google/wiki40b huggingface dataset:
Pēteris Dardzāns

Dzīvesgājums

Pēteris Dardzāns dzimis Dignājas pagasta Spuldzenieku "Dardzānos" 1889. gada 18. maijā zemnieka Jura Dardzāna ģimenē. Beidzis Jēkabpils tirdzniecības skolu, Rīgas Politehniskā institūta komercnodaļu (1914), kur mācījies kopā ar Latvijas pirmo ārlietu ministru Meierovicu. 1914. gada vasarā iesaukts Krievijas armijā, dienestu uzsācis Viļņā dislocētā 112. Urālu kājnieku pulka vasaras nometnē Kauņas apkaimē. Sākoties Pasaules karam, Dardzānu nosūtīja uz Kazaņas karaskolu, kuru viņš decembrī pabeidza praporščika pakāpē. Pēc karaskolas nosūtīts dienēt Saratovas 160. rezerves bataljonā.
Sākoties latviešu strēlnieku bataljonu formēšanai, Pēteris Dardzāns brīvprātīgi pieteicās strēlniekos un 1915. gada 3. oktobrī tika nozīmēts par 1. Daugavgrīvas bataljona 3. rotas komandieri. Ņēma dalību pirmajā bataljona kaujā 25. oktobrī pie "Kraslovsku" mājām. Novembra sākumā Dardzāns tiek smagi ievainots kājā, kļūstot par pirmo ievainoto strēlnieku bataljonu virsnieku, un vēlāk evakuēts uz Petrogradu. Pēc atlabšanas, nākamā gada martā atgriezies savā rotā, piedalījies Ķekavas kaujās. Poručiks Pēteris Dardzāns komandēja 3. rotu arī Ziemassvētku kaujās un pēc Frīdriha Brieža ievainošanas aizvietojis viņu 1. bataljona komandiera postenī. 1917. gadā jūnijā Dardzāns slimības dēļ atstāja fronti, ārstējās Tērbatā, bet novembrī Vitebskā iestājās "Dzimtenes un brīvības glābšanas savienībā". Vasarā Kazaņā iesaistījās eseru organizētajā balto "Tautas armijā".
Krievijas pilsoņu kara laikā pēc Baltās kustības Sibīrijas Pagaidu valdības pavēles 1918. gada 14. oktobrī štāba kapteinis P. Dardzāns kļuva par Troickas latviešu strēlnieku bataljona (krievu: Латышский (Троицкий) стрелковый батальон) komandieri. No 1919. gada novembra viņa bataljons militārā ziņā tika pievienots Čehoslovāku korpusam, 1920. gada maijā bataljons tika pārdēvēts par 1. Latvijas atbrīvošanas pulku. 1920. gada 3. oktobrī pulks ieradās Liepājā, bet 6. oktobrī — Rīgā. 1920. gada 6. novembrī P. Dardzānu atbrīvoja no pulka komandiera pienākumiem.
Vēlāk pulkvežleitnants Pēteris Dardzāns darbojās Latviešu veco strēlnieku biedrībā, bija padomes priekšsēdētāja biedrs un vēsturisko rakstu krājuma "Latviešu Strēlnieks" 7 sējumu redaktors.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā P. Dardzāns devās trimdā uz Vāciju, kur bija Latviešu Nacionālās Padomes loceklis (1948). Vēlāk pārcēlās uz dzīvi ASV, kur bija izdevuma "Strēlnieks" redaktors (1967-1975) un Veco strēlnieku organizācijas vadītājs. Līdztekus rakstīja atmiņas, bet iecerētā trīs sējumu grāmata palika nepabeigta. Miris 1985. gada 1. aprīlī Čikāgā.
Autoceļš P103

Vēsture

2015. gada 22. janvārī pieņemts lēmums, ka autoceļa P103 posma Ziedoņi-Bauska (66,0-70,4km) seguma periodisko uzturēšanu veiks SIA "STRABAG" par līgumcenu 102,824 EUR.
2015. gada 20. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa P103 posma Pilsrundāle-Mazmežotne (58,4-62,6km) seguma periodiskās uzturēšanas darbiem.

Šķērsotās upes

Uzskaitījuma secībā no Bauskas līdz Dobelei:
Mūsa, Kaucīte, Īslīce, Kapupe, Svitene, Liepars, Upele, Sesava, Jodupe, Oglaine, Skursteņu strauts, Vircava, Audruve, Eleja, Lielplatones grāvis, Sidrabe, Platone, Režu strauts, Svēte, Ailes strauts, Tērvete, Skujaine, Auce, Ālave, Sesava, Bērze.
Žaks Roge

Personīgā dzīve

Pēc profesijas Žaks Roge ir ārsts, ortopēds, viņš mācījies Gentes universitātē. 1968., 1972. un 1976. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš piedalījās burāšanas sacensībās. Roge ir pārstāvējis arī Beļģijas regbija izlasi.
Viņš bijis Beļģijas Olimpiskās komitejas prezidents no 1989. līdz 1992. gadam. Prezidenta amatā Roge strādājis arī Eiropas Olimpiskajā komitejā no 1989. līdz 2001. gadam. Par SOK locekli Žaks Roge kļuva 1991. gadā, bet komitejas valdē iekļuva 1998. gadā. Brīvajā laikā viņš lasa vēstures un zinātnisko literatūru.
2001. gada 16. jūlijā Žaks Roge tika ievēlēts par SOK prezidentu. Viņš ir Huana Antonio Samaranča pēctecis, kurš bija SOK prezidents kopš 1980. gada. Soltleiksitijas olimpiskajās spēlēs Roge kļuva par pirmo SOK prezidentu, kurš apmeties olimpiskajā ciematā. To viņš darīja, lai pietuvinātos sportistiem.
Roge aktīvi iesaistījies darbībās, lai beisbols un softbols tiktu svītroti no olimpisko spēļu programmas. 2005. gada SOK kongresā lēmums tika apstiprināts, un šie sporta veidi jau 2012. gada Londonas Olimpisko spēļu programmā vairs nebija. Viņš gan nenoliedz iespēju, ka nākotnē šie sporta veidi varētu atgriezties olimpiādē.
Roge nav izticis arī bez krietnas devas kritikas. Viņš pārmeta Useinam Boltam par viņa gavilēm pēc izcīnītās zelta medaļas sprinta distancē. Žurnālisti ar to nebija mierā un nosodīja SOK prezidenta rīcību. Arī grieķu sabiedrība nav apmierināta ar Roges izteicieniem, piemēram, "grieķi ieguvuši zelta medaļu dopingā".
Leitis (filma)

Sižets

1247. gadā pieredzējušais karavīrs leitis Rūstenis ierodas kāda pierobežas ciema vecākā mājā. Dižkunigaitis Mindaugs viņam uzdevis veikt izlūkošanu, ciema vecākais viņam palīgos norīko savu jauno dēlu.

Vēsturiskais konteksts

1236. gadā Mindaugs kļuva par Lietuvas dižkunigaiti un 1238. gadā pirmo reizi minēts rakstiskos avotos kā Lietuvas valdnieks.
1244. gadā Mindaugs ar lielu karaspēku iebruka Kursā, bet zaudēja kaujā pie Embūtes.
1247. gada ziemā Mindaugs rīkoja karagājienu pret Maskavas kņazu Mihailu Jaroslaviču (Aleksandra Ņevska brāli). Pirmajā kaujā leiši uzvarēja un nogalināja kņazu Mihailu, bet zaudēja Zubcovas kaujā pret Zelta Ordas vietvaldi Vladimiras-Suzdaļas lielkņazu Svjatoslavu Vsevolodoviču. 
1250. gadā Livonijas ordeņa karaspēks vairākas reizes iebruka Mindauga pārvaldītajās teritorijas. Mindaugs nolēma pieņemt kristietību un 1251. gada pavasarī Livonijas ordeņa mestrs Andreass no Felves pēc kopīgām dzīrēm piedāvāja Mindaugam pieņemt kristietību, pretī apsolot izgādāt Lietuvas karaļa kroni. 1251. gadā pāvests Inocents IV pasludināja, ka Lietuva atrodas viņa aizgādnībā, un deleģēja Livonijas mestram kronēt Mindaugu par Lietuvas karali. Rīgā tika izgatavoti divi zelta kroņi ķēniņam un viņa sievai Martai. Kulmas bīskaps no Prūsijas tika aicināts piedalīties kronēšanas ceremonijā. 1253. gada 6. jūlijā notika Mindauga kronēšana, Mindaugs saņēma no Livonijas mestra Lietuvu kā feodālo lēni, bet viņam bija jāatdod Livonijas ordenim daļu Žemaitijas un jātvingu teritorijas.
Jevgeņijs Ketovs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Ketovs uzsāka 2005.—06. gada sezonā, spēlējot Krievijas Superlīgas kluba Toljati "Lada" rindās. Komandas sastāvā Jevgeņijs spēlēja līdz pat 2008.—09. gada sezonas izskaņai.
2009.—10. gada KHL sezonu Ketovs uzsāka Kazaņas "Ak Bars" sastāvā, taču sezonu gaitā tika aizmainīts uz Čerepovecas "Severstal" vienību. 2011. gada vasarā Ketovs kļuva par "Severstal" kapteini.
Pēc 2012.—13. gada sezonas noslēguma tika aizmainīts uz Sanktpēterburgas SKA.
Krievijas hokeja izlases sastāvā Ketovs spēlējis 2012. gada Pasaules čempionātā, tajā kopā ar izlasi izcīnot zelta medaļas.
Krīta atmatene

Taksonomija

Analoģisku latīnisku nosaukumu Agaricus cretaceus Bull. cits autors XVIII gadsimtā bija devis citai sēņu sugai, kuru XIX gadsimtā aprakstot sajauca ar citu, un tā kā gan Latvijas, gan ārzemju avoti bieži arī tai vēl lieto apzīmējumu Agaricus cretaceus, tad šeit pārpratumu novēršanai pēc sēnes latīņu nosaukuma seko arī autoru uzvārdi. Šī otrā suga tagad latīniski saucas Leucocoprinus cretaceus, jeb Leucoagaricus cretaceus. Pastāv uzskats, ka krīta atmatene Agaricus cretaceus Fr. ir sinonīms tīruma atmatenei (Agaricus arvensis) vai ir tās forma, un avoti ārpus Latvijas parasti nenorāda krīta atmateni kā patstāvīgu sugu.

Augšanas apstākļi

Humusa saprofīte. Aug trūdvielām bagātās augsnēs, ganībās un pļavās, mēslu kaudzēs, no augusta līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.

Līdzīgās sugas

Krīta atmatene pieder pie dzeltējošo atmateņu grupas, kuras ir lielas, dzeltē iespiedumu vietās un ar to atšķiras no citām. Vēl šai grupā ietilpst tāpat ēdamās cildenā atmatene, tīruma atmatene, dzeltējošā atmatene, dižsporu atmatene, sajaukšanai ar kurām ir tīri zinātniska nozīme, un atsevišķi stāvošā indīgā atmatene, kuras mīkstums, īpaši kātiņa pamatnē, griezuma vietā koši dzeltē daudz stiprāk nekā citām atmatenēm un kurai ir nepatīkama karbola jeb fenola smaka. Mušmires, ieskaitot nāvīgi indīgo balto mušmiri, atšķiras no atmatenēm ar savām vienmēr baltajām lapiņām un maksti, kas ietver mušmiru kātiņa pamatni. Kamēr jaunai krīta atmatenei lapiņas vēl baltas kā mušmirei, tikmēr ar tās ievākšanu jāievēro liela piesardzība.
Edgars Homjakovs

Spēlētāja karjera

Savu profesionāļa karjeru Homjakovs sāka 2011.—12. gada sezonā Latvijas hokeja līgas vienībā HK Liepājas Metalurgs. 2014.—15. gada sezonu Homjakovs iesāka MHL B līgas komandā Kišiņevas "Platina", taču tad pievienojās HK Liepāja rindām. Nākamās divas sezonas Homjakovs pavadīja Francijā, līdz 2016.—17. gada sezonā atkal pievienojās HK Liepāja. 2017.—18. gada sezonu noslēdza ar 39 rezultativitātes punktiem, tādējādi kļūdams par visas līgas rezultatīvāko spēlētāju. 2018. gada jūnijā pievienojās HK Kurbads rindām.
Taibe Juseina

Biogrāfija

Taibe Juseina dzimusi Razgradas apgabala Kubratas kopienas  Midrevo ciemā turku ģimenē. Ar cīņas sportu nodarbojas kopš 2004. gada un sacensībās pārstāv sporta klubu "Levski Sofia".
2010. un 2011. gadā kļuva par Eiropas čempionāta sudraba medaļas ieguvēju. Nākamajos divos gados, 2012. un 2013. gadā izcīnīja pasaules čempionāta sudraba medaļu. 2014. gadā ieguva bronzas medaļu gan pasaules, gan Eiropas čempionātā. 2015. gadā izcīnīja bronzas medaļu 1. Eiropas spēlēs Baku.
Veiksmīgs Juseinai bija 2018. gads. Vispirms Eiropas meistarsacīkstēs Kaspijskā svara kategorijas 62 kg finālcīņā viņa pieveica Innu Tražukovu un kļuva par Eiropas čempioni. Pēc tam Budapeštā ieguva arī pasaules čempiones titulu, šoreiz finālā pārspējot japānieti Jukako Kavai.
2019. gada Eiropas čempionātā Bukarestē viņa savu čempiones titulu veiksmīgi aizstāvēja, bet pasaules čempionātā Nursultanā ieguva sudraba medaļu .
Tālivaldis Ķeniņš

Biogrāfija

Viņa vecāki bija dzejnieks un politiķis Atis Ķeniņš un rakstniece Anna Rūmane-Ķeniņa, viņa pusbrālis ir ekonomists Gundars Ķeniņš-Kings.
No 1940. līdz 1944. gadam mācījies Latvijas konservatorijas Kompozīcijas klasē pie Ābeles un Jāzepa Vītola, no 1945. līdz 1950. gadam — Parīzes Nacionālajā konservatorijā.
1951. gadā pārcēlies uz dzīvi Kanādā, kur līdz 1966. gadam bijis ērģelnieks un kora diriģents Svētā Andreja draudzē Toronto. No 1952. līdz 1984. gadam strādājis Toronto universitātes Mūzikas fakultātē par pedagogu. No 1973. līdz 1974. gadam vadījis Kanādas Komponistu līgu. Komponējis kora dziesmas, dažādu tautu tautasdziesmu apdares, simfonijas, kantātes, svītas, koncertus.
1950. gadā Ķeniņš saņēmis UNESCO prēmiju, 1995. gadā ticis apbalvots ar ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Divas reizes saņēmis Pasaules brīvo latviešu apvienības KF prēmiju, 1994. gadā — Pasaules brīvo latviešu apvienības Tautas balvu. 2005. gadā saņēmis Lielo mūzikas balvu par mūža ieguldījumu.
Konstantīns fon Veiss

Dzīvesgājums

Dzimis Carskojo Selo, netālu no Pēterpils baltvācu luterāņu ģimenē. Dienestu Krievijas impērijas armijā uzsācis 1895. gada 1. septembrī. Vispārējo militāro izglītību ieguvis, dienot Pāžu korpusā. Pēc mācību pabeigšanas turpinājis dienestu kā virsnieks 4. leibgvardes strēlnieku pulkā, 1909. gadā sasniedzis kapitāna dienesta pakāpi.
Ar 4. leibgvardes strēlnieku pulku piedalījies Pirmajā pasaules karā, no 1915. gada pulkvedis. 1917. gadā komandējis 4. Kaukāza kājnieku pulku.
Pēc Oktobra revolūcijas pametis krievu armiju, pievienojies ģimenei Igaunijā. 1918. gadā iestājies dienestā Igaunijas armijā un novembrī uzsācis baltvācu vienības — Baltijas bataljona (Baltenbataillon) (no 1919. gada aprīļa pulks (Baltenregiment)) formēšanu, komandējot šo vienību līdz pat Igaunijas atbrīvošanas kara beigām 1920. gadā, kad pulks tika izformēts un Veiss pameta armijas rindas.
Pēc dienesta nodarbojies ar saimniekošanu ģimenes lauksaimniecībā Igaunijā. Baltvācu repatriācijas laikā 1939. gadā pametis Igauniju, apmetoties ar ģimeni Rietumprūsijā, darbojies kā pilnvarotais agrārajos jautājumos. Ziemā no 1944. uz 1945. gadu ar ģimeni devies bēgļu gaitās uz rietumiem. Dzīvojis Holšteinā, savukārt 1955. gadā pārcēlies uz Augsburgu, kur miris 1959. gadā.
Ņūbransvika

Vēsture

Province oficiāli tika izveidota 1784. gadā, lai  kalpotu par vienu no galvenajām vietām, kur pēc ASV Neatkarības kara tika izmetināti tūkstošiem bēgļu, kas bija izvēlējušies palikt uzticami britu monarhijai un tās valdībai.
Harijs Vītoliņš (1968)

Karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru Vītoliņš uzsāka 1986. gadā Rīgas "Dinamo" sastāvā. Tās rindās viņš spēlēja līdz pat 1991. gadam. Rīgas "Dinamo" sastāvā viņš spēlēja arī 1988. gadā, kad Rīgas "Dinamo" PSRS čempionātā izcīnīja sudraba medaļas. Karjeru viņš turpināja Rīgas "Stars" vienībā, bet nākamajā sezonā devās uz Šveici, kur pievienojās EHC Chur vienībai. Pēc aizvadītām 25 spēlēm Vītoliņš izlēma doties uz Ziemeļameriku.
Tur viņš spēlēja Otavas "Senators" fārmklubā Ņūheivenas "Senators". Pēc aizvadītās sezonas viņu otro reizi draftēja NHL (pirmo reizi tas notika 1988. gadā, kad viņu izvēlējās Monreālas "Canadiens"). Šoreiz viņu, ar kopējo 228. numuru, draftēja Vinipegas "Jets", kuras sastāvā 1993. gada 6. oktobrī Vītoliņš debitēja NHL. 1993.—94. gada sezonā "Jets" rindās uzbrucējs aizvadīja astoņas spēles. Tiesa, rezultativitātes punktus viņam šajās spēlēs neizdevās iegūt. Pārējo sezonu viņš aizvadīja AHL kluba Monktonas "Hawks" sastāvā. Pēc nokļūšanas līdz NHL Vītoliņš atgriezās Šveicē, kur pievienojās SC Rapperswil-Jona klubam. 1995.—96. sezonu Vītoliņš aizvadīja Zviedrijas Elitsērijas līgas klubā Rögle BK. 1996.—97. sezonā Harijs atgriezās EHC Chur. EHC Chur viņš nospēlēja 6 sezonas, līdz 2002. gadā pievienojās citam Šveices klubam - HC Thurgau. Tajā viņš aizvadīja divas sezonas, bet 2004.—05. sezonā, kas viņa spēlētāja karjerā izvērtās pēdējā, viņš spēlēja veselos trijos Šveices klubos. Vispirms 1 spēle SC Langnau, tad 2 spēles HC Ambri-Piotta, bet pēc tam atgriezās un sezonu pabeidza HC Thurgau sastāvā.
Savā spēlētāja karjerā Harijs paspēja uzspēlēt arī PSRS izlasē — tās sastāvā viņš spēlēja 1988. gada Pasaules čempionātā junioriem, izcīnot sudraba medaļu. Latvijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 8 Pasaules čempionātos, kā arī 2002. gada Olimpiskajās spēlēs. To atklāšanas ceremonijā Vītoliņam bija uzticēts nest Latvijas karogu. 1996. gada Pasaules čempionātā B grupā viņš tika iekļauts turnīra zvaigžņu komandā.

Trenera karjera

Pēc spēlētāja karjeras beigām sāka strādāt kā treneris. Kā Oļega Znaroka palīgs, vairākus gadus strādāja ar Latvijas izlasi, pēc tam pārgāja uz KHL, kur trenēja Balašihas "HK MVD" un Maskavas "Dinamo" joprojām kā O. Znaroka asistents. 2012. un 2013. gadā kopā ar Maskavas "Dinamo" izcīnīja Gagarina kausu. 2014. gadā, kad O. Znaroks tika apstiprināts par Krievijas hokeja izlases vadītāju, H. Vītoliņš kļuva par Maskavas "Dinamo" galveno treneri un O. Znaroka asistentu Krievijas izlasē, ar kuru kļuva par 2014. gada Pasaules čempionāta uzvarētāju (vadīja komandu finālspēlē pret Somiju pēc O. Znaroka diskvalifikācijas).
2018. gada decembrī tika apstiprināts par HC Davos galveno treneri.
Tūrisms

Tūrisms (angļu: tourism; no tour — ‘ceļojums, brauciens’) ir visas personas darbības, kā rezultātā tiek veikti ceļojumi brīvajā laikā ārpus pastāvīgās dzīvesvietas, kas nav ilgāki par gadu. Šajos ceļojums ne tikai atpūšas, bet var kārtot arī lietišķos darījumus vai veikt citas darbības. Pēc pārvietošanās veida izšķir pasīvo tūrismu (ekskursijas ar autobusu vai tamlīdzīgu transporta līdzekli) un aktīvo tūrismu (dalībnieki pārvietojas, ejot kājām, slēpojot, airējot, braucot ar velosipēdu un tamlīdzīgi).

Tūristu visapmeklētākās vietas

2012. gadā visapmeklētākās valstis pēc tūristu skaita bija Francija (83,0 miljoni tūristu), Amerikas Savienotās Valstis (67,0 miljoni), Ķīna (57,7 miljoni), Spānija (57,7 miljoni), Itālija (46,4 miljoni), Turcija (35,7 miljoni), Vācija (30,4 miljoni), Apvienotā Karaliste (29,3 miljoni), Krievija (25,7 miljoni) un Malaizija (25,0 miljoni).
Saskaņā ar žurnāla Forbes datiem, 2013. gadā tūristu visapmeklētākās pilsētas pasaulē bija Bangkoka, Londona, Parīze, Singapūra, Ņujorka, Stambula, Dubaija, Kualalumpūra, Honkonga un Barselona. Savukārt visapmeklētākie objekti Taimskvērs un Centrālparks (abi Ņujorkā).

Tūrisms Latvijā

Tūrisma attīstība Latvijā atzīta kā viena no tautsaimniecības un vides attīstības prioritātēm. Tūristu plūsmas palielināšana veicinātu dažādu nozaru izaugsmi — viesnīcas, transports, sabiedriskā ēdināšana, tirdzniecība, izklaides un sporta aktivitāšu infrastruktūra un tā tālāk.  
Latvija piedāvā viesiem pievilcīgas viesnīcu cenas, plašu transporta infrastruktūru, labu norēķinu karšu tīklu. Bet, lai piesaistītu ceļotājus uz ilgāku laiku un veicinātu viņu atgriešanos Latvijā, ir svarīgi izstrādāt pievilcīgus tūrisma produktus un tos veiksmīgi pārdot. Šobrīd pasaulē pieaug interešu un hobiju ceļojumu īpatsvars, kā arī ik gadu palielinās interneta vidē plānoto un rezervēto ceļojumu apjoms.
Suzana Maksimoviča

Biogrāfija

Pirmo lielāko panākumu guvusi 1980. gadā, kad izcīnījusi Eiropas junioru šaha vicečempiones nosaukumu U20 vecuma grupā. 1980. gados bijusi viena no Dienvidslāvijas vadošajām šahistēm. Divas reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos (1983, 1991 - kopā ar Mirjanu Mariču). 2002. gadā kļuvusi par Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionāta sudraba medaļnieci, bet 2006. gadā šo panākumu atkārtojusi Serbijas sieviešu šaha čempionātā. Četras reizes piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīros (1982, 1987, 1991, 1995). Visveiksmīgāk nospēlējusi 1982. gada starpzonu turnīrā, kurā ierindojusies 9. vietā. 1990. gadā Pulā dalījusi 1.-4. vietu Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla zonas turnīrā. 1996. gadā uzvarējusi Drēzdenes starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā.
Pārstāvējusi Dienvidslāvijas un Serbijas komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 7 reizes (1982-1990, 1994, 2006). Komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1988) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas (1986) medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1982. gadā Maksimovičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1999. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Beneša dekrēti

Tā dēvētie Beneša dekrēti (čehu: Benešovy dekrety, slovāku: Benešove dekréty) ir Čehoslovākijas republikas prezidenta Edvarda Beneša Otrā pasaules kara laikā un pirmajos pēckara gados izdota likumu sērija "Republikas prezidenta dekrēti" (čehu: Dekrety presidenta republiky, slovāku: Dekréty prezidenta republiky), kas legalizēja etnisko Čehoslovākijas vāciešu un ungāru padzīšanu no valsts.

Notikumi

1945. gada 5. aprīlī Čehoslovākijas republikas pagaidu valdība izsludināja t.s. Čehoslovākijas valsts atjaunošanas (Košices) programmu, kurā bez visa pārējā tika noteikts, ka visi Čehoslovākijā dzīvojošie vācieši automātiski zaudē Čehoslovākijas pilsonību, ja vien nevar pierādīt, ka piedalījušies pretošanās kustībā pret okupācijas režīmu. Savukārt visas personas, kas noziegušās pret Čehoslovākijas valsti un tautu, ir sodāmas arī bez tiesas un izmeklēšanas.
Tā kā pat oficiālā līmenī tika uzskatīts, ka visi Sudetijas vācieši ir atbalstījuši nacistu režīmu, tātad noziegušies pret Čehoslovākijas valsti, uzreiz pēc Vācijas armijas izdzīšanas no Čehoslovākijas teritorijas sākās čehu militāro un policejisko spēku un Sarkanās armijas okupācijas spēku izvērsta vardarbība pret vāciešiem: piespiedu pārvietošana, īpašuma atņemšana, slepkavošanas, izvarošanas, ieslodzīšana koncentrācijas nometnēs un piespiedu vergu darbs). Kopā šajā t.s. mežonīgās izdzīšanas fāzē, kas ilga no 1945. gada maija līdz augustam, no Čehoslovākijas tika padzīti aptuveni 800 000 Sudetijas vāciešu.
Nākamā vāciešu izdzīšanas fāze, kas no iepriekšējās atšķīrās tikai ar lielāku organizētību, ilga līdz 1946. gada oktobrim, bet mazākos apjomos vāciešu deportācija ilga vēl vismaz divus gadus. Rezultātā no Čehoslovākijas tika padzīti 2 700 000 līdz 3 000 000 vāciešu, valstī palika 200 000—300 000 vāciešu, no kuriem lielākā daļa izceļoja turpmākajos gados. Piespiedu deportācijas gaitā gāja bojā no bada, slimībām vai vardarbības no 15 000 (pēc čehu aprēķiniem) līdz 270 000 (vāciešu aprēķini) pārvietojamo personu.
Aleksandrs Jerjomenko

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Jerjomenko uzsāka 1998. gadā, kad spēlēja Maskavas "Dinamo" otrajā komandā, kura spēlēja Krievijas Augstākajā līgā. Tiesa, 1999.—2000. sezonā, kuras sākumā Jerjomenko vēl joprojām spēlēja tā rindās, klubs bija izkritis uz Krievijas Pirmo līgu. Pēc astoņām aizvadītām spēlēm, Jerjomenko pievienojās Augstākās līgas klubam THK Tvera, kura rindās aizvadīja arī 2000.—01. sezonu. Sezonas beigās Jerjomenko aizvadīja divas spēles arī Krievijas Superlīgas kluba Maskavas "Dinamo" pirmajā komandā.
2001.—02. sezonu Jerjomenko iesāka citā Superlīgas klubā — Čeļabinskas "Mechel", bet sezonu pabeidza "Dinamo" otrajā sastāvā Krievijas Augstākajā līgā. 2002.—03. sezonā Jerjomenko aizvadīja arī 17 spēles "Dinamo" pirmajā komandā, bet 2003.—04. sezonā, pēc "Dinamo" pirmās komandas rindās aizvadītām sešām spēlēm, pārcēlās uz citu Superlīgas klubu — Habarovskas "Amur", kuras rindās arī pabeidza sezonu. 2004.—05. sezonu Aleksandrs aizvadīja Maskavas "Dinamo", bet no 2005. līdz 2007. gadam viņš spēlēja Kazaņas "Ak Bars", kļūstot par divkārtēju Krievijas Superlīgas čempionu.
2007. gada vasarā Jerjomenko pievienojās Ufas "Salavat Julajev" rindām. 2008.—09. sezonā Aleksandrs tika atzīts par līgas septembra labāko vārtsargu, bet 2009. gada 10. janvārī spēlēja Pirmajā Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēlē. 2010.—11. sezonā Jerjomenko kopā ar komandu izcīnīja Gagarina kausu. Nākamajās divās sezonās vārtsargs izcīnīja vēl divus Krievijas čempiona titulus, taču šoreiz jau Maskavas "Dinamo" rindās. Abās sezonās Jerjomenko izcīnīja arī izslēgšanas kārtas vērtīgākā spēlētāja balvu.
Krievijas izlases rindās Jeremenko spēlējis 2005., 2007., 2008., 2009. un 2010. gada Pasaules čempionātos, 2008. un 2009. gadā kļūstot par Pasaules čempionu.
Dopinga lietas Latvijas sportā

Šis ir saraksts ar dopinga lietām Latvijas sportā.
Kodolreaktors

Kodolreaktors jeb atomreaktors ir iekārta, kurā norisinās vadāma kodolu dalīšanās ķēdes reakcija. Kā kodoldegvielu izmanto dažus urāna vai plutonija izotopus. Kodolreaktorus izmanto pētnieciskām vajadzībām vai arī enerģijas iegūšanai (sk. atomelektrostacija). Kodolreaktors darbojas, ja aktīvajā zonā novietotās kodoldegvielas daudzums pārsniedz kritisko masu.
Kodolreaktorus iedala pēc neitronu enerģijas (kodoltermiskais, lēno neitronu, ātro neitronu kodolreaktors), pēc izmantotās kodoldegvielas, pēc neitronu palēninātāja (ūdens, grafīts, berilijs, citi) un siltumnesēja (ūdens, gāze, šķidri metāli, citi).
Arī Latvijā ir atradušies kodolreaktori. Salaspilī 1961.-1998. gadā darbojās Latvijas Zinātņu akadēmijas Fizikas institūta atomreaktors. Rīgā esot atradies arī nulljaudas kodolreaktors — Rīgas kritiskais stends.
Valērijs Brjusovs

Dzīvesgājums

Dzimis 1873. gada 13. decembrī turīga Maskavas tirgotāja ģimenē. Studēja vēsturi Maskavas universitātē (1892-1899) un publicēja pirmos dzejoļus franču simbolisma stilā, kuros jūtama Bodlēra, Malarmē un Verlēna ietekme. 1903. gadā viņš izdeva Puškina vēstuļu zinātnisku izdevumu un vadīja laikrakstu "Svari" (Весы, 1904-1909). Tulkoja krieviski Vergīlija, Dantes, Gētes, Po darbus. 1909. gada izdeva dzejas krājumu Все напевы (Visi dziedājumi).
Pirmā pasaules kara sākums provocēja viņa daiļrades krīzi. Ārstējās Maksimoviča sanatorijā Jūrmalā, dzejoļu krājumā "Septiņas varavīksnes krāsas" (1914-1915) iedzīvināti arī Latvijas motīvi un tēli. Tulkoja armēņu dzeju. Krievijas pilsoņu kara laikā pieslējās boļševikiem. 1921. gadā nodibināja Literatūras un mākslas augstskolu Maskavā.
Miris 1924. gada 9. oktobrī Maskavā.