Sevastopoles aplenkums (1941—1942)

Krimas kampaņa

Lai gan 17. septembrī Erihs fon Manšteins pārņēma Vienpadsmitās armijas virspavēlnieka statusu, uzdevums, kas viņam bija jāpaveic ne būt nebija viegls — vērmahta virspavēlniecība Vienpadsmitajai armijai nozīmēja divus būtiskus uzdevumus — sadalīt armiju divās daļās un ļaut vienai daļai turpināt virzīties gar Melnās jūras piekrasti Rostovas virzienā līdz Donas lejtecei, tādējādi atbalstot vācu 1. tanku armijas labo flangu, kamēr otrā daļa uzņemtos Krimas okupāciju un tās galvenā cietokšņa — Sevastopoles ieņemšanu. Tādējādi uz kādu laiku Vienpadsmitā armija tika sadalīta divos kontingentos, kur pirmais (sastāvēja no XXX armijas korpusa un IL kalnu korpusa) — turpināja virzību austrumu virzienā, bet otrais (sastāvēja no LIV armijas korpusa) — devās Krimas virzienā. Tomēr Manšteins apzinājās faktu, ka viņa armijas spēki nebija pietiekoši, lai vienlaicīgi uzņemtos šāda mēroga operācijas (gan Rostovas, gan Sevastopoles virzienā), līdz ar to pats personīgi sāka koncentrēties vairāk uz Krimas pussalas ieņemšanu.
Nedēļu pēc tam, kad Manšteins bija pārņēmis Vienpadsmitās armijas vadību, viņš pavēlēja savam padotajam ģenerālim Erikam Hansenam (Erik Hansen) un viņa LIV armijas korpusam uzbrukt padomju karavīru pozīcijām Perekopa zemesšaurumā, kas kalpoja par vienīgo sauszemes ceļu caur kuru vācieši no Ukrainas teritorijas varēja iekļūt Krimas pussalā. Masšteins apzinājās faktu, ka, lai ieņemtu Krimas pussalu, bija svarīgi pārraut Perekopa zemesšauruma aizsardzības līniju pēc iespējas ātrāk, jo, iepriekš studējot kartes, fotogrāfijas un citus ziņojumus par Perekopas apkārtni, vācieši uzzināja, ka Perekopa zemesšaurumu pārsvarā veidoja tikai klaja zemiene, kas sevī neietvēra praktiski nevienu koku vai augstu pakalnu, kas tādējādi vismaz kaut cik varētu kalpot par nelielu dabisku aizsardzības barjeru. Turklāt pats zemesšaurums bija tikai 8 km plats, kur šāda ģeogrāfiskā situācija viennozīmīgi padomju karaspēka aizsardzības līniju padarīja efektīvāku pret gaidāmo vācu uzbrukumu. Padomju karaspēks, kas bija izvietots Krimas pussalā, vārda tiešajā nozīmē Perekopa zemesšaurumu bija pārvērtis par teju vai pilnīgu fortifikācijas līniju, kas bija nocietināta teju vai 15 km dziļumā un sevī ietvēra bunkurus, aizsardzības tranšejas, mīnu laukus un dzeloņstiepļu barjeras.
Hansena LIV armijas korpusam bija nepieciešamas veselas sešas dienas, kuru laikā bija jāzaudē 2641 karavīrs, lai gala rezultātā pārrautu padomju nocietināto Perekopa zemesšauruma aizsardzības līniju, kur oktobra sākumā vācu virspavēlniecība, redzot to, cik lēni uz priekšu virzījās Krimas kampaņa, atcēla līdzšinējo plānu par Vienpadsmitās armijas virzīšanos Rostovas un Donas virzienā, un pavēlēja tai visus savus spēkus koncentrēt tikai uz Krimas iekarošanu. Par spīti tam Vienpadsmitās armijas virspavēlniecība saņēma pavēli nodot IL kalnu korpusu Pirmās tanku armijas rīcībā, kurai saskaņā ar "Barbarosas" plānu, bija jāturpina traukties austrumu virzienā. Nelielā pauze, kuras laikā vācu Vienpadsmitā armija pārgrupēja visus savus spēkus uz Krimas pussalu, deva padomju 51. armijai, kas sākotnēji bija aizstāvējusi Perekopa zemesšaurumu, vajadzīgo laiku, lai izveidotu vel vienu šauru aizsardzības līniju tālāk uz dienvidiem. Līdz ar to atkal Manšteins bija spiests raidīt Hansena LIV armijas koprusu frontālā uzbrukumā padomju aizsardzības pozīcijām, kur par spīti padomju skaitliskajam pārsvaram, gan dzīvā karaspēka ziņā, gan motorizēto vienību ziņā, Hansena LIV armijas korpusam starp 18. un 28. oktobri pamazām izdevās izlauzt savu ceļu cauri padomju nocietinājumiem un sākt forsēt Krimas iekšienē. Lai gan vāciešiem šajā uzbrukumā nācās zaudēt vēl papildu 5376 karavīrus, padomju puses zaudējumi bija krietni lielāki. Šeit vienīgi jāatzīmē, ka arī vācu aviācija nospēlēja savu izšķirošo lomu padomju aizsardzības līnijas pārraušanā. Līdz oktobra beigām tikpat kā visa padomju 51. armijas izveidotā aizsardzības līnija uz dienvidiem no Perekopa zemesšauruma bija pilnībā pārrauta.
Tiklīdz Manšteina Vienpadsmitajai armijai bija izdevies forsēt Perekopa zemesšauruma aizsardzības līniju, tā zibenīgi savā kontrolē pārņēma tikpat kā visu Krimas pussalu. 1. novembrī Manšteina armijai izdevās ieņemt Krimas oficiālo galvaspilsētu Simferopoli, bet jau līdz 16. novembrim ieņemt Kerčas pussalu un visu pārējo Krimas austrumdaļu. Līdz ar to atlikušās padomju karaspēka vienības atkāpās uz Sevastopoli jeb pēdējo Sarkanās armijas kontrolēto cietoksni Krimas pussalā.