google/wiki40b huggingface dataset:
Jēkabpils pamatskola

Darbība

Skola īsteno skojošas izglītības programmas: pamatizglītība pirmā posma (1. — 6. klase) izglītības programma, pamatizglītība pirmā posma (1. — 6. klase) izglītības programma mūzikas īstenošanai, pamatizglītība pirmā posma (1. — 6. klase) pedagoģiskās korekcijas izglītības programma. Mācību valoda skolā ir latviešu valoda. 2010. /2011. mācību gadā skolā mācās 600 skolnieki, strādā 59 skolotāji, no kuriem 9 ir maģistra grāds.

Tradīcijas

Skolā ir izveidojušās tradīcijas ik gadu organizēt pasākumus, kuru vidū ir minami: Ziemassvētku koncerts, Drošības pasākumu cikls 1. klasēm, Ābeču svētki (100 skolas dienā), Tautas tradīciju atzīmēšana, Skolotāju diena, Atvērto durvju dienas vecākiem, Sporta diena, Mātes — ģimeņu diena, "Vai esi gudrāks par pirmklasnieku?", Sumināšanas svētki, "Pamatskolnieks", 18. novembra svētki.
Vasilijs Perovs

Biogrāfija

Vasilijs Perovs dzimis Toboļskā barona Gregorija Krīdenera ģimenē. Viņa pseidonīms Perovs radies mākslinieka bērnībā kā iesauka, kuru tam piešķīris privātskolotājs. Mācījies Arzamasas apriņķa skolā, bet savu profesionālo izglītību ieguvis sākumā Arzamasas Aleksandra Stupina mākslas skolā, vēlāk 1853. gadā iestājies Maskavas glezniecības, tēlniecības un arhitektūras augstskolā. Perova pedagogi ir bijuši mākslinieki Sergejs Zarjanko, Apolons Mokrickijs un Mihails Skotti. Pirmo godalgu — mazo sudraba medaļu par zēna galvas etīdes iesniegšanu Imperatoriskajai mākslas akadēmijā saņēmis 1856. gadā. Tai sekojušas citas godalgas par uzgleznotām gleznām 1858., 1860. un 1861. gadā, iegūstot lielo sudraba medaļu, mazo un lielo zelta medaļu. 1861. gadā kopā ar lielo zelta medaļu kā godalgu ieguvis arī tiesības uz valsts apmaksātu ārzemju ceļojumu, kurā devies 1862. gadā, apceļojot daudzas Vācijas pilsētas un Parīzi. Ceļojuma laikā radījis sadzīves žanra darbus, kas atspoguļo ielu dzīves skatus. Atgriezies Krievijā, Maskavā 1865. gadā, turpinājis sadzīves žanra darbu radīšanu. 1866. gadā ieguvis akadēmiķa zinātnisko grādu, bet 1871. gadā kļuvis par Maskavas glezniecības, tēlniecības un arhitektūras augstskolas profesoru. Aptuveni šajā laikā gleznotājs ir iesaistījies Peredvižņiku kustībā. Vasilijs Perovs miris no tuberkulozes 1882. gada 10. jūnijā toreizējā Kuzminku ciemā, kas pašlaik iekļaujas Maskavas pilsētas teritorijā un apbedīts Donskojas klostera kapsētā.
Sibīrijas bērni

Sižets

Filmā tiek parādīti 1941. gadā deportēto bērnu likteņi Sibīrijā un Latvijā.
Gājiena spaids

Termina izcelsme

Termins Zugzwang (saliktenis no vācu vārdiem Zug — ‘vilciens, gājiens’ un Zwang — ‘spaids’) 19. gadsimta vidū pirmo reizi ticis pielietots žurnālā Berliner Schachzeitung. Vairākās valodās (angļu, krievu un citās) tas tika pārņemts un ieviesās bez izmaiņām kā ģermānisms. Arī latviešu valodā vispirms lietoja terminu "cugzvang", tomēr pret to iebilda valodnieki un tas tika pat izsmiets. Tāpēc tika lietoti šī vācu termina tulkojumi, vispirms "vilcienspaids" un tikai pēc tam mūsdienās lietotais "gājiena spaids".

Gājiena spaids šaha kompozīcijā

Šaha uzdevumu un etīžu autori bieži izmanto gājiena spaida ideju.
Vorkuta

Vēsture

1932. gadā pie Vorkutas upes nodibināja GULAG soda nometni PSRS ieslodzītajiem, kurus nodarbināja akmeņogļu raktuvēs un dzelzceļa būvē. 1941. gadā pabeidza Kotlasas-Vorkutas dzelzceļa līniju. 1943. gada 26. novembrī Vorkutai piešķīra pilsētas statusu un tā bija Eiropas lielākā soda nometņu kompleksa Vorkutlaga pārvaldes centrs. No 1953. gada 19. jūlija līdz 1. augustam šeit notika ieslodzīto sacelšanās, kuras apspiešanas laikā nošāva vismaz 42 ieslodzītos, arī latviešu katoļu priesteri Jāni Mendriku (1907-1953). Vorkutlags pastāvēja līdz pat Gulaga sistēmas likvidēšanai 1960. gada 25. janvārī.
VfB Oldenburga

Kustības spēļu biedrība Oldenburga, saīsināti VfB Oldenburga, ir sporta biedrība Oldenburgā, Lejassaksijā.
Biedrībai kopš 2006. gada ir piecas sporta nodaļas: krikets, grieķu-romiešu cīņa, galda teniss, volejbols, futbols. Biedrības krāsas ir zila — balta. Biedrībai ir 500 biedri (2005.gadā).

Vēsture

VfB Oldenburgu dibināja 1897. gada 17. oktobrī ar nosaukumu FC 1897 Oldenburga. 1919. gadā tā apvienojās ar FV Germania 1903 Oldenburga un saņēma šodienas nosaukumu VfB Oldenburgu. Vienu gadu vēlāk tā nopirka vecu velodromu Doneršvē, kas šodien ir Oldenburgas priekšpilsēta, un pārbūvēja to par futbola stadionu. Doneršvē stadions (‘Ziemeļu elle’) bija biedrības dvēsele, bet parādu dēļ biedrība bija spiesta to pārdot. 2000. gadā tā sekmīgi pabeidza maksātnespējas procedūru un biedrība atkal bija bez parādiem. 2004. gadā VfB pievienojās ‘Oldenburgas Kriketa klubs’, kas spēlē augstākā vācu līgā, izveidojot Kriketa nodaļu. 2005. gadā Franks Lahmanis nomainīja prezidenta amatā savu ilgstošo priekšgājēju Klausu Bersteri.

Panākumi

1980./81. gada sezonā VfB Oldenburga spēlēja 2. Bundeslīgā (Ziemeļos), bet 2. Bundeslīgas līgu apvienošanas dēļ komandai tā tūlīt bija atkal jāatstāj. Laika posms no 1989. līdz 1993. gadam biedrībai bija visveiksmīgākais. Trenera Volfganga Zidkas un menedžera Rudi Assauera vadībā VfB Oldenburga 1991./1992. gada sezonā gandrīz iekļuva 1. Futbola-bundeslīgā. 1996./1997. gada sezona bija līdz šim pēdējā sezona Otrajā līgā. Pašlaik biedrības pirmā vīriešu komanda spēlē Rietumu Lejassaksijas līgā.

Stadions

Kopš 1991./1992. gada sezonas VfB Oldenburgas spēles notiek komunālā Maršvēg-stadionā ar 15 000 skatītāju vietām. 4 500 no tām ir ar jumtu apsegtas sēdvietas. Pirms tam spēles regulāri notika mazākā stadionā Doneršvē, un tikai tad, kad bija paredzamas lielas apmeklētāju plūsmas, Maršvēgstadionā.
32.000 skatītāju rekords tika sasniegts 1960. gadā spēlē ar Hamburger SV un 1974. gadā ar Borusia Menhengladbahu.
Adrese: Marschweg-Stadion, Marschweg 25, 26122 Oldenburga.
Jānis Bankavs

Biogrāfija

Jānis Bankavs piedzima 1886. gada 10. novembrī Vecmuižas pagastā (tagadējā Vecumnieku pagastā). Apmeklējis pagasta un Bauskas apriņķa skolu. Piedalījies 1905. gada revolūcijā. Bēgot no soda ekspedīcijām, Bankavs pēc revolūcijas sakāves pārcēlās uz Maskavu, ar pārtraukumiem mācījās Šaņavska universitātes Sabiedrisko zinātņu un juridiskajā fakultātē, kuru absolvēja 1916. gadā.
No 1910. gada janvāra līdz 1915. gada jūnijam bija Ventspilī iznākošo laikrakstu «Jaunā Avīze» un «Kurzeme» redaktors. Bankavs 13 reizes tika sodīts par to, ka viņa vadītajos laikrakstos kritizēta muižniecība un Krievijas impērijas iekārta. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā devās bēgļu gaitās uz Maskavu, kur līdz 1918. gadam vadīja laikrakstu «Dzimtenes Atbalss». Piedalījās Latviešu Nacionāldemokrātu partijas dibināšanā. Bankavs bija Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes Koloniju nodaļas sekretārs un iesaistījās Latvju kareivju nacionālās savienības darbā. Piedalījās pulkveža Frīdriha Brieža organizācijā kā propagandas nodaļas vadītājs. Pēc Brieža aresta 1918. gada jūlijā kopā ar sabiedrotajiem mēģināja viņu no apcietinājuma atbrīvot, par ko visai grupai aizmuguriski piespriests nāvessods. Bankavs ir piedalījies ielu cīņās ar komunistiem.
1918. gada nogalē atgriezās Rīgā un Neatkarības kara laikā kopā ar Pagaidu valdību evakuējās ar Liepāju, kur vadīja laikraksta «Latvijas Sargs» valsts aizsardzības nodaļu. No 1919. gada oktobra piedalījās Bermontiādes cīņās kā armijas štāba izlūkošanas nodaļas priekšnieka palīgs un karavīru informācijas kursu vadītājs. 1920. gada jūnija beigās ar kaunu izslēgts no armijas personālsastāva (virspavēlnieka pavēle Nr.102), jo nepamatoti uzdevies par virsnieku un šādā veidā kļūvis par kara ierēdni, kaut nekad nebija virsnieka pakāpi saņēmis.
Bankavs piedalījās Tautas padomes darbā, no 1920. gadā vairākus mēnešus bija Latvijas Satversmes sapulces deputāts. 1920. gados bija laikraksta "Jaunā Latvija" redakcijas loceklis, no 1927. gada laikraksta "Pirmdienas Rīts" redaktors un izdevējs.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūlijā sarīkotajās "Tautas saeimas" vēlēšanās kopā ar domubiedriem mēģināja Centrālajai vēlēšanu komisijai iesniegt Demokrātiskā bloka jeb Demokrātisko latviešu vēlētāju sarakstu, ko okupācijas varas iestādes nepieļāva. 1941. gada jūnijā izsūtīts uz Sibīriju. Miris 1951. gadā.
Polockas Eifrosīnija

Dzīvesgājums

Dzimusi 12. gadsimta sākumā kā Vitebskas kņaza meita Predslava. 12 gadu vecumā viņa nolēma iestāties klosterī un pieņēma vārdu Eifrosīnija. Sākumā Eifrosīnija apmetās Polockas Sofijas klostera cellē un nodevās grāmatu lasīšanai un pārrakstīšanai. Viņas laikā uzsākta Polockas hronikas rakstīšana, kas 26 nodaļās apraksta notikumus no 1104. līdz 1197. gadam.
Pēc 1127. gada Kijevas lielkņaza Mstislava Vladimiroviča karagājiena uz Polocku un tās izpostīšanas viņa nodibināja jaunu klosteri, kurā iestājās viņas māsa Gordislava un māsīca Zveņislava. Pie klostera Eifrosīnija lika uzcelt mūra baznīcu, kas pārveidotā veidā saglabājusies līdz mūsdienām. 1129. gadā viņas tēvs kņazs Svjatoslavs tika apcietināts un izsūtīts trimdā uz Cargradu, kur mira pēc 1130. gada.
No 1132. līdz 1144. gadam Polockas kņazs bija viņas brālis Vasiļko Svjatoslavičs, kas atjaunoja Polockas kņazu dinastiju, bet pēc viņa nāves sākās cīņas starp trim kņaza Vseslava "Brīnumdara" mantinieku līnijām - Vitebskas, Minskas un Druckas kņaziem. Tikai 1162. gadā Polockā varu atkal atguva Vitebskas kņazu dzimta.
Ap 1160. gadu viņai no Bizantijas tika atsūtīta Efesas Svētās Dievmātes ikona, ko uzskatīja par evaņģēlista Lūkas gleznotu. 1173. gadā viņa devās svētceļojumā uz Jeruzalemi, kur mira. Eifrosīnijas mirstīgās atliekas tika pārvestas uz Kijevu, bet 1910. gadā uz Polocku.

Piemiņa

1918. gadā Sv. Polockas Eifrosīnijas vārdā nosauca Kārsavas pareizticīgo baznīcu.
Sintezētas apertūras radara interferometrija

Interference

Interference ir divu vai vairāku viļņu pārklāšanas fenomens, kurā rezultātā veidojas rezultējošs vilnis ar lielāku/mazāku amplitūdu. Interference visbiežāk attiecas uz korelējošo vai koherento viļņu mijiedarbību. Viļņiem var būt viens izejas avots vai tiem var būt vienāda vai gandrīz vienāda frekvence. Interferences fenomenu var novērot jebkuriem viļņu veidiem - gaismas, radio, akustiskām un tml.

Radars

Radars ir objektu detektēšanas sistēma, kura ar radioviļņu palīdzību ļauj noteikt objekta koordinātas, virzienu, ātrumu, kā arī citas ģeometriskus raksturlielumus. Darbības princips, galvenokārt, balstās uz viļņu atstarošanas no pētījuma objektiem.

Apertūras sintēze

Apertūras sintēze ir uz interferences balstīta radionovērojumu metode, kurā ļauj ar vairākiem radioteleskopiem, kuri ir attālināti viens no otra, iegūt augstu leņķisku izšķirtspēju.

Tektoniskas kustības novērošana

InSAR var būt izmantots tektonisko plātņu deformācijas mērīšanai, kuras rodas, piemēram, zemestrīču dēļ. 
InSAR pirmoreiz tika izmantots 1992. gadā Lendersa zemestrīcē, pēc kuras ieguva ļoti plašu lietojumu arī citu zemestrīču pētīšanā visā pasaulē, piemēram, 1999. gadā Izmitas un 2003. gadā Bamas pilsētas zemestrīces bija detalizēti izpētītas ar InSAR palīdzību.
InSAR arī var būt izmantots tektonisku plātņu šļūdē un defektu monitorēšanā.

Zemes nosēšanās

Zemes nosēšanās arī var būt izmērīta ar InSAR palīdzību neatkarībā no tās cēloņiem - naftas vai ūdens ieguve, ogļu raktuve vai sabrukums vecās raktuvēs. InSAR atrada savu izmantojumu arī zemes nogruvumu uzraudzībā.

Ledāju kustība

Ledāju kustības un deformācija bija veiksmīgi izmērīti ar satelītu interferometrijas palīdzību. Šī tehnika ļauj attālināti un ar lielu izšķirtspēju reģistrēt izmaiņas ledājos un to kustības, novērot ledus dinamiku, jo visi ar InSAR uzņemti mērījumi labi korelē zemes lokāliem novērojumiem.

Infrastruktūras un celtniecības uzraudzība

InSAR ir diezgan labs instruments celtniecības objektu stabilitātes novērošanai. Šīm mērķiem izmanto augstas izšķirtspējas datus no satelītiem, piemēram, no vācu satelīta TerraSAR-X. Šīs satelīts ir arī izmantots lielceļu un dzelzceļu nosēšanas uzraudzībai, dambju stabilitātes novērošanai.

DEM ģenerācija

Balstoties uz stereoskopisku efektu, kurš rodas no divu vai vairāku attēlu uzņemšanas pozīcijas izmaiņām, interferogrammas var būt izmantotas zemes elevāciju digitālai kartēšanai (DEM - Digital Elevation Map).
Zvārtavas pagasts

Daba

Pagasta teritorijas lielākā daļa ietilpst Aumeisteru paugurvalnī, kas robežojas ar Sedas līdzenumu un Vidusgaujas ieplaku. Augstākais punkts ir Vasukalns (88,8 m vjl).

Purvi

Bednes purvs, Vadaiņa purvs, Zilais purvs, Putras purvs, Kraņķu purvs, Vārtiņu purvs, Melnais purvs, Sautu purvs, Lesiņu purvs

Vēsture

1935. gadā Valkas apriņķa Zvārtavas pagasta platība bija 86,6 km² un tajā dzīvoja 1364 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Aimas un Zvārtavas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Zvārtavas ciems ietilpis Smiltenes (1949-1959) un Valkas (pēc 1959. g.) rajonos. Zvārtavas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Aimas ciemu, 1961. gadā pievienoja Aumeisteru ciema kolhoza «Kalnājs» teritoriju, 1967. gadā kolhoza «Straume» teritoriju (ar vēsturisko centru Zvārtavu) pievienoja Gaujienas ciemam, 1979. gadā daļu teritorijas pievienoja Grundzāles ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Zvārtavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Valkas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Stepi, Zaķi, Putras, Mierkalns, Vērsīši, Cirgaļi, Jaunāmuiža, Kaģumciems. Pagasta pārvalde atrodas Stepu „Luturskolā“.
Fodiji

Izplatība

Fodiju areāls aptver Madagaskaru, Seišelas, Komoras un Maskarēnu salas, ieviests Čagosas arhipelāgā un Svētās Helēnas salā. 
To dabiskā dzīvesvide iekļauj mežus un mežainus apgabalus. Madagaskaras fodijs sastopams vairāk atklātos apgabalos, kā arī pielāgojies urbanizētai videi.

Izskats

Fodiji ir nelieli dziedātājputni. Ķermeņa garums 12—15 cm. Knābis īss, konusveida vai iegarens.
Gandrīz visām sugām, izņemot Seišelu fodiju,  ligzdošanas sezonā raksturīgs dzimumdimorfisms. Pārošanās laikā tēviņu apspalvojums daļēji vai pilnībā iegūst koši sarkanu, oranžu vai spilgti dzeltenu krāsu.  Ārpus vairošanās sezonas atkarībā no sugas tēviņi kļūst zaļganbrūni, blāvi dzelteni vai blāvi, nespodri sarkani. Mātītes ir zaļganbrūnas, ārēji atgādinot mājas zvirbuļus.

Barība

Šīs grupas putnu ēdienkarti veido graudzāļu un rīsu sēklas, kukaiņi, nektārs, augļi, gekoni; dažām sugām arī citu putnu olas.

Vairošanās

Visu sugu fodiju ligzdas ir kupolveida, ar ieeju netālu no tās virspuses. Virs ieejas bieži neliels lievenītis. Salīdzinājumā ar citu audējputnu ligzdām, fodiju vītās ligzdas ir krietni vienkāršākas. Perē mātītes, jauno putnu barošanā piedalās abi vecāki.
Kunštāta

Vēsture

Rakstos pirmoreiz pieminēta 1279. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā pilsētas tuvumā, Hodonīnā, bija ierīkota koncentrācijas nometne romiem. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Igaunijas Brīvības krusts

Igaunijas Brīvības krusts (igauņu: Vabadusrist) bija Igaunijas militārais apbalvojums, kuru pasniedza par ieguldījumu Igaunijas brīvības cīņās. Ar to tika apbalvoti cilvēki arī par sasniegumiem Pirmajā pasaules karā.
Šis apbalvojums tika izveidots ar Igaunijas Ministru prezidenta Konstantīna Petsa rīkojumu 1919. gada 24. februārī. Krustam bija 3 šķiras, kuras sadalījās vēl trīs pakāpēs. Katrai šķirai bija savas krāsas lente. I šķira bija balta krāsa un to pasniedza par militāro vadību kaujas laukā. II šķirai bija melna krāsa un to pasniedza par varonību kaujas laukā, bet III šķirai bija zila krāsa. To pasniedza par civila rakstura ieguldījumu. Ar šo apbalvojumu tika apbalvoti ne tikai Igaunijas armijā dienējušie, bet arī ārvalstnieki. Pēdējā apbalvojuma pasniegšana notika 1925. gada 19. jūnijā. Kopā tika apbalvot 3224 cilvēki. 2150 no viņiem bija Igaunijas pilsoņi. No Latvijas 50 cilvēki tika apbalvoti ar šo krustu. Pēdējais Igaunijas Brīvības krusta kavalieris nomira 2000. gadā.
Hosemarija Eskrivā

Bērnība

Hosemarija Eskrivā dzimis nelielā pilsētiņā — Barbastro, kas atrodas Ziemeļspānijā. Pēc dzimšanas secības viņš bija otrais bērns sešu bērnu ģimenē. Pārējos bērnus sauca Karmena (1899—1957) un Santjago (1919—1994), vēl trīs par Hosemariju jaunākas māsas nomira laika posmā no 1910.—1913. gadam. Tēvs Hosē Eskrivā un māte Marija Doloresa Albasa bija stingri praktizējoši katoļi un šādā ticības garā arī audzināja savus bērnus. Audzinot savus bērnus, vecāki īpaši uzsvēra regulāras lūgšanas svarīgumu, kā arī nepieciešamību pēc grēksūdzes un Vissvētākā sakramenta. Tas kalpoja par pamatu Hosemarijas tālākajā dzīvē. Viņš savos sprediķos uzsvēra visus šos pamatprincipus, atgādinot, ka kristieša garīgajai dzīvei Vissvētākais sakraments ir tikpat nepieciešams kā gaiss vai ūdens. Ar vecākiem Hosemarijam bija ļoti tuvas un draudzīgas attiecības. Tēvs zēnu bija iedrošinājis vienmēr būt atklātam un vienmēr ļāva dēlam uzticēt savas raizes un ar uzmanību atbildēja uz viņa jautājumiem. 1914. gadā ģimene nonāca finansiālās grūtībās, jo tēvs zaudēja darbu tekstila tirdzniecības uzņēmumā, kurš bankrotēja, tādēļ gadu vēlāk ģimene pārcēlās dzīvot uz Logronjo, kur tēvs atrada jaunu darbu apģērbu tirdzniecībā.
Jāņa Čakstes bulvāris

Vēsture

Upes ielas (vācu: Bachstraße) nosaukums atrodams jau 17. gadsimta Jelgavas kartēs. Iela sākās vietā, kur pilsētas vaļņi sasniedza Driksas krastu (pie tagadējā LLU Sporta nama), turpinājās gar upes krastu līdz sinagogai pie Ūdens ielas, tālāk veda gar Mēdemu namu Upes ielā 9 un citām greznām celtnēm, aiz kurām atradās Jelgavas Svētās Trīsvienības baznīca. Krustojumā ar Pils ielu atradās Lindes viesnīca un lejup gar upes krastu Kurzemes bruņniecības (Ritterhaus) Upes ielā 13 (vēlākā Jelgavas Valsts ģimnāzijas ēka, 1922—1938), kas bija celta pēc Berlīnes arhitekta Emīla Jūliusa Augusta Štrausa projekta.  1940. gadā šajā vietā uzcēla viesnīcu "Jelgava" (arhitekts Alfrēds Laukirbe), kas saglabājusies līdz mūsu dienām.
Tālāk Driksas krastmalā atradās upes kuģu piestātne un darbojās Zivju tirgus. Šķērsieliņā aiz tirgus laukuma 1898. gadā pēc arhitekta Vilhelma Neimaņa projekta uzcēla Kurzemes Provinces muzeja ēku. Netālu atradās arī Jelgavas Reformātu baznīca.
Upes ielas galā atradās hercogu staļļi, kuros 1824. gadā iekārtoja Sabiedriskās aizgādības kolēģijas slimnīcu.  
Pēc Latvijas Valsts prezidenta Jāņa Čakstes nāves 1929. gadā tā tika pārdēvēta par Jāņa Čakstes bulvāri.
Pēc Latvijas okupācijas 1948. gadā to pārdēvēja par I. Sudmaļa bulvāri.
Atmodas kustības periodā 1989. gada 13. septembrī bulvāris atguva Jāņa Čakstes bulvāra nosaukumu.
Projekta "Ielu infrastruktūras attīstība un Driksas upes krastmalas sakārtošana" ietvaros 2012. gadā pabeidza divu līmeņu promenādes un 152 metrus gara gājēju vanšu tilta jeb Mītavas tilta izbūvi pār Driksas upei uz Pasta salu. Jāņa Čakstes bulvāra rekonstrukcijas laikā veica arī pontona tilta izbūvi zem Driksas tilta un rekonstruēja Pasta salas tiltu pāri kanālam.
Aivars Zahārovs

Biogrāfija

Aivars Zahārovs mācījies Rīgas 85. vidusskolā, absolvējis Latvijas Policijas akadēmiju (LPA), studējis žurnālistiku un sabiedriskās attiecības Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātē. Skolas laikā ne bez panākumiem trenējies galda tenisā (Latvijas PSR Spartakiādes uzvarētājs, Latvijas čempionātu medaļnieks vairākās vecuma grupās) un futbolā ("Daugava-Juniors").

Televīzija

Pēc vidusskolas absolvēšanas 1996. gadā Zahārovs studēja LPA un uzsāka darbu Valsts policijā, kur nostrādāja līdz 2003. gadam. Vēloties darboties sporta žurnālistikā, Zahārovs sāka strādāt nacionālajā ziņu aģentūrā LETA Sporta un Ārzemju ziņu nodaļā. Sekoja moderatora darbs jaunizveidotajā TV24 ziņu kanālā un pārcelšanās uz TV3, kur Zahārovs bija sporta ziņu redaktors un moderators. Pēc sporta ziņu bloka slēgšanas TV3 Zahārovs neilgu brīdi darbojās TV3 ziņu dienestā kā korespondents, kā arī radio StarFm.
No nozīmīgākajiem sporta pasākumiem Zahārovs komentējis vairākas olimpiskās spēles, desmit pasaules čempionātus hokejā (no 2008. gada līdz 2017. gadam), Pasaules Kausu un Eiropas čempionātu futbolā.
Kopš 2009. gada Zahārovs ir pastāvīgs komentētājs specializētajā sporta kanālā Viasat Sport Baltic (VSB), kur komentē hokeja, futbola, biljarda, boksa un citas sacensības.
Tristana da Kuņas salas

Vēsture

Arhipelāgu atklājis 1506. g. portugāļu jūrasbraucējs Tristans da Kuņa, kurš, krastā neizkāpjot, tās nosaucis savā vārdā (portugāļu: Ilha de Tristão da Cunha). Salā pirmie krastā izkāpa un krastu apmērīja franču jūrasbraucēji no fregates L'Heure du Berger 1767. g.
Pirmais salu patstāvīgais iedzīvotājs bija amerikānis Džonatans Lamberts no Seilemas Masačūsetsā, kurš salās ieradās 1810. g. decembrī, nosauca tās par Refrešmenta salām (angļu: Islands of Refreshment) un pasludināja par savu īpašumu. Džonatans gāja bojā negadījumā 1812. g.
Apvienotā Karaliste formāli anektēja salas 1816. g. un pārvaldīja tās no Kāpas kolonijas Dienvidāfrikā. Saistībā ar Napoleona I trimdu Svētās Helēnas salā galvenajā salā tika izvietots britu garnizons un pakāpeniski izveidojās arī kolonistu apmetne. Salu kā bāzi Atlantijas okeāna dienviddaļas rūpaliem izmantoja arī vaļu mednieki. Salu nozīme samazinājās līdz ar Suecas kanāla atklāšanu, kā arī burukuģu aizstāšanu ar tvaikoņiem, jo vairs nebija nepieciešama apstāšanās vieta ceļojumos no Eiropas uz Tālajiem Austrumiem.
1938. gadā arhipelāgs administratīvi tika pievienots Svētās Helēnas Salas aizjūras teritorijai. 2. Pasaules kara laikā arhipelāgs tika izmantots kā britu jūras spēku bāze, lai kontrolētu vācu kuģu pārvietošanos Atlantijas okeāna dienviddaļā. Šajā laikā tika nozīmēts arī pirmais salu administrators.
1958. gadā 115 km dienvidaustrumos no salām 200 km augstumā atmosfēras augšējos slāņos operācijas Argus ietvaros ASV jūras spēki uzspridzināja atombumbu.
1961. gadā vulkāna izvirduma rezultātā visi salas iedzīvotāji tika evakuēti uz Angliju. Lielākā daļa ģimeņu atgriezās 1963. gadā.
Oļegs Tolmačovs

Biogrāfija

1978. gadā absolvēja Rīgas Politehnisko institūtu kā inženieris celtnieks.
Strādāja par militārās celtniecības nodaļas vadītāju (1978—1980), tad Daugavpils 2. celtniecības trestā (1980—1995), bija uzņēmuma “Latest—Sigama” tehniskais direktors (1995—1998), kopš 2002. gada SO “Vienības centrs” vecākais projektētājs.
1998.—2002. gadā bija 7. Saeimas deputāts no Latgales apgabala ("Līdztiesības" pārstāvis PCTVL sarakstā).
No 2005. līdz 2009. gadam Daugavpils domes deputāts no PCTVL, domes priekšsēdētāja vietnieks.