google/wiki40b huggingface dataset:
Irbe (upe)

Upes raksturojums

Irbei nav tādu izteiktu ieleju kā citur Latvijā un tās plūdums ir vienmērīgs, bez kritumiem un krācēm. Irbe tiek dēvēta arī par Kurzemes Gauju, tikai tā ir šaurāka un iztrūkst smilšakmeņu atsegumu. 
Pēdējos 5 km upe ir plata un gandrīz pilnīgi bez straumes. Pie ietekas jūrā Irbe veido 2 km garu smilšu strēli. Ieteka katru gadu maina savu vietu un izskatu. Irbe tek pa Piejūras zemieni paralēli jūras malai, tādēļ tās krasti un gultne ir smilšainas. No jūras upi atdala šai piekrastei raksturīgā vigu un kangaru ainava, kas vērojama arī labajā krastā. Krasti stāvi, nogruvuši, upē daudz nokritušu koku. Irbes upei raksturīgie smiltāji veidojušies ledus laikmeta beigu posmā un vēlāk vēji izveidojuši kāpas.

Irbes upe un lībieši

Irbes upe ir lielākā Ziemeļkurzemes upe, kas plūst caur lībiešu zemi. Lībiešu dzīvesveids jau izsenis saistīts ar ūdeņiem - kuģniecība un zvejniecība. Vidzemes lībieši galvenokārt izmantoja Daugavas, Lielupes, Salacas, Gaujas ūdeņus un Rīgas jūras līci, bet Kurzemes lībieši Baltijas jūras Irbes šaurumu (Sūŗ meŗ) un Irbes upi. Caur to varēja veidot sakarus ar iekšemes latviešiem, pa to pludināja baļķus no lielajiem Ances mežiem uz šaursliežu dzelzceļa staciju Lielirbē vai kuģīti jūrā.
Irbes upe arī devusi vārdu Lielirbes ciemam, kas izveidojies upes grīvā. Lībiešu valodā nosaukumi sakrīt - Īra un Īra, pretstatā Mazirbei, kas lībiski ir Irē un tās nosaukums arī cēlies no upes ar tādu pašu nosaukumu. Vēl 20. gadsimta 30. gados Lielirbes ciems bija viens no lielākajiem Ziemeļkurzemes piekrastē un līdz ar to arī upe bija pilna dzīvības. Pēc kariem un okupācijām ciems ir degradējies. Palikušas vien 3 mājas un daudzu māju vietas.
Vladimīrs Sobotka

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Sobotka uzsāka 2003.—04. gada sezonā, kad aizvadīja debijas spēli Čehijas Ekstralīgas kluba Prāgas "Slavia" rindās. "Slavia" rindās uzbrucējs spēlēja līdz 2006.—07. gada sezonas beigām.
2007. gada vasarā Sobotka pārcēlās uz Ziemeļameriku, nākamajā sezonā aizvadot 48 spēles NHL kluba Bostonas "Bruins" sastāvā. NHL gan hokejists nostiprinājās vien pēc divām sezonām. 2010. gada vasarā Sobotka tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues". "Blues" rindās Sobotka spēlēja līdz 2014. gadam.
2014. gada vasarā pievienojās KHL klubam Omskas "Avangard", tā rindās aizvadot nākamās divarpus sezonas, taču tad atgriezās "Blues" rindās. 2018. gada vasarā tika aizmainīts uz Bufalo "Sabres".
Līna Čanka

Biogrāfija

Līna Čanka dzimusi 1893. gada 5. novembrī Rendas pagasta "Mežzīlēs" zemnieka ģimenē. Sākoties Pirmajam pasaules karam ģimene devās bēgļu gaitās uz Ukrainu, bet Līna palika Rīgā, kur ar sava mirušā brāļa dokumentiem un segvārdu Jānis brīvprātīgi iestājās latviešu strēlnieku vienībās. Ieskaitīta 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljonā un piedalījusies visās bataljona (vēlāk pulka) kaujās Rīgas frontē. Arī pēc tam, kad atklājās Čankas patiesais dzimums. 1915. gadā pie Pavasaru muižas Slokā viņa tika ievainota, bet palika ierindā un turpināja kauju zem nepārtrauktas ienaidnieka uguns līdz tika ievainota otrreiz. 1916. gada vasarā piedalījās visās Nāves salas aizstāvēšanas kaujās. Ziemassvētku kauju laikā Tīreļpurvā kā vecākā sanitāre pašaizliedzīgi izpildīja savu pienākumu nepārtrauktā ienaidnieka ugunī. Par apbrīnojamo varonību strēlnieku rindās apbalvota ar III un IV šķiras Sv. Jura krustiem un Jura medaļas IV šķiru kā arī paaugstināta kaprāļa dienesta pakāpē.
Pēc latviešu strēlnieku pulku došanās uz Krieviju un frontes sabrukuma palikusi Latvijā. 1919. gada septembrī brīvprātīgi iestājusies Latvijas armijā un dienējusi 5. Cēsu kājnieku pulkā.
Atvaļināta 1920. gada maijā un saņēmusi jaunsaimniecību Lielrendas "Virsaišos" kur saimniekojusi visu Latvijas Republikas laiku. Lāčplēša kara ordenis piešķirts 1921. gadā. 1927. gadā apbalvota ar IV šķiras Trīszvaigžņu ordeni. Apprecējusies ar Robertu Freidenfeldu.
Pēc Otrā pasaules kara represēta, zaudējusi savu īpašumu. Mūža nogali pavadījusi Reģu pansionātā Kuldīgas rajonā, kur arī mirusi 1981. gada 9. jūnijā. 1989. gadā pārapbedīta dzimtas kapos Rendas pagastā.
Laiks eņģeļiem

Sižets

Filmas sižeta pamatā ir ideja par to, ka cilvēki dzīvo pārāk bezatbildīgi, paļaudamies uz kādu augstāku spēku, kas visu jebkurā laikā varēs izglābt.
Fricis Gailis

Biogrāfija

Fricis Gailis dzimis 1911. gada 6. februārī Rūjienā nabadzīgu vecāku ģimenē. Darba gaitas uzsācis trīspadsmit gadu vecumā. 1930. gadā iestājās Raiņa vakara vidusskolā, kuru apmeklēja pēc darba Rīgas superfosfātu fabrikā, Jaunmīlgrāvī. 1931. gadā kļuva par Latvijas Komunistiskās partijas jauniešu savienības 3. rajona biedru un paralēli darbam un mācībām aktīvi iesaistās komjaunatnes pagrīdes darbībā.
Fricis Gailis veica vairākas nelegālas komjaunatnes pagrīdes kustības akcijas: uzvilka Padomju Savienības sarkano karogu Rīgas superfosfātu fabrikas skurstenī, uz fabrikas sienām krāsoja revolucionārus lozungus, u.c. Frici Gaili pirmo reizi apcietināja 1932. gada 5. novembrī Meža kapos nelegālā strādnieku mītiņā, taču pēc pāris dienām atbrīvoja — apcietinājuma pierādījumu trūkumu dēļ.
Dzīvoja Sarkandaugavā, Tvaika ielā 42, kur viņa tēvs bija sētnieks.

Arests un nāve

1933. gada sākumā Politiskās policijas pārvalde (Politpārvalde) veica komjaunatnes pagrīdes darbību apkarošanas pasākumus, kuru ietvaros notiek vairākas kratīšanas aizdomās turēto dzīvokļos. Kratīšanas laikā 1933. gada 3. janvārī Helēnas Mitrulevičas dzīvoklī, Tvaika ielā 34 tika aizturēts arī Fricis Gailis, pie kura atrod brošūru "Par komjaunatnes pašreizējiem uzdevumiem". Frici Gaili nogādā Politpārvaldes telpās, Alberta ielā 13. Nākamajā dienā, 1933. gada 4. janvārī Gaili nogādāja pratināšanas telpās. Nenoskaidrotos apstākļos Fricis Gailis izkrīt pa 4. stāva logu uz bruģa ēkas pagalmā un drīz vien mirst notikuma vietā.
Friča Gaiļa bēres bija paredzēts rīkot 1933. gada 8. janvārī, kas bija svētdiena, tomēr, baidoties no liela strādnieku skaita bērēs, tās aizliedza rīkot šajā datumā un pārcēla uz 10. janvāri (otrdienu). Tomēr Friča Gaiļa bērēs tik un tā piedalījās ap 5000 cilvēku. Lai nodrošinātu sabiedrisko kārtību, pie Raiņa kapiem izvietoti vairāki desmiti jātnieku policijas pārstāvji. Bēru noslēgumā pie izejas no kapiem sākās spontānas sadursmes, kurās jātnieku policija pret bēru apmeklētājiem vērsās ar gumijas nūjām.

Sekas

Lai arī sākotnēji Politpārvalde centās noklusēt Friča Gaiļa nāvi, tomēr tā ātri kļuva plaši zināma un izraisīja sabeidrības sašutumu. Politpārvalde Friča Gaiļa nāvi skaidroja ar bēgšanas vai pašnāvības mēģinājumu, tomēr par izplatītāko Friča Gaiļa nāves apstākļu versiju kļuva pieņēmums, ka, izgrūžot Gaili pa ēkas logu, Politpārvalde bija centusies slēpt Friča Gaiļa spīdzināšanas sekas.
1933. gada 31. janvārī 38 Saeimas deputāti iesniedza Saeimai priekšlikumu izveidot parlamentārās izmeklēšanas komisiju par Friča Gaiļa nāves apstākļiem.  Izmeklēšanas komisijas darbs beidzās bez rezultātiem.
Latvijas PSR periodā Fricis Gailis bija nozīmīgs padomju propagandas elements. Alberta ielu 1941. gada 28. aprīlī un atkārtoti 1944. gada 23. oktobrī pārdēvēja par Friča Gaiļa ielu. Friča Gaiļa vārdā tika nosauktas pionieru vienības. Pionieri un studenti apmeklēja un sarakstījās ar Friča Gaiļa māti — Emīliju.
Pavīķe

Izplatība

Pavīķe sastopama Eiropā, sākot ar Franciju, no Luāras uz austrumiem. Tā mājo gandrīz visās upēs, kas ietek Baltijass un Ziemeļu jūras dienviddaļā, kā arī Melnās, Azovas un Kaspijas jūras upju baseinos. Pavīķe ir plaši izplatīta Volgas, Kūras baseinos un Irānas upēs. Vidusjūras reģionā pavīķe mājo tikai Ronas baseinā un dažās nelielās upītēs no Provansas (Francijā) līdz Dženovai (Itālijā), arī Grieķijā un Albānijā, Aojas baseinā. Rietumāzijā izplatības areāls aptver Marmora jūras baseinu Anatolijas rietumos līdz Menderesas, Eifratas un Tigras  upju baseiniem. Arāla jūras baseinā pavīķe mājo Amudarjas augštecē un Karakuma kanālā.

Latvijā

Latvijā pavīķe sastopama daudzās upēs. Ezeros un jūras piekrastē nav konstatēta.

Izskats

Pavīķe ir neliela saldūdens zivs. Tās garums var sasniegt 18,5 cm, svars 40 g, lai gan parasti tās garums ir apmēram 9 cm. Latvijā pavīķe izaug līdz 9 cm garumam, sasniedzot 16 g masu. Ķermenis pavīķei samērā augsts, no sāniem saplacināts. Mute vērsta uz priekšu. Mugura brūngani zaļa, sāni un vēders sudrabaini. Vēdera spuras un anālā spura pirms nārsta kļūst sārtas. Sānu līnijai abās pusēs melni punkti, kas rada iespaidu par divām tumšām sānu joslām. Zvīņas smalkas, un uz sānu līnijas ir 44—54 zvīņas. Rīkles zobi gludi, sakārtoti divās rindās. Kopumā pavīķe ir ļoti līdzīga vīķei, bet ir par to platāka, ar izteiktāku muguras liekumu, arī galva proporcionāli masīvāka.

Uzvedība un barība

Pavīķe (jebkurā vecuma grupā) uzturas nelielos baros ūdens augšējos slāņos un mājo avotos un nelielās upēs ar skābekli bagātā ūdenī. Labprāt uzturas straujās, pat krāčainās vietās, lai arī to var novērot upēs ar mierīgu straumi. Pavīķe barojas ar zooplanktonu, bentosu, kukaiņu kāpuriem, ūdenī iekritušiem kukaiņiem, vēžveidīgajiem un kramaļģēm. Reizēm var novērot pavīķi lecam, lai nomedītu zemu lidojošu kukaini.

Vairošanās

Dzimumgatavība pavīķei iestājas 2—3 gadu vecumā, sasniedzot 4—7 cm garumu. Nārsto no aprīļa līdz jūlijam, kad ūdens temperatūra ir 15—24° C. Nārsts notiek nelielās grupās seklās vietās ar grantainu gultni. Auglība 1—8 tūkst. ikru. Raksturīgs porciju nārsts. Ikri ir lipīgi un pielīp pie grunts, to attīstība ilgst 4—6 dienas, atkarībā no ūdens siltuma. Veido hibrīdus ar sapalu. Pavīķe var sasniegt 9 gadu vecumu.
Hallo, Hela!

Sižets

Pienenīšu zemē dzīvo helikopterīte Hela. Animācijas filmā parādīti viņas dažādie piedzīvojumi.
Pasienes pagasts

Daba

Pagasta rietumu un dienvidu daļa atrodas Latgales augstienē, galvenokārt Dagdas paugurainē, ziemeļrietumu stūris atrodas Rāznavas paugurainē. Austrumu daļu aizņem Mudavas zemienes Zilupes līdzenums. Pagasta dienvidu daļā Rāznavas pauguraini no Zilupes līdzenuma nodala Grebļa kalns (Kausa kalns, Āza kalns) - garš, līkumains osveida paugurs, kura garums 5 km, absolūtais augstums sasniedz 156,4 m vjl., bet relatīvais augstums 15 - 30 m. Pamatnes platums 50 - 150 m. Augstākā vieta pagastā - 182,0 m vjl. - pagasta dienvidrietumos.

Vēsture

Pasienes pagasts (līdz 1925. gadam Posiņas pagasts) tika izveidots 19. gadsimta otrajā pusē pēc 1866. gada guberņu pašvaldības likuma pieņemšanas. Pagasta teritorijā sākotnēji ietilpa tagadējā Zilupes pilsēta, Zaļesjes pagasts un Istras pagasta austrumdaļa, bet mūsdienu pagasta dienviddaļa ietilpa Šķaunes pagasta teritorijā. 1900. gadā pēc dzelzceļa līnijas Ventspils – Maskava atklāšanas ap Rozenovas staciju strauji attīstījās apbūve un 1931. gadā tika nodibināta Zilupes pilsēta.
1935. gadā Ludzas apriņķa Pasienas pagasta platība bija 170,6 km² un tajā dzīvoja 7112 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Beļajevas, Belomojevas, Bondaru, Horoševas, Pasienes, Ploskiju, Sirotinas, Tuļevas un Zaļesjes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Pasienes ciems ietilpis Zilupes (1949-1959) un Ludzas (pēc 1959. g.) rajonos. Pasienes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētos Beļajevas un Tuļevas ciemus, 1965. gadā - Zaļesjes ciema padomju saimniecības «Pasiene» teritoriju, 1971. gadā padomju saimniecības «Družba» teritoriju pievienoja Šuškovas ciemam, 1975. gadā pievienoja daļu likvidētā Šuškovas ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Pasienes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Zilupes novadā.

Latvijas galējais austrumu punkts

Pasienes pagasta teritorijā pie Krievijas robežas atrodas Latvijas galējais austrumu punkts (28°14' A.g.), ko iezīmē akmens zīme «Austras koks».

Iedzīvotāji

Pēc CSP datiem 2016. gadā pagastā dzīvoja 604 iedzīvotāju. Pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem Pasienes novadā dzīvoja 41,89% krievu, 27,72% latviešu, 22,68% baltkrievu un 3,46% poļu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Pasiene (pagasta centrs), Šuškova, Adamova, Katalova, Grišina.
Pārējie: Dolgije, Koļesņiki, Noviki, Trubilova, Sapatņi, Litvjaki, Gorniki, Tarčilova, Gorbači, Piragova, Pricimova, Ļauzina, Konovalova, Dauguļova, Šikucki, Kazaki, Pirdova, Garaņi, Biksi, Noviņje, Gaļici, Siruteva, Skripčina, Škauna, Pedeļova, Kozlova, Žoglova, Tiuļova, Pinti, Šeški, Zaborje, Meikšāni, Kolnačova, Koršupļova, Rieči, Guzenki, Latišonki, Surži
Ivars Caune (autosportists)

Biogrāfija

Ivars Caune dzimis 1959. gada 29. maijā. 1979. gadā viņš pirmo reizi startēja rallija sacensībās. Lielāko daļu rallija pilota karjeras viņa stūrmanis bija Andris Šimkus, abiem kļūstot par tituliem visbagātāko Latvijas autorallija ekipāžu. Vēl rallijā Caune ir startējis kopā ar Daināru Dambergu, Vladimiru Barinovu un dēlu Krišjāni. Pēc neatkarības atjaunošanas Ivars Caune kādu laiku piedalījās autokrosā, tostarp Eiropas čempionātā. 1997. gadā Ivars Caune un Andris Šimkus Velsas WRC posma pirmajā ātrumposmā startējot ar Subaru Impreza automašīnu izcīnīja otro vietu, piekāpjoties tikai Kolinam Makrejam, bet apdzenot Tomiju Mekinenu un Karlosu Sainsu.
Smadzenes

Smadzenes ir centrālās nervu sistēmas kontroles centrs, kas ir atbildīgs par uzvedību. Smadzenes atrodas galvā un tās no ārpuses aizsargā galvaskauss. Smadzeņu galvenais uzdevums ir apstrādāt informāciju, ko ķermenis iegūst izmantojot visas piecas maņas: redzi, dzirdi, garšu, ožu un tausti. Visiem mugurkaulniekiem ir smadzenes.

Cilvēka smadzenes

Cilvēka smadzenēs ir apmēram 100 miljardi šūnu jeb neironu, kas atrodas dažādos smadzeņu centros un vismaz 10 reizes vairāk neiroglijas šūnu. Pētnieki tradicionāli ir uzskatījuši, ka neironi, kas atrodas kustību centros, saņemot signālus no apziņas centriem, dod impulsu darbības uzsākšanai, bet patiesībā tas nemaz nav tik vienkārši. Viņi ir atklājuši īpašas smadzeņu šūnas, kuras sauc par spoguļneironiem. Tas devis smadzeņu pētniekiem nopietnu vielu pārdomām. Izrādās, ka tādas cilvēkā augsti attīstītas īpašības kā spēju iejusties cita ādā, apgūt zināšanas un izmantot saziņai valodu kontrolē ne vien mūsu apziņas neironi, bet lielā mērā jaunatklātās šūnas, kuras tieši saistītas ar mūsu fizisko kustību aparātu. Galvas smadzenes cilvēkam (un arī dzīvniekam) ir orgāns, kas nelīdzinās nevienam citam orgānam. Galvas smadzenes ļauj domāt, bet joprojām daudzi smadzenēs notiekošie procesi pilnībā nav izprasti. Cilvēka smadzeņu masa ir apmēram 1,4 kg un tilpums no 1300 līdz 1500 cm³.

Tilts

Tilts atrodas iegareno smadzeņu priekšpusē. Palīdz regulēt elpošanu. Caur tiltu iet nervu ceļi, kas savieno galvas smadzenes un muguras smadzenes, kā arī nervu ceļi, kas savieno smadzeņu puslodes ar smadzenītēm.

Smadzeņu saiklis

Smadzeņu saiklis ir nervu tilts starp abām smadzeņu puslodēm, jo puslodes funkcionē kā viena vienība. Ja viena smadzeņu puse kaut ko iemācās (sajūt priekšmetu ar vienu roku), informācija tiek nosūtīta arī uz otru puslodi.

Smadzeņu puslodes

Smadzeņu puslodes ir lielākā un nozīmīgākā cilvēka smadzeņu daļa. Puslodes ir intelekta centrs. Katrā smadzeņu puslodē ir 4 daivas, katrā daivā ir dažādu receptoru centri.
Emiļa Melngaiļa memoriālais muzejs

Emiļa Melngaiļa memoriālais muzejs ir komponista un foklorista Emiļa Melngaiļa dzimtas mājas "Melngaiļi", kurās var iepazīties ar mūziķa dzīvi un darbību. Tas ir valsts nozīmes vēstures piemineklis un atrodas Vidrižu pagasta Igatē.

Vēsture

Muzejs tika dibināts 1984. gadā, godinot latviešu kultūrai nozīmīgu personību Emili Melngaili — komponistu, kura mūzikai piemīt latviešu mentalitāte, izpildītājmākslinieku un kordiriģentu, kas atstājis nozīmīgu ieguldījumu Latvijas kora mākslā, fokloristu, kurš bija savācis vairāk kā 5000 melodijas un pierakstus par muzicēšanas tradīcijām un tautas mūzikas instrumentiem.

Darbība

Muzejs pieder pagasta pašvaldībai, bet to apsaimnieko Igates pils darbinieki. Muzejs pastāvīgi atvērts no maija līdz septembrim, citos mēnešos ir apmeklejams pēc iepriekšēja pieteikuma.

Aktivitātes

Pamatekspozīcija ir veltīta Emiļa Melngaiļa dzīvei un darbiem, muzeja fondos atrodas liels materiālu daudzums par komponista daiļradi. Bez materiāliem par Melngaiļa devumu muzeja apmeklētājiem ir iespējams apmeklēt izstādes, kas ir veltītas gadskārtu norisēm, latviešu folklorai un tautas mūzikas instrumentiem. Tā kā muzejs pilda arī Vidrižu novadpētniecības muzeja funkcijas, aplūkojamas ir Vidrižu skolas vēstures, kolhozu vēstures un padomju varas laiku bērnu un jaunatnes organizāciju ekspozīcijas. Muzejs piedāvā arī interaktīvas nodarbības — mācību stundu par Emiļu Melngaili senatnīgā klases telpā vai iepazīt putnu pasauli putnu ekspozīcijā.
HK Dinamo Juniors

Rezultāti

2009.-10. gada sezonu klubs aizvadīja Latvijas hokeja līgā un Baltkrievijas hokeja līgā.

Latvijas hokeja līga

Latvijas hokeja līgā Dinamo Juniors izcīnīja čempiontitulu.
Lietuviešu virtuve

Lietuviešu virtuve (lietuviešu: lietuviška virtuvė) ir lietuviešiem raksturīgo ēdienu un to gatavošanas īpatnību kopums, kas veidojies dažādu ģeogrāfisku un vēsturisku apstākļu ietekmē. 
Lietuviešu virtuvē pamatā ir vietējie lauksaimniecības produkti, visbiežāk — mieži, kartupeļi, rudzi, bietes, zaļumi, ogas un sēnes. Vēsturiski lietuviešu virtuve ietekmējusies no tādām Austrumeiropas valstīm kā Polija un Ukraina, taču tai ir arī līdzība ar Skandināvijas tautu, ungāru, rumāņu, gruzīnu un pat ebreju virtuvēm, saplūstot senlietuviešu virtuvei, kas veidojusies no 14. līdz 18. gadsimtam kā priviliģēto šķiru kultūra, un zemnieku virtuvei, kas radās 19. gadsimta otrajā pusē, pilnīgi neatkarīgi no iepriekšējām tradīcijām. 
Lietuviešiem, poļiem un aškenaziem (Austrumeiropas ebrejiem) tās kopīgās vēstures dēļ ir daudzi līdzīgi ēdieni un dzērieni, piemēram, klimpas, kuru reģionālie paveidi Lietuvā pazīstami kā koldūni (koldūnai), litvaku starpā kā kreplahi (jidišā: קרעפּלעך‎), bet Polijā kā pierogi. Lietuviešu virtuvi vēsturisku iemeslu dēļ ietekmējusi arī vācu virtuve un kultūra, tajā ieviešot kartupeļu un cūkgaļas ēdienus kā kartupeļu sacepumu — kuģeli (kugelis), kartupeļu desas (vėdarai) un zarota koka formas kēksu ar tukšu vidu — šakoti. Vieni no vispopulārākajiem lietuviešu virtuves ēdieniem ir aukstā biešu zupa un cepelīni ar dažādiem pildījumiem.
Stefans Pogosjans

Biogrāfija

Maskavas šaha skolas "Orient" audzēknis. 2015. gadā uzvarējis Maskavas jauniešu šaha čempionātā U13 vecuma grupā. Krievijas jauniešu šaha čempionātos 2016. gadā izcīnījis 2. vietu U13 vecuma grupā, bet 2017. gadā bijis 3. vietā U15 vecuma grupā.
Pārstāvējis Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos. 2018. gada augustā Rīgā uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā O14 vecuma grupā. 2019. gada augustā Bratislavā izcīnījis bronzas medaļu Eiropas jauniešu šaha čempionātā O16 vecuma grupā. 2019. gada oktobrī Indijā izcīnījis sudraba medaļu Pasaules jauniešu šaha čempionātā O16 vecuma grupā.
2018. gadā uzvarējis šaha festivāla "RTU Open" ātrspēles turnīrā "F Midweek blitz".
Par panākumiem turnīros FIDE 2018. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
AMOS-6

Pavadonis

AMOS-6 izgatavoja uzņēmums Israel Aerospace Industries (IAI) uz platformas AMOS 4000 bāzes. 
Līgums ar IAI par AMOS-6 izgatavošanu noslēgts 2012. gada jūnijā.
Pavadonim bija 39 Ku, 24 Ka un 2 S joslas raidītāji.
To bija paredzēts ievadīt ģeostacionārajā orbītā punktā 4° rietumu garuma, kur nomainītu AMOS-2 un kalpotu sakaru nodrošināšanai klientiem Eiropā, Tuvajos Austrumos un Āfrikā.
Pavadonis pasūtītājam maksāja 200 miljonus ASV dolāru.

Raķetes eksplozija

AMOS-6 orbītā bija plānots palaist 2016. gada 3. septembrī 07:00 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 v1.2 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-40.
Dažas dienas pirms starta, 1. septembrī bija plānota raķetes dzinēju standarta pārbaude, tos uz īsu brīdi iedarbinot. Degvielas uzpildīšanas laikā 13:07 UTC pie augšējās pakāpes sašķidrinātā skābekļa tvertnes notika uzliesmojums, kas izraisīja sprādzienu. Tā kā raķetei jau bija uzmontēta derīgā krava, tad arī AMOS-6 tika iznīcināts. Sprādzienā bojāts arī starta laukums.
Analizējot datus un atlūzas, secināts, ka avāriju izraisījis caurums otrās pakāpes sašķidrinātā skābekļa tvertnes kriogēnajā hēlija sistēmā.
Zemgales galīgā nopostīšana

Zemgales galīgā nopostīšana notika 1290. gadā. Heiligenbergas pils ordeņa garnizona karavīri neļāva zemgaļiem apsēt un nopļaut labības laukus un zemē iestājās bads. Rudenī viņi piespieda zemgaļus atstāt Dobeles un Raktes pilis un kopā ar Rīgas arhibīskapijas un kuršu karavīriem ilgstoši aplenca Sidrabenes pili. Zemgaļi izlēma atstāt savu zemi un to lielākā daļa pārcēlās uz Lietuvas dižkunigaitijas zemēm.

Atskaņu hronikas vēstījums

Pavasarī zemgaļi vēlējās apart zemi un iesēt labību, bet Heiligenbergas pils garnizona karavīru uzbrukumi to traucēja darīt. Tie sadalījās divos pulkos un atkal nodedzināja pilsētas ap Raktes un Dobeles pilskalniem, nogalināja vai sagūstīja to iedzīvotājus un atņēma viņiem lopus un mantu.
Rudens pusē krustneši iznīcināja nobriedušās labības laukus un visā zemē izcēlās bads. Ordeņa karapulki negaidot uzbruka Dobelei no jūrmalas puses pa ziemeļu zemes ceļu un no jauna nopostīja pilsētu. Zemgaļi "kļuva pliki, nabagi un bēdas tā tos māca", ka viņi nolēma paši nodedzināt neieņemamo Dobeles pili un daļa devās uz Rakti, bet daļa tālāk uz Lietuvu.
Tad ordeņa karapulki uzbruka Raktes pilskalnam, kas kādu laiku pretojās, bet ienaidnieki izdedzināja visu pils apkārtni, ka zemgaļiem "tur vairs dzīvot nepatika un turklāt vēl bads tos mocīja". Viņi pili pameta un par ķīlu atstāja savu mantu, bet Heiligenbergas komturs pēc ordeņa mestra rīkojuma pili nodedzināja. 
Visbeidzot ordeņa brāļi ar karakalpiem un vasaļiem ("leimaņiem") vairākas dienas aplenca Sidabrenes pili, kur bija "daudz varoņu brašu". Aplenkumā piedalījās arī Rīgas arhibīskapa un kuršu karapulki. Uzbrucēji nodedzināja pilsētu un zemgaļi "gauzdamies nu dziedāja bēdu dziesmas". 
Sidrabes zemgaļu apspriedē tad tika nolemts, ka tas saimes, kas "kas sadzīvot ar brāļiem māk", patvērās pilī, bet pārējie atstāja Sidabrenes pili, aizgāja uz Lietuvu un "zaudēja tēvu mantojumu". Pilī palikušie sūtīja ziņnešus pie Mītavas komtura, kurus tas paturēja par ķīlniekiem un lūdza ordeņa mestra vietnieka padomu. Viņš sasauca ordeņa brāļu sapulci, kurā nolēma Sidabrenes pili nodedzināt. Uz turieni devās Mītavas komtura karapulks. Komturs devās pie pils vārtiem, kur "viņu mīļi apsveica un par mieru viņi norunāja". Tomēr zemgaļiem nācās pili atstāt, viņu pili nodedzināja un pašus aizveda gūstā uz Jelgavu. "Kad Sidabrene liesmās gruva, tad zeme apkārt tukša kļuva. Par to, kas tur bij noticis, neviens pēc tam nav runājis."
Hmiļnika

Vēsture

Apdzīvotā vieta vēstures avotos pirmoreiz minēta 1363. gada hronikās sakarā ar gadu iepriekš notikušo lietuviešu kņaza Aļģirda kauju ar tatāriem. 1434. gadā Hmiļnika nonāk Polijas sastāvā, 1448. gadā kņazs Kazimirs IV tai piešķir Magdeburgas tiesības. 1793. gadā Hmiļnika nonāk Krievijas Impērijas sastāvā kā viens no Podolijas guberņas miestiem. 1804. gadā piešķirtas pilsētas tiesības. 1934. gadā pilsētā tiek atklāti dziedniecisko minerālūdeņu avoti un Hmiļnika sāk attīstīties kā balneoloģiskais kūrorts.