google/wiki40b huggingface dataset:
Harijs Pilsberijs

Šahista karjera

Pilsberijs piedzima Masačūsetsas mazpilsētiņā Somervillā. 1894. gadā viņš pārcēlās uz Ņujorku, bet 1898. gadā uz Filadelfiju.
16 gadu vecumā iepazinās ar šahu. Divus gadus vēlāk Pilsberijs jau spēlēja stiprāk par vietējiem šahistiem, bet 1892. gada aprīlī viņš ar rezultātu 2:1 uzvarēja toreizējo Pasaules šaha čempionu Vilhelmu Steinicu, kurš deva savam jaunajam pretiniekam handikapā bandinieku. Pilsberija šahista spējas attīstījās ļoti strauji, un drīzumā viņam nebija līdzvērtīgu pretinieku Ņujorkas šahistu vidū.
1895. gadā Bruklinas šaha klubs sponsorēja Pilsberija ceļojumu uz Eiropu, kur notika Hastingsas tradicionālais šaha turnīrs. Turnīrs noslēdzās ar spožu jaunā amerikāņu šahista uzvaru, apsteidzot toreizējo Pasaules šaha čempionu Emanuelu Laskeru un tādus tālaika šaha milžus kā Vilhelms Steinics, Mihails Čigorins, Izidors Gunsbergs, Zīgberts Tarrašs, Karls Šlehters un Davids Janovskis.
Nākamais Pilsberija turnīrs bija Sanktpēterburgas starptautiskais turnīrs 1895.-96. gadā, kurā piedalījās tikai četri spēlētāji (Laskers, Steinics, Pilsberijs un Čigorins), kas savā starpā spēlēja 6 apļu turnīru. Pēc pirmās turnīra puses Pilsberijs bija vadībā ar 6½ punktiem no 9, taču turnīra otrajā pusē viņš ieguva tikai 1½ punktu no 9 un palika trešajā vietā. Pēc Garija Kasparova domām Pilsberijam izšķirošs bija zaudējums 4. apļa partijā pret Laskeru, kas viņu psiholoģiski salauza. Iespējams, ka tieši Sanktpēterburgas turnīra sākumā Pilsberijs bija inficējies ar sifilisu.
Pilsberijs iegājis šaha vēsturē arī kā lielisks spēlētājs neskatoties uz galdiņu. 1902. gadā Maskavā viņš uzstādīja rekordu, vienlaicīgi spēlējot ar 22 spēlētājiem (+17-1=4).
Tā kā Pilsberijs slēpa savu slimību, tad tā graujoši ietekmēja viņa veselības stāvokli. Pasliktinājās arī viņa garīgais stāvoklis. Par spīti slimībai Pilsberijs 1897. gadā uzvarēja mačā par ASV šaha čempiona nosaukumu. Šo titulu viņš saglabāja līdz savai pāragrai nāvei Filadelfijas slimnīcā 1906. gadā. Pilsberijs ir apglabāts Redingas (Masačūsetsa) pilsētas kapsētā.
Dukstigala baznīca

Vēsture

Dukstigalā līdz 1960. gadam bija divas draudzes — Baltais Dukstigals un Melnais Dukstigals.
Baltajā Dukstigalā koka baznīca, kas bija oktagoniskas formas 95 m² liela celtne uz akmens mūra pamatiem, bija celta 1775. gadā. No ārpuses tā bija vertikāli apšūta ar dēļiem, arī jumts bija veidots no koka dēlīšiem, bet uz tā izveidots dekoratīvs paaugstinājums ar dzelzs krustu. Zemāka piebūve bija presbitērija daļai. Baznīcai apkārt bija dārzs, ap kuru atradās akmens mūra žogs un vārti sarkanu ķieģeļu stabos. Tā kā padomju varas gados nebija pieļaujams, ka vienā vietā atrastos divas baznīcas, 1960. gadā to nojauca, neskatoties uz to, ka dievnams bija arhitektūras piemineklis un vecākā koka baznīca Latgalē, tolaik 367 gadus veca celtne.
Melnā Dukstigala pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1776. gadā un veltīta Vissvētās Trīsvienības godam. 1827. gadā dievnams tika pilnībā atjaunots un tas pastāvēja līdz 1922. gadam, kad prāvesta Gabra darbības laikā šīs baznīcas vietā sāka būvēt jaunu koka dievnamu. Baznīca tika uzcelta, taču Otrā Pasaules kara laikā, 1944. gada 26. jūlijā dievnams nodega.
Pašreizējā koka baznīca tika uzcelta 1947. gadā prāvesta Ludviga Krumpāna darbības laikā, kurš par draudzes locekļu saziedoto naudu nopirka lielu māju, kuru nojauca, bet materiālus pārveda uz Melno Dukstigalu, kur uz nodegušā dievnama pamatiem uzcēla baznīcu, veltot to Jaunavas Marijas godam.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Pāvils Zeile. Melnā Dukstigala draudze izveidojās vienā laikā ar pirmās Melnā Dukstigala baznīcas uzcelšanu. 1964. gadā Baltā Dukstigala draudzi pievienoja Melnā Dukstigala draudzei, izveidojot Dukstigala draudzi. Draudzei ir piecas kapsētas — Puncuļu kapi, Mitru kapi, Baltiņu kapi, Diužgola kapi, Bareišu kapi.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētā Jāzepa diena, Svētā Antona no Padujas diena, Svētā Jāņa Kristītāja diena un 40 stundu atlaidas, Jēzus transfigurācijas diena, Rožukroņa svētki.

Tehniska informācija

Dukstigala baznīca ir koka celtne ar šīfera jumtu un koka grīdu. Tā ir 15 metrus gara un 9 metrus plata un 4 metrus augsta celtne.

Interjers

Galvenajā altārī ir aplūkojama Dievmātes glezna. Dievnamā redzama arī Dievmātes statuja.
Kounotori 8

Derīgā krava

Ar HTV7 stacijā nogādāja aptuveni 5,3 t derīgās kravas, no tās aptuveni 3,4 t hermētiskajā sekcijā un 1,9 t nehermētiskajā nodalījumā.
Hermētiskajā sekcijā bija dažādu eksperimentu iekārtas un materiāli, ūdens un gaisa krājumi. Bija arī CubeSat formas nanopavadoņi NARSSCube-1, AQT-D, RWASAT-1.
Nehermētiskajā sekcijā atradās seši litija jonu akumulatoru bateriju bloki.

Lidojuma gaita

Kounotori 8 tika palaists 2019. gada 24. septembrī 16:05:05 UTC no Tanegašimas kosmosa centra Yoshinobu starta kompleksa (LA-Y) ar nesējraķeti H-IIB.
28. septembrī kravas kuģis pietuvojās un tika saslēgts ar SKS. 11:12 UTC stacijas manipulators, ko vadīja Kristīna Kouka, satvēra Kounotori 7. Pēc tam kuģis tika pārvietots uz Harmony moduļa pret Zemi vērsto pieslēgvietu un pievienots 14:09 UTC
Laikā no 29. septembra līdz 1. oktobrim no Kounotori nehermētiskās sekcijas ar stacijas manipulatoru Canadarm2 tika izņemta vaļējā palete EP-8 ar akumulatoru baterijām. Tā tika novietota uz stacijas mobilās platformas. Savukārt palete EP-7 ar nolietotajiem akumulatoriem tika ievietota Kounotori nehermētiskajā sekcijā.
Atvestās jaunās akumulatoru baterijas tika uzstādītas iziešanai kosmosā 6. oktobrī.
Vīrietis akvārijā

Sižets

Filmā parādītas vīrieša un sievietes attiecības, mīlestība abu starpā, kā arī vīrieša neziņa un bailes par izmaiņām viņa dzīvē gadījumā, ja viņš sev par tuvu pielaistu sievieti.
Bura

Bura ir audums vai plāksne, kas piestiprināta pie transportlīdzekļa un kas pārvērš vēja enerģiju kustībā.
Ierasti buras izmanto peldošu transportlīdzekļu, pie kuriem tās stiprinās ar rangoutu un takelāžas palīdzību, kustības nodrošināšanai. Ir zināmi arī vairāki gadījumi, kad buras tiek izmantotas sauszemes transportam, piemēram, Ķīnā buras plaši izmantoja kā ratu pārvietošanas palīgaprīkojumu, tāpat buras izmanto ledus un riteņu kamanu kustības nodrošināšanai.
Vienkāršākā bura ir vienkāršs auduma gabals (buru audekls). Liela izmēra buras tiek sašūtas kopā no vairākiem gabaliem. Burām pirms to izveides piešķir tādu formu, lai gatavai burai, kas uzstādīta tam paredzētajā vietā un vēja piepūsta, būtu laba plūdlīniju forma, kas šķērsgriezumā atgādina putna spārnu, un dotu pēc iespējas lielāku lietderīgo spēku.
Mūsdienu buru izveidei izmanto sintētiskos audumus. Atsevišķos gadījumos (piemēram, vindsērfinga burām) izmanto nevis audumu, bet izturīgu plēvi. Pastāv arī daudz sarežģītākas un dārgākas buru ražošanas tehnoloģijas, kuru ražošanas procesā tās izgatavo no palielinātas izturības sintētiskajiem diegiem, kurus novieto starp divām plēves kārtām. Šīs buras ir paredzētas lielām slodzēm.
Sastopamas arī buras, kuram nav tradicionālā konstrukcija, jo tās ir novietotas horizontāli kā spārns un izmanto vēja spēku tam pašam nolūkam kā bura. Šādas konstrukcijas tiek uzstādītas sporta laivām, lai uzstādītu ātruma rekordus uz ūdens.
Mokši

Vēsture

Mūsu ēras 1. gadu tūkstoša vidū Okas un Volgas starpupē nokonsolidējās vairāki somugru etnosi: marieši, merieši, mokši, muromi un erzji. Saskaņā ar arheoloģiskajiem datiem, erzji sākotnēji apdzīvojuši teritorija uz dienvidiem un dienvidaustrumiem no Maskavas. Zināmi kopš 13. gadsimta kā Moxii. 13. gadsimtā zināms par mokšu kņazu Purešu. Mongoļu iekarojumu laikā mokši Pureša vadībā kļuva par Zelta Ordas vasaļiem un piedalījās tās karagājienā uz Centrāleiropu. Vēlākos laikos krievu ekspansijas rezultātā mokši tiek atspiesti uz ziemeļaustrumiem līdz tagadējam areālam.
Pēc Ivana IV karagājiena uz Kazaņu 1540. gados mokšu augstmaņi zvērēja uzticību Maskavas kņazam. Mokšu zemes nonāca krievu muižnieku un klosteru īpašumā, kas intensīvi līdz tam savas tradicionālās reliģijas piekopušās tautas sāka pievērst pareizticībai. Mokši, tāpat, kā erzji, plaši piedalījās vairākos dumpjos (tajā skaitā Viltusdmitrija I un Pugačova vadībā). Sākot no 17. gadsimta daļa mokšu pārceļas uz zemēm austrumos no Volgas un jau 18. gadsimtā plaši apdzīvo Samaras, Ufas un Orenburgas guberņas, kā arī teritorijas aiz Urāliem. Vēsturiskajā teritorijā palikušie tiek ar varu kristīti un intensīvāk kā jaunajās teritorijās pārkrievojas.
1920. gados sākās nacionālo autonomiju veidošana Krievijā. Attiecībā uz mordviešiem radās problēma noteikt teritoriju ar to dominējošo apdzīvotību, jo erzji un mokši pietiekoši lielā skaitā dzīvoja 25 guberņu teritorijās. No 1925. līdz 1928. gadam Penzas, Ņižņijnovgorodas, Saratovas un Simbirskas guberņās tika izveidoti vairāk kā 30 mordviešu nacionālie pagasti. 1928. gadā no Ņižņijnovgorodas, Penzas un Simbirskas guberņu daļām ar ievērojamu erzju un mokšu īpatsvaru tika izveidota Saranskas (vēlāk — Mordviešu) apvidus, ko 1930. gadā reorganizēja par Mordviešu autonomo apgabalu.
Ņūmetāls

Izcelsme

Jēdziens nu metal pirmo reizi tika lietots 1995. gadā, Spin Coal Chamber koncerta apskatā. Daudzas ņūmetāla grupas nāca no Kalifornijas (kā Korn, Deftones un P.O.D.).
Ēdole

Vēsture

Pirmo reizi Ēdoles vārds rakstiskajās liecībās minēts 13. gadsimtā. 1230. gadā pieminēta kā kuršu valdnieka Lamekina valsts sastāvdaļa Edualia. Pēc 1253. gada 4. aprīļa līguma, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestrs, Ēdole bija tajā Ventavas zemes daļā, ko saņēma Kurzemes bīskapija. Apdzīvotā vieta izveidojusies pie 14. gadsimtā celtās Ēdoles pils (Edwahlen). 1932. gadā Ēdolei piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss.

Ēdoles pils

Ēdoles pils celta 14. gadsimtā. Sākotnēji tā piederēja fon Ketleriem, bet 1561. gadā to ieguva Ulrihs fon Bērs un līdz pat 1. Pasaules karam tā piederējusi fon Bēriem. Pils kopš tās celšanas brīža ir vairākkārtēji mainījusi savu ārējo izskatu. Pilij bijis grezns interjers,bet liela daļa mākslas priekšmetu gāja bojā 1905. gada revolūcijā, kad pils tika nodedzināta. Daudz mākslas priekšmetu tika aizvesti uz Vāciju, kā arī Rundāles pili. 
Apkārt pilij plešas vairāku hektāru liels parks, kura apskates cienīgi ir Mīlestības aleja un Rūķīšu ozols, par kuru leģenda stāsta, ka, kad tas nolūzīs, Ēdoles pils nogrims. Diemžēl 2007. gada vasarā Rūķīšu ozols nolūza,neliels zars ir atsācis zaļot ar iedzīvotāju palīdzību.

Ēdoles baznīca

Ēdoles baznīca celta 17. gadsimtā. Baroka un Rokoko stila piemineklis. Saglabājies Barona lūgšanu krēsls,kas izceļas ar ļoti mākslinieciskiem kokgriezumiem.
Augšdelma divgalvainais muskulis

Anatomija

Augšdelma divgalvainais muskulis sākas ar divām galviņām: īsā galviņa no lāpstiņas knābjveida izauguma, bet garā — no lāpstiņas virslocītavas iedobuma pauguriņa. Muskulis beidzas abām galviņam savienojoties kopīgā vēderiņā, kas piestiprinās divās dažādās vietās - ar cīpslu pie spieķa kaula nelīdzenuma un ar aponeirozi apakšdelma fascijā.

Funkcijas

Tā kā muskulis iet pāri divām locītavām, tas ir divlocītavu muskulis un iedarbojas uz vairākām locītavām. Katra augšdelma divgalvainā muskuļa galviņa var sarauties atsevišķi, tādēļ muskuļa funkcija ir salikta. Viss muskulis veic apakšdelma fleksiju un supināciju, tādējādi iedarbojoties uz elkoņa locītavu. Īsā galviņa veic augšdelma addukciju un fleksiju, bet garā – augšdelma abdukciju – tādējādi tas iedarbojas uz pleca locītavu.
Lidijas Freimanes lomas

Šajā sarakstā uzskaitītas hronoloģiskā secībā Latvijas aktrises Lidijas Freimanes lomas teātrī un kino.
Zāra Leandere

Biogrāfija

Leandere jau bērna gados nonāca kontaktā ar mūziku. Viņa iemācījās spēlēt klavieres un vijoli, būdama bērns, un mēģināja dziedāt uz skatuves no sešu gadu vecuma. Viņas dzīve bija visai parasta līdz 17 gadu vecumam, kad viņa pārcēlās uz Rīgu. Latvijas galvaspilsētā viņa dzīvoja divus gadus (1922.-1924.), mācījās tur dziedāšanu, sāka dziedāt publikas priekšā, kā arī iemācījās vācu valodu. Aktrises un dziedātājas karjeru Zāra Leandere uzsāka 1920. gadu nogalē un līdz 1930. gadu vidum jau bija iemantojusi plašu atzinību un popularitāti kā Skandināvijas valstīs, tā arī Vācijā.
1936. gadā Leandere noslēdza sadarbības līgumu ar UFA studiju Berlīnē. Pirms Otrā pasaules kara un tā laikā filmas ar Zāras Leanderes piedalīšanos kļuva par Trešā reiha propagandas rupora neatņemamu sastāvdaļu, bet Zāra Leandere par vienu no redzamākajām Trešā Reiha sejām.
Viņas radošā darbība Propagandas ministrijas kontrolētajā filmu nozarē tika un joprojām tiek vērtēta pretrunīgi, lai gan nekādus nosodāmus politiskus uzskatus Zāra Leandere sava mūža laikā nav paudusi un vienmēr ir koncentrējusies vienīgi uz savu radošo darbību.
Pēc Vācijas kapitulācijas Otrajā pasaules karā Leandere agrāko popularitāti vairs neiemantoja, taču līdz pat sava mūža beigām aktīvi koncertēja, kā arī piedalījās atsevišķās teātra un filmu lomās.
Neskatoties uz sarežģīto laikmetu, kura laikā uzplauka, attīstījās un savas augstākās virsotnes sasniedza Leanderes talants, viņa joprojām tiek uzskatīta par vienu no spožākajām parādībām Eiropas kino, operetes, kabarē un rēvijas kultūrā līdztekus tādām skatuves un kino zvaigznēm kā Marlēna Dītriha, Marika Reke, Grēta Garbo u.c. Starp citām Eiropas kino zelta laikmeta zvaigznēm Leandere pirkārt izceļas ar savu zemo, piesātināto kontralta balsi, tēlojuma ekspresiju un enerģiskumu, kā arī personības vitalitāti.
Egīls Švarcs

Dzīvesgājums

Dzimis 1935. gada 15. aprīlī Valmierā skolotāja Jāzepa Švarca ģimenē. Mācījās Rīgas Emīla Dārziņa speciālajā mūzikas vidusskolā, apguva kontrabasa spēli Latvijas valsts konservatorijā (1953—1958). Kopā ar Raimondu Paulu izveidoja Radio estrādes sekstetu, pēc Ringolda Ores vadīja Rīgas estrādes orķestri no 1960. līdz 1964. gadam. 
1964. gadā viņš apprecējās ar REO solisti Larisu Mondrusu un pārcēlās uz dzīvi Maskavā, kur strādāja Edija Roznera vadītajā orķestrī par aranžētāju.
1973. gadā viņam kopā ar sievu atļāva izbraukt no PSRS uz Izraēlu, viņi īslaicīgi dzīvoja Romā, 1974. gadā apmetās uz pastāvīgu dzīvi Minhenes priekšpilsētā Grīnvaldē. Larisa Mondrusa ieguva popularitāti vācu auditorijā ar Egila Švarca komponēto dziesmiņu Jeder nette Lette ("Katrs krietns latvietis"), vēlāk iznāca viņa aranžētie Mondrusas dziesmu albumi latviešu valodā. Līdztekus ar Elmāra Sūnas pseidonīmu viņš strādāja par žurnālistu Radio Brīvā Eiropa.
Maskavas "Dinamo" (hokejs)

Vēsture

Klubs tika dibināts 1946. gadā, un jau pašā pirmajā PSRS čempionāta sezonā tas izcīnīja čempiones titulu, finālā pārspējot Maskavas "Spartak". No kluba dibināšanas līdz pat 1974. gadam tās galvenais treneris bija Arkādijs Černišovs. "Dinamo" bija viena no spēcīgākajām PSRS hokeja komandām, izcīnot četrus līgas čempiones titulus, bet vēl 16 reizes sezonu noslēdzot otrajā vietā, savukārt bronzu izcīnot vēl 18 reizes.
1993. un 1995. gadā "Dinamo" svinēja uzvaru Starptautiskajā hokeja līgā, taču 2000. un 2005. gadā triumfēja arī Krievijas Superlīgā.
2008.-09. sezonā klubs ierindojās 7. vietā, bet Gagarina kausa izslēgšanā sasniedza pusfinālu, kur piekāpās vēlākajai kausa ieguvējai Kazaņas "Ak Bars". Nākamajā sezonā klubs izstājās jau pirmajā kārtā, piekāpjoties Maskavas "Spartak" vienībai.
Pēc 2009.—10. gada sezonas "Dinamo" tika apvienota ar Balašihas "HK MVD", komandu, kas 2009.—10. gada sezonā bija sasniegusi Gagarina kausa finālu. Par apvienotās komandas treneriem kļuva Oļegs Znaroks un Harijs Vītoliņš, tāpat "Dinamo" rindām pievienojās virkne agrāko "HK MVD" spēlētāju.
2011.—2012. un 2012.—2013. gada KHL sezonās klubs izcīnīja Gagarina kausu.
2014. gadā Oļegs Znaroks tika iecelts par Krievijas hokeja izlases galveno treneri, savukārt par Maskavas "Dinamo" galveno treneri kļuva Harijs Vītoliņš.
Kristadelfieši

Kristadelfieši (grieķu: Αδελφοί εν Χριστώ: Brāļi Kristū) ir Trīsvienību neatzīstoša kristiešu konfesija, kuru 19. gadsimtā ASV nodibināja Džons Tomass. Tagad kristadelfiešu draudzes, kuras viņi sauc par eklēsijām, ir atrodamas 120 pasaules valstīs.

Dievkalpojums

Kristadelfieši regulāri tiekas, lai pieminētu Kristus nāvi maizes laušanas ceremonijā. Viņi satiekas mājās vai nelielās tikšanās vietās. Viņu dievkalpojums ir vienkāršs un mēģina atdarināt pirmā gadsimta kristiešu rituālu. Viņiem nav centrālā pārvaldes orgāna un katra draudze ir autonoma.

Cita informācija

Kristadelfiešiem ir gara atteikšanās no kalpošanas karadienestā vēsture . Viņiem ir viena Bībeles koledža, Aleteijas koledža . Kristadelfiešiem ir bagāts literatūras klāsts, kuras pilnīgs saraksts satur ap 1 000 publikācijām . Neatkarīgi veiktie vērtējumi uzrāda ap 50 000 kristadelfiešu visā pasaulē .
AMO Plant

Vēsture

AS AMO Plant Uzņēmumu reģistrā tika piereģistrēts 2005. gada 21. jūlijā, bet par uzņēmuma dibināšanas datumu tiek uzskatīts 2004. gada 21. jūnijs. Autobūves uzņēmums Latvijā tika veidots pēc Maskavas mēra Jurija Lužkova iniciatīvas, tā īpašnieki bija Maskavas pilsētas Īpašuma departaments (92,6 %), Jelgavas dome (2,7 %) AO AMO ZIL (4,4 %) un AS Ferrus (0,3 %).
2007. gadā sākās ēku celtniecība, bet 2010. gada 17. septembrī no rūpnīcas izbrauca pirmais autobuss. Autobusa modelis Ambassador tika būvēts uz Nīderlandes uzņēmuma VDL autobusa bāzes.
Tomēr uzņēmums jau no paša sākuma cieta zaudējumus, 2013. gadā tam bija gandrīz trīs miljoni eiro zaudējumi. 
2014. gada 26. jūnijā Jelgavas tiesā tika ierosināts AMO Plant tiesiskās aizsardzības process, kas izbeigts 14. oktobrī.
2014. gada novembrī uzņēmumam ierosināta maksātnespējas procesa lieta.
2015. gada 8. jūlijā Jelgavas tiesa AMO Plant pasludināja maksātnespējas procesu. 15. oktobrī par 2,4 miljoniem eiro valsts finanšu institūcija Altum izsolē iegādājās Amo Plant īpašuma vērtīgāko daļu — Altum ieķīlātos īpašumus.
2016. gada martā Amo Plant administratīvo ēku, ražošanas telpas un autotreku iegādājās Vācijas siltumtehnikas ražotāja AKG meitas uzņēmums SIA AKG Thermotechnik Lettland.
Vilhelms II Hoencollerns

Vizītes Latvijā

Pirmā pasaules kara laikā Vilhelms II vairākkārt apmeklēja iekarotās Oberosta teritorijas tagadējā Latvijā. 1915. gada rudenī viņš apmeklēja Austrumu fronti un 1916. gada maijā atklāja atjaunoto tiltu pār Driksu Jelgavā, 1917. gada jūlijā kopā ar ģenerāli Itjē pieņēma 8. armijas parādi Jelgavā, savukārt 1917. gada septembrī kopā ar Austrumu karaspēka virspavēlnieku Bavārijas princi Leopoldu ieradās Rīgā, kur pieņēma karaspēka parādi par godu Vidzemes galvaspilsētas ieņemšanai.
2009.—2010. gada Pasaules kauss biatlonā

2009.—2010. gada Pasaules kauss biatlonā bija vairāku sacīkšu biatlona turnīrs, ko organizēja Starptautiskā biatlona savienība. Sezona sākās 2009. gada 2. decembrī Estešundā, Zviedrijā un beidzās 2010. gada 28. martā Hantimansijskā, Krievijā ar Jaukto stafešu pasaules čempionātu.
Pasaules kausa kopējā ieskaitē vīriem uzvaru izcīnīja norvēģis Emīls Hegle Svensens un sievietēm par Lielā Globusa ieguvēju kļuva vācu biatloniste Magdalēna Neinere.
Dūmaka

Dūmaka ir dabas parādība, kas izpaužas kā sīku ūdens pilienu uzkrāšanās piezemes gaisa slānī. Šī dabas parādība samazina redzamību, bet ne tik ievērojami, kā migla. Dūmaka var tikt novērota kā laikapstākļu parādība, bet var arī parādīties vulkāniskās darbības rezultātā. Parasti dūmaka veidojas apstākļos, kad auksts gaisa slānis atrodas virs silta gaisa slāņa, izelpojot aukstā gaisā vai arī pirts tvaika istabā. Tā var būt arī mākslīgi radīta ar aerosola palīdzību, atbilstošā gaisa mitruma līmenī.
Vienīgā atšķirība starp dūmaku un miglu ir redzamība tajā. Par miglu tiek uzskatīta dabas parādība, kurā redzamība samazinās zem 1 km (Apvienotajā Karalistē par miglu tiek definēta laikapstākļu parādība, kurā redzamība samazinās zem 200 m autobraucējiem un 1 km pilotiem). Pretējā gadījumā tā tiek uzskatīta par dūmaku. Skatoties no attāluma, dūmakai ir zilgana nokrāsa, kamēr miglai un smogam vairāk pelēcīga vai brūngana.
Latvijas sieviešu lakrosa izlase

Vēsture

1992. gadā Latvijā pirmo reizi kā lakrosa paveids parādās interkross. 2003. gadā tiek izveidota Latvijas Lakrosa federācija (LLF). 2008. gadā LLF iegūst sabiedriskā labuma organizācijas statusu. 2008. gadā notiek LLF reorganizācija, un tiek izveidota padome valdes darbības atbalstam. 2008. gadā pirmās lakrosistes uzsāk treniņus Druvā. 2009. gadā sieviešu lakrosa klubs „Rīga” uzsāk savu darbību. 2009. gada nogalē sieviešu lakrosa pārstāves pieredzes gūšanas nolūkos viesojas Nīderlandē, kur tiekas ar „Den Haag” komandu. 2009. gada nogalē treniņus uzsāk lakrosa kluba „Mītava” sieviešu komanda.
2010. gada jūlijā, ar treneri Annu Sody no Vācijas un Dinu Bahu (SLK „Rīga”) priekšgalā, notiek pirmā Latvijas sieviešu lakrosa treniņu nometne. 2010. gada jūlijā, gatavojoties pirmajam starptautiskajam turnīram, uz treniņiem tiek pieaicināta trenere no Nīderlandes Džesika Stokhofa. 2010. gada augustā SLK „Rīga” kopā ar spēlētājām no „Mītavas” kluba piedalās pirmajā starptautiskajā turnīrā Gēteborgā un izcīna 2. vietu. 2010. gada nogalē trenera Reiņa Rozīša vadībā tiek uzsākti treniņi Liepājā.
2011. gada sakumā norisinās Ziemas kauss lakrosā. 2011. gada maijā notiek otrā Latvijas sieviešu lakrosa nometne. 2011. gada SLK „Rīga” iegūst 5.vietu „Austrian Lacrosse Open”. 2011. gada jūlijā tiek izveidots otrais sieviešu lakrosa klubs Rīgā “Lady Lacrosse”, kuru trenē Jānis Stērnieks. 2011. gada rudenī notiek pirmais LLF rīkotais Latvijas čempionāts sievietēm, kurā uzvaru izcīna SLK „Rīga”.
2012. gadā Latvijas sieviešu izlase piedalās Eiropas čempionātā un iegūst 12. vietu. 2012. gadā LLF tiek uzņemta Latvijas Komandu sporta spēļu asociācijā. 2012. gada augustā notiek Pludmales lakrosa turnīrs, kurā uzvaru gūst „Lady Lacrosse”. 2012. gada rudenī „Lady Lacrosse” komanda uzvar Latvijas čempionātā. 2012. gada 1. decembrī notiek iekštelpu turnīrs „Riga Lacrosse Open”, kurā uzvar Lady Lacrosse.
2013. gada maijā „Lady Lacrosse” klubs izcīna 2. vietu „Austrian Lacrosse Open”. 2013. gadā izlasei pievienojas trenere no ASV Grečena Lasda. 2013. gadā par Latvijas čempionēm kļūst sieviešu lakrosa klubs “Lady Lacrosse”. 2013. gadā “Riga Lacrosse Open” uzvar sieviešu lakrosa klubs “Lady Lacrosse”.
2014. gadā SLK “Rīga” izcīna 1. vietu "Silecia CUP", Polijā. 2014. gadā sieviešu lakrosa klubs “Lady Lacrosse” iegūst 3.vietu “Austrian Lacrosse Open”. 2014. gadā Latvijas sieviešu izlase piedalās pārbaudes turnīrā Prāgā. 2014. gadā sieviešu lakrosa klubs “Lady Lacrosse” kļūst par trīskārtējām Latvijas čempionēm. 2014. gadā Latvijas izlasei pievienojas māsas Kristina un Suzanna Penikis.
2015. gada maijā sieviešu izlases kandidātes aizvada pārbaudes turnīru Pinkafeldā, Austrijā. 2015. gadā SLK “Rīga” izcīna 1. vietu "Silecia CUP", Polijā. 2015. gadā Eiropas čempionātā Čehijā iegūst 8.vietu 17 komandu konkurencē
Progress M-58

Krava

Kopējā kravas masa bija 2393 kg. Tajā ietilpa degviela stacijas dzinējsistēmai, skābeklis, ūdens, pārtikas preces, apģērbs, medicīniskās iekārtas apkalpei.