Pašnāvība

Pašnāvība ir darbība, kurā persona pati pārtrauc savu dzīvi. Daudzās vārdnīcās tiek minēta arī tās metaforiskā nozīme, kas ir "tīša paša intereses iznīcināšana". Pašnāvība var notikt daudzu iemeslu dēļ, tostarp depresijas, vainas sajūtas, sāpju, finansiālu grūtību, kā arī citās negatīvās situācijās. Katru gadu gandrīz viens miljons cilvēku mirst no pašnāvības, kā rezultātā tā ir viens no galvenajiem nāves cēloņiem visā pasaulē. Tiek uzskatīts, ka katru gadu tiek veikti 10 līdz 20 miljoni pašnāvības mēģinājumu, kas nebeidzas ar nāvi.
Uzskatus par pašnāvību ietekmējuši viedokļi par eksistenciālām tēmām, piemēram, reliģiju, godu un dzīves jēgu. Lielākā daļa Rietumu un dažas Āzijas reliģijas — Ābramiskās reliģijas, hinduisms — uzskata pašnāvību par nosodāmu darbību. Kristieši pašnāvību uzskata par nopietnu noziegumu un grēku pret Dievu, jo tic, ka dzīvība ir svēta. Japānā pastāvošie uzskati par godu un reliģiju noveda pie harakiri jeb seppuku attīstības, kas ir viens no vissāpīgākajiem pašnāvības veidiem. Tas tika pieņemts kā kļūdu vai grēku izpirkšanas veids, vai arī kā protesta izpausme samuraju ērā. 20. gadsimtā pašnāvība pašuzupurēšanās veidā tika izmantota kā protesta līdzeklis vai arī kā militāra vai teroristiska taktika, kas izpaudās kā kamikadzes vai pašnāvnieki-teroristi. Sati bija hinduistu tradīcija bērēs, kad atraitne sevi sadedzināja uz mirušā vīra bēru sārta.
Pašnāvība, kuru palīdzējis veikt medicīniskais personāls (eitanāzija), un tiesības uz nāvi ir pretrunīgs ētikas jautājums, kas skar cilvēkus, kas ir nāvīgi slimi, cieš ārkārtīgas sāpes un/vai kam ir minimāla dzīves kvalitāte slimības vai ievainojuma dēļ. Pašuzupurēšanās citu dēļ parasti netiek uzskatīta par pašnāvību, jo tās mērķis nav nogalināt sevi, bet izglābt kādu citu.
Parasti mūsdienu medicīnā tiek uzskatīts, ka pašnāvība ir garīgās veselības traucējumu izpausme. Tā tiek saistīta ar tādiem psiholoģiskiem faktoriem kā grūtībām cīņā ar depresiju, nebeidzamām ciešanām vai bailēm, vai kādām citām garīgām slimībām vai problēmām. Pašnāvība dažkārt tiek uzskatīta par "saucienu pēc palīdzības" vai uzmanības, vai arī līdzekli, kā paust izmisumu un vēlmi aizbēgt, nevis kā patiesa vēlēšanās mirt. Lielākā daļa cilvēku, kas izdara pašnāvības mēģinājumu, no tā nenomirst, taču cilvēki, kas veikuši vairākus pašnāvības mēģinājumus, pakļauti daudz lielākam riskam mirt no izdevušās pašnāvības.

Pašnāvnieciskas izpausmes un pašnāvības mēģinājumi

Dažkārt cilvēki var veikt darbības, kas atgādina pašnāvības mēģinājumus, lai arī tās nav veiktas ar šādu mērķi. Tās sauc par "pašnāvnieciskām izpausmēm". Prototipiskas metodes var būt neletāls paškaitējums, kas atstāj nepārprotamas mēģinājuma pēdas, vai arī letāla darbība laikā, kad persona uzskata, ka visticamāk tā tiks izglābta vai tai neļaus to izdarīt līdz galam.
No otras puses, persona, kas patiešām vēlas mirt, var izdzīvot dažādu iemeslu dēļ, piemēram, zināšanu trūkuma, nevēlēšanās izmēģināt metodes, kas varētu beigties ar pastāvīgu sevis kaitējumu (gadījumā, ja mēģinājums nebeidzas ar nāvi}, nevēlēšanās mēģināt metodi, kas varētu kaitēt citiem, nevēlamas izglābšanas iespējas u.c. Var pastāvēt konflikts, kad cilvēks, kas patiešām vēlas mirt, ir tik izmisis, ka grib sevi nogalināt, tajā pašā laikā ir pārāk nobijies, lai veiktu ekstrēmās darbības, kas nepieciešamas nāves izraisīšanai. Ir nepareizi sacīt, ka persona, kas izdzīvojusi pēc zāļu pārdozēšanas, tikai "sauca pēc palīdzības", lai gan patiesībā šis pašnāvības mēģinājums vienkārši nebeidzās ar nāvi. Tas pasvītro faktu, ka nogalināt sevi veidā, kas nav traumatisks vai sāpīgs, ir grūti. Šīs darbības tiek definētas kā "pašnāvības mēģinājums".
Starpība starp pašnāvības mēģinājumu un pašnāvnieciskām izpausmēm ir grūti nosakāma. Nodoms un motivācija nereti ir grūti atšķirami, jo daudzi pašnāvnieciski cilvēki nespēj izšķirties par to, vai patiešām viņi vēlas mirt. Viena no pieejām uzskata, ka pietiekoši spēcīga pašnāvības vēlme vienmēr beigsies ar nāvi, tādēļ tā attiecas pret visiem pašnāvībai tuviem stāvokļiem kā pašnāvnieciskām izpausmēm. Tomēr tas neizskaidro, kādēļ tik daudzi cilvēki, kuru pašnāvības mēģinājumi nebeidzas ar nāvi, rezultātā cieš no smagiem ievainojumiem, kas bieži ir neatgriezeniski un visticamāk ir nevēlami tiem, kas veikuši pašnāvnieciskas izpausmes. (Skatīt: Paškaitējums.) Cita iespēja ir, ka cilvēki, kas vēlas veikt tikai pašnāvnieciskas izpausmes, nejauši sevi nogalina, jo nav novērtējuši izvēlētās metodes letalitāti vai arī pārvērtējuši citu cilvēku iejaukšanos. Pašnāvnieciskas darbības jāvērtē pēc iespējas nopietnāk, jo gadījumā, ja reakcija no apkārtējiem nav pietiekoša, tā var izraisīt jaunus mēģinājumus.
Tehniskajā literatūrā tiek dota priekšroka terminiem "parasuicīds" vai "tīšs paškaitējums", taču abi šie nosaukumi izvairās no jautājuma par pašnāvniecisku darbību nolūku.
Gandrīz puse no pašnāvībām notiek pēc iepriekšēja pašnāvības mēģinājuma, kas nav beidzies ar nāvi. Cilvēki, kas ir iepriekš veikuši pašnāvības mēģinājumu, ir pakļauti 23 reizes lielākam riskam mirt no savas rokas, nekā cilvēki, kas šādu mēģinājumu nav veikuši. Cilvēki, kas izdara kaitējumu sev, kā grupa ir ļoti atšķirīgi no personām, kas patiešām mirst no pašnāvības. Sievietes izdara pašnāvības mēģinājumus daudz biežāk nekā vīrieši, taču vīriešiem ir 4 reizes lielāka iespēja mirt no pašnāvības.