google/wiki40b huggingface dataset:
Šaha Oskars

Šaha Oskars (angļu: Chess Oscar) ir gadskārtējā balva šahistam, kas iepriekšējā gada laika ir guvis labākos rezultātus. Uzvarētājs tiek noteikts šaha žurnālistu balsojumā.

Balvas vēsture

1967. gadā Spānijā tika nodibināta Starptautiskā šaha žurnālistu asociācija (AIPE), kas apvienoja savās rindās par šahu rakstošos žurnālistus. Šī žurnālistu organizācija pēc starptautiskā turnīra Spānijas pilsētā Palmā de Maļorkā 1968. gadā nodibināja savu balvu par sasniegumiem šaha turnīros, par kuras pirmo laureātu kļuva Dānijas šahists Bents Larsens. Jau nākamajā gadā šaha Oskaru oficiāli atzina Starptautiskā šaha federācija FIDE. No 1982. līdz 1988. gadam šaha Oskars tika pasniegts arī labākajām šahistēm. 1988. gadā AIPE beidza pastāvēt un no 1989. līdz 1994. gadam šaha Oskars netika pasniegts. Tradīciju 1995. gadā atjaunoja Krievijas šaha žurnāls "64", kas organizēja starptautisku žurnālistu aptauju. Lielākoties par balvas laureātiem ir kļuvuši Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla uzvarētāji vai arī toreizējie Pasaules čempioni šahā.
Deniss Grebeškovs

Spēlētāja karjera

Savas spēlētāja gaitas Deniss uzsāka dzimtajā Jaroslavļā. 1999. gadā Grebeškovs pirmo sezonu spēlēja Jaroslavļas "Lokomotiv" otrajā sastāvā, kas tolaik spēlēja Krievijas Pirmajā līgā. 2001.—02. sezonā Deniss debitēja arī Krievijas Superlīgā. Pēc sezonas beigām NHL draftā Grebeškovu jau pirmajā kārtā izvēlējās Losandželosas "Kings", taču Deniss vēl gadu palika Krievijā, spēlējot "Lokomotiv" rindās. Gan 2002., gan 2003. gadā Grebeškovs kļuva par Krievijas čempionu hokejā.
2003.—04. gada sezonā, kas bija Denisa pirmā sezona Ziemeļamerikā, "Kings" rindās viņš aizvadīja vien četras spēles, pārējo laiku pavadot Amerikas hokeja līgā. 2004.—05. sezonas NHL lokauta laikā Grebeškovs turpināja spēlēt AHL. Arī 2005.—06. sezonā Denisam neizdevās izcīnīt vietu Losandželosas kluba pamatsastāvā, taču tad viņš tika aizmainīts uz Ņujorkas "Islanders" vienību, kuras sastāvā Deniss aizvadīja 21 spēli. Jaunu līgumu ar klubu viņš nenoslēdza, 2006.—07. sezonu aizvadot Jaroslavļā. Tiesības uz Grebeškovu NHL maiņas ceļā nonāca Edmontonas "Oilers" rokās, un 2007. gada vasarā Deniss atgriezās Ziemeļamerikā. "Oilers" rindās Deniss spēlēja līdz pat 2009.—10. gada NHL sezonas otrajai pusei, kad martā viņš tika aizmainīts uz Nešvilas "Predators" vienību.
2010. gada vasarā Grebeškovs atgriezās Eiropā, noslēdzot divu gadu līgumu ar Sanktpēterburgas SKA. 2012.—13. gada sezonu Grebeškova vēl uzsāka SKA rindās, taču drīz vien nonāca Hantimansijskas "Jugra" sastāvā.
2013. gada 18. jūlijā aizsargs noslēdza viena gada līgumu ar Edmontonas "Oilers", tādējādi pēc trīs sezonu pārtraukuma atgriežoties NHL. Sezonas gaitā gan "Oilers" rindās Grebeškovs aizvadīja vien septiņas spēles, atlikušo sezonas daļu pavadot tās AHL fārmklubā Oklahomsitijas "Barons".
2014. gada maijā noslēdza viena gada līgumu ar Podoļskas "Vitjaz".
Krievijas izlases rindās spēlējis 2007., 2008., 2009. un 2010. gada Pasaules čempionātos, 2008. un 2009. gadā palīdzot izlasei izcīnīt čempiones titulu. Deniss piedalījies arī 2010. gada olimpisko spēļu turnīrā.
Kanādas administratīvais iedalījums

Kanādas administratīvo iedalījumu veido  10 provinces un 3 teritorijas, kas visas kopā veido pasaules otru lielāko valsti. Galvenā atšķirība starp Kanādas provincēm un teritorijām ir šāda: provinces saņem tiešas pilnvaras no monarhijas, kamēr teritoriju pilnvaras izdod Kanādas federālā valdība. Līdz ar to provincēm ir lielākas politiskās pilnvaras. Provinces un teritorijas sīkāk iedalās 3642 pašvaldībās.
Pēc platības lielākā Kanādas administratīvā iedalījuma vienība ir Nunavuta (2 093 190 km²), bet mazākā — Prinča Edvarda Sala (5 660 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visvairāk dzīvo Ontārio (13 678 700 iedzivotāji), bet vismazāk — Jukona (33 897 iedzivotāji).

Iedalījuma vēsturiskā attīstība

Ontārio, Kvebeka, Ņūbransvika un Jaunskotija ir tās provinces, kas 1867. gada 1. jūlijā izveidoja federāciju un pakāpeniski ieguva suverenitāti no Lielbritānijas. Nākamo sešu gadu laikā tām pievienojās Manitoba, Britu Kolumbija un Prinča Edvarda sala. 
Hudzona līča kompānija līdz 1870. gadam pārvaldīja lielas platības Kanādas rietumos, līdz tā nodeva šīs zemes Kanādas valdībai. Mūsdienās tā ir daļa no Ziemeļrietumu teritorijām. 1905. gada 1. septembrī Ziemeļrietumu teritoriju daļa dienvidos no 60° paralēles kļuva par Albertas un Saskačevanas provincēm.1869. gadā vēlēšanās tika izlemts, ka Ņūfaundlenda joprojām būs britu teritorija, jo vietējie iedzīvotāji baidījās no pārmērīgas Kanādas dominances. 
1907. gadā Ņūfaundlenda un Labradora ieguva domīnijas statusu. Tikai 1948. gada referendumā ar nelielu pārsvaru tika izlemts, ka Ņūfaundlenda un Labradora būs Kanādas sastāvā, 1949. gadā tās kļuva par Kanādas desmito provinci.
Izmiras ils

Ģeogrāfija

Ila platība ir 11,973 km².
Ila rietumu pusi apskalo Egejas jūra. Līči to atdala no Grieķijas salām: Hiosa sala (6 km) un Lezbas sala (15 km).
Izmiras ils robežojas ar Balikesiras ilu ziemeļos, Manisas ilu austrumos, Ajdinas ilu dienvidos.
Administratīvais ila centrs ir Izmira - trešā lielākā pilsēta Turcijā.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaits 2007. gadā bija 3769 tūkstoši. Izmiras pilsētā - 3 210 465 iedzīvotāju (uz 2008.gadu).
Elektromagnētiskā mijiedarbība

Elektromagnētiskā mijiedarbība ir fundamentāla mijiedarbība, kas realizējas ar elektromagnētiskā lauka starpniecību. Mijiedarbojas daļiņas, kam ir elektriskais lādiņš vai magnētiskais moments. Elektromagnētiskajā mijiedarbībā pastāv vairāk nezūdamības likumi: enerģijas, impulsa, impulsa momenta, lādiņa.
Šī ir aptuveni 10² reižu vājāka mijiedarbība par stipro mijiedarbību un aptuveni 10¹² reižu intensīvāka par gravitācijas mijiedarbību un aptuveni 10³⁹ reižu intensīvāka par vājo mijiedarbību.
Elektromagnētiskās mijiedarbības spēki ir dažādi makroparādībās parādošies spēki, piemēram, berzes spēks, ķīmiskā saite, elastības spēks.
Stereoredze

Stereoasums, stereoslieksnis

Stereoredzes raksturlielums ir stereoasums, stereoleņķis vai stereoslieksnis, kuru mērvienība ir loka sekundes. Stereoasums 400 loka sekundes un vairāk ir novērojams perifērās binokularitātes gadījumā, 80-200 loka sekundes raksturo binokularitāti, kas veidojas makulas rajonā, stereoasums mazāks kā 60 loka sekundes ir iegūstams tikai ar foveolas binokularitāti.
Stereoasums (binokulārā disparitāte), nosaka relatīvās stereoskopiskās paralakses leņķi, kuru cilvēks vēl var saskatīt. Stereoskopiskās paralakses lielums ir atkarīgs no subjekta starpzīlīšu attāluma un objekta lokalizācijas.

Rupjā un smalkā stereoredze

Atkarībā no disparitātes lieluma un objektu rādīšanas ilguma stereoredzi iedala rupjajā un smalkajā stereoredzē.
Smalkā stereoredze reaģē uz augsto frekvenču kairinājumu un kad tīklenes disparitātes lielums ir mazāks par 30 loka minūtēm. Smalkās stereoredzes gadījumā attēlu disparitāte ir sensorās fuzijas robežās un tā atbild par statisko priekšmetu uztveri. Smalkā stereoredze ir novērojama tīklenes foveolas rajonā, un informācija tālāk tiek pārraidīta pa parvocellulāro sistēmu. Smalko stereoredzi kontrolē arī mazās acs kustības.
Rupjā stereoredze attiecas uz dziļuma uztveri, kura veidojas pie lielas attēlu disparitātes (0,5-4°) un pie īslaicīga stimulu rādīšanas ilguma (100-200 ms). Tā uztver kustīgus telpiskus attēlus un tās darbība notiek gan foveolas, gan perifērijas apgabalos.
Informācija tiek pārraidīta pa magnocellulāro ceļu.
Persijas onagrs

Vēsture

Āzijā onagru medības ir bijušas tradicionālas kopš seniem laikiem. Ir saglabājušās rakstiskas liecības par onagru medībām Asīrijā no 650. gada pirms mūsu ēras. Medniekiem bija jābūt ļoti prasmīgiem, tā kā onagrs ir ļoti ātrs dzīvnieks. Tie tika medīti gaļai, un to gaļu arābi ēd vēl šodien. Onagru kumeļi tika gūstīti, lai tos audzinātu kā jājamēzeļus. Tomēr tikai attīstoties ieročiem un pārvietošanās tehnikai, kad cilvēks sāka medīt onagrus, pārvietojoties džipos un šaujot ar moderniem ieročiem, Persijas onagrs kļuva mazskaitlīgs savos dzimtajos tuksnešos.
Zināmu drošību Persijas onagrs ir atradis arī Hai-Bar dabas parkā Izraēlā. Izraēlas teritorijā kādreiz dzīvoja Sīrijas savvaļas ēzelis, kurš mūsdienās ir izmiris. Lai saglabātu savai dabai tik raksturīgos Āzijas savvaļas ēzeļus, Izraēla Hai-Bar parkā ir nomitinājusi 14 pārus Persijas onagru, kas tika ievesti no Kopenhāgenas zoodārza un Irānas.

Izskats un īpašības

Persijas onagrs ir viens no lielākajiem Āzijas savvaļas ēzeļiem un visātrākais no visiem zirgu dzimtā. Tas var sasniegt ātrumu līdz pat 70 km/h, bet garajās distancēs tas ilgstoši var uzturēt ātrumu 48 km/h, tie var pārlēkt pāri gandrīz 2 metrus augstiem šķēršļiem. Senajā Romā katapultas sauca par onagriem, tā kā ar tām lielā ātrumā un augstumā varēja izmest akmeņus. 
Persijas onagra proporcijas un garās ausis ir tipiskas ēzeļu izskatam. To apspalvojums uz vēdera un kājām ir gaišā smilšu krāsā, reizēm ar rūsganu nokrāsu, pats ķermenis un kakls ir tumšāk bēšs, pa mugurkaulu pāri ķermenim stiepjas tumši brūna svītra. Persijas onagriem ir īsas, stāvas, tumšas krēpes. To astes ir diezgan īsas ar nelielu pušķīti galā. Tipisks Persijas onagra augstums skaustā ir 1,20-1,25 m, svars 200-260 kg.

Uzvedība

Persijas onagri dzīvo karstajos Irānas tuksnešos, kur vasarā temperatūra var sasniegt 49 °C. Onagriem ir jābūt ļoti izturīgiem un pieticīgiem, lai izdzīvotu šādā vidē. Persijas onagri parasti uzturas jebkura ūdens rezervuāra tuvumā, cik ilgi vien iespējams. Tie ēd viszemāko zāli un vissīkākos augus, kādus var atrast, Persijas onagri ēd pat sāļo augsni vienu pašu. Zinātnieki ir novērojuši, ka onagri, ar nagiem sperot, salauž kokus, lai tiktu klāt koku mīkstākajai šķiedrai, tie izrok tuksnesī bedres līdz pat 60 cm dziļumā, lai tiktu pie ūdens. 
Persijas onagri ir organizēti pa teritorijām. Katram pieaugušajam tēviņam ir sava teritorija, kuru tas apsargā. Grupas ar mātītēm un jaunākajiem pēcnācējiem klejo no vienas teritorijas uz otru. Ir mātītes, kas paliek tikai viena tēviņa apsargātajā teritorijā. Tēviņš apsargā savas teritorijas mātītes no citiem tēviņiem. Jaunie tēviņi veido "vecpuišu" barus un klejo kopā. Mātīte sasniedz dzimumbriedumu apmēram 2 gadu vecumā, bet tēviņi 4 gadu vecumā.
Zvejnieka dēls (1957. gada filma)

Sižets

20. gadsimta 30. gadi. Jaunais zvejnieks Oskars Kļava sapņo par jauniem tīkliem, kas palīdzētu iegūt neatkarību no uzpircēja Garozas, bet viņš neiemanto veco zvejnieku uzticību. Brīvdienās ciemā ierodas Oskara mīlestība, bagātā Bandera meita Anita un Oskara brālis Roberts. Roberts paved Zentu, bet nelaimīgā meitene izdara pašnāvību. Oskars sastrīdas ar brāli un tēvu, un aiziet no mājām. Viņš izgudro jaunu tīklu, kļūst par kooperatīva priekšsēdētāju un apprec Anitu. Pēc dažiem gadiem viņu laulības dzīvē sākas nesaskaņas. Uzpircējs Garoza gandrīz sagrauj kooperatīvu, un zvejnieki lūdz Oskaru atkal kļūt par priekšsēdētāju.
Krievijas impērijas ģerbonis

Krievijas impērijas ģerbonis bija viens no Krievijas impērijas simboliem.

Attīstības vēsture

Krievijas impērijas ģerbonis pakāpeniski attīstījās no Bizantijas impērijas divgalvainā zelta ērgļa, ko pirmo reizi 1472. gadā lietoja Maskavijas lielkņazs Ivans III. Pirmais Krievijas cars Ivans IV uz ērgļa krūtīm lika novietot Maskavijas ģerboni - Svēto Jurģi, kas ar šķēpu dur pūķim. 1625. gadā divgalvainajam ērglim tika pievienoti trīs kroņi, kas sākotnēji simbolizēja trīs iekarotās tatāru hanistes (caristes) - Kazaņas, Astrahaņas un Sibīrijas.
Pēc impērijas nodibināšanas 1721. gadā Pēteris I lika ģerboni izmainīt - ērgļa krāsa no zeltainas tika nomainīta uz melnu. Pēc Polijas, Krimas (Taurīdas) un Somijas iekarošanas Nikolajs I lika pārvietot Kazaņas, Astrahaņas un Sibīrijas ģerboņus uz viena ērgļa spārna, bet Polijas, Taurīdas un Somijas ģerboņus uz otra ērģļa spārna.
1882. gadā Aleksandrs III apstiprināja pēdējās ģerboņa izmaiņas, kas palika līdz impērijas sabrukumam 1917. gadā.
Patriks Ruā

Spēlētāja karjera

2006. gada 13. novembrī P. Ruā tika uzņemts hokeja Slavas zālē. Lielāko daļu savas karjeras (12 sezonas) spēlēja NHL klubā Monreālas "Canadiens", kopā ar kuru divas reizes izcīnija Stenlija kausu. Pēc tam 8 sezonas aizvadīja citā NHL klubā Kolorādo "Avalanche" ar kuru arī izcīnīja divus Stenlija kausus. Kanādas izlases sastāvā piedalījies tikai 1998. gada Olimpiskajās spēlēs. Viņš joprojām ir bijis vienīgais spēlētājs NHL, kurš ir saņēmies Kona Smita balvu 3 reizes.

Trenera karjera

Jau ilgstoši Ruā piederējis QMJHL klubs Kvebekas "Remparts", kuru sākot ar 2005.—06. gada sezonu Ruā arī trenēja. "Remparts" galvenais treneris viņš bija līdz pat 2012.—13. gada sezonas noslēgumam. 2013. gada maijā tika apstiprināts par NHL kluba Kolorādo "Avalanche" galveno treneri. Pēc sezonas beigām kā līgas labākais treneris ieguva Džeka Adamsa balvu. Par "Avalanche" galveno treneri strādāja līdz 2016. gada augustam, kad iesniedza atlūgumu.
Seržants

Seržants (no latīņu: serviens — 'kalps') ir militārā dienesta pakāpe daudzu valstu bruņotajos spēkos. Latvijas Nacionālajos bruņotajos spēkos šādu dienesta pakāpi piešķir kaprālim pēc instruktora kursa pabeigšanas un četru gadu nodienēšanas kaprāļa pakāpē.
Gaiziņkalns

Vēsture

Kalna vecumu ģeologs Vitālijs Zelčs novērtējis kā vairāk nekā 16 000 gadu.
Zināms, ka jau 19. gadsimtā uz Gaiziņkalna rīkotas zaļumballes. Frīdriha Georga Vilhelma Strūves 1816. gadā uzsākto starpvalstu triangulācijas mērījumu laikā viņš ar ekspedīciju 1817. un 1818. gadā veica arī Gaiziņkalna augstuma mērīšanu, nosakot tā augstumu 968 pēdas jeb 313,4 m v.j.l. Par Gaiziņkalnu „Baltijas Vēstneša” 1878. gada 36. numurā rakstīja Reinis Kaudzīte:
 „Uz Gaiziņa, tāpat kā uz Bākūža kalna, atradām linus, gandrīz pašā augstumā iesētus un diezgan kupli paaugušus... Itin kā uz pašas Gaiziņa muguras būtu auglībai un jaukumam robeža likta, tā manim toreiz tur izskatījās.”
 — Reinis Kaudzīte „Baltijas Vēstneša” 1878. gada 36. numurs
Tā paša gada „Baltijas Vēstneša” 35. numurā arī publicēts garš botāniķa Jāņa Ilstera dzejolis „Gaisziņu kalns”, kurā viņš daudzinājis Gaiziņu:
 Ar godbijību sveicu tevi, sirmais
 
Tu stingrais pīlārs, vecais Gaiszinis;
 
No Latvju zemes augstumiem tu pirmais,
 
Kas galotni tik augstu pacēlis.
 — Jānis Ilsters „Baltijas Vēstneša” 1878. gada 35. numurs
1930. gadā Gaiziņā uzcēla 31 m augstu koka skatu torni ar skatu laukumu 22 m augstumā, bet par godu Latvijas prezidenta Alberta Kvieša apmeklējumam kalna virsotnē uzstādīja akmeni ar iekaltu uzrakstu: „Valsts prezidents Alberts Kviesis 1930. g. 17. VIII apmeklēja šo augstāko vietu Latvijā.”
1987. gadā ap Gaiziņu 1500 ha platība izveidoja Gaiziņkalna dabas parku.

Skatu tornis

Gaiziņkalna ķieģeļu skatu torņa celtniecība tika uzsākta 1982. gadā pēc 1978. gadā izstrādāta projekta un tā arī līdz galam netika pabeigta. Sākotnēji skatu torņa augstums bija plānots 51 metrs, bet celtniecības gaitā tā augstums tika samazināts līdz 41 metram. Skatu torņa celtniecības pabeigšanai pietrūka līdzekļu. Turklāt darbu gaitā tika konstatēts, ka skatu torņa pamati ir nepareizi izbūvēti, tādēļ celtne nebija droša un ekspluatācijā tā arī netika nodota.
2012. gada 14. decembrī, daudzu interesentu acu priekšā, skatu tornis tika demontēts, uzspridzinot to. To bija uzņēmies Zemessardzes 54. Inženiertehniskais bataljons un viss noritēja pēc iecerētā plāna — veicot spridzināšanu ap plkst. 13.00, tornis sadalījās divās daļās un sabruka.
Leo Blehs

Dzīvesgājums

Dzimis 1871. gada 21. aprīlī Āhenes fabrikanta Jakoba Bleha (Jacob Bleeck, 1834–1921) un viņa sievas Rozetas (dzimusi kā Roosa Hertog, 1836–1914). 
Jau septiņu gadu vecumā kā pianists uzstājās savā pirmajā koncertā. 1891. gadā viņš uzsāka studijas Berlīnes Mūzikas augstskolā, taču tās pārtrauca. 1892. gadā uzrakstīja pirmo operu Aglaja, 1893. gadā sāka strādāt par Āhenes teātra kapelmeistaru. 1895. - 1897. gadā turpināja privātās studijas pie Engelberta Humperdinka (Humperdinck) Frankfurtē pie Mainas, pēc tam 1899.-1906. gadā strādāja par kapelmeistaru Prāgas Vācu Jaunajā teātrī (Neues deutsches Theater).
1899. gadā viņš apprecējās ar dziedātāju Martu Franku (1871-1962). 
1906. gadā Blehs pārcēlās uz Berlīni, kur 1908. gadā viņu apbalvoja ar Prūsijas Sarkanā Ērgļa ordeni (Roter Adlerorden). 1913. gadā viņš kļuva par Berlīnes Valsts operas mūzikas ģenerāldirektoru (Generalmusikdirektor), 1923. gadā par Berlīnes Vācu operas (Deutsche Oper Berlin) mūzikas ģenerāldirektoru, 1924. gadā par Berlīnes Lielās Tautas operas (Große Volksoper Berlin) diriģentu, 1925. gadā par Vīnes Tautas operas (Wiener Volksoper) direktoru, bet 1926. gadā atkal par Berlīnes Valsts operas mūzikas ģenerāldirektoru.
Pēc nacionālsociālistu partijas nākšanas pie varas 1933. gadā Leo Bleham izņēmuma kārtā atļāva palikt savā amatā. 
1937. gadā viņš pēc pensionēšanās emigrēja uz Latviju, kur Latvijas Nacionālās operas direktors Jēkabs Poruks noslēdza ar Leo Blehu līgumu par 4000 latiem mēnesī, piešķirot viņam mūzikas ģenerāldirektora tiesības pārvaldīt visu LNO māksliniecisko personālu, lai arī oficiāli viņš skaitījās pirmais viesdiriģents. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Blehs devās koncertēt uz Ļeņingradu un Maskavu, kur viņam piedāvāja kļūt par Maskavas konservatorijas direktoru. Tomēr viņš atgriezās Rīgā un uzsāka pedagoģisko darbu Latvijas konservatorijā, Bleha diriģēšanas klasē līdz viņa aizbraukšanai studēja arī Arvīds Jansons. Par savu asistentu Blehs izvēlējās jauno diriģentu Leonīdu Vīgneru.
Vācu okupācijas laikā Blehs kopā ar sievu palika Rīgā, ar zviedru sūtņa palīdzību viņiem 1941. gada septembrī izdevās dabūt atļauju izceļošanai uz Zviedriju pie meitas Luīzes, kur viņam piedāvāja kļūt par Stokholmas Karaliskās operas diriģentu un uzvest Verdi un Vāgnera operas.
Pēc Otrā pasaules kara beigām viņš 1949. gadā atgriezās Berlīnē un strādāja par Berlīnes Pilsētas operas (Städtisches Opernhaus Berlin) mūzikas ģenerāldirektoru. 1951. gadā viņam piešķīra Berlīnes Mūzikas augstskolas profesora nosaukumu.
1953. gadā atkārtoti pensionējās sakarā ar dzirdes traucējumiem.
Miris 1958. gada 25. augustā Berlīnē, apglabāts Hērštrāses (Heerstraße) kapsētā.
Laika zīmogs (elektroniskais paraksts)

Elektroniskajā parakstā laika zīmogs jeb laikspiedogs (angļu: Timestamp) fiksē dokumenta saturu laikā, lai viegli varētu atklāt jebkuru pēc tam izdarītu dokumenta izmaiņu.
Parastā ieva

Apraksts

Tā ir neliels (līdz 15 m) koks vai krūms. Vainags blīvs. Lapas veselas, lielas, eliptiskas ar smailu pamatu un galu. Lapmala sīkzobaina. Ziedi ķekaros, smaržīgi, balti. Auglis - melni sārkans kaulenis. Zied maijā.

Biotipi

Dažādos lapkoku un jauktos mežos un upju palienēs. Raksturīga suga vairākās Eiropas platlapju mežu klases augu sabiedrībās.

Izplatība

Parastā ieva ir Eiropā un Āzijā ļoti plaši izplatīta suga, aug arī dažviet Ziemeļāfrikā.
Džūkstes pagasts

Upes

Džūkste, Skudrupīte, Slampe.

Vēsture

Mūsdienu Džūkstes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Džūkstes muiža (Siuxt, Džūkste), Grauzdes muiža (Grausden, Grauzde), Pētermuiža (Peterhof, Pēteri), Pienavas muiža (Pönau), Rumbas jeb Rumbenes muiža (Rumbenhof).
Par pagasta izveidošanas gadu tiek uzskatīts 1890. gads, kad tas tika apvienots ar Pienavas pagastu un līdz 1925. gadam tā nosaukums bija Džūkstes-Pienavas pagasts. 1935. gadā tā platība bija 183,6 km². 1945. gadā pagasta teritorijā tika izveidotas Džūkstes, Lanciņu un Pienavas ciema padomes. 1954. gadā Džūkstes ciemam pievienoja Lanciņu ciemu, 1962. gada daļu Lestenes ciema, savukārt 1962. gadā daļu Džūkstes ciema iekļāva Bērzes ciemā, bet 1971. gadā Kalnciema, Bērzes un Salas ciemos. 1990. gadā Džūkstes ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā pagasts kā teritoriāla vienība tika iekļauts Tukuma novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas pagasta teritorijā ir Džūkste (pagasta centrs), Lancenieki, Pienava.
Vīlands Bruhs

Sasniegumi šaha kompozīcija

Kopš 1979. gada publicējis apmēram 400 šaha kompozīcijas, galvenokārt divvilčus. Apmēram 160 no tām ir godalgotas konkursos.
No 1996. gada starptautiskais tiesnesis un no 2010. gada lielmeistars šaha kompozīcijā.
1. pasaules čempionātā šaha kompozīcijā (1998—2000) Bruhs izcīna sudraba medaļu trīsvilču grupā, bet 3. pasaules čempionātā (2004—2006) iegūst bronzas medaļu divvilču grupā.
Jēkabpils novads

Daba

Novads atrodas Daugavas kreisajā krastā, tā virsu veido Aknīstes nolaidenums, tā reljefs ir vāji viļņots. Dabiski labi drenēti, daļēji pārskaloti morēnas līdzenumi mijas ar plašām pārmitrām ieplakām un augsto purvu masīviem. Augstums pārsvarā 90—125 m v.j.l., augstākais punkts ir Kiocu kalns (143,7 m) pie Leimaņiem.

Vēsture

Līdz 13. gadsimtam šeit atradās sēļu Kalves zeme. Livonijas ordeņa valsts laikā novads atradās Sēlpils fogtejas un Daugavpils komturejas teritorijā.
Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā tagadējā novada teritorija atradās daļēji Sēlpils, daļēji Daugavpils draudzes novada teritorijā.
1819. gadā Sēlpils virspilskunga tiesas teritorijā izveidoja Jaunjelgavas apriņķi.
1924. gadā Jaunjelgavas apriņķis tika pārdēvēts par Jēkabpils apriņķi. 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā tas pārveidots par Jēkabpils rajonu. 2009. gadā izveidots Jēkabpils novads.

Administratīvais iedalījums

Novadā apvienoti Ābeļu, Dignājas, Dunavas, Kalna, Leimaņu, Rubenes un Zasas pagasti.
Benko gambīts

Vēsture

Par gambīta priekšteci var uzskatīt variantu 1. d2-d4 Zg8-f6 2. c2-c4 c7-c5 3. d4-d5 g7-g6 4. Zb1-c3 d7-d6 5. e2-e4 b7-b5, kuru savās partijās spēlējuši Karels Opočenskis, Ēriks Lundīns, Gēsta Štolcs un Dāvids Bronšteins. 20. gadsimta sešdesmito gadu beigās atklātnes teoriju attīstīja ASV dzīvojošais ungāru lielmeistars Pāls Benko, kas tajā bija atradis daudz jaunas idejas. Krievu literatūrā šo atklātni pazīst ar nosaukumu Volgas gambīts. Šādu nosaukumu piedāvājis lielmeistars Pjotrs Romanovskis pēc tam, kad 1946. gadā Kuibiševas šahists B. Argunovs publicējis rakstu par šo atklātni žurnālā "Šahmati" Nr. 5/1946.
Pēc Benko savās partijās gambītu spēlējuši daudzi pasaules labākie šahisti, piemēram, bijušie pasaules čempioni Višvanatans Anands, Garijs Kasparovs, Veselins Topalovs un Mihails Tāls, lielmeistari Vasilijs Ivančuks, Maikls Adamss, Aleksejs Širovs, Boriss Gelfands un Jevgeņijs Barejevs.

Stratēģiskā ideja

Pēc tam, kad baltie paņēmuši bandinieku a6, melnie cenšas izmantot pusatvērtās vertikāles, izvietojot uz tām savas smagās figūras. Attīstot laidni f8 uz g7, tie pastiprina spiedienu uz centru un balto dāmas spārnu. Baltiem ir divi galvenie plāni, pirmais, centrālo bandinieku virzīšana (e2--e4--e5) ar mērķi saspiest pretinieka pozīciju un radīt tajā vājus punktus, otrais, dāmas spārna bandinieku virzīšana ar mērķi izveidot brīvbandinieku. Iespējams arī uzbrukums karaļa spārnā ar bandinieka h iesaistīšanu.
Sakstagala pagasts

Vēsture

Sakstagala vārds vēstures avotos pirmoreiz ir minēts 1582. gadā. Pagasts dibināts 19. gadsimta beigās. 1935. gadā tā platība bija 147,9 km² un tajā dzīvoja 7527 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Kantinieku, Sakstagala, Sokolovas un Uļjanovas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Sakstagala ciems ietilpis Viļānu (1949-1962) un Rēzeknes (pēc 1962. gada) rajonos. 1954. gadā Sakstagala ciemam pievienoja likvidētos Uļjanovas un Sokolovas ciemus, 1962. gadā — Viļānu lauku teritorijas kolhoza «Vernij putj» teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Sakstagala pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.

Iedzīvotāji

Pagasta lielākās apdzīvotās vietas ir Sakstagals, Ciskādi un Uļjanova.

Reliģija

Pagastā atrodas trīs baznīcas: Ciskādu Sv. Jāņa Kristītāja Romas katoļu baznīca, Uļjanovas vecticībnieku draudzes dievnams, ka arī Gurilišķu vecticībnieku draudzes dievnams.

Saimniecība

Sakstagala pagastā ir 40 zemnieku saimniecības, kuras nodarbojas ar bioloģisko lauksaimniecību, lopkopību un graudkopību.

Transports

Pagasta teritoriju šķērso valsts nozīmes autoceļš A12 (vai E22). 
Dzelzceļa līnijas Krustpils—Rēzekne II pieturas punkts — Sakstagals.

Izglītība

Pagastā ir Sakstagala pamatskola. Līdz Latvijas skolu reorganizācijai pastāvēja Vītolu pamatskola.