadā likvidēja Auces rajonu un Auci ar lauku teritoriju iekļāva Dobeles rajonā. 1965. gadā lauku teritorijas padomju saimniecības «Mežmaļi» teritoriju pievienoja Bēnes ciemam, 1975. gadā — daļu teritorijas Vītiņu ciemam. 2009. gadā Auces pilsētu ar lauku teritoriju iekļāva Auces novadā, tās lauku teritoriju izveidojot par atsevišķu administratīvo vienību. 2010. gadā Auces lauku teritoriju pārdēvēja par Vecauces pagastu.

Apdzīvotās vietas

Lielākā apdzīvotā vieta ir Vecauce.
Sidrabene (pils)

Sidrabene jeb Sidabrene (vācu: Sydobren, Sydober, Sydobre, lietuviešu: Sidabrė) bija seno zemgaļu pils līdzīga nosaukuma pilsnovadā mežainā apvidū Zemgales valsts dienviddaļā, kas minēta Atskaņu hronikas vēstījumā par krusta kariem pret zemgaļiem un žemaišiem 13. gadsimta beigās. Tā kā Sidrabe nav minēta senākā 1254. gada Zemgales sadalīšanas dokumentā, uzskata, ka tā ietilpusi Upmales zemē. 
Hronikā minēts, ka Sidrabes pils nodedzināta 1289. gada beigās vai 1290. gada sākumā. Zemgaļi pili atjaunoja, bet ordeņa karavīri no Heiligenbergas pils to atkal nodedzināja, tādēļ "citur uzcelta tā tika". 
Pēc Zemgales galīgās nopostīšanas zemgaļi masveidā devās uz Zemgales nekristīto daļu "pie pagāniem", kas vēlāk ietilpināta Lietuvā. Hronikas autora ziņas papildina Romas pāvesta Klementa V (1305—1314) rakstā minētie fakti, ka Livonijas ordeņa vardarbības dēļ pie pagāniem aizbēguši vairāk nekā 100 000 abu dzimumu zemgaļu.
Sidabres pilskalns pēdējo reizi minēts 1426. gada robežlīgumā starp Livoniju un Lietuvas valsti (ein geberg Sydobber, Suddoberschen bergh).
Reformācijas laikā 1526. gadā Lietuvas dižkunga Sigismunda dēls Viļņas bīskaps Jānis (lietuviešu: Jonas iš Lietuvos kunigaikščių, poļu: Jan z Książąt Litewskich, 1499—1538) par Kalneļu pilskalnu pārdēvētajā vietā lika uzcelt katoļu baznīcu, ko 1626. gadā no jauna uzcēla pie tirdzniecības miesta tagadējās Jonišķu pilsētas centrā.

Pils atrašanās vieta

Iespējams, ka Sidrabes pils sākotnēji bijusi Sidrabes upes krastos pie Platones pagasta "Robežniekiem", tikai vēlāk pārcelta uz Jonišķu apkaimi. 
Arheoloģiskie izrakumi (1990. gadā vad. A. Merkevičius un 2003.—2004. gadā vad. E. Vasiļausks) apstiprināja, ka Sidrabenes pils atradusies netālu no Jonišķiem mūsdienu Lietuvā pie Kalneles (Kalnelis). Senajā pilsētā ietilpa pilskalns ar divām priekšpilīm un apmēram trīs hektārus liela apdzīvota vieta. Kultūrslāņi radušies trīs periodos: 5.—10. gadsimtos, 11.—13. gadsimtos un 16.—17. gadsimtos.