google/wiki40b huggingface dataset:
Uldis Anže

Biogrāfija

1989. gadā beidzis Gulbenes 1. vidusskolu. 1993. gadā absolvējis Latvijas Mūzikas akadēmijas Kultūras un mākslas zinātņu fakultāti un kļuvis par Nacionālā teātra aktieri. Viņš atveidojis galvenās lomas vairākās izrādēs, gūstot atzinību kā plaša profila talants.
Daudzkārt nominēts "Spēlmaņu nakts" balvai: 1994. un 1995. gadā izvirzīts nominācijā "Labākais jaunais aktieris", šo balvu saņēmis 1996. gadā. 1999., 2008., 2009., 2011., 2013. un 2016. gadā izvirzīts nominācijā "Gada aktieris", taču šo balvu nav saņēmis. 2002., 2004. un 2005. gadā nominācijā "Gada aktieris otrā plāna lomā", šo balvu saņēmis 2007. gadā.
2008. gadā ieguvis Harija Liepiņa balvu par izcilu darbu varoņlomās.
2017. gada 3. maijā viņam piešķirts IV. šķiras Triju Zvaigžņu ordenis un iecelts par ordeņa virsnieku (Par nopelniem kultūrā un daudzveidīgu māksliniecisko devumu Latvijas profesionālā teātra mākslā).
Jaunajā Rīgas teātrī atveidojis Glostera lomu V. Šekspīra traģēdijā “Karalis Līrs” (1993).
Seriālā "UgunsGrēks" atveidojis Česlava lomu (no 2010. gada). Piedalījies TV seriālā "Aizmirstais" (Krievija, 2011), īsmetrāžas spēlfilmā "Mana zeme deg" (2016), kuras režisors ir aktiera dēls Rūdolfs Anže un spēlfilmā "Vectēvs, kas bīstamāks par datoru" (2017). 2019. gadā tēlojis lomu TV seriālā "Sarkanais mežs".
Pjotrs Romanovskis

Agrīnā karjera

Romanovska pirmais lielais panākums bijusi dalīta 4. vieta Sanktpēterburgas šaha turnīrā 1908. gadā. 1914. gada vasarā piedalījies starptautiskajā turnīrā Manheimā, kurš netika pabeigts, jo sākās Pirmais pasaules karš. Kā Krievijas impērijas pavalstnieks kopā ar Aleksandru Aļehinu, Jefimu Bogoļubovu un citiem krievu šahistiem viņš tika internēts. Vācijā Romanovskis piedalījās krievu gūstekņu turnīros Tribergā (Švarcvalde). Ar Sarkanā Krusta palīdzību 1915. gada pavasarī atgriezies Krievijā, kur sniedzis daudzus simultānspēles seansus, lai savāktu līdzekļus pārējo internēto šahistu atbrīvošanai.

PSRS čempions

Pēc Pirmā pasaules kara Krievijā atjaunojās šaha dzīve, un Romanovskis aktīvi piedalījās turnīros. Pirmajā PSRS šaha čempionātā 1920. gadā viņš palika otrais aiz Aleksandra Aļehina. Otrajā PSRS šaha čempionātā 1923. gadā Romanovskis izcīnīja uzvaru. Šo panākumu izdodas atkārtot arī 1927. gadā, kad uzvara tika dalīta ar Fjodoru Bogatirčuku. Tāpat Romanovskis dalīja uzvaru Ļeņingradas šaha čempionātā 1925, bet 1927. gadā bija pirmais spēcīgā Ļeņingradas meistaru turnīrā. No Romanovska sasniegumiem starptautiskajos turnīros jāatzīmē dalīta 7.-8. vieta Maskavas šaha turnīrā 1925. gadā (kopā ar Rihardu Retī) un dalīta 2.-3. vieta Ļeņingradas starptautiskajā šaha turnīrā 1934. gadā, kurā viņam izdevās apsteigt Maksi Eivi, kas pēc gada kļuva par Pasaules čempionu šahā. 1935. gadā par panākumiem šaha attīstībā Romanovskis kā pirmais šahists saņem PSRS nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu.
1930. gados bijis pazīstams arī kā šaha pedagogs. Viena no viņa audzēknēm bija nākamā Pasaules čempione šahā Ludmila Rudenko.
Otrā pasaules kara laikā Romanovskis pārdzīvoja Ļeņingradas blokādi, kurā viņš zaudēja lielāko daļu savu tuvinieku.

Lielmeistara nosaukuma pretendents

Pēc Otrā pasaules kara Romanovskis vairs nepiedalījās nozīmīgos šaha turnīros. Kad FIDE 1950. gadu sākumā daudziem pazīstamiem šahistiem piešķīra starptautiskos nosaukumus par iepriekšējo gadu nopelniem, Romanovskis netika aizmirsts - viņš kļuva par starptautisko meistaru (IM, 1950) un starptautisko arbitru (1951). 1954. gadā Romanovskis kā PSRS 1927. gada šaha čempions varēja kļūt arī par starptautisko lielmeistaru, taču PSRS šaha federācija noraidīja šo iespēju, jo tādā gadījumā lielmeistara nosaukums būtu jāpiešķir arī Fjodoram Bogatirčukam, kas Otrā Pasaules kara laikā bija kļuvis par ģenerāļa Vlasova līdzgaitnieku, bet pēc kara dzīvoja Kanādā.
Strūga

Strūga ir upes liellaiva ar plakanu dibenu kravu pārvadāšanai. Strūgu izmantoja arī kravas pārcelšanai no lielāka kuģa, kas lielo izmēru dēļ nevarēja iebraukt ostā.

Vēsture

Strūgas kā Daugavai tipisks transporta līdzeklis pirmo reizi minētas 15. gadsimtā. Kopš viduslaikiem līdz 19. gs. otrai pusei tās lietoja preču nogādei no Daugavas augšteces apgabaliem līdz Rīgai. Strūgas nāca lielajā pavasara ūdenī un vienas strūgas apkalpe sastāvēja no 40-50 vīriem. 18. gs. otrajā pusē Rīgā katru pavasari nonāca 700-1400 strūgu, no kurām vasaras darba meklējumos nokāpa 30 līdz 40 tūkstoši krievu un baltkrievu, no kuriem daļa devās atpakaļ kājām. Tikai nedaudzas no pavasarī atbraukušajām strūgām gāja atpakaļ, jo lielākā daļa tika pārdotas Rīgā, un koki izlietoti par šķūņu, staļļu un nelielu māju būvmateriāliem. Strūgu izmantošana apsīka 20.gs. sākumā līdz ar daudz izdevīgākā dzelzceļa attīstību.

Apraksts

Strūgas dibens ir plakans, tas sastāv no vienas plakaniski liktu planku kārtas. Tām pāri šķērsām ir koku stumbri ar atstātu saknes daļu, kas ar stumbru veido taisnu leņķi un tiek izmantots kā sānu sienu apšuvuma stiprinājums. Stumbri kārtoti, pamīšus liekot saknes un tievgaļus. Lielām strūgām šādu stumbru ir ap 50. Tos satapo ar laivas dibena plankām, bet izliektās sānu apšuvuma plankas pienaglo ar lielām dzelzs naglām. Plankas nav zāģētas, bet izcirstas no šķeltiem stumbriem tā, ka katrs stumbrs deva tikai divas plankas. Strūgu garums bija 30 līdz 50 metru, platums - apmēram 1/3 daļa no garuma. Katra strūga spēja uzņemt līdz 190 tonnām kravas.
Uģis Prauliņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1957. gada 17. jūnijā Rīgā arhitekta Imanta Prauliņa un viņa sievas Intas ģimenē. Mācījās Emīla Dārziņa speciālajā mūzikas vidusskolā. 1970.
gados Uģis Prauliņš spēlēja dažādās grupās, no kurām pazīstamākā bija progresīvā roka grupa "Salve" (no 1977. gada līdz 1979. gadam). Divas reizes pabeidza Latvijas Valsts Konservatoriju — pirmo reizi Diriģēšanas un pedagoģijas fakultāti (1982. gadā), otro reizi Kompozīcijas fakultāti (1989. gadā).
1980.
gadu otrajā pusē Uģis Prauliņš nodibināja grupu "Vecās mājas", kas kļuva pazīstama ar ārtroka un tautas mūzikas programmām.
No 1982. gada līdz 1984. gadam Uģis Prauliņš dienējis Padomju armijas karavīru  ansamblī  ”Zvaigznītē” un kā ārštata vadītājs strādājis ar ansambli dažus gadus arī pēc dienesta. Viņš iestudēja ar “Zvaigznīti” latviešu strēlnieku dziesmas, kas tika izmantotas Jura Podnieka 1982. gada filmā ”Strēlnieku zvaigznājs”.
Viņa meita Sniedze Prauliņa arī gājusi tēva pēdās, darbodamās mūzikā kā dziedātāja (solo un Rīgas kamerkorī "Ave Sol") un flautiste.

Radošais darbs

Pārvalda taustiņinstrumentus, koncertos un ierakstos spēlē arī kokles, blokflautu un dzied.
Uģis Prauliņš kā komponists vairākkārt ir sadarbojies ar Rīgas Doma zēnu kori (diriģents Mārtiņš Klišāns), Rīgas Doma kora skolas meiteņu kori (diriģente Aira Birziņa), Latvijas Radio kori (diriģenti: Kaspars Putniņš, Sigvards Kļava), kori Latvija (diriģents Māris Sirmais), vīru kori "Gaudeamus" (diriģents Ivars Cinkuss), kā arī ar kamerorķestri Sinfonietta Rīga (diriģents Normunds Šnē) un postfolkloras grupu "Iļģi". Uģis Prauliņš ir strādājis arī ar Kembridžas Triniti koledžas kori (diriģents Stīvens Leitons), komponējot korim a cappella darbu "Laudibus in Sanctis", kas 2008. gadā tika ierakstīts Īlijas katedrālē. 2009. gadā tika izlaists Triniti koledžas kora disks ar Baltijas komponistu darbiem.
Uģis Prauliņš ir sarakstījis mūziku vairākām spēlfilmām: "Drosme nogalināt" (režisori: Aigars Grauba, Igors Linga), "Baiga vasara" (režisors Aigars Grauba), TV seriālam "Pelikāns" (režisors Igors Linga), animācijas filmām: "Tālavas taurētājs" (režisors Ansis Bērziņš), "Kaķīša dzirnavas" (režisori: Ansis Bērziņš, Roze Stiebra), "Velniņi" (režisore Inga Prauliņa), "Vai Rīga jau gatava?" (režisore Rūta Mežavilka), "Pasaka par Pili" (režisore Inga Prauliņa) un "Austras koka pasakas. Kāpēc varde nedziedāja" (režisors Nils Skapāns). Uģis Prauliņš ir sarakstījis Dziesmu un deju svētkiem deju uzvedumus: Ritums 2004. gadā, Mana Pasaule 2003. gadā, un Mīlestības dziesmas 2008. gadā. Jāņa Streiča filmai "Rūdolfa mantojums" (2010.) Uģis Prauliņš bija gan mūzikas producents, gan autors.
2017. gada 18. novembrī apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa 4. šķiru.
Lielais Kanagavas vilnis

Attēls

Gravīra ir yoko-e darbs, kas nozīmē, ka tā ir ainavas formātā, ōban izmērā, aptuveni 25 cm augsta un 37 cm plata.
Kompozīciju veido trīs galvenie elementi: vētras saviļņota jūra, trīs laivas un kalns. Darbs ir parakstīts augšējā kreisajā stūrī.

Laivas

Ainā ir trīs oshiokuri-bune, ātras laivas, kuras izmanto dzīvu zivju pārvadāšanai no Idzu and Boso pussalas uz tirgiem Edo līcī. Kā norāda darba nosaukums, laivas atrodas Kanagavas prefektūrā, ar Tokiju ziemeļos, Fudzi ziemeļaustrumos, Sagami dienvidos un Tokijas līci austrumos. Laivas ir orientētas uz dienvidaustrumiem un atgriežas galvaspilsētā.
Katrā laivā ir astoņi airētāji, pieķērušies airiem. Katras laivas priekšā ir divi pasažieri; kopā attēlā ir trīsdesmit cilvēku. Izmantojot laivas kā atskaites punktu, var novērtēt viļņa izmēru: oshiokuri-bune parasti bija 12 līdz 15 metrus garas un pieņemot, ka Hokusai samazināja vertikālo mērogu par 30%, vilnim būtu jābūt 10 līdz 12 metrus augstam.

Jūra un viļņi

Kompozīcijā dominē jūra ar pieaugošo vilni, kurš tūlīt saplaks. Attēlā tvertajā mirklī vilnis veido apli ap attēla centru, ierāmējot Fudzi kalnu fonā.

Paraksts

Darbam ir divi uzraksti. Pirmais, četrstūrainā rāmītī augšējā kreisajā stūrī ir sērijas nosaukums: "冨嶽三十六景/神奈川冲/浪裏" Fugaku Sanjūrokkei / Kanagawa oki / nami ura, kas tukojas kā "36 skati uz Fudzi kalnu / Pie Kanagavas krasta / Zem viļņa".
Otrs uzraksts, pa kreisi, ir mākslinieka paraksts: 北斎改爲一筆 Hokusai aratame Iitsu hitsu, ("No Hokusai otas, mainot viņa vārdu uz Iitsu").
Karjeras laikā Hokusai izmantoja vairāk kā 30 dažādus vārdus, vienmēr sākot jaunu darbu ciklu ar vārda maiņu un ļaujot saviem studentiem lietot iepriekšējo vārdu.
Darbu sērijā "36 skati uz Fudzi kalnu" viņš izmantoja četrus atšķirīgus parakstus, mainot tos saskaņā ar darba fāzi: Hokusai aratame Iitsu hitsu, zen Hokusai Iitsu hitsu, Hokusai Iitsu hitsu un zen saki no Hokusai Iitsu hitsu.

Atspiedumi

Ņemot vērā to, ka sērija bija ļoti populāra jau tad, kad tā tika radīta, drukāšana turpinājās, līdz koka blokiem sāka parādīties manāms nodilums. Ļoti iespējams, ka oriģinālie koka bloki tika izmantoti aptuveni 5000 eksemplāru radīšanai. 
Ņemot vērā to, ka daudzi atspiedumi ir zuduši karos, zemestrīcēs, ugunsgrēkos un citās dabas katastrofās, saglabājušies vien daži agrākie nospiedumi, kuru radīšanas laikā koka gravīras līnijas joprojām bija asas. Saglabājušās izdrukas un tālākās reprodukcijas ievērojami atšķiras pēc kvalitātes un stāvokļa.
Vēlāk iespiestajos eksemplāros parasti ir tumšākas pelēkas debesis un tos var identificēt ar pārtraukumu viļņa līnijā aiz laivas labajā pusē.
Augstākā cena, kas maksāta par "Lielā Kanagavas viļņa" nospiedumu publiskā izsolē ir samērā nedaudzie 160 000 dolāru. Hokusai izsoles rekords ir aptuveni 1,5 miljoni dolāru (2012. gads). Nospiedums, kas pieder Britu muzejam, 2008. gadā izmaksāja 130 000 mārciņu un ir apskatāms tikai sešus mēnešus gadā, lai novērstu izbalēšanu.
Argentīna olimpiskajās spēlēs

Sadalījums pa olimpiskajiem sporta veidiem

• — startēja viens un tas pats sportists vairākos sporta veidos.
Atis Zakatistovs

Dzīvesgājums

Dzimis 1968. gada 16. aprīlī Jēkabpilī.
Līdz 1992. gadam studēja Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē, pēc tam Otavas universitātē Kanādā, kur 1996. gadā ieguva maģistra grādu un turpināja strādāt kā lektors (1998-2003), līdztekus lasīja lekcijas arī Monreālas Concordia un Makgila Universitātē. 2001. gadā Otavas Universitātē ieguva filozofijas doktora (Ph.D.) grādu. 
2003. gadā atgriezās dzimtenē un lasīja lekcijas SIA Triviums apmācība, Stokholmas Ekonomikas augstskolā Rīgā (2002—2011) un RTU Rīgas Biznesa skolā (no 2004).
A. Zakatistovs darbojās arī kā pārmaiņu vadības konsultants un radiostacijas Boom FM programmas "Doktors starp citu" vadītājs.
2016. gadā kļuva par partijas KPV LV valdes locekli, kandidēja kā Rīgas Domes priekšsēdētāja amata kandidāts 2017. gada pašvaldību vēlēšanās no politiskās partijas KPV LV (partija neiekļuva domē).
2018. gada Saeimas vēlēšanās viņu ievēlēja par 13. Saeimas deputātu no KPV LV. 2019. gada aprīlī prokuratūra lūdza Saeimas piekrišanu kriminālvajāšanas uzsākšanai pret Zakatistovu saistībā ar krāpšanu, kam jūnijā Saeima piekrita. Prokuratūra izvirzīja apsūdzību 27 000 eiro izkrāpšanā.
Cehšteins

Cehšteins (vācu: Zechstein — 'raktuvju akmens') ir perma formācijas augšējais nodalījums, kas var saturēt sāls nogulas un vara šīferi. Tas veidojies vairāku miljonu gadu garumā Pangejas superkontinenta ziemeļdaļā seklas epikontinentālas jūras dibenā pirms apmēram 257—251 miljoniem gadu. 
Jaunāku ģeoloģisku slāņu apsegts, tas mūsdienās atrodas Ziemeļjūras, Anglijas, Nīderlandes, Dānijas, Vācijas, Polijas un Lietuvas teritorijas pamatnē.
Ar pasaules okeānu vāji savienotās, samērā seklās Cehšteina jūras ūdeņi uz perma laikmeta beigām bija pakļauti stipram arīdā laikmeta iespaidam un sāka arvien stiprāk izgarot. Radās spēcīgi sālsnogulumi, augšējā cehšteina slānī pirmais izkrita visgrūtāk šķīstošais anhidrīts, tad sekoja akmeņsāls un beidzot kālija sāļi (karnalīts, silvīns, kīzerīts, kainīts). Vidējā cehšteina sastāvā ir dolomīts, anhidrīts, ģipsis. Apakšējā cehšteina sastāvā ir kaļķi, vara šīferis.

Latvijā

Latvijā cehšteina nogulumi sastopami šaurā joslā Kurzemes dienvidos, kur atradās senās Cehšteina jūras ziemeļaustrumu krasta līnija. Josla sākas pie Paplakas, stiepjas pāri Nīgrandei, atsedzas Ventas krastos, aizķer Saldus un Vecauces apkārtni un uz dienvidiem turpinās Lietuvas teritorijā. 
Maksimālais biezums ir ap 27 metriem. 
Stratigrāfiski Kurzemes cehšteins pieder apakšējam cehšteinam un ir vecāks par Vācijas cehšteinkaļķiem. Tajā atrastas vairākas fosilijas, kā pārakmeņojušās gliemenes, arī kādas haizivju sugas zobs.
Prāvākie kaļķu cepļi, kas izmantoja šos nogulumiežus, bija Vītiņmuižā un Nīgrandē, kas pirms Pirmā pasaules kara ražoja katrs ap 100 000 pudu kaļķu gadā.
Kopš 1938. gada Brocēnos perma kaļķakmens tiek izmantots cementa ražošanā.
Briseles lidosta

Vēsture

1940. gadā vācu Luftwaffe izveidoja Melsbrūkas kara lidlauku (vācu: Fliegerhorst Melsbroek) ar trim skrejceļiem trijstūra formā, no kuriem divi (01/19 un 07L/25R) izmantoti arī mūsdienās. 1944. gadā lidlauks nonāca britu karaspēka rokās. 1948. gadā uz Melsbrūkas lidlauku pārcēla civilo gaisa satiksmi no vecā Harenas lidlauka. 1958. gadā lidostai tika uzbūvētas jaunas ēkas Zaventemas municipalitātē, saglabājot jau esošos skrejceļus. Vecajā lidostas infrastruktūrā tika izveidota Melbrūkas gaisa karaspēka bāze. Vēlākos gados lidostas infrastruktūra vairākkārt paplašināta un pārbūvēta.
2016. gada 22. martā Briseles lidostā notika divi teroristu pašnāvnieku sarīkoti sprādzieni, kuros gāja bojā 17 cilvēki, bet vairāki desmiti tika ievainoti.
Ribas

Uzbūve

Rība (costa) ir šaurs plakanais kauls, kam izšķir divas malas (augšējo un apakšējo) un divas virsmas (ārējo un iekšējo). Uz mugurkaula pusi ir vērsta ribas kaula daļa (os costale), bet uz priekšu - ribas skrimslis (cartilago costalis). Mugurpusē ribas gals ir paresnināts un izveidojas ribas galviņa (caput costae). Uz ribas galviņas atrodas locītavvirsma, kas artikulē ar krūšu skriemeļu ribu bedrītēm un izveido locītavas. Šajā locītavā ir iespējamas kustības uz augšu un uz leju. Priekšpusē pirmie 7 ribu pāri ar skrimšļu palīdzību piestiprinās pie krūšu kaula arī veidojot locītavas. Ribu augšējā mala ir noapaļota, bet apakšējā mala ir asa. Starp blakus esošajām ribām veidojas starpribu spraugas, kurās ir iestieptas starpribu membrānas un starpribu muskuļi.

Iedalījums

Dažos segmentos ribas ir atšķirīgas. Pirmās septiņas ribas pievienojas pie krūšu kaula ar skrimsli un tiek sauktas par īstajām ribām (costae verae). VIII - XII ir neīstās ribas (costae spuriae), tiešu savienojumu ar krūšu kaulu neveido. VIII, IX, X ribas vispirms savienojas savā starpā un tad pievienojas VII ribai, bet XI un XII riba ir brīvās, kustīgās ribas (costae fluctuantes), kam viens gals ir brīvs un beidzas starp vēdera muskuļiem.
Svētbilžu grautiņi (Livonija)

Svētbilžu grautiņi Livonijā bija svētbilžu un grezno baznīcas iekārtu iznīcināšana, ko izraisīja greznības un svētbilžu kulta noliegums reformācijas laikā, 1524. gadā. Lielākajās Livonijas konfederācijas pilsētās notika reformācijas piekritēju iebrukumi baznīcās, tās vispirms izpostot, bet pēc tam konfiscējot daļu baznīcas piederumu.

Vēsture

Pēc Mārtiņa Lutera publiskās uzstāšanās pret Romas pāvestu 1521. gadā notika Svētās Romas impērijas  Vormsas reihstāgs, kurā Luteru pasludināja par ķeceri. Rīgas rātes sekretārs Johans Lomillers 1522. gada 20. augustā Luteram nosūtīja vēstuli, kurā lūdza viņu kļūt par apustuli Paulu arī "Livonijai, kas ir galējā zeme Eiropas ziemeļos un kristīgajai pasaulei līdz šim gandrīz nepazīstama". 1523. gadā Luters nosūtīja uz Rīgu vēstījumu "Izmeklētajiem mīļajiem Dieva draugiem, visiem kristiešiem Rīgā, Rēvelē un Tērbatā Līvzemē, maniem mīļajiem kungiem un brāļiem iekš Kristus".
1523. gadā Valmierā sāka sprediķot kažocnieks Melhiors Hofmanis, aicinot ne tikai nepakļauties pāvestam (kas jau bija noticis), bet uzsākt uzbrukumus katoļiem. Šo sprediķu ietekmē vairākās Livonijas pilsētās sākās nemieri.
Svētās Romas impērijas vācu zemēs 1524. gadā sākās Zemnieku karš. 
Vienlaicīgi 1524. gadā nemierus uzsāka Rīgas melngalvji, kas Sv. Pētera baznīcā sadauzīja savu altāri. Grautiņu laikā vai arī vēlāko Kalendāra nemieru laikā pazuda slavenā Albrehta Dīrera 1520. gadā radītā altārglezna. Nākamajās dienās altāru un svētbilžu dauzīšana Sv. Pētera un Sv. Jēkaba baznīcās kļuva masveidīga, bet vēlāk tā pārsviedās uz Doma katedrāli, kur bija divdesmit altāri.
Rīgas rāte, izmantojot situāciju, novembrī aizliedza Doma katedrālē rīkot dievkalpojumus, konfiscēja Romas katoļu baznīcas īpašumus, kā arī slēdza katedrāli un klosterus. Turpināja darboties tikai cisterciešu un franciskāņu sieviešu klosteri. Tad luterāņi vēlreiz izpostīja Domu, iepriekšējā arhibīskapa Jaspera Lindes bronzas kapa pieminekli pārlēja lielgabalos, bet Dievmātes Marijas altāra gleznas nolēma t. s. raganu pārbaudei  peldināja Daugavā un pēc tam sadedzināja. Smags trieciens katoļiem bija baznīcas dārglietu konfiskācija, hospitāļu, domkapitula īpašumu pārņemšana, klosteru bibliotēku izpostīšana, milzuma mākslas darbu iznīcināšana un garīdznieku, mūku un mūķeņu padzīšana no Rīgas. Sv. Jāņa baznīcā ierīkoja noliktavu. Pēc tam rāte to iznomāja rātskungam R. Šultem, kurš altārtelpā ierīkoja zirgu stalli, vēlāk arī govju un cūku kūti (rātei tikai pēc ilgstošas un sarežģītas tiesāšanās ap 1554. gadu izdevās panākt līguma uzteikšanu - pēc jumta un torņa atjaunošanas 1555. gada oktobrī baznīcu iztīrīja, un rāte to turpmāk izmantoja par pilsētas arsenālu, jo turpat līdzās vienā no klostera ēkām atradās lielgabalu lietuve). 
Pamazām izpostītās baznīcu ēkas pārņēma luterāņu draudzes, bet klosteru īpašumus - Rīgas rāte.
17. Vidzemes policijas bataljons

Dienesta gaitas

Līdz Polockai bataljons devās ar vilciens, tālāk ap 100 km tika veikti kājām. Lepeļā bataljons novietojās bijušajās Sarkanās armijas kazarmās un mēnesi izveda apmācības, bruņojums bija vājš - trūka smago ieroču. Ar 1942. gada februāri bataljonu nosūtīja uz Polocku, 1. rotu norīkojot sardžu dienestam gar Vitebskas-Polockas dzelzceļu, bet pārējo bataljonu sardžu dienestam Polockā, šos uzdevumus bataljons izpildīja līdz tika likvidēts frontes pārrāvums pie Vitebskas. 9. martā bataljonu nosūtīja partizānu apkarošanas uzdevumos mežainā apvidū uz dienividiem no Lepeļas, tajos cīņā pret labāk bruņoto pretinieku tas pavadīja aptuveni mēnesi. 1942. gada maijā visu bataljonu pārcēla uz Dņepropetrovsku.
Pirmajās nedēļās bataljons izpildīja sardžu dienestu un izdarīja apmācības, vēlāk, pēc frontes pārrāvuma pie Harkovas tika novietots aizsardzības pozīcijās vairāku kilometru platā iecirknī. Pēc pārrāvuma likvidēšanas bataljonu atkal pārveda uz Dņepropetrovsku, kur 21. jūlijā par tā komandieri iecēla pulkvežleitnantu Jāni Nikānu. Dņepropetrovskā bataljons turpināja sardžu dienesta izpildi līdz 1943. gada maijam, kad to pievienoja 25. Abavas policijas bataljonam.
Lapseņu dzimta

Dzīves veids

Dzimtas sugas ir gan sabiedriski kukaiņi, gan vientuļnieki. Sabiedrisko lapseņu kolonijā dzīvo vairoties spējīga lapseņu karaliene, tēviņi un sterilas mātītes - strādnieces. Mērenajā joslā lapseņu kolonijas mūžs ir tikai 1 gada siltā sezona. Lapsenes mirst, iestājoties ziemai. Jaunās karalienes un tēviņi tiek izaudzināti vasaras beigās. Pēc sapārošanās karalienes noslēpjas šaurās spraugās un iemieg ziemas miegā. Lielākā daļa sugu ligzdu būvē no dubļiem, bet papīrlapsenes (Polistinae) un lapseņu apakšdzimtas (Vespinae) sugas lieto augu šķiedras, tās sakošļājot un izveidojot papīram līdzīgu masu. Daudzas sugas ir augu apputeksnētājas.
Papīrlapseņu un lapseņu apakšdzimtas sugas ir sabiedriskas, toties palapsenes (Eumeninae), tuksneša lapsenes (Euparagiinae) un nektārlapsenes (Masarinae) ir vientuļnieces. Jaungvinejas lapseņu apakšdzimtas (Stenogastrinae) sugas ir gan vientuļnieces, gan sabiedriskas. Papīrlapsenes un lapseņu apakšdzimtas sugas nomedītos kukaiņus pirms izbarošanas kāpuriem sakošļā. Kāpuri savukārt izdala dzidru šķidrumu ar augstu aminoskābju koncentrāciju. Ar šo šķidrumu pēc tam barojas pieaugušās lapsenes. Aminoskābju koncentrācijas līmenis ir atšķirīgs atkarībā no sugas.
Hu Dzja

Profesionālā darbība

Pēc Pekinas ekonomikas koledžas beigšanas 1996. gadā Hu Dzja pievienojās organizācijas "Dabas draugi" pirmajai akcijai pret pārtuksnešošanos. Hu aktīvi piedalījies kampaņā par Tibetas antilopju aizsardzību un vadījis vairāku Honkongas un ārvalstu dabas aizsardzības organizāciju pārstāvniecības Ķīnā.
Sākot ar 2000. gadu Hu aktīvi piedalījies pret-AIDS nevalstisko organizāciju darbībā un atbalstījis protestus pret valsts veselības iestāžu nolaidību un ar HIV inficēto tiesību neievērošanu. Šīs aktivitātes, kā arī publiska Tjaņaņmeņas slaktiņa apspriešana noveda pie konflikta ar varas iestādēm un vairākkārtējiem arestiem. 2007. gada 27. decembrī Hu apcietināja un 2008. gada 3. aprīlī notiesāja uz 3 gadiem un sešiem mēnešiem par valsts varas apvērsuma mēģinājumu. Hu Dzja atbrīvoja no ieslodzījum paredzētajā termiņā 2011. gada 26. jūnijā.
Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma, Hu publiski kritizēja kriminālprocesa reformas, kas pieņemšanas gadījumā vēl vairāk samazinātu apsūdzēto personu radinieku iespējas saņemt informāciju par apsūdzētās personas oficiālo statusu un atrašanās vietu. Aktīvi iesaistījies citu disidentu aizstāvībā, tai skaitā atbalstot aklā advokāta Čeņ Guančena izbēgšanu no mājas aresta 2012. gada aprīlī.

Apbalvojumi

2008. gadā Hu Dzja izvirzīja Nobela Miera prēmijai, ko Ķīnas Ārlietu ministrija asi nosodīja, apgalvojot, ka iespējamā prēmijas piešķiršana "sāpinātu Ķīnas tautas jūtas".2008. gada 17. decembrī Eiropas Parlaments piešķīra Hu Dzja Saharova balvu par domas brīvību.
HAT-P-7b

HAT-P-7b ir citplanēta, kura riņķo ap zvaigzni HAT-P-7, kas atrodas 318 pc attālumā no Zemes Gulbja zvaigznājā. Planētas vidējais attālums no zvaigznes ir 0,0377 AU un gads uz tās ilgst 2,20473 dienas. Tā kā planēta atrodas ļoti tuvu zvaigznei, uz planētas ir pārāk karsts, lai tur valdītu dzīvībai komfortabli apstākļi, kā uz Zemes. Ja Zeme riņķotu pa to pašu orbītu, pa kuru riņķo HAT-P-7b, tad uz tās būtu 2027 °C liels karstums — šādā temperatūrā izkūst vairāki grūti kūstoši metāli. , Planētas masa ir 1,802 reižu lielāka par Jupiteru, un tās rādiuss ir 1,421 reizes lielāks nekā Jupiteram. Masas un rādiusa raksturlielumu dēļ to pieskaita pie Jupitera tipa planētām.
Planētu atklāja 2008. gada 6.martā.