google/wiki40b huggingface dataset:
Zvejnieku iela (Rīga)

Ielas raksturojums

Zvejnieku iela ir 475 metrus gara pilsētas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes centrālajā daļā. Tā sākas krustojumā ar Ķīpsalas ielu, kas ir ielas turpinājums Ķīpsalas dienvidu virzienā, un Kaiju ielu, iepretī Ķīpsalas starptautiskajam izstāžu centram, un virzās ziemeļu virzienā kā asfaltēts ceļš. Posms līdz Mazajai Kaiju ielai neapbūvēts, pēc krustojuma pāra numuru pusē - Rīgas Starptautiskās skolas ēka ar teritoriju, nepāra numuru pusē - 2000. gados celtas rindu mājas. Tālāk ielai ir krustojumi ar Enkura un Ģipša ielu, starp šīm ielām atrodas dažas pirmskara ēkas un iela met nelielu līkumu ziemeļaustrumu virzienā, pēc tam atkal turpinādamās taisni ziemeļu virzienā. Zvejnieku iela beidzas krustojumā ar Tīklu ielu, aiz kura 40 metrus tālāk rietumu virzienā atrodas savienojums ar Matrožu ielu, kas ir Zvejnieku ielas turpinājums Ķīpsalas ziemeļu virzienā.

Vēsture

Iela iezīmēta Rīgas plānā 1876. gadā, Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 80. gadiem ar nosaukumu Zvejnieku iela (Fischer Strasse). Kādreizējais ielas posms starp Tīklu un Loču ielām likvidēts vēlākās apbūves laikā. Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija trīspadsmit gruntsgabalos. 20., 30. gados ielā atradās dažas amatnieku darbnīcas un trīs pārtikas preču veikali. Vācu okupācijas laikā nosaukums Fischerstrasse (Zvejnieku iela). 70. gados ielas trase savienota ar Ķīpsalas ielu. 
Zvejnieku ielā 5, Ģipša ielas stūrī, 20. gadsimta sākumā atradās Inčukalna muižas īpašnieka, barona Volfa (Wolff) alus brūža noliktava un alus tirgotava (barona Volfa īpašumā tolaik bija līdzās esošais gruntsgabals Zvejnieku ielā 7). 
Zvejnieku ielā 5a (agrāk gruntsgabala adrese Enkura ielā 5/7, vēlāk Enkura ielā 5a) 30. gados, paša namā, dzīvoja Mārtiņa evaņģēliski luteriskās baznīcas priekšnieks Jānis Purmalis. 
Zvejnieku ielā 9 atrodas 1910. gadā pēc arhitekta Eižena Laubes projekta celta koka dzīvojamā ēka. 20. un 30. gados tur dzīvoja ūdens transporta uzņēmuma un vairāku velkoņu īpašnieks Kārlis Kronenbergs.  
Zvejnieku ielā 12 30. gadu vidū dzīvoja pulkvežleitnants, vēlāk ģenerālis, kara lidotājs Jānis Indāns.  
Zvejnieku ielas un Tīklu ielas stūrī atradās koka nams, kurā 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā darbojās M. Krastiņa traktieris (ēka nav saglabājusies).

Sabiedriskais transports

2014. gada 10. martā tika slēgts vienīgais sabiedriskā transporta maršruts uz Ķīpsalas ziemeļu daļu - 277. minibusa maršruts. 
Tā vietā atklāja 57. autobusu maršrutu no pilsētas centra pa Vanšu tiltu līdz bijušajam minibusu galapunktam Matrožu ielā salas ziemeļos. Maršrutā iekļauta daļa Zvejnieku ielas no Kaiju un Ķīpsalas ielas krustojuma līdz Ģipša ielai. Darba dienās autobusi kursē tikai rīta un vakara stundās, brīvdienās - no plkst. 8:30 līdz plkst. 18:00. Vienīgās sabiedriskā transporta pieturvietas Zvejnieku ielā atrodas starp Mazo Kaiju un Enkura ielu.
Sauļus Limonts

Spēlētāja karjera

No 2005. līdz 2008. gadam spēlēja Latvijas hokeja līgas klubā DHK Latgale un bija tās kapteinis.
Lietuvas izlases sastāvā viņš ir piedalījies desmit Pasaules čempionātos, kā arī 1995. gada Pasaules čempionātā junioriem.
Lihula

Vēsture

Pirmo reizi Lihula netieši pieminēta Livonijas Indriķa hronikas tekstā sakarā ar 1211. gada notikumiem, kad Daugavgrīvas klostera abats Teoderihs tika iesvētīts par pirmo Igaunijas bīskapu. Tagadējais Lēnes apriņķis (senais nosaukums - Ridala) bija Livonijas krusta karu laikā viena no krustnešu visagrāk pakļautajām Igaunijas daļām, kurā tika nodibināta Leales bīskapija. Drīz vien Livonijas bīskaps Alberts panāca sava brāļa Hermaņa iecelšanu par Leāles bīskapu. 1220. gadā Ridalu ieņēma zviedru karalis Juhans Sverkersons un apmetās Lihulas pilskalnā, tomēr sāmsalieši zviedrus drīz vien pilnīgi sakāva. 1234.-1251. gadā tā bija Sāmsalas-Vīkas bīskapa rezidence, bet vēlāk tā tika pārcelta uz Hāpsalu. 1581. gadā Lihula kopā ar visu bīskapiju tika pievienota Zviedrijai. Lielais Ziemeļu karš 1710.-1711. gadā izraisīja mēra epidēmiju, kurā nomira ap 90% Lihulas iedzīvotāju. Tikai pēc 1820. gada atjaunojās saimnieciskā dzīve, tika uzcelta grezna muižas kungu māja klasicisma stilā. Pilsētas statusu Lihula ieguva tikai 1999.gadā.
Lielā Jaungada nakts

Sižets

Trīs draugi no Rīgas atvaļinājuma laikā dodas uz ziemeļiem. Ekstremālās atpūtas cienītāji ignorē tūrisma aģenta brīdinājumus un patvaļīgi dodas slēpojumā pa tundru. Neparedzēti ātri pasliktinās laika apstākļi. Imants nomaldās no biedriem un gandrīz nosalst. Viņu atrod un palīdz atlabt jaunā veterinārārste Laila no tuvējām briežu ganībām.
1962. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

1962. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts sastāvēja no vairākiem posmiem — zonālie turnīri, pretendentu turnīrs un mačs par pasaules čempiones nosaukumu. Pretendente Nona Gaprindašvili, uzvarot mačā pasaules čempioni Jeļizavetu Bikovu, kļuva par piekto šī titula ieguvēju.
Otomārs fon Hākens

Šahs

Bijis viens no Rīgas spēcīgākiem šahistiem. Rīgas Šaha biedrības 10. gadu jubilejas turnīrā (1901) ieguvis 8 vietu.
No 1895. līdz 1899. gadam bijis Rīgas Šaha biedrības priekšsēdētājs un kā biedrības delegāts piedalījies Baltijas Šaha savienības dibināšanas sanāksmē 1898. gada 19. aprīlī. Par nopelniem biedrības labā 1923. gada 3. decembrī biedrības sapulcē ievēlēts par tās goda biedru.
Dzintars Zaķis

Biogrāfija

Beidzis Jēkabpils 1. vidusskolu 1988. gadā un Rīgas Tehniskās universitātes Automātikas un skaitļošanas tehnikas fakultāti 1993. gadā, iegūstot inženierzinātņu bakalaura grādu datoru tehnikā. Līdz ievēlēšanai Saeimā Dz. Zaķis nodarbojās ar uzņēmējdarbību, bijis Jēkabpils Datoru centra vadītājs, SIA "Niko-Loto" komercdirektors.

Politiskā darbība

2002. gadā iesaistījies politikā, kļūstot par partijas "Jaunais laiks" biedru. Rudenī ievēlēts 8. Saeimā, kur darbojās arī kā Ekonomikas ministrijas parlamentārais sekretārs līdz 2006. gada aprīlim. Ievēlēts partijas "Jaunais laiks" valdē 2006. gada kongresā. 2006. gadā Dz. Zaķis tika ievēlēts 9. Saeimā, kur bija "Jaunā laika" frakcijas priekšsēdētājs un Nacionālās drošības komisijas priekšsēdētāja biedrs, kā arī darbojās Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijā un vairākās apakškomisijās. 
2010. gadā ievēlēts 10. Saeimā no apvienības "Vienotība" saraksta, tāpat arī Saeimas ārkārtas vēlēšanās 2011. gadā ievēlēts 11. Saeimā. Abos pēdējos sasaukumos vada "Vienotības" Saeimas frakciju.
2014. gadā ievēlēts 12. Saeimā. Uzreiz pēc vēlēšanām viņa partijas biedrs Juris Vidiņš vērsās Drošības policijā par iespējamu vēlētāju balsu pirkšanu par labu Dz. Zaķim. Tā rezultātā 7. oktobrī viņš atkāpās no "Vienotības" Saeimas frakcijas vadītāja amata un apturēja darbību partijā. Pēc notiesājoša sprieduma (balsu pircējam, bet ne pašam politiķim) Dz. Zaķis oktobra beigās paziņoja par izstāšanos no "Vienotības".
Pētnieciskās žurnālistikas centra Re:Baltica veiktajā pētījumā par 12. Saeimas deputātu uzstāšanos tribīnē un ziņojumu gatavošanu atzīts par vienu no 12 "nerunīgajiem deputātiem", jo 12. Saeimā 44 pavadītajos mēnešos Zaķis tikai četras reizes runājis no tribīnes un ne reizi nav gatavojis ziņojumu par kādu likumprojektu.
Vuelta a España

Vēsture

Pirmās "Vuelta" sacensības risinājās 1935. gadā, taču par ikgadējām tās kļuva kopš 1955. gada. Pirmajās sacīkstēs piedalījās 50 riteņbraucēji, kuri ik posmu vidēji pievārēja 240 kilometrus. Pirmajā Spānijas tūrē bija 14 etapi. Vuelta a Espana sacensības tika radītas, iespaidojoties no Tour de France un Giro d'Italia, kuru galvenie organizatori bija vietējie laikraksti. Arī Spānijas sacensības dibināja laikraksts Informaciones.
Iepriekš Vuelta a Espana notika pavasarī (parasti aprīļa beigās), ar pāris izņēmumiem 1940. gados, kad sacensības risinājās jūnijā. Taču 1995. gadā organizatori izlēma pārcelt sacīkšu sākumu uz septembri, lai nekonkurētu ar Giro d'Italia. Tā kā nu Vuelta risinās rudens sākumā, vairāki sportisti velobraucienu izmanto kā sagatavošanos Pasaules čempionātam, kas parasti notiek oktobrī.
Kamennogorska

Vēsture

Rakstos Antrea pirmoreiz minēta 1597. gadā. Ziemeļu kara rezultātā iekļāvās Krievijas sastāvā. Pēc Somijas pievienošanas Krievijai 1809. gadā iekļāvās Somijas lielhercogistē, vēlāk jaunajā Somijas valstī. Ziemas kara rezultātā tika iekļauta PSRS. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam to atkal ieņēma somu spēki. Pēc kara pilsētas somu iedzīvotāju pārcēlās vai tika pārcelti uz Somiju. 1948. gadā, pārkrievojot apgabala vietvārdus, pilsētu nosauca par Graņitnu (Гранитный), vēlāk Pervomajsku (Первомайск), un visbeidzot - Kamennogorsku.

Ekonomika

Pie pilsētas atrodas vairāki granīta ieguves karjeri. Darbojas "Svenska Cellulosa Aktiebolaget SCA" papīrrūpnīca.

Kultūra

1913. gadā pie pilsētas purvā tika atrasts zvejas tīkls, kura vecums tiek lēsts ar 8300 gadiem p. m. ē., kas ir vecākais zināmais zvejas tīkls pasaulē. Mūsdienās tas glabājas Somijas Nacionālajā muzejā.
Jaunā kritika

Jaunā kritika (angļu New Criticism) bija virziens 20. gadsimta literatūras teorijā un kritikā ASV un Lielbritānijā, kas aizsākās ap 1920. gadu un dominēja šajās valstīs līdz 1960. gadu sākumam. Termins jaunā kritika ir aizgūts no tās pārstāvja Džona Krova Rensoma grāmatas The New Criticism (1941) nosaukuma. Jaunā kritika radās lielā mērā kā reakcija pret ASV augstskolās 20.gs. sākumā dominējošo vēsturiski filoloģisko pieeju literatūrai. Jaunās kritikas pārstāvji ieviesa tā saukto rūpīgās lasīšanas (close reading) pieeju, kā arī uzsvēra, ka teksts ir jāpēta un jāinterpretē neatkarīgi no jebkādiem ārpus teksta pastāvošiem faktoriem, jo īpaši autora biogrāfijas vai autora nodomiem (Viljams Vimsets, Monro Bērdslijs u.c.). Vairāki jaunās kritikas pārstāvji uzsvēra arī teksta daudznozīmību (piemēram, Aivors Ārmstrongs Ričardss).
Jēdziens "jaunā kritika" savulaik tika lietots, runājot arī par strukturālismu 20.gs. 60. gadu sākuma Francijā - šo virzienu tolaik mēdza apzīmēt kā la nouvelle critique.
Čornajas pagasts

Daba

Atrodas Latgales augstienes Rāznavas paugurainē.

Ezeri

Rāznas ezers, Ismeru ezers, Baļinovas ezers, Spruktu ūdens krātuve

Vēsture

1945. gadā Rēzeknes apriņķa Rēznas pagastā izveidoja Černoja ciema padomi. Pēc Rēznas pagasta likvidācijas 1949. gadā Černoja ciemu iekļāvā Rēzeknes rajonā. 1960. gada 7. jūlijā Černajas ciemam pievienoja Višu un Rečinas ciemu padomju saimniecības «Draudzība» teritoriju. 1963. gada 12. jūnijā Černajas ciema padomei pievienoja Višu ciema Čapajeva vārdā nosauktā kolhoza teritoriju. 1971. gadā pievienoja daļu likvidētā Bumbišķu ciema teritorijas. 1973. gadā pievienoja daļu Ozolaines ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Čornajas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotas vietas ir Čornaja un Ratnieki.

Reliģija

Pagastā ir katoļu un vecticībnieku draudzes. Dukstigola - Čornajas katoļu baznīca uzcelta 1947. gadā, agrāk šajā vietā bija 1922. gadā celta koka baznīca, bet tā nodega 1944. gadā. Rečinas vecticībnieku baznīca celta 1912. gadā no koka.
Dagnija Staķe

Biogrāfija

D. Staķe ir mācījusies Odzienas pamatskolā, Rīgas Pedagoģijas skolā un Daugavpils Pedagoģiskajā institūtā, ko pabeigusi 1981. gadā ar specialitāti mūzikas pasniedzēja vidusskolā. 1999. gadā ieguvusi otru augstāko izglītību — maģistra grādu sabiedrības vadības specialitātē Latvijas Universitātē.
Strādājusi par mūzikas skolotāju Mārupes vidusskolā. Pēc tam par pasniedzēju Rīgas Pedagoģijas skolā un Daugavpils Pedagoģiskajā institūtā.
D. Staķe ir precējusies, viņai ir četri bērni. Dēls Mārtiņš Staķis arī ir iesaistījies politikā, šobrīd — 13. Saeimas deputāts, ievēlēts no "Attīstībai/Par!" saraksta.

Politiskā darbība

1994. gadā ievēlēta par Tumes pagasta padomes priekšsēdētāju un 1997. gadā Tukuma rajona padomes priekšsēdētāju.
1998. gadā kandidēja 7. Saeimas vēlēšanās no Demokrātiskās partijas "Saimnieks", bet saraksts neguva vēlētāju atbalstu. 2002. gadā 8. Saeimas vēlēšanās D. Staķe piedalījās jau kā Zaļo un Zemnieku savienības (ZZS) deputāta kandidāte, tomēr atkal netika ievēlēta. Toties pie varas nākot Einara Repšes valdībai, D. Staķe kļuva par labklājības ministri, šajā amatā paliekot arī Induļa Emša valdībā un Aigara Kalvīša valdībā.
2006. gada oktobrī D. Staķe tika ievēlēta 9. Saeimā un palika labklājības ministres amatā arī A. Kalvīša otrajā valdībā, atkāpjoties valdības krīzes laikā 2007. gada 31. oktobrī. Pēc demisijas atjaunoja Saeimas deputāta mandātu, bet 2010. gadā kļuva par reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministri Valda Dombrovska valdībā, ieņemot vienu no vakancēm, kas atbrīvojās pēc tam, kad valdību pameta Tautas partija.
2010. gada oktobrī notikušajās Saeimas vēlēšanās netika ievēlēta 10. Saeimā, bet kļuva par Veselības ministrijas parlamentāro sekretāri. Šo amatu ieņēma līdz 2011. gada oktobrim, kad viņu nomainīja Liene Cipule. 11. Saeimas vēlēšanās startēja ar desmito numuru ZZS sarakstā Zemgales apgabalā, bet netika ievēlēta. Tāpat vēlētāju atbalstu nesaņēma arī 12. Saeimas vēlēšanās.
Kofeīns

Vēsture un etimoloģija

1819. gadā kofeīnu pirmo reizi no kafijas pupiņām izdalīja vācu aptiekārs un ķīmiķis Fridlībs Ferdinands Runge (Friedlieb Ferdinand Runge) kā kafijas pupiņu iedarbīgo vielu. Viņš šo vielu nosauca par "kaffein", kas atvasināts no vārda "kaffee" (kafija). 1827. gadā francūzis Odrī atklāja melnās tējas lapās vielu, kas tika nosaukta par teīnu. 1837. gadā tika pierādīts, ka tējas un kafijas iedarbīgās vielas ir identiskas. 1895. gadā Hermans Emīls Fišers kofeīnu sintezējas mākslīgi.
No gvarānas iegūtu kofeīnu sauc arī par gvaranīnu, no tējas iegūtu kofeīnu par teīnu, bet no matē auga (Ilex paraguariensis) iegūtu kofeīnu par mateīnu. Visi šie nosaukumi ir sinonīmi vienai ķīmiskajai vielai.

Iedarbība uz organismu

Kofeīna iedarbība uz organismu notiek dažādos veidos, galvenokārt tas ir stimulējošs līdzeklis. Tas mazina garlaicību un un palīdz saglabāt modrību, veicot garlaicīgu un vienveidīgu darbu. Kofeīns arī palielina fizisko izturību un mazina nogurumu.
Tam ir arī viegli diurētiska (urīnu dzenoša) iedarbība, kā arī tas pastiprina kuņģa sekrēciju, samazina asinsreci. No organisma kofeīns izdalās ātri un organismā neuzkrājas.
Kofeīna standarta iedarbības deva pieaugušam cilvēkam ir no 50—200 mg. Kofeīna iedarbība sākas jau 15 minūšu laikā pēc vielas uzņemšanas un ilgst aptuveni līdz 5 stundām.
Lai arī kofeīns cilvēkiem ir relatīvi mazbīstama psihotropa viela, tomēr uz daudziem dzīvniekiem, piemēram, suņiem un putniem tas iedarbojas ļoti toksiski. Kofeīna nāvējošā deva (LD₅₀) žurkām ir 192 mg/kg.

Blakusparādības

Kofeīns standarta devās izraisa bezmiegu, pastiprinātu trauksmi un nervozitāti.
Ilgstoša kofeīna lietošana rada toleranci un fizisku atkarību. Paģiras kā fiziskas atkarības sekas ilgst vairākas dienas un izpaužas kā slikts garastāvoklis un galvassāpes, ko nevar novērst ar pretsāpju līdzekļiem, bet gan tikai ar vēl vienas kofeīna devas uzņemšanu. Tāpat ir neliels letarģisks stāvoklis un koncentrēšanās grūtības.

Pārdozēšana

Kofeīna pārdozēšanas iedarbība iestājas no 400 mg devas uzņemšanas. Tie var izpausties kā nelabums, reibonis, muskuļu sasprindzinājums. Devās virs 800 mg ir novērojama skaļa zvanīšana ausīs, zibšņi redzē, caureja, vemšana, sirdsdarbības traucējumi, lielākās devās arī elpošanas grūtības un muskuļu krampji.
Deva virs 3000 mg var izraisīt komu un nāvi. Šādu kofeīna daudzumu normālos apstākļos uzņemt ir gandrīz neiespējami, kofeīna uzsūkšanos zarnu traktā novērš arī priekšlaicīgā vemšana, un nāves gadījumi no kofeīna pārdozēšanas mēdz būt ļoti reti. Pārsvarā tie ir saistīti ar kofeīna medikamentu lietošanu apreibināšanās nolūkos (cenšoties sasniegt amfetamīna vai kokaīna iedarbību) vai ar mērķi izdarīt pašnāvību.
Larisa Mondrusa

Dzīvesgājums

Mondrusa dzimusi bēgļu gaitās 1943. gadā Otrā pasaules kara laikā Kazahstānas pilsētā Džambulā (tagad Taraza). Viņas tēvs un māte nav dzīvojuši kopā un pēc atgriešanās Latvijā Larisu audzinājis patēvs. Beigusi Rīgas 22. vidusskolu un 1962. gadā kļuvusi par Rīgas estrādes orķestra (REO) solisti. 1963. gadā guvusi ievērību pēc Latvijas televīzijas pārraides Maskavā. 1964. gadā Mondrusa apprecējās ar REO diriģentu Egīlu Švarcu un tajā pašā gadā viņi pārcēlās uz dzīvi Maskavā, kur viņa dziedāja Edija Roznera džeza orķestrī. 1965. gada pavasarī Larisas Mondrusas dziedātā Elgas Īgenbergas dziesma "Mūs gaida zvaigznes" Krievijas TV šovā "Zilā uguntiņa" (Голубой огонёк) viņu padarīja populāru PSRS. No 1968. gada "Moskoncerta" koncertapvienībā. 
1973. gadā viņai kā ebrejietei atļauj izbraukt no PSRS uz Izraēlu. Padomju Savienībā Larisas Mondrusas vārdu vairs nepieminēja, viņas ierakstus aizliedza atskaņot.
Mondrusa kopā ar vīru īslaicīgi dzīvoja Romā, 1974. gadā apmetās uz pastāvīgu dzīvi Minhenes priekšpilsētā Grīnvaldē. Tur viņai izdevās noslēgt līgumu ar vācu skaņuplašu kompāniju Polydor, kas izlaida viņas albumu Die Herzen singen (1974) un vēl četras ilgspēlējošās vinila plates. Trīs plates bija iedziedātas latviski, lai koncertturnejā apbraukātu trimdas latviešu publiku ASV, Kanādā un Austrālijā. Ar krievu dziesmu programmu brauca turnejā uz Izraēlu. Pēc dēla piedzimšanas 1982. gadā viņa pārtrauca dziedātājas karjeru un iegādājās apavu veikalu.
Pēc PSRS sabrukuma Mondrusa sniedza vieskoncertus gan Latvijā (2003./2004.), gan Krievijā.
Patruļkuģis

Patruļkuģis ir neliels karakuģis, kas tiek izmantots krasta apsardzes mērķiem. Tas var būt valsts kara flotes, krasta apsardzes vai pat policijas spēku sastāvā. Tos izmanto robežapsardzības mērķiem, lai cīnītos pret nelegālajiem imigrantiem, kontrabandu, u.c. Tāpat tos mēdz izmantot glābšanas operācijās.
Patruļkuģi parasti ir aptuveni 30 metru gari un to bruņojumā parasti ir viens lielgabals, kas var tikt papildināts ar vairākiem ložmetējiem. Parasti tos darbina dīzeļmotors, lai gan ir arī patruļkuģi, kurus darbina gāzes turbīnas.
Latvijas Jūras spēku Patruļkuģu eskadras sastāvā ir četri patruļkuģi.
Vairāku bumbu sistēma

Vairāku bumbu sistēma futbolā ļauj turpināt spēli ar citu bumbu, nezaudējot laiku, ja bumba tiek izsista autā.
Tradicionāli futbola spēlē izmanto vienu bumbu un, kad tā atstāj laukumu, spēle tiek apturēta, līdz bumba tiek atgūta. Pēc futbola noteikumiem bumbu tiesnesis var nomainīt, ja tā uzsprāgst vai tiek bojāta , taču parasti to nomaina arī, ja tā tiek izsista no stadiona. Dažās līgās tika ieviesta jauna sistēma, kas paredzēja vairākas bumbas izmantošanai spēles gaitā.  Vairāku bumbu sistēmā bumbu padevējiem tiek izdalītas vairākas bumbas, visbiežāk septiņas . Kad bumba šķērso laukuma līniju, tuvākais bumbas padevējs padod rezerves bumbu, ļaujot spēli turpināt nekavējoties. Šo sistēmu šobrīd izmanto UEFA Eiropas klubu turnīros, starptautiskās sacensībās un Pasaules kausa spēlēs, taču Anglijas Līgas čempionātā mājinieku komandas var izvēlēties, vai lietot šo sistēmu  .
Daļa futbola komentētāju un treneru atbalsta šo sistēmu, jo tā palīdz uzturēt ātru spēles tempu, citi apgalvo, ka noteikumi ir par labu mājinieku komandai.  2005. gadā tā brīža Nottingham Forest F.C. galvenais treneris Gerijs Megsons tika pieminēts tiesneša protokolā par aicinājumu pēc viņa komandas gūtajiem vārtiem kavēt bumbu piegādi.  Jans Holovejs apgalvo, ka, spēlējot citā stadionā, bumbu padevēji bieži aizkavē bumbu padošanu viņa spēlētājiem, bet savās mājās bumbu padevēji bumbas nespēj padot pietiekami ātri .
Kārlis Zāle

Dzīvesgājums

Profesionālo izglītību Zāle ieguva Kazaņas mākslas skolā, vēlāk devās uz Maskavu, kur strādāja Stepana Erzjas darbnīcā.
1915. gadā viņš devās uz Petrogradu, kur iestājās Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā, bet 1917. gadā — Pēterburgas Mākslas akadēmijā (kā brīvklausītājs).
1921. gadā Zāle devās uz Berlīni, kur piedzīvoja ekspresionisma un — tēlniecībā — konstruktīvisma uzplaukumu.
1923. gadā Zāle atgriezās Rīgā un sāka veidot Brāļu kapu memoriālo ansambli, kuru darināšanai izvēlējās Allažu šūnakmeni. Ansambļa autori ir pats Zāle, kā arī arhitekti Andrejs Zeidaks, Pēteris Feders un Aleksandrs Birzenieks. 1927. gadā gatava bija pirmā skulptūra — "Ievainotais jātnieks", nākamajā gadā Zāle uzsāka darbu pie otra "Ievainotā jātnieka", kā arī galvenās — Mātes Latvijas skulptūras. Ansamblis tika atklāts 1936. gadā.
No 32 piedāvājumiem veidot Brīvības pieminekli tika izvēlēti trīs mākslinieki — Kārlis Zāle, Teodors Zaļkalns un Kārlis Zemdega; no šiem trim izvēlējās Zāli. Pieminekļa celtniecība tika uzsākta 1931. gadā. Zāle pieminekli izvēlējās veidot kopā ar arhitektu Ernestu Štālbergu. Pieminekli veido 13 skulpturālas grupas un ciļņi, smailes augstums ir 42 metri. Skulptūras tika veidotas no dažādiem materiāliem, tostarp Itālijas travertīna un Somijas granīta (gaišpelēks un sārts). Brīvības piemineklis lielā mērā tika uzcelts par tautas saziedotiem līdzekļiem. Tā atklāšana notika 1935. gada 18. novembrī.
No 1936. līdz 1940. gadam, kā arī no 1941. līdz 1942. gadam Zāle vadīja Mākslas akadēmijas Tēlniecības meistardarbnīcu. Kārlis Zāle bija LU studentu biedrības Konkordija Valdemārija biedrs.
Zāle darinājis arī Andreja Pumpura kapa pieminekli, Raiņa krūšutēlu Nacionālajam teātrim.
Apbedīts Rīgas Brāļu kapos.
Aigars Kriķis

Karjera

Aigars Kriķis sportistot sācis kopš 14 gadu vecumā. Pirmais treneris bija Valdis Tiliks, vēlāk trenējies pie PSRS kamaniņu sporta izlases trenera Sergeja Aleksejeva. Viņa lielākais panākums bija bronzas medaļa kamaniņu divniekos 1976. gada Eiropas čempionātā un zelta medaļa kamaniņu divniekos 1978. gada Pasaules čempionātā kopā ar Daini Bremzi.
1976. gada Insbrukas ziemas olimpiskajās spēlēs Kriķis ieguva 13. vietu individuāli un 8. vietu kamaniņu divniekos kopā ar Daini Bremzi. 1980. gada Leikplesidas ziemas olimpiskajās spēlēs viņi ieguva 10. vietu kamaniņu divniekos.
Drīz pēc tam A. Kriķis pieņēma lēmumu pārtraukt sportista karjeru. No 1981. līdz 1985. gadam bija PSRS sporta kluba "Darba rezerves" vecākais treneris. Vēlāk strādāja par automehāniķi.
Miris 1991. gada 15. februārī.
Maka Purcheladze

Biogrāfija

No 1997. līdz 2006. gadam vairākkārt pārstāvējusi Gruziju Pasaules un Eiropas jauniešu šaha čempionātos, kuros izcīnījusi piecas medaļas: zelta (2005. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U18 meiteņu vecuma grupā), 2 sudraba (2003. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 meiteņu vecuma grupā un 2005. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 meiteņu vecuma grupā) un 2 bronzas (2004. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U16 meiteņu vecuma grupā un 2004. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 meiteņu vecuma grupā).
2005. gadā kopā ar Sopiko Huhašvili dalījusi pirmo vietu Gruzijas junioru šaha čempionātā U20 meiteņu vecuma grupā. 2006. gadā kopā ar Lelu Džavahišvili un Maiju Lomineišvili dalījusi trešo vietu Gruzijas sieviešu šaha čempionātā aiz uzvarētājām Nino Hurcidzes un Nanas Dzagnidzes.
Četras reizes piedalījusies Eiropas individuālajā šaha čempionātā sievietēm (2005, 2010-2011, 2013), kuros labāko rezultātu sasniegusi 2005. gadā Kišiņevā, kad ieņēmusi 16. vietu un kvalificējusies Pasaules šaha čempionātam sievietēm.
Piedalījusies 2006. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Jekaterinburgā, kurā 1. kārtā zaudējusi Alisai Gaļļamovai. 
Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās lielmeistares (WGM) un vīriešu starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.