Vētrasputni

Evolūcija

Fosilie atradumi liecina, ka vētrasputnu kārtas sugas ir dzīvojušas jau pirms 60 miljoniem gadu. Vētrasputnu kārtas priekšteči bija kopīgi arī pingvīnveidīgo (Sphenisciformes) un gārgaļveidīgo kārtai (Gaviiformes). Fosilo atradumu nav daudz, bet 16 miljonus gadu vecie albatrosu un ūdensgriezējvētrasputnu fosilijas liecina, ka šo putnu uzbūve nav daudz mainījusies pa šiem gadiem. Pastāv viedoklis, ka vētrasputni vispirms radās dienvidu puslodes reģionos, lai arī lielākā daļa fosiliju ir atrastas tieši ziemeļu puslodē. DNS liecina, ka visām vētrasputnu sugām ir bijis viens priekštecis.

Izskats un īpašības

Vētrasputni ir ļoti dažādi. Tie var būt ļoti lieli putni un pavisam mazi. Lielākais vētrasputnu kārtā ir klejotājalbatross (Diomedea exulans), kas sver 11 kg, un tā spārnu plētums ir 3,6 metri. Kārtas mazākā suga ir mazais burātājs (Halocyptena microsoma), kas sver tikai 20 gramus, un tā spārnu plētums ir 32 cm.
Vētrasputnu taisnais knābis sastāv no 7—9 ragainām plāksnītēm. Plāksnīšu forma starp dažādām dzimtām ir atšķirīga. Nāsis veido viena vai divas garas cauruļveida ejas. Turklāt nāsis tiek lietotas kā ožas orgāns. Spēja saost palīdz noteikt barības un ligzdas atrašanās vietu. Pie knābja pamatnes vētrasputniem ir novietots īpašs sāls dziedzeris, kas palīdz atbrīvoties ķermenim no sāls, tā kā putni dzer okeāna ūdeni. Kuņģī visiem vētrasputniem izstrādājas īpaša eļļa, kas tiek izmantota kā barība garos pārlidojumos, kā arī, lai aizstāvētos pret ienaidniekiem. Spārni visām sugām ir proporcionāli gari un slaidi. Pirksti savienoti ar peldpleznām, un aizmugurējais pirksts vāji attīstīts, vai tā nav vispār. Apspalvojums visbiežāk ir melns, balts un pelēks.
Lielākā daļa vētrasputnu lieto divas lidošanas tehnikas, kas ļauj taupīt enerģiju lidojuma laikā. Tās ir dinamiskā planēšana un slīpā planēšana. Dinamiskā planēšana nozīmē vētrasputna slīdēšanu gar viļņu galotnēm, uzķerot vertikālo gaisa plūsmu gar viļņa sienu. Tādējādi putni samazina nepieciešamo enerģiju, lai noturētos gaisā. Slīpā planēšana tiek izmantota, kad putns lido taisni uz priekšu. Vētrasputns pagriežas pret vēju, uzņemot augstumu, tad planē lejup līdz jūras virsmai. Planēšana ik pa brīdim mijas ar spārnu sasišanu. Spārnu sasišanas biežums ir atkarīgs no vēja stipruma un viļņu augstuma. Lielo okeāna vētrasputnu ģints (Macronectes) sugām un albatrosiem lidošanu atvieglo pleca kaulu uzbūve — spārns plecā saslēdzas un bez grūtībām turas izstiepts gaisā. Šo spārna uzbūves īpatnību sauc par pleca atslēgu. Spārns bez mazākās muskuļu piepūles tiek noturēts izstieptā veidā paralēli zemei. Burātāju dzimtai ir raksturīgi divi unikāli lidošanas veidi. Šīs dzimtas putni spēj skriet pa ūdens virsmu, turot spārnus paceltus gaisā kā buras. Spārni tiek vai nu ātri sasisti vai vējainā laikā putni lieto vēju, lai sevi noturētu virs ūdens.
Lielākā daļa uz sauszemes ir neveikli un staigā slikti, bieži atbalstoties pret zemi ar krūtīm. Izņēmums ir albatrosi un lielie vētrasputni, kas barojas uz sauszemes, un ir veikli staigātāji.

Ligzdošana

Visas vētrasputnu sugas ligzdo ligzdošanas kolonijas. Vētrasputni veido monogāmus pārus, kuru attiecības bieži ir uz mūžu. Dažām sugām, īpaši tas ir raksturīgs albatrosiem, pāris noformējas vairāku gadu garumā. Pāris dejo riesta deju, kas tiek pilnveidota un papildināta ar detaļām gadu no gada. Katram pārim deja ir atšķirīga. Citām sugām riesta izpausmes ir klusinātākas, bet arī tās ietver sinhronās lidošanas, sasaukšanās un citas aktivitātes. Saucieniem ir liela nozīme pāriem atrodot vienam otru, izdalot savu sugu no citām, kā arī novērtējot iespējamā partnera kvalitātes. Arī pēc tam, kad pāris jau izveidojis attiecības, tie viens otru atrod ar saucienu palīdzību. Katru gadu tiek izdēta tikai viena ola, kā arī vētrasputni ligzdo tikai vienu reizi gadā. Toties albatrosi reizēm ligzdo vienu reizi divos gados.