google/wiki40b huggingface dataset:
Olga Lisovska

Biogrāfija

O. Lisovska dzimusi laukstrādnieka ģimenē Jaunpiebalgas pagasta Plienkalnos, Mācījusies Jaunpiebalgas pamatskolā un Rīgas 2. vidusskolā, beigusi Rīgas republikānisko neklātienes vidusskolu (1955) un M. Gorkija Literatūras institūta Augstākos literatūras kursus Maskavā (1965). Literāras publikācijas no 1950. gada. Strādājusi izdevumos "Literatūra un Māksla", "Karogs", izdevniecībā "Liesma", bijusi dzejas konsultante Rakstnieku savienībā. Rakstnieku savienības biedre (1960). 1980. gadā O. Lisovskai piešķirts LPSR Nopelniem bagātās kultūras darbinieces nosaukums.
Izdoti dzejoļu krājumi "Priede kalnā" (1959), "Saulespuķe" (1963), "Apsolītā zeme" (1966), "Pavedieni" (1970), "Pie jūsu mīlestības..." (1973), "Zilais skrējiens" (1977), "Tur ilgi ejams" (1985), "Rīt, pie dienas" (1988), "Pavards" (1994), "Patvērums" (1998), "Kamēr gaisma atnāk" (2005), "Pārlidojums" (2006), "Vējam magones noliecas zemu" (2011), kā arī dzejoļi bērniem "Betas grāmata" (1994) un "Lusija" (2005). Dzejas izlases "Stārķu krasts" (1978) un "Sarkana debesmala" (1983). Maskavā izdota O. Lisovskas dzejas izlase "Радость — рябина" (1983).
Sarakstījusi arī atmiņu grāmatu "Uz manu tālo atmiņu" (2003).
Atdzejojusi no angļu valodas Lengstona Hjūza (1968) un Viljama Bleika (1981) dzejas izlases, no čehu valodas Konstantina Bībla (1975) un Vilema Zāvadas (1980, kopā ar H. M. Majevski) dzejas izlases, no dāņu valodas Pias Tafdrupas dzejas izlasi (2001).
Debesu sala

Sižets

Filmas galvenais varonis ir 17 gadus vecs jaunietis, kurš dzīvo uz salas purva vidū. Vienīgā viņa nodarbošanās ir viņa dzīves uzzīmēšana.
Ford-Vairogs

Ford-Vairogs bija automobiļu fabrika Rīgā, kas no 1937. gada septembra līdz 1940. gadam ražoja automobiļus pēc Ford licences. Neskaitot armijas pasūtījumus, kopumā tika saražoti 200 autobusi, 1000 smagie automobiļi un 322 vieglie automobiļi.

Vēsture

Vairoga pirmsākumi meklējami jau 19. gadsimtā — 1895. gadā Austrijas pavalstnieks Oskars Freivirts saņēma Krievijas imperatora atļauju Rīgā dibināt vagonu un mehānisko rūpnīcu — akciju sabiedrību Fēnikss. Tā darbojās līdz pat 1930. gadiem, kad ierobežotā pasūtījumu skaita un nepilnīgi izmantoto rūpnīcas jaudu dēļ uzņēmuma finansiālais stāvoklis pasliktinājās.
Lai glābtu situāciju, Latvijas Kredītbanka, pamatojoties uz valdības lēmumu, 1936. gada. 15. oktobrī nopirka visas 4000 a/s Fenikss akcijas un likvidētā uzņēmuma apsaimniekošanai tā paša gada 23. decembrī nodibināja jaunu rūpniecības akciju sabiedrību "Vairogs". Tās pamatkapitāls bija 8,5 miljoni latu, 99 procenti akciju piederēja valstij, kuras lielākie akcionāri bija Finanšu ministrija, Kara ministrija, Satiksmes ministrija, LR Kredītbanka, rūpnīca VEF un Liepājas kara ostas darbnīca.
1930. gadu vidū, attīstoties valsts ekonomikai, Latvijā strauji auga pieprasījums pēc moderniem kravas auto. No ārzemēm ievesto skaits bija nepietiekams, tāpēc 1937. gadā Vairogs izveidoja auto nodaļu un par tās vadītāju iecēla talantīgo inženieri, Krišjāņa Barona mazdēlu Paulu Baronu. Apsverot visas izmaksas un ražošanas tehnoloģijas, tika izlemts nopirkt kādas pazīstamas ārzemju autofirmas licences tiesības un tehnoloģiju. Kā piemērotāko Latvijas apstākļiem izvēlējās Ford marku.
1937. gada martā Vairogs noslēdza vienošanos ar Ford Motor Company nodaļu Kopenhāgenā par Forda auto montāžas koncesijas piešķiršanu. Līgums paredzēja kravas un vieglo automobiļu ražošanu Rīgā.
Pirmos rūpnīca izgatavoja kravas auto, 1937. gada septembrī rūpnīcu atstāja pirmie Ford-Vairogs V8 ar 3 tonnu vestspēju. Savukārt 1938. gada vasarā izgatavoja pirmos vieglos automobiļus Ford-Vairogs Junior de Luxe, bet nedaudz vēlāk uzsāka arī piecvietīgo Ford-Vairogs V8 montāžu. Vairoga automobiļi Latvijā ātri kļuva populāri vienkāršā Forda dzinēja un pieņemamās cenas dēļ. Vietējā tirgū tie bija krietni lētāki par citu firmu importētajiem analogiem automobiļiem.
Vairogs bija lielākais auto būves uzņēmums Baltijā.

Mūsdienas

Līdz mūsdienām labā stāvoklī saglabājušies pieci Ford Vairogs (četras vieglās automašīnas un viens kravas auto, kas pielāgots ugunsdzēsēju vajadzībām), no kuriem divi šobrīd ir apskatāmi Rīgas Motormuzejā.
Mirušo ofīcijs

Mirušo ofīcijs (latīņu: officium defunctorum, angļu: Office of the Dead) ir stundu lūgšanu paveids katoļu baznīcā. Tas radies ap 800. gadu un tika izpildīts kā bēru liturģijas daļa bēru dienā, kā arī pie mirušo vāķēšanas un Visu dvēseļu dienā. Gadsimtu gaitā mirušo ofīcijs ir pazīstams kā aizlūgums, ko notur garīdznieki latīņu valodā.
Kopš 18. gadsimta beigām mirušo ofīcijs kļuvis par Latgales un Augšzemes latviešu tradīciju — dzimtajā valodā izpildītu rituālu, daļēji mutiski pārmantojamu, folklorizētu fenomenu. To izpilda galvenokārt mājās un bez priestera līdzdalības, proti, tāpat kā tautasdziesmu — bez kādas ārējas organizēšanas. Mirušo ofīcijs Latgalē un Augšzemē iekļauts Latvijas kultūras kanonā.
14. aprīlis

14. aprīlis ir gada 104. diena pēc Gregora kalendāra (105. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 261 diena.
Mucio gambīts

Vēsture

Mucio gambīts ir bijis zināms jau 17. gadsimta sākumā, Itālijas meistari Džūlio Čezāre Polērio un Alessandro Salvio to pieminējuši savos darbos. Tas ir nosaukts mazpazīstama Neapoles šahista Mucio d'Alessandro vārdā. 19. gadsimtā variants bija ļoti populārs, angļu šaha teorētiķis Džeikobs Henrijs Sarrats savā grāmatā "Jauns traktāts par šaha spēli" (1821) tam veltījis gandrīz simts lappuses. Vēlāk, Ādolfs Andersens, Johanness Cukertorts, Mihails Čigorins ar panākumiem lietoja to savā praksē. Laika gaitā pret Karaļa gambītu tika atklātas labas aizsardzības iespējas un kopā ar to arī Mucio gambīts lēnām izzuda no turnīru prakses.
Tomēr Mucio gambīts mūsdienu turnīra praksē pilnībā nav zudis, piemēram, lielmeistars Aleksejs Širovs ar to 17. gājienos uzvarēja Lapinski (skat. nodaļu "Partija - piemērs").

Stratēģiskā ideja

Saistošs figūras upuris,kas ļauj baltajiem ātrāk pabeigt attīstību un uzbrukumam nepieciešamās atklātās līnijas.
Hantele

Hantele ir sporta rīks, ko izmanto spēka vingrinājumos, lai attīstītu muskuļus un locītavas. Hanteli izmanto vienu vai arī pārī ar citu hanteli (abām rokām reizē).
Hanteles iedala pielāgojamajās hantelēs (ar maināmu svaru) un fiksēta svara hantelēs (ar nemaināmu svaru).
Pelēču pagasts

Daba

Austrumu mala atrodas Latgales augstienes Feimaņu pauguraines dienvidrietumu malā. Rietumu daļa atrodas Austrumlatvijas zemienes Jersikas līdzenuma dienvidaustrumu malā. Augstākā vieta pagastā - 153,6 m vjl - pagasta austrumu daļā.

Vēsture

1945. gadā Daugavpils apriņķa Aizkalnes pagastā izveidoja Pelēču ciema padomi. Preiļu rajona Pelēču ciemu 1954. gadā likvidēja, tā teritoriju iekļaujot Zaķīšu ciemā. 1975. gadā ciemu izveidoja no jauna, iekļaujot tā teritorijā likvidēto Ārdavas ciemu un daļu no Zaķīšu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Pelēču pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Preiļu novadā.

Arheoloģiskie pieminekļi

Baraukas pilskalns, Gribustānu senkapi (Franču kapi), Liumaņu senkapi, Maskavecišķu senkapi, Pelēču-Bramaņu senkapi un Rošmaņu senkapi (Vaidu kalns).

Arhitektūras un kultūrvēstures pieminekļi

Kalnajašu (Gornijašu) kapu kapliča (18. gs.), Pelēču muižas dzīvojamā māja un klēts (18. gs. beigas), Jezupinavas (Jozefinovas) muižas dzīvojamā māja (19. gs., vēlāk Ārdavas pamatskola) un Nīdermuižas katoļu baznīca (1901).

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Pelēči (pagasta centrs), Ārdava.
Sanktpēterburgas Valsts universitāte

Vēsture

Universitāte dibināta 1819. gada 20. februārī uz Galvenā Pedagoģiskā institūta pamatiem (krievu: Главный педагогический институт), kaut arī tās pirmsākumus mēģina saistīt ar Pētera I 1724. gada 8. februārī notikušo Pēterburgas Zinātņu un mākslu akadēmijas (krievu: Академия наук и художеств в Санкт-Петербурге) dibināšanu, pie kuras pētniecības veikšanai izveidoja Akadēmisko universitāti un ģimnāziju studentu individuālai apmācībai. Kad 1803. gadā Pēterburgas Zinātņu akadēmiju slēdza, studentu mācīšana notika Galvenajā Pedagoģiskajā institūtā. 
1821. gadā tai piešķīra Ķeizariskās Pēterburgas Universitātes nosaukumu (Императорский Санкт-Петербургский университет), Pirmā pasaules kara laikā pārdēvēja par Ķeizarisko Petrogradas Universitāti, pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā par Petrogradas Universitāti, bet 1921. gadā par Petrogradas Valsts Universitāti.      
1924. gadā universitāti pārdēvēja par Ļeņingradas Valsts Universitāti (Ленинградский государственный университет), kurai uz laiku pieķīra A. Bubnova vārdu (1933-1937) un A. Ždanova vārdu (1948-1989). 
1991. gadā tā ieguva Sanktpēterburgas Valsts universitātes nosaukumu.
Tetele

Vēsture

19. gadsimta pirmajā pusē Tetelmindes muižu (Tettelmünde) iegādājās Ulrihs Frīdrihs fon Bērs (1803–1867), vēlāk tā piederēja viņa dēliem Heinriham (1849–1919), Aleksandram (1856–1919) un Sesilam (1858–1919).
Kad 1886. gada jūlijā Kurzemes guberņu oficiālā vizītē apmeklēja Romanovu dinastijas lielkņazs Vladimirs Aleksandrovičs, viņš no gubernatora rezidences Jelgavas pilī ar tvaikoni devās uz Tetelmindes muižu, kur Kurzemes bruņniecība rīkoja tautas svētkus, kuros bija aicināti Dobeles apriņķa pagastu vecākie, bet nama tēvs bija barons Heinrihs Bruno Egons Emerihs fon Bērs.
Teteles ciemats izveidojies 19. gadsimtā kā viens no Latvijas ķieģeļrūpniecības centriem. 1903. gadā Aleksandram fon Bēram piederošajā Teteles muižas ķieģeļrūpnīcā strādāja 130 strādnieki. Pēc 1920. gada agrārās reformas Muižas zemes sadalīja, bet neatsavinājamajā daļā tās pēdējā īpašniece Hortenzija Alise Anna Olfera (dzimusi fon Bēra), vēlējās atjaunot ķieģeļu cepli, taču tas nenotika. 
1963. gadā atsevišķu ķieģeļnīcu vietā izveidoja būvkeramikas rūpnīcu “Spartaks” ar centru Ānē un cehiem Tetelē un Brankās.
Ukraine International Airlines

Vēsture

Lidsabiedrība tika izveidota 1992. gada 1. oktobrī un uzsāka darbību 1992. gada 25. novembrī ar lidojumu Kijeva—Londona. Tas bija viens no pirmajiem uzņēmumiem Ukrainā ar kopīgiem ieguldījumiem ar ārzemju kapitālu un pirmā lidsabiedrība bijušajā PSRS, kas izmantoja jauno Boeing 737 lidmašīnu. Dibinātāji bija Ukrainas Civilās aviācijas acociācija un Guinness Peat Aviation (GPA), Īrijas lidaparātu izpirkumnomas uzņēmums. 1996. gadā par līdzīpašniekiem kļuva Austrian Airlines un Swissair, investējot 9 miljonus ASV dolāru.
1994. gada 13. novembrī kompānija uzsāka kravas pārvadājumus ar Boeing 737-200, lidojot uz Londonu un Amsterdamu. Šobrīd kravas pārvadājumiem tiek izmantots Boeing 737-300F lidaparāts.
2000. gadā par līdzīpašnieku kļuva Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banka, investējot 5,4 miljonus ASV dolāru. 2006. gadā UIA pieņēma jaunu klasifikācijas sistēmu kravas lidojumiem, kas ļāva kompānijai pārvadāt plašāku preču kāstu. Tika ieviests arī eksprespārvadājumu pakalpojums.
2011. gada februārī Ukrainas valdība pārdeva savu 61,6% daļu trim esošajiem mazākuma akcionāriem par 36,2 miljoniem USD. Šobrīd kompānija pieder Ukrainas uzņēmumam Capital Investment Project LLC (74%) un Kiprā reģistrētajam uzņemamam Ontobet Promotions Limited (26%)
Ruī Lopess de Segura

Biogrāfija

16. gadsimtā bijis vadošais Spānijas šahists. Kalpojis kā Romas katoļu garīdznieks dzimtajā Badahosas provincē, vēlāk kļuvis par Seguras bīskapu, taču šahs viņu padarījis pazīstamu arī tā laika Spānijas karaļa Felipes II galmā. 1560. gadā baznīcas uzdevumā apmeklēja Romu, kur atrada arī laiku šaha cīņām ar tā laika labākajiem Itālijas šahistiem, kurus Lopesam izdevies apspēlēt. Pēc atgriešanās no Itālijas 1561. gadā izdevis grāmatu par šahu "Libro de la invención liberal y arte del juego del Axedrez" ("Grāmata par atjautību un mākslu šaha spēlē"), kurā atspoguļojis sava laika šaha teorijas attīstību. Grāmata piedzīvojusi atkārtotus izdevumus un tikusi tulkota vācu, franču un portugāļu valodās. 1575. gadā spēcīgākie Itālijas šahisti ar Paolo Boi priekšgalā ieradušies atbildes vizītē Madridē un guvuši revanšu Spānijas karaļa klātbūtnē.
Pazīstams ar savu ieguldījumu šaha atklātņu teorijā, kur viņam par godu ir nosaukta Spāņu atklātne - 1. e4 e5 2. Zf3 Zc6 3. Lb5. Pats Lopess gan uzskatīja savu atklātni par melno gājiena 2. ... Zc6 atspēkojumu un par labāku gājienu uzskatīja mūsdienu Filidora aizsardzību - 2. ... d6.
Žagare (zeme)

Vēsture

Pirmo reizi Žagares zeme pieminēta Zemgales dalīšanas līgumā 1254. gadā. Žagares pārvaldei tika iecelts savs fogts, kuru padzina 1259. gada Zemgaļu sacelšanās laikā.
Pēc Melnas līguma noslēgšanas 1422. gadā to iekļāva Žemaitijas sastāvā.
Mūsdienās Žagares pilsnovada teritorijā atrodas Šauļu apriņķa Akmenes, Jonišķu, daļēji Kuršēnu rajoni.

Galvenais pilskalns

Pēc Augusta Bīlenšteina uzskata Žagare zemes galvenais pilskalns ir bijis Raktes jeb Raktuves kalns tagadējā Žagares pilsētā, uz kura tagad uzcelta katoļu baznīca ar kapsētu.
Priekules slimnīcas Svētās Annas Romas katoļu kapela

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Liepājas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Gatis Mārtiņš Bezdelīga. Priekules draudze izveidojusies 2008. gadā.
Dievkalpojumi notiek piecas reizes mēnesī. Draudzi veido kā Priekules katoļticīgie cilvēki, tā arī slimnīcā atrodošies cilvēki.
Emīlija Plātere

Biogrāfija

Emīlija Plātere cēlusies no dižciltīgo Latgales (Livonijas) muižnieku Plāteru dzimtas un dzimusi Viļņā neilgi pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts sadalīšanas pabeigšanas 1795. gadā. 1815. gadā viņas tēvs Francišeks Ksavjērs Plāters (Franciszek Ksawery Plater) un māte Anna Mola (Anna Mohl) izšķīrās. 1815. gadā 9 gadus vecā Emīlija kopā ar māti pārcēlās dzīvot pie attāliem radiniekiem Plāteriem-Zībergiem (Plater-Zyberk) viņu dzimtmuižā Līksnā netālu no Daugavpils, kur viņu audzināja Ādama Mickeviča un Tadeuša Koscjuško patriotisko ideju garā. Viņas ideāls esot bijusi Žanna D'Arka un Grieķijas neatkarības cīnītāja Laskarina Bubulina. 1829. gadā nomira viņas māte un Emīlija ir spiesta pārtraukt savu ceļojumu pa bijušās Polijas-Lietuvas zemēm.
1830. gada novembrī, kad Polijā sākās sacelšanās pret tās pakļautību Krievijai, grāfiene Plātere kopā ar savu brālēnu Cēzaru Plāteru nolēma izveidot savu karaspēka vienību. Viņa esot nogriezusi matus, uzšuvusi sev uniformu un sapulcinājusi 60 jātnieku, 280 kājnieku un vairākus simtus ar izkaptīm bruņojušos zemnieku. 1831. gada aprīlī Plāteres vadītie patrioti ieņēma Zarasu miestu Lietuvā, netālu no tagadējās Latvijas robežas, un gatavojās uzbrukt Daugavpils cietoksnim, tomēr pēc izlūkošanas nolēma šo nodomu atmest un doties uz Lietuvu, kur apvienojās ar pārējiem nemiernieku spēkiem. Viņa piedalījās kaujās ar krievu karaspēku pie Ukmerģes, Šauļiem un Kauņas, kļuva par 1. Lietuvas kājnieku pulka komandieri un tika paaugstināta par kapteini. Pēc sacelšanās dalībnieku sakāves Lietuvas dienvidos Emīlija Plātere atteicās bēgt uz Prūsiju, bet tā vietā cauri mežiem devās uz Poliju, lai turpinātu cīņu. Ziemas apstākļos viņas veselība neizturēja grūto pārgājienu, un 23. decembrī Vainežerē pie Veisiejiem viņa mira 25 gadu vecumā. Viņas kapavieta ar pieminekli ir netālu no Lazdiju pilsētas Kapčamiestes miestā.

Piemiņa

Ādams Mickevičs Plāterei veltījis dzejoli "Pulkveža nāve" (Śmierć pułkownika). 
Līksnā atrodas Emīlijas Plāteres piemiņas akmens. 
Viņas portrets bija redzams uz Polijas 20 zlotu banknotes līdz 1939. gadam.
Plāteres vārdā nosauktas ielas Varšavā, Olštinā, Ļubļinā un citās Polijas pilsētās.
Augsnes ekoloģija

Bioķīmiskie procesi augsnē

Organisko atlieku mehānisko sasmalcināšanu veic augsnes saprofāgi, bet ķīmisko vielu sadalīšanu un transformāciju veic augsnē esošie mikroorganismi – baktērijas un sēnes. Vielu ķīmiskā transformācija notiek arī saprofāgu gremošanas traktā, kur uz augu atliekām iedarbojas simbiontiskā mikroflora, kā arī saprofāgu gremošanas sulas.
Ir pierādīts, ka augsnē esošo dzīvnieku gremošanas traktā var notikt arī humusvielu veidošanās. Mikroorganismiem ir “ārējā gremošana”. Tie izdala vidē īpašas olbaltumvielas – enzīmus, kas darbojas kā katalizatori bioķīmiskajās reakcijās augsnes ūdens šķīdumā. Šajās reakcijās organiskās vielas tiek sašķeltas un/vai pārveidotas citās vielās.

Apdzīvojošie organismi

Augsni apdzīvo vīrusi, baktērijas, sēnes, augsnes aļģes un dzīvnieki, augu saknes.

Sēnes

Visas sēnes ir heterotrofi organismi. Tās izdala vidē enzīmus, kas šķeļ dažādas organiskās vielas, t. sk. lignīnu, keratīnu u.c. grūti noārdāmas vielas. Diennaktī sēnes sadala 2-7 reizes vairāk organisko vielu, nekā patērē.

Sēņu ekoloģiskā nozīme

Sēnēm ir plaša ekoloģiskā nozīme, tās satur pigmentu melanīnu, kurš, pēc sēņu atmiršanas nonākot augsnē, kļūst par humusa sastāvdaļu. Sēņu micēlija tīklojums veicina augsnes daļiņu agregāciju, nodrošinot augsnes struktūru un izdala organiskās skābes, kuru iedarbībā tiek noārdīti grūti šķīstošie fosfātu minerāli. Sēnes meža skābajās augsnēs veicina nitrifikāciju un regulē vienšūņu un kaitīgo nematožu skaitu augsnē.

Mikoriza

Mikoriza ir ir sēņu un augu simbiotiski–mutuāliskas attiecības, sēņu hifām kolonizējot auga saknes. Šajās attiecībās abi organismi gūst labumu. Sēne augam piegādā minerālvielas un ūdeni, savukārt, fotosintezējošs augs sēnei piegādā oglekli.

Fauna

Augsnes fauna ir ļoti bagātīga. To apdzīvo gan vienšūņi, gan kukaiņi, gliemeži un posmtārpi. Galvenās grupas pēc barošanās ieradumiem ir fitofāgi, zoofāgi jeb plēsēji un bakterofāgi. Augsnē var dzīvot gan aerobi organismi, gan anaerobi organismi, dzīvojot ūdens pilienos starp augsnes daļiņām. Liela daļa organismu kādā dzīves posmā var attīstīties virs zemes un vēlāk dzīvi turpināt augsnē vai otrādi. Augsnes dzīvnieki regulē augsnes mikroorganismu populācijas, iespiežoties vissīkākajās augsnes agregātu spraugās.

Augsnes stāvokļa bioindikācija

Indikācijas nolūkiem ir jāizmanto nevis viena suga, bet sugu komplekss. Augsne ir nevis viena ekoloģiskā faktora, bet gan šo faktoru kompleksa darbības rezultāts. Saskaņā ar Šelforda likumu, organisma, sugas stāvokli nosaka tas ekoloģiskais faktors, kura vērtības atrodas vistuvāk minimālajam vai maksimālajam kardinālajam punktam. Konkrētās sugas organismu klātbūtne vai iztrūkums biotopa augsnē var indicēt kādu vienu ekoloģisko faktoru. Jo vairāk sugu tiks izmantotas, jo precīzāk var raksturot visu biotopa augsnē valdošo ekoloģisko faktoru kompleksu.
Manfrēds fon Fēgezaks

Biogrāfija

Cēlies no Fēgezaku dzimtas, dzimis 1879. gada 10. augustā Valmierā. Viņa brālis bija literāts Zigfrīds fon Fēgezaks.
No 1899. līdz 1903. gadam studējis jurisprudenci Tartu Universitātē. No 1903. līdz 1905. gadam studējis Berlīnē, 1905. gadā ieguvis doktora grādu Erlangenes-Nirnbergas Universitātē.
Pārstāvot Vācbaltu reformu partiju, strādājis 1. Saeimā no 1922. līdz 1925. gadam. No 1945. gada dzīvojis Veisenšteinā pie Rēgenes pilsētas Bavārijā.
Miris Veisenšteinā 1966. gada 9. aprīlī.
Martins Minskis

Šaha kompozīcija

Martins Minskis ir šaha etīžu komponists. No 1993. līdz 2018. gadam sastādījis apmēram 500 etīdes. No 2013. gada starptautiskais tiesnesis un no 2017. gada starptautiskais meistars šaha kompozīcijā.
Vanitas

Vanitas ir baroka laikmeta glezniecības mākslas žanrs, alegoriska klusā daba, kuras kompozīcijas centrālais tēls tradicionāli ir cilvēka galvaskauss.
Šī žanrs visplašāko izplatību guva Flandrijā Beļģijā un Holandē 16. un 17. gadsimtā. Agrīnā žanra stadijā vanitas mākslas darbi kalpoja kā atgādinājums par dzīves straujo ritumu un nāves neizbēgamību.
Taivānas aborigēni

Taivānas aborigēni (ķīniešu: 原住民, piņjiņs - yuánzhùmín, taivāniešu - gôan-chū-bîn) ir termins, kurš tiek lietots, lai apzīmētu Taivānā dzīvojošos pirmiedzīvotājus. Lai gan ir vairāki nostāsti par Taivānas aborigēnu izcelsmi, zinātniskie pētījumi liecina, ka to priekšteči dzīvoja uz salas pirms aptuveni 8000 gadiem, pirms 17. gadsimtā norisinājās masveida ķīniešu ieceļošana. Taivānas aborigēnus pieskaita pie austronēziešu tautām, tie gan ģenētiski, gan lingvistiski ir radniecīgi tām tautām, kuras apdzīvo Filipīnas, Malaiziju, Indonēziju, Madagaskaru un Okeāniju.
Elīna Zālīte

Dzīvesstāsts

Dzimusi Trapenes pagastā, amatnieku ģimenē. 1904. gadā ģimene pārcēlās uz Api. Mācījusies Apes pamatskolā. 1918. gadā kā eksterne beigusi Tartu Puškina ģimnāziju. No 1918. līdz 1920. gadam strādāja par skolotāju Alūksnē. No 1921. gada darbojās Rīgā. Publicējusies no 1921. gada. No 1928. līdz 1934. gadam Elīna Zālīte bija Dailes teātra dramaturģe. Pēc Otrā pasaules kara neilgu laiku - Operetes teātra dramaturģe.
Biržu pagasts

Vēsture

Pēc 1920. gada agrārās reformas Biržu muižu (Groß-Buschhof) ar Dzelzsnama (Eisenhammer) un Bērzgales (Behrsgall) pusmuižām 1179 ha kopplatībā sadalīja 93 vienībās. Biržu muižas centru piešķīra vietējai lauksaimniecības biedrībai. Biržu mācītājmuižu sadalīja 323 ha kopplatībā sadalīja 45 vienībās. Tāpat pagasta jaunsaimniekiem un rentniekiem piešķīra 556 ha zemes no Elkšņu, Sēlpils un Dignājas valsts mežniecībām.
1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Biržu, Kalna, Leimaņu, Mežgales un Vidsalas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Jēkabpils rajonā. Mūsdienās Biržu pagasta teritorija iekļauta Jēkabpils novada Kalna, Leimaņu un Ābeļu pagastos, Salas novada Salas pagastā un Viesītes novada Viesītes pagastā.
Jānis Vucāns

Izglītība

J. Vucāns 1974. gadā absolvēja L. Paegles Rīgas 1. vidusskolu. 1979. gadā viņš pabeidza Latvijas Valsts universitāti lietišķās matemātikas specialitātē. 1988. gadā Baltkrievijas Valsts universitātē aizstāvējis fizikas un matemātikas zinātņu kandidāta disertāciju, uz kuras pamata 1992. gadā viņam piešķirts Latvijas Republikas doktora grāds matemātikā.

Darba gaitas

Sākot ar 1977. gadu J. Vucāns ir strādājis dažādos amatos no laboranta līdz asociētajam profesoram un katedras vadītājam Latvijas Valsts universitātē. 1998. gadā pārcēlies uz Ventspili un sācis vadīt Ventspils Augstskolas Ekonomikas un pārvaldības nodaļu. No 2000. līdz 2010. gadam bijis šīs augstskolas rektors. 2003. gadā ieguvis profesora akadēmisko nosaukumu, bet 2008. gadā apstiprināts par Latvijas Zinātnes padomes ekspertu vadībzinātnē. Kā zinātnieks un pasniedzējs strādājis vai stažējies augstskolās vairākās Eiropas valstīs: Francijā, Šveicē, Somijā, Vācijā, Turcijā, Grieķijā un Norvēģijā. Bijis vairāku starptautisku pētniecisku projektu vadītājs vai koordinators Latvijā, starptautisku zinātnisko konferenču orgkomiteju un programmas komiteju loceklis.

Politiskā darbība

J. Vucāns divreiz — 2005. un 2009. gadā — ievēlēts Ventspils domē no partijas "Latvijai un Ventspilij" saraksta. 2010. gadā viņš kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta un tika ievēlēts Saeimā no Kurzemes vēlēšanu apgabala. 10. Saeimā J. Vucāns darbojās Budžeta un finanšu (nodokļu) komisijā, kā arī Eiropas lietu komisijā. 2011. gadā viņš bija viens no pieciem deputātiem, kas Valsts prezidenta vēlēšanās virzīja Andra Bērziņa kandidatūru, ko ievēlēja par Latvijas prezidentu. 2011. gada 21. jūlijā Saeima ievēlēja J. Vucānu Saeimas priekšsēdētājas Solvitas Āboltiņas biedra amatā sava partijas biedra Gundara Daudzes vietā (G. Daudze kļuva par Valsts prezidenta kancelejas vadītāju).
2011. gadā ārkārtas Saeimas vēlēšanās ievēlēts 11. Saeimā, kur saglabāja vietu prezidijā (tika ievēlēts par Saeimas sekretāra biedru) un darbojās Izglītības, kultūras un zinātnes komisijā un Pieprasījumu komisijā. Viņš ir arī Baltijas Asamblejas Izglītības, zinātnes un kultūras komitejas priekšsēdētāja vietnieks. 2014. gadā ievēlēts 12. Saeimā no Zaļo un Zemnieku savienības, tādu pat panākumu atkārtoja 13. Saeimas vēlēšanās 2018. gada rudenī un šobrīd darbojas 13. Saeimā.

Privātā dzīve

J. Vucāns ir dzimis 1956. gada 9. februārī Rīgā. Ir divas meitas. Brīvajā laikā nodarbojas ar ceļošanu un aktīvu atpūtu dabā.
Oļegs Dementjevs

Biogrāfija

PSRS sporta meistars šahā (1965). Veiksmīgi piedalījies Krievijas PFSR šaha čempionātos: 1970. gadā dalījis 3.-4. vietu (turnīrā uzvarējis nākamais Pasaules čempions šahā Anatolijs Karpovs),  bet 1971. gadā ieņēmis 2. vietu. 1970. gadā PSRS šaha čempionāta finālā Rīgā dalījis 10.-11. vietu. 1974. gadā uzvarējis PSRS sporta biedrības «Burevestnik» šaha čempionātā. Piedalījies arī 1976. gada Latvijas šaha čempionātā Rīgā, kurā dalījis 5.-7. vietu. No 1970. gadu vidus strādājis par treneri Kaļiņingradā un tur sekmējis šaha attīstību.
1966. gada pasaules čempionāts cīņas sportā

1966. gada Pasaules čempionāts cīņas sportā notika no 16. līdz 22. jūnijam Tolīdo (Ohio štats, ASV).