google/wiki40b huggingface dataset:
Kristofs Johans Frīdrihs fon Mēdems

Dzīvesgājums

Dzimis 1763. gada 13. augustā Mežotnes muižā ietekmīgā muižnieka Johana Frīdriha fon Mēdema un viņa otrās sievas Luīzes Šarlotes fon Manteifeles-Cēges ģimenē kā viņa piektais bērns. Tēvs viņu iekārtoja Prūsijas karaļa Frīdriha II Lielā svītā, kam sekoja dienests gvardes korpusā. Pēc karaļa nāves 1786. gadā uzdienējās par viņa dēla karaļa Frīdriha Vilhelma II flīģeladjutantu. 
Pēc sava patrona nāves viņš pārgāja imperatora Pāvila I dienestā, bija viņa flīģeladjutants, īstenais kambarkungs Pēterburgā un pārstāvis Vašingtonā. Vēlāk atgriezās Zemgalē un pievērsās lauksaimniecībai, kļūdams par vairāku muižu īpašnieku. Apprecējās ar Mariju Luīzi Ernestīni fon der Pālenu (von der Pahlen, 1778-1831) - Pētera fon der Pālena meitu.
Pēc grāfa Mēdema pasūtījuma arhitekts Johans Georgs Ādams Berlics 1806.-1810. gadā pēc Džakomo Kvarengi meta cēla Elejas muižas kungu māju, 1818. gadā uzcēla viņa Jelgavas rezidenci Villa Medem, 1820.-1821. gadā veica Durbes muižas kungu mājas pārbūvi un 1829.-1830. Blīdenes muižas kungu mājas pārbūvi.
Miris 1838. gada 24. februārī Jelgavā, 2. martā apglabāts dzimtas kapos pie Sesavas baznīcas.
Tropu pigmejvāvere

Izskats un ieradumi

Tropu pigmejvāveres kažoka krāsa atkarībā no pasugas var būt atšķirīga. Kažoks var būt gaiši brūns ar gaiši dzeltenām ausīm vai pelēkbrūns ar baltām ausīm. Pavēdere gaišāka nekā mugura. Aste ir kupla un gara, sasniedzot vienādu garumu ar ķermeni. Tropu pigmejvāveres sver 33—45 g, to ķermeņa garums ir 9—12 cm.
Tās barojas ar tropu koku augļiem un sveķiem. Tās nomizo koka ārējo, sauso mizu un ēd koka mīkstāko šķiedru. Tā kā pigmejvāveres barojas tikai no dažiem kokiem, to izplatība ir nevienmērīga, grupējoties ap konkrētiem kokiem.
Dzintari (stacija)

Vēsture

Dzintaru stacija atvērta reizē ar Tukuma dzelzceļa atklāšanu 1877. gadā. Sākumā tā saucās Edinburga, par godu Edinburgas hercogienei Marijai, kas bija Krievijas ķeizara Aleksandra II meita. 1907. gadā pārdēvēta par Edinburgu II, jo starp to un Bulduriem tika ierīkota papildu pietura Edinburga I (vēlāk tā pārdēvēta par Avotiem). Par Dzintariem stacija saucas no 1929. gada. 1964. gadā, likvidējot Avotu pieturu, Dzintari pārvietoti nedaudz Rīgas virzienā. Tagadējā stacijas ēka uzbūvēta 1980. gadā.
Kalsnavas—Vietalvas draudzes novads

Kalsnavas—Vietalvas draudzes novads (vācu: Kirchspiel Kalzenau) bija viens no 16 Vidzemes guberņas Cēsu apriņķa draudzes novadiem.

Vēsture

Kalsnavas pilsnovads 1455. gadā piederēja Rīgas arhibīskapa vasalim Jēkabam Tīzenhauzenam. Livonijas kara laikā pili 1577. gadā nopostīja Krievijas caristes karaspēks.
Zināms, ka senākā Kalsnavas luterāņu baznīca nodegusi Zviedru Vidzemes laikā 1643. gadā. Tās vietā 1774. gadā sāka celt mūra baznīcu, ko pabeidza 1835. gadā. Sagrauta Otrā pasaules kara Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1944. gada augustā, nav atjaunota. Vietalvas draudzes novada luterāņu baznīca celta 1671. gadā, mūra baznīca uzcelta 1814.-1817. gadā. Sagrauta Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1944. gada augustā, daļēji atjaunota. Kad 19. gadsimta vidū daudzi novada zemnieki pārgāja pareizticībā, tika uzcelta pareizticīgo baznīca Jāņukalnā.
Pauls Bankovskis

Biogrāfija

Pauls Bankovskis dzimis 1973. gadā Cēsīs, līdz četru gadu vecumam dzīvojis Līgatnē, pēcāk Siguldā; mācījies Siguldas astoņgadīgajā (vēlāk deviņgadīgajā skolā). Pēc tās beigšanas mācījies Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā (RLMV) mākslinieciskās stikla apstrādes nodaļā. Pēc RLMV beigšanas studējis Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes Filozofijas nodaļā.
Studiju laikā kā ārštata autors sācis strādāt laikrakstos "Literatūra un Māksla" un "Labrīt", vēlāk arī žurnālā "Rīgas Laiks". 1996. gadā sācis strādāt laikrakstā "Diena" — bijis žurnālists, vēlāk pielikuma "Izklaide", rubrikas "Grāmatas" redaktors, kopš 2001. gada — laikraksta "Diena" interneta versijas Diena.lv redaktors.
Kopš 2006. gada grāmatu apgāda "Liepnieks un Rītups" direktors un žurnāla "Rīgas Laiks" līdzstrādnieks. Strādājis žurnāla "Ir" redakcijā, regulāras publikācijas portālā "Satori".
Pirmās literārās publikācijas 1993. gadā.
Divreiz godalgots žurnāla "Karogs" un Raimonda Gerkena romānu konkursā (1996. gadā par romānu "Laiku grāmata", 2002. gadā par romānu "Misters Latvija"). Par grāmatu "Mazgalvīši spēlē mājās" 2008. gadā saņēmis Jāņa Baltvilka balvu.
2009. gadā par filmas "Klucis — nepareizais latvietis" scenāriju saņēmis balvu Lielais Kristaps. Bijis Iļjam Ripsam veltītās dokumentālās filmas "Degošais" (2016) scenārija autors.
Par stāstu "Pērlīte" saņēmis 2014. gada Prozas lasījumu galveno godalgu.
Romāns "18" 2014. gadā bija izvirzīts Latvijas Literatūras gada balvai (LaLiGaBa).
2017. gada Latvijas Literatūras gada balvai Bērnu literatūras kategorijā bija izvirzīts stāstu krājums "Kur pazuda saimnieks?"
Fotoelektriskais efekts

Fotoelektriskais efekts jeb fotoefekts ir elektromagnētiskā starojuma izraisīta elektriska parādība. Izšķir ārējo un iekšējo fotoelektrisko efektu.

Ārējais fotoelektriskais efekts

Ārējais fotoelektriskais efekts ir elektronu emisija no metāla vai tā savienojumu virsmas, ko izraisa elektromagnētiskā starojuma kvanti. Būtībā tā ir elektronu izraušanu no vielas, kas atrodas cietā vai šķidrā agregātstāvoklī, ja vielu apstaro ar elektromagnētisko starojumu (elektronu izraušanu gaismas iedarbībā no atsevišķiem atomiem vai molekulām, kad viela atrodas gāzveida stāvoklī, sauc par fotojonizāciju).
Pirmoreiz ārējo fotoefektu 1887. gadā novēroja vācu fiziķis Heinrihs Hercs. Viņš ievēroja, ka elektrodus apgaismojot ar elektriskā loka starojumu, dzirkstele starp tiem pārlec, pastāvot mazākam spriegumam. Ja novieto starp loku un elektrodu dzirksteļspraugu stikla plāksnīti, efekts nav novērojams, tātad efektu rada elektriskā loka ultravioletais starojums, ko stikls aiztur.

Iekšējais fotoelektriskais efekts

Iekšējais fotoelektriskais efekts ir elektrovadītspējas palielināšanās, apstarojot metālus ar elektromagnētisko starojumu. Tādā gadījumā elektroni starojuma iedarbībā zaudē tikai saiti ar "saviem" atomiem un molekulām. Šo parādību 1873. gadā atklāja amerikāņu fiziķis Villobijs Smits.
HK 13

HK 13 ir Vācijas kompānijas Heckler & Koch izstrādātais vieglais ložmetējs. Šī ieroča izstrāde saistīta ar 1972. gadu. Tā galvenais uzdevums faktiski ir cīņa pret kājniekiem, tomēr šis ierocis ir sastopams ļoti reti, un tā noriets ir sācies jau sen.
Elsnica/Rūdu kalni

Vēsture

No 1844. līdz 1971. gadam Elsnicā tika iegūtas akmeņogles, tagad šahtā atvērts muzejs.

Cilvēki

Elsnica ir futbola trenera Kristofa Dauma (Christoph Daum, 1953) un rakstnieka Reinera Kunces (Reiner Kunze, 1933) dzimtā pilsēta.
Ludolfs Liberts

Biogrāfija

Dzimis Cēsu apriņķa Tirzā 1895. gada 3. aprīlī muižas kalpotāja ģimenē. 1907. gadā ar ģimeni pārcēlās uz Torņkalnu Rīgā. Pirmos iespaidus mākslā guva pie gleznotāja Voldemāra Zeltiņa. Mācījās Jūlija Madernieka studijā, Stroganova mākslas skolas Tēlniecības nodaļā Maskavā (1911—1912) un Kazaņas mākslas skolā (1912—1915), vienlaikus strādādams par dekoratoru Kazaņas operā (1913—1914). 
Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā beidza Aleksandra karaskolu, bija virsnieks Polijas frontē un nokļuva gūstā Vācijā. Latvijā atgriezās 1921. gadā. Darbojās žurnālā "Ho — ho" (1922—1924). Strādāja par Latvijas Nacionālās operas dekoratoru un režisoru (1924—1937), Valstspapīru spiestuves un naudas kaltuves direktoru (1935—1940; 1941—1944), kā arī Latvijas Mākslas akadēmijas pedagogu (1923—1932) un figurālās glezniecības meistardarbnīcas vadītāju (1942—1944). 
Bija viesscenogrāfs Helsinku, Kauņas, Viļņas, Malmes, Zagrebas un Sofijas teātros. 
Otrā Pasaules kara laikā 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Austriju, tad uz Vāciju, kur Eslingenē darbojās latviešu mākslas skolā. 1950. gadā emigrēja uz ASV, kur pasniedza gleznošanu Ņujorkas pilsētas koledžā. 
Miris 1959. gada 11. martā Ņujorkā. Mākslinieka pelnu urna apbedīta Grīnvudas kapsētā. Ludolfs Liberts bija LU studentu biedrības Konkordija Valdemārija biedrs.

Mākslinieciskā darbība

Darbojies Rīgas mākslinieku grupā un mākslinieku biedrībā "Sadarbs" (1924—1939), kurā bijis tās priekšsēdētājs (1929—1939). Nozīmīgākā daiļrades daļa ir bijusi scenogrāfija. Mākslinieciskās darbības sākumposmā jūtama krievu skatuves glezniecības tradīciju ietekme — Volfganga Amadeja Mocarta operai "Bēgšana no seraja" (1924), Alfrēda Kalniņa "Salinieki" (1926), Jāzepa Mediņa "Sprīdītis" (1927), kur dekorācijas bieži vien krāšņuma ziņā pārspēja inscenējumu. Vēlākos gados izteiksmes līdzekļu izvēlē kļuvis viengabalaināks un atturīgāks. Stājglezniecības agrīno darbu posmā jūtamas konstruktīvisma iezīmes, taču Rietumeiropas ceļojumu ietekmē pakāpeniski formas un līnijas zaudēja savu uzsvērtību un asumu, kolorīts kļuvis impresionistiski virmojošāks un sidrabains.
Gleznojis Latvijas ainavas, kurās dominē dzimtenes lauki ar pļavām un bērzu birztalām un Torņkalna skati, bet popularitāti guvuši viņa radītie Parīzes skati un Venēcijas piļu, laukumu un kanālu atainojumi. Gleznojis figurālas kompozīcijas par senlatviešu dzīves tēmām, kurām lielākoties piemitis idillisks raksturs. Daudz radījis arī portreta žanra darbu, kuru vidū ir minami iztēlē radīti seno latviešu ķēniņu portreti. Atrazdamies bēgļu nometnēs, pievērsies temperas glezniecībai. Trimdā ASV turpinājis gleznot Rīgas, Venēcijas un Parīzes ainavas.

Izstādes

Izstādēs piedalās kopš 1914. gada. Eksponēti darbi Rīgas mākslinieku grupas, mākslinieku biedrības "Sadarbs", mākslinieku biedrības "Zaļā vārna", Neatkarīgo mākslinieku vienības, Kultūras Fonda un valsts rīkotajās izstādēs Latvijā un ārzemēs.

Personālizstādes

Norisinājušās Rīgā (1923 (kopā ar Konrādu Ubānu), 1934, 1938); Parīzē (1927); Briselē (1929); Berlīnē (1934, 1938); Stokholmā (1938).
Mārtiņš Šulcs fon Ašerādens

Dzīvesgājums

Dzimis 1617. gada 12. jūnijā Aizkraukles pils komendanta virsleitnanta Simona Šulca (ap 1588-1633) ģimenē. Viņa vectēvs Hermanis Šulcs bija kritis Kokneses kaujā. Pēc Poļu—zviedru kara (1600—1629) beigām 1630. gadā iestājās karaļa Gustava II Ādolfa dienestā, 1652. gadā paaugstināts par majoru, 1674. gadā karalis Kārlis XI viņam piešķīra brīvkunga Šulca no Aizkraukles (Schultz von Ascheraden) titulu.
1679. gadā paaugstināts par ģenerālleitnantu, no 1681. gada viņš bija Ingermanlandes un Keksholmas gubernators.
Miris 1682. gada 16. martā Narvā.
Arvīds Krīpens

Bērnība un jaunība

Dzimis Stāmerienas pagastā skolotāja ģimenē, Krīpens vidējo izglītību ieguva Rīgas Aleksandra ģimnāzijā, mācības turpināja Sanktpēterburgas satiksmes ceļu institūtā. Pirmajā pasaules kara laikā 1916. gada 26. aprīlī viņu iesauca Krievijas impērijas bruņotajos spēkos Caricinas studentu bataljonā, vēlāk nosūtīja uz Tbilisi studentu kara skolu, ko viņš beidza 1916. gada 20. decembrī leitnanta pakāpē. Dienestu turpināja 242. Luhovas kājnieku pulkā 61. kājnieku divīzijas sastāvā, pēc tam 2. kājnieku divīzijas 7. Rēveles kājnieku pulkā. 1917. gada augustā Krīpenu pārcēla uz 44. rezerves artilērijas brigādes ložmetēju rotu, bet decembrī demobilizēja.

Latvijas Brīvības cīņās

Atgriezies Latvijā, Krīpens kā viens no pirmajiem stājās jaunizveidotās Latvijas Republikas sardzē, jau 1918. gada 14. decembrī viņš kopā ar abiem brāļiem Moricu un Valdemāru iestājās Cēsu rotā, ar to 1. latviešu atsevišķā bataljona rindās piedalījās kaujās Dienvidkurzemē. Pēc Rīgas ieņemšanas 1919. gada 22. maijā, bataljonam uzsākot virzību uz Vidzemi, Krīpens nonāca jaunveidotajā 2. Ventspils kājnieku pulkā, bet no 1919. gada 30. septembra cīnījās Latgales frontē pret lielinieku spēkiem Latgales partizānu pulka sastāvā. 1922. gada martā tika pārcelts uz 6. Rīgas kājnieku pulku.

Pēckara dzīve

Pēc Vācijas kapitulācijas Krīpens atkal nokļuva pie saviem karavīriem Cēdelgēmas gūstekņu nometnē - kad apstiprinājās informācija, ka PSRS pieprasa izdot latviešu karavīrus, viņš 1945. gada 26. novembrī pie nometnes vārtiem demonstratīvi izdarīja pašnāvības mēģinājumu, sadurot sevi vēderā - ar to Krīpens skaidri parādīja, ka nāve ir labāka par gūstu Padomju savienībā. Krīpena rīcība izraisīja pietiekošu rezonansi un latviešu karavīrus no Cēdelgēmas neizdeva. Krīpens piedalījās arī Daugavas vanagu dibināšanā. Atlikušajā mūža daļā bija aktīvs trimdas latviešu sabiedriskajā dzīvē, publicēja vēsturiski-militārus pārspriedumus. 
Pulkvedis Arvīds Krīpens mira Sidnejā 1968. gada 20. augustā.
Lymantria mathura

Izplatība

Nominālā pasuga, Lymantria mathura mathura, sastopama Krievijas Tālo Austrumu dienvidos, Ķīnā, Ziemeļindijā, Nepālā, Japānā (Hokaido, Honsju, Kjusju salās), Korejas pussalā. Lymantria mathura aurora sastopama Korejas pussalā, Japānā, Amūrā, Ķīnā un Ķīnas Republikā; Lymantria mathura subpallida — Ķīnas Republikā.

Pieaugušo īpatņu apraksts

Tēviņu spārnu plētums ir 40—50 mm. Ūsiņas ir dzeltenīgi pelēkas ar melniem segmentiem. Galva un krūtis ir dzeltenīgi pelēkas ar pelēkiem piedēkļiem. Kājas pelēcīgas ar sārtām pēdējām kāju torsomēriem. Vēders ir dzeltens ar pelēku matiņu kopumiem uz tergītiem. Vēdera un krūts ventrālā puse ir dzeltena. Priekšspārni ir dzelteni pelēki ar vairākām baltām un tumšām šķērslīnijām, dzeltenām dzīslām un pelēcīgi dzeltenu bārkstojumu. Apakšspārni pelēki dzeltenā krāsā, ar gaiši dzeltenu bārkstojumu, dažreiz nevis dzeltenīgi, bet rozīgi.
Mātīšu spārnu plētums ir 70—90 mm. Tās ir balti rozīgas; apakšspārni, vēders, ūsiņu sākums, kājas un dzīslu augšdaļas uz priekšspārniem ir gaiši rozā, citas ķermeņa daļas ir rozīgas. Priekšspārni ar baltām dzīslām. Priekšspārnu raksturs ir līdzīgs ozolu mūķenes priekšspārnu raksturam.

Preimaginālo stadiju apraksts

Olas ir līdzīgas ozolu mūķenes olām, taču olu kaudzītes ir pārklātas ar sekrētu, ko atstāj mātīte.

Ekoloģija

Kāpuri barojas uz dažādiem augiem, tai skaitā skujkoki, platlapu koki, krūmi. Pētījumi par ozolu mūķenes barības augu izvēli rādīja, ka kāpuriem vērtīgākas un labākai kāpuru attīstībai derīgas ir dižskābaržu dzimtas sugas. Augsts izdzīvošanas un attīstīšanās ātrums ir tiem kāpuriem, kas barojas uz Amerikas dižskābarža, Eiropas dižskābarža un Quercus variabilis, kā arī uz baltā ozola un Quercus prinus. Uz citiem Amerikas ozoliem, piemēram sarkanais ozols, samtainais ozols un purva ozols, mērena kāpuru izdzīvošana, ar tikai mazu kāpuru proporciju pilnīgu attīstīšanos; līdzīga izdzīvošana ir arī uz Mandžūrijas valrieksta, pelēkā riekstkoka un Karolīnas skābarža. Maza izdzīvošana un sliktāka attīstība ir uz citiem kokiem, piemēram uz melnalkšņa, melnā riekstkoka, dažādiem skujkokiem.
Pie citiem barības augiem pieder bērzi, kastaņas, riekstkoki, ābeles, ozoli, vītoli, liepas, gobas. Krievijas Tālajos Austrumos Lymantria mathura biežāk izvēlas Mandžūrijas ābeles, Mandžūrijas valriekstu, Mongolijas ozolu un zobaino ozolu.
14. novembris

14. novembris ir gada 318. diena (319. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 47 dienas.
Teksts

Teksts ir mutvārdos izteikts vai rakstveidā fiksēts loģiski strukturēts, funkcionāli vienots jēdzieniski saistītu izteikumu kopums vai atsevišķs izteikums. Literatūrā teksts ir jebkurš objekts, ko var "lasīt", vai šis objekts ir literārais darbs, ielas apzīmējums, ēku izvietojums pilsētas blokā vai apģērbu stils. Tas ir saskaņots zīmju kopums, kas pārraida kādu informatīvu vēstījumu. Šis simbolu komplekts tiek uzskatīts par informatīvā ziņojuma saturu, nevis tā fizisko formu vai veidu, kurā tas ir attēlots.
Tekstu veido ne tikai teikumi, kuriem ir pašiem savs gramatiskais centrs, bet ir sastopami arī izsacījumi - patstāvīgas vienības bez gramatiskā centra Tavu brīnumu! Jā! Nē! un atrautas teikuma daļas, kuras saprotamas tikai kontekstā Plūst un plūst Daugavas ūdeņi. Lēni. Mierīgi.
Tekstu raksturo mērķtiecība, pilnīgums, sakarīgums, pabeigtība. Nejaušu teikumu, izsacījumu un atrautu teikuma daļu virknējums nav uzskatāms par tekstu. Teksta mērķtiecība ir ievērota, ja visi teikumi un izsacījumi loģiski pakļaujas galvenā temata izklāstam. Teksta pilnīgumu raksturo iecerētā satura realizēšana. Teikumu un izsacījumu tematiskais saistījums norāda uz sakarīgumu. Par teksta pabeigtību liecina kopsavilkums — īpaši secinājumi vai vispārinājumi.
Literatūras kritikas jomā "teksts" attiecas uz konkrētā rakstiskā raksta oriģinālo informācijas saturu, proti, "darba teksts" ir sākotnējais simboliskais burtu kopums, kas sākotnēji izveidots, neņemot vērā turpmākās izmaiņas, pasliktināšanos, komentārus, tulkojumus, paratekstus utt. Tāpēc, kad literārā kritika ir saistīta ar "teksta noteikšanu" tā ir saistīta ar to, ka tiek nošķirts sākotnējais informācijas saturs neatkarīgi no tā, vai tas ir pievienots vai atņemts, no formas un satura, kā tas parādās konkrētajā teksta dokumentā.
Latnet Serviss

Vēsture

LATNET Serviss pirmsākumi saistīti ar Latvijas Universitātes Matemātikas un informātikas institūtu (LU MII), kur 1990. gadu sākumā pirmie Latvijā ieviesa internetu. 1992. gadā tika izveidots akadēmiskais datortīkls LATNET. 1994. gada janvārī LATNET tīklā izveidota klientu apkalpošanas nodaļa.
Tika nolemts no akadēmiskā datortīkla nodalīt komecpakalpojumus, un 1995. gada 15. februārī dibināts privāts uzņēmums SIA Latnet Serviss. Uzņēmuma darbinieku pamatkodols veidots no LU MII speciālistiem. 
Savukārt akadēmiskais tīkls LATNET kopš 2007. gada darbojas ar nosaukumu SigmaNet.
2007. gada novembrī dibināts meitas uzņēmums SIA LATNET datu centrs.
2007. gada vasarā uz Latnet Serviss cilvēkresursu un tehnoloģiju bāzes dibināts atsevišķs uzņēmums SIA Monitoringa centrs. Tam kā ārpakalpojums tika nodota Latnet Serviss tīkla uzraudzība un administrēšana.
2009. gada decembrī dibināts meitas uzņēmums SIA LATNET TV Serviss. 2013. gada jūnijā tā nosaukums mainīts uz SIA TV Serviss.
2014. gada augustā paziņots SIA Latnet Serviss pārdots telesakaru un IT ārpakalpojumu uzņēmumam Stream Networks, kura lielākais akcionārs ir investīciju uzņēmums SIA ZGI Capital.
2018. gada 9. aprīlī paziņots, ka BITE Latvija iegādājusies LATNET Serviss mātes uzņēmumu Stream Networks.
Straupes luterāņu baznīca

Vēsture

Baznīca kā pils kapela būvēta kopā ar Lielstraupes pili 13. gadsimtā, tajā apbedīti muižas īpašnieku fon Rozenu dzimtas locekļi. Georga fon Rozena 1590. gada kapa plāksne ir viens no izcilākajiem renesanses tēlniecības darbiem Latvijā. Pašlaik Rozenu dzimtas kapakmeņi ir apskatāmi baznīcas dārzā. 
Baznīca kopā ar Straupes pilsētu nopostīta poļu—zviedru kara (1600—1629) laikā, bet tika atjaunota Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimta vidū. 
Sākotnēji baznīca ir bijusi trīsjomu celtne, taču, likvidējot pārseguma velves laikā no 1726. līdz 1730. gadam, tā tika pārveidota par vienjoma celtni. 1739. gadā ieguva ar ziedu vītņu un akantu ornamentu apgleznotus koka griestus, kuru izgatavošanu finansēja grāfiene Šarlote fon Lēvenvolde. 
Ilgu laiku par Straupes luterāņu mācītāju kalpoja Voldemārs Zīlmanis (1802-1866).
20. gadsimta sākumā šeit ērģeles spēlēja Emīls Dārziņš (1875-1910). Tagadējās ērģeles darbojas no 1911. gada.
Parka stūrī, aptuveni 100 metrus no baznīcas atrodas koka zvanu tornis, kurš saglabājies pēc atjaunošanas 1849. gadā. Tas būvēts 1744. gadā un līdz 18. gadsimta sākumam tam bijis kupolveidīgs barokāls jumtiņš.

Interjers

Dievnama interjeru bagātina izcilas baroka laika gleznas, kā arī vairāki izcili baroka un manierisma laika darbi. Nozīmīgs piemineklis baznīcā ir 1739. gadā darinātie kanceles pildiņu un ērģeļu luktu gleznojumi. Pēc arhitekta Pētera Ārenda projekta 1938. gadā zem griestiem tika iekārtas jaunas koka velves. Straupes baznīcā ir vienīgais Latvijā veramais koka altāris, kas sēru gadījumā tiek aizvērts.
Liela mākslinieciska nozīme ir vitrāžām altārgala logos, kas ir darinātas pēc Sigismunda Vidberga un Noras Cēsnieces metiem. Baznīcas apsīdu logus grezno Sigismunda Vidberga 1944. gadā izgatavotās, bet neieliktās, vēlāk atjaunotās vitrāžas: "Kristus dzimšana" (1970), "Golgāta" (1974) un "Aizvesto logs" kā veltījums 1941. gada 14. jūnija deportāciju piemiņai. Vitrāžu restaurāciju vadīja māksliniece Nora Cēsniece, kura, lai 1974. gadā nobeigtu ansambli, izgatavoja kompozīciju "Māte", jo vitrāžu "Aizvesto logu" 1970. gados ielikt logā nevarēja.

Kapsēta

Blakus baznīcai pils parkā ir konstatēta arī viduslaiku kapsēta, tā bijusi senākā Straupes pilsētas kapsēta, kurā tika apbedīti arī 16. gadsimta mēra epidēmijas upuri, kura laikā nomira 81,5 % iedzīvotāju, bet dzīvi palika tikai 794 pilsētas iedzīvotāji. Kapsētā mirušos apbedīja līdz 1775. gadam, izņemot muižniekus un mācītājus, kurus apbedīja baznīcā.
Sarkstošā bērzubeka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug zem bērziem mitrās vietās no augusta līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.

Līdzīgās sugas

Līdzīga vairumam bērzubeku. It īpaši parastajai bērzubekai, kuras mīkstums griezumā nesārtojas, un raibajai bērzubekai, kuras pamatne griezuma vietā krāsojas zila.
Zilā kurpīte

Raksturojums

Augums liels 50—120 cm. Sakne bumbuļveida. Stumbrs stāvs, zarains, apmatots. Lapas dalītas 5—7 daļās, garums 5—10 cm, platums 8—14 cm. Uz stumbra izvietotas pamīšus. Ziedi blīvā ķekarā. Ziedi tumši zili vai zili violeti, lielums 1—2 cm. Zied jūlijā, augustā. Auglis — someņu kopauglis.

Izplatība

Suga sastopama Rietumu un Dienvidu Eiropā, parasti kalnos. Latvijā savvaļā sastopama reti. Aug nezālienēs mītņu un kapu tuvumā.
Ordeņa karaspēka sakāve Zemgalē (1264)

Atskaņu hronikas vēstījums

Livonijas ordeņa mestrs Konrāds 1264.gadā sapulcināja lielu karaspēku, kas sastāvēja no ordeņa brāļu, karakalpu, "zemes ļaužu" un citu krustnešu karapulkiem, kas pirms tam bija karojuši un dedzinājuši sacēlušos kuršu pilis Kurzemē. Karaspēkam tika piepulcēti arī ordenim sākotnēji lojālie zemgaļu karavīri. Pēc tam, kad visā Zemgalē "šie pulki kāva, laupījumu vāca un visvisādi izdarījās", no tiem aizgāja saniknotie zemgaļu karavīri. 
Zemgaļi aizsprostoja visus iebrucēju atkāpšanās ceļus uz Rīgu ar lieliem aizžogiem. Kad krustnešu pulki piejāja pie kāda no aizžogiem, zemgaļi pēkšņi viņiem uzbruka. Kaujā krita sešsimt iebrucēju karaspēka vīru, starp tiem divdesmit ordeņa brāļu un daudzi tika ievainoti. Tikai "daži zemgaļi galvu lika par ķīlu, sargot tēvzemi".
Sakautie krustnešu karavīri mestra vadībā cauri mežiem sasniedza Rīgu. Ordeņa mestrs bažījās, ka zemgaļi tūlīt uzbruks arī otram krustnešu karaspēkam, kas ar Kursas kara laupījumu atpūtās pie jūras (jādomā tagadējā Jūrmalas teritorijā). Mestrs steigšus sūtīja jātnieku pie viņiem ar vēstījumu: “Nelaimē diemžēl Zemgalē iekļuvām un cīņu zaudējām. Nu celieties, ir laiks, stāv priekšā cīniņš baigs: jau zemgaliešu karaspēks nāk šurp kā milzīgs ugunsgrēks.” Tomēr tā izrādījās viltus trauksme un karaspēks gar jūru un tālāk gar Daugavu, ieradās Rīgā, kur sadalīja sagūstītos "vīrus, sievas, bērnus, zirgus, teļus, liellopus līdzīgi starp sirojuma dalībniekiem un pa daļai viņu ciešanas bija nu remdētas."
Augusts Rozītis

Biogrāfija

Filmu "Es karā aiziedams", "Laiku viesulī", "Fricītis jūrmalā" operators. Filmēja arī akciju sabiedrības "Dzintarfilma" nepabeigto darbu "Līduma dūmos" (1922) pēc Andrieva Niedras romāna. Strādāja par operatora Jāņa Sīļa palīgu pie Arnolda Cālīša producētajām Latvijas filmu hronikām. Vēlāk bijis filmu operators Mārtiņa Lapiņa darbnīcā. Pēc Otrā pasaules kara dzīvoja Rīgā.
10000 p.m.ē. (filma)

Sižets

Noslēgtā kalnu ciematā jaunais mednieks D'Lehs ir atradis savu mīlestību — skaisto Evoletu. Kad grupa nepazīstamu uzbrucēju uzbrūk ciematam un nolaupa Evoletu. D'Lehs ar nelielu grupu mednieku dodas uz pasaules malu viņu glābt. D'Lehs ir izredzētais cilts leğendā,jo māk sarunāties ar zobenzobu tīğeriem, tas viņa ciltij palīdz gūt spēkus no citām ciltīm un doties cīņā pret visvarenajiem uz pasaules malu.
Meža zīlītes

Latvijā

Latvijā sastopama viena meža zīlīšu ģints suga — meža zīlīte (Periparus ater).

Kopīgās īpašības

Meža zīlītes ir nelieli, kompakti putniņi ar smalku knābīti un nelielu cekuliņu pakausī. Visas trīs sugas ir apmēram vienādi lielas. Mazākā no tām ir meža zīlīte, kuras ķermeņa garums ir 10—12 cm, svars 7,2—12 g. Lielākā rudskausta zīlīte (Periparus rufonuchalis), kuras ķermeņa garums apmēram 13 cm, svars 11,4—14,7 g. Kopumā visas sugas ir samērā tumšas: ar tumšām galvām un mugurām. Vistumšākā ir rudskausta zīlīte, kurai arī vēders ir tumšs. Visām meža zīlītēm ir balti vaigi un pakausī neliels, balts laukumiņš.
Mājo skujkoku mežos, galvenokārt egļu mežos. Barojas ar kukaiņiem, to kāpuriem, sēklām un ogām.