google/wiki40b huggingface dataset:
Malkolms X

Biogrāfija

Malkolms piedzima Omahā, Nebraskas štatā. Tēva paustās idejas par cieņu pret sevi, savu rasi un citas līdzīgas idejas atstāja ietekmi uz visu viņa turpmāko dzīvi. Kad viņam bija 13 gadi, viņa tēvs, kurš bija baptistu priesteris, tika nošauts Mičiganas štatā, bet māte pēc šī gadījuma nokļuva psihiatriskajā slimnīcā. Pēc tam viņš dzīvoja vairākos bērnu namos, kur uzrādīja labas sekmes mācībās. Tomēr vēlāk viņš iesaistījās noziedzīgās grupās Ņujorkā un Bostonā. 1945. gadā viņam tika piespriests reāls cietumsods par paveiktajiem noziegumiem.
Cietumā viņš kļuva par Islāma nācijas biedru. 1952. gadā viņš tika atbrīvots. Tad viņš nomainīja savu uzvārdu no Litls uz burtu "X", jo iepriekšējais simbolizēja verdzību. Viņš turpināja darboties Islāma nācijā, kur kļuva par vienu no tās līderiem un runasvīriem. Ar savām runām viņš piesaistīja organizācijai daudz jaunu biedru, tai skaitā pasaules čempionu boksā Muhamedu Ali. Daudzus gadus viņš bija Islāma nācijas publiskā seja. Darbojās arī kā organizācijas avīzes redaktors. Nesaskaņu dēļ ar organizācijas vadītāju viņš 1964. gada martā to pameta.
Pēc tam viņš pievērsās sunnītu islāmam un veica musulmaņu svēto rituālu, ceļojumu uz Meku. Uz turieni viņš devās, apceļojot arī Āfriku un Tuvos Austrumus. Pēc tam viņš atteicās no saviem rasistiskajiem uzskatiem. Šajā dzīves posmā viņš nodibināja savu islāma sekotāju grupu. Mazāk kā pēc 10 gadiem pēc Islāma nācijas pamešanas viņš tika nošauts runas laikā Hārlemā, Ņujorkā.
Viņa sākotnējās idejas atstāja lielu iespaidu uz afroamerikāņu organizāciju Melnās panteras. Viņa piemiņai ir nosauktas vairākas ielas, skolas, kā arī uzņemtas vairākas filmas par viņa dzīvi un darbību, starp tām Spaika Lī filma Malcolm X (1992), kurā viņu attēloja Denzels Vašingtons, kas par šo lomu tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais aktieris galvenajā lomā.
Alene

Alene bija latgaļu Jersikas valsts daļa, kas pieminēta 1211.gada Jersikas dalīšanas un 1213.gada zemju pārdales dokumentos. Uzskata, ka latgaļu zeme Alene ir atradusies Oliņkalnā (Mugurēvičs, 1977) vai vēlāko Dzērbenes un Piebalgas pilsnovadu teritorijā (Skutāns, 2002).

Lokalizācija

Agrāk populārākā Alenes lokalizācija bija Oliņkalnā (Mugurēvičs, 1977), tomēr novietojot Aleni Oliņkalnā, bīskapa trešdaļa no Daugavas līdz Cēsīm zīmējās kā nedabiski izstiepta, 70 kilometru gara un apmēram 10 kilometrus plata josla, kas neatbilst faktiskajām novadu robežām (Skutāns, 2002). Oliņkalnā varbūt varētu meklēt 1211. gadā minēto Lepenes pili, kurai atrašanās vieta vēl līdz šim ir neskaidra. Alenes novads dalīšanas dokumentos minēts vienotā zemes nogabalā ar Autines novadu, ko pašlaik saista ar Cēsu apkārtni, bet pili - ar Priekuļu Sārumkalnu. Ja ziemeļos Autinei atrodas Idumeja, austrumos Tālava, rietumos Kokneses zemes, tad pareizais risinājums meklēt Aleni ir tikai dienvidaustrumos Dzērbenes un Piebalgas pilsnovadu teritorijā. Šis novads vienīgais savienoja Autini ar galvenajiem Jersikas īpašumiem Ērgļu un Madonas apkārtnē. 
Pēc 1211. gada Jersikas dalīšanas pārējās divas trešdaļas veido kompaktu teritoriju Madonas apkārtnē un gar Daugavas labo krastu. Tādā gadījumā šī bīskapa daļa sāktos no Asotes Krustpils apkārtnē, un caur Oliņkalnu-Lepeni stieptos līdz Ogres augštecei, kur atradās Bebernines pierobežas ciemi, veidojot visnotaļ reālas kultūrvēsturiskā reģiona robežas. Arī ordeņa daļa ar Cesvaini, Gerdeni (vēlāko Ļaudonas pilsnovadu), Negesti (vēlāko Ērgļu un Bērzaunes pilsnovadu) veido kompaktu reģionu. Tāpat arī bīskapa pirmajai daļai ar Autini (Sārumkalns) un Aleni jāveido kompakta teritorija, jo citādi Jersikai piederošā Autine paliktu atšķirta no galvenās teritorijas.
Vilhelms Knoriņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1890. gada 29. augustā Skujenes pagasta "Cieļos" zemnieka Jura Knoriņa ģimenē. Kopā ar vecākiem pārcēlās uz Līgatni, mācījās Paltmales pamatskolā un Siguldas draudzes skolā, vēlāk Valmieras skolotāju institūtā (1906—1910). Strādāja par skolotāju Straupes skolā, 1910. gadā iestājās Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) partijā un darbojās LSD Līgatnes organizācijā. Pēc tam pārcēlās uz Rīgu, kur bija skolotājs, LSD Rīgas organizācijas loceklis un Rīgas Lauksaimniecības biedrības bibliotēkas pārzinis (1913).
Pirmā pasaules kara laikā karoja Krievijas armijas Rietumu frontē. Pēc Februāra revolūcijas organizēja karavīru padomes un piedalījās Minskas strādnieku un zaldātu padomes veidošanā. Baltkrievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas (K(b)P) Centrālkomitejas sekretārs (1918), Lietuvas—Baltkrievijas PSR K(b)P Centrālkomitejas sekretārs (1919), tad atkal Baltkrievijas K(b)P sekretārs (1920—1922).
No 1922. gada darbojās Vissavienības K(b)P centrālajā aparātā Maskavā un bija šīs partijas Aģitācijas un propagandas nodaļas vadītājs (1926—1927). Uz laiku atkal Baltkrievijas K(b)P sekretārs (1927—1928). No 1928. gada darbojās Kominternes Politiskajā sekretariātā un vadīja Viduseiropas zemju sekretariātu. 1932. gadā Knoriņu iecēla par Maskavas Sarkanās profesūras partijas vēstures institūta direktoru, 1935. gadā viņš aizstāvēja vēstures zinātņu doktora disertāciju. Šajā laikā Knoriņš saka vadīt grāmatas "VK(b)P vēstures īsais kurss" redkolēģiju, tomēr grāmatu izdeva tikai 1938. gadā kā Staļina darbu.
Lielā terora laikā, tā sauktās NKVD "Latviešu operācijas" ietvaros, 1937. gadā naktī no 22. uz 23. jūniju Knoriņu apcietināja un ieslodzīja Lefortovas cietumā. Pratināšanās neatzina savu vainu par spīti spīdzināšanām. PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija Knoriņam piesprieda nāvessodu, kas izpildīts Komunarkas masu kapos pie Maskavas 1938. gada 29. jūlijā.
Reabilitēts 1955. gadā. Līdz 1991. gadam Knoriņa vārdā bija nosaukta Salaspils iela Rīgā.
Jūra

Jūra ir liela sālsūdens ūdenstilpe, kas saistīta ar okeānu, ko parasti no okeāna vairāk vai mazāk atdala sauszeme un kas no tā atšķiras ar ūdens īpašībām, dzīvajiem organismiem, straumēm.
Jūras iedala malas, iekšējās un epikontinentālajās jūrās, kuru galvenā atšķirība ir šāda: malas jūrās straumes nosaka okeānu vēji, savukārt iekšējās jūrās straumes veido sāļuma un temperatūras atšķirības.
Jūras oficiāli var izdalīt Starptautiskā Hidrogrāfiskā organizācija. Pašreiz spēkā esošais jūru saraksts ir 1953. gadā izdotais S-23 Limits of Oceans and Seas. 1986. gadā tika sagatavots jauns izdevums, taču, tā kā valstīm neizdevās vienoties par dažu jūru nosaukumiem, tai skaitā arī par Japāņu jūru, tas netika ratificēts.

Ārpuszemes jūras

Mēness jūras (Lunar maria) ir plaši bazalta laukumi uz Mēness. Agrāk astronomi uzskatīja, ka tās ir ūdens jūras.
Šķidrs ūdens tālā pagātnē ir bijis uz Marsa virsmas, un daži Marsa baseini tiek uzskatīti par izžuvušām jūras gultnēm. Lielākais ir Vastitas Borealis; citi ietver Hellas Planitia un Argyre Planitia.
Domā, ka šķidrs ūdens ir zem dažu pavadoņu virsmas, visdrīzāk uz Eiropas.
Uz Titāna virsmas, domājams, ir šķidri ogļūdeņraži, taču tos būtu precīzāk apzīmēt par ezeriem nevis jūrām.
Allods

Allods (vāciski: Allod, mittellateinisch Allodium) bija privāts nekustamais īpašums viduslaiku Vācijā, arī Livonijā.
Termins pirmoreiz sastopams Lex Salica 6. gadsimtā un ar to apzīmēja kustamu mantu. Bet jau franki par allodu sāka saukt gan kustamu, gan nekustamu privātīpašumu. Vēlāk jēdziens sašaurinājās jau līdz nekustamam privātīpašumam. Karolingu laikā, nodibinoties lēņu kārtībai, allodu kā neierobežotu dzimtīpašumu nostāda pretī benificijam un lēnim, uz ko leimanim bija tikai nosacītas, nepilnīgas mantošanas tiesības. Blakus šai vispārīgai alloda nozīmei (kā lēņa pretstatam) dažos Vācijas novados 12. - 15. gs. par allodu sauc muižu, tās ēkas un muižkunga apsaimniekošanā esošos muižas laukus. Latvijas 13. un 14. gadsimta raksti jēdzienu lieto tikai šai pēdējā nozīmē, apzīmējot muižu kā kunga novada atsevišķu saimniecības vienību.
Saksija

Vēsture

Saksijas federālās zemes izveidošanās ir saistīta ar Saksijas hercogistes (804–1296), Saksijas-Vitenbergas hercogistes (1296–1356) un Saksijas kūrfirstistes (1356–1806) izveidi Svētās Romas impērijas sastāvā. No 1806. gada pastāvēja Saksijas karaliste (no 1871. gada kā daļa no Vācijas impērijas), bet 1918. gadā tā tika iekļauta Veimāras republikas sastāvā, kas ir mūsdienu Vācijas priekštece.

Ģeogrāfija

Lielākās pilsētas ir Leipciga, Drēzdene, Hemnica, Cvikava, Plauene, lielākās upes ir Elba, Neise. Kalni un augstienes: Rūdu kalni (Erzgebirge), Elbas Smilšakmens kalni (Elbsandsteingebirge), Lauzicas augstiene (Lausitzer Bergland).
Smiltene

Vēsture

Smiltenes pils pirmo reizi minēta 1359. gadā Rīgas arhibīskapa Fromholda valdīšanas laikā. Pili uzbūvēja 1370. gadā. 1427. gadā pie pils bijusi tirgotāju un amatnieku apmetne, kas 1523. gadā dēvēta par miestu. 1481. gada februārī Livonijas-Maskavijas kara laikā krievu karaspēks četras nedēļas ar ārkārtīgu nežēlību siroja Vidzemē un uzbruka Smiltenes, Piebalgas, Cesvaines un Kokneses pilīm. 1556. gadā Livonijas ordeņa mestrs Heinrihs fon Gālens apcietināja arhibīskapu Brandenburgas Vilhelmu un veselu gadu turēja Smiltenes cietoksnī par apvainojumiem mēģinājumā nodot protestantisko Livoniju katoliskās Polijas karaļa protektorātā.
Livonijas kara laikā Smiltenes pili un pilsētiņu 1559. un 1560. gadā nopostīja Krievijas caristes un tās tatāru vasaļu karaspēks. Pārdaugavas Livonijas hercogistes laikā Smiltene un tās apkārtne nokļuva stārasta Kaspara Mlodecka valdījumā. Zviedru Vidzemes laikā te darbojās draudzes skola, kā arī ķieģeļu un kaļķu ceplis.
Lielā Ziemeļu kara laikā 1702. gada 9. augustā krievu karaspēks nodedzināja Smiltenes baznīcu, pilsmuižu, 19 miesta mājas, deviņas apkārtējās muižas un 204 zemnieku mājas. 1708. gadā tagadējās baznīcas vietā uzcēla jaunu baznīcu. Pēc Lielā mēra Smiltenes draudzes novadā izdzīvoja tikai apmēram puse iedzīvotāju.
Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II Smiltenes pilsmuižu uzdāvināja Vidzemes ģenerālgubernatoram G. Braunam, kas no 1763. līdz 1771. gadam lika uzcelt līdz mūsdienām saglabājušās muižas ēkas. Viņa mantinieki muižu pārdeva Rīgas tirgotājam J.S. Bandavam, kura dzimta to pārvaldīja gandrīz 100 gadus. 1893. gadā Smiltenes muižu nopirka firsts Pauls Līvens, kurš zemi sadalīja gruntsgabalos un iznomāja tos miesta iedzīvotājiem. 1901. gadā Līvens uzcēla spēkstaciju Vidus dzirnavezera krastā, 1903. gadā uzcēla slimnīcu, kokzāģētavu, ar tvaiku darbināmu elektrocentrāli pie Tiltlejas ezera. 1911. gadā ar P. Līvena finansiālu atbalstu izbūvēja šaursliežu dzelzceļa līniju uz Valmieru, 1913. gadā hidroelektrostaciju ar derivācijas kanālu (tagad te atrodas Abula HES).
1920. gadā Smiltenei piešķīra pilsētas tiesības. 1935. gadā Smiltenē bija vairāk nekā 400 dzīvojamo māju, daudzi tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumi, no kuriem lielākie bija linu un vilnas apstrādes uzņēmumi, vairākas kokzāģētavas, galdniecības un dzirnavas.
Otrā pasaules kara kauju laikā 1944. gada 22. septembrī Smiltenē tika nopostītas vismaz 297 ēkas, to vidū Biedrības nams, divas pamatskolas, ģimnāzija, stacija, pienotava, dzirnavas u.c. No 1950. līdz 1959. gadam Smiltene bija rajona centrs.

Sports

Pilsētā atrodas Latvijas čempionāta 1. līgas futbola komanda FK Smiltene/BJSS.
Niobijs

Vēsture

1801. gadā angļu ķīmiķis Čārlzs Hetčets (Charles Hatchett) atklāja jaunu ķīmisko elementu. Viņš elementu atklāja, pētot kolumbīta minerālu, un nosauca jaunatklāto elementu par kolumbiju. 1846. gadā, kad bija noskaidrots, ka patiesībā kolumbijs ir divu ķīmisko elementu sajaukums, kolumbiju pārsauca par niobiju, bet otru elementu, kas līdz tam tika uzskatīts par kolumbija alotropisko formu, nosauca par tantalu. Nioba sengrieķu mitoloģijā ir Tantala meita.
1864. gadā zviedru ķīmiķis Kristians Vilhelms Blumstrands (Christian Wilhelm Blomstrand) pirmo reizi ieguva niobiju tīrā veidā.

Atrašanās dabā

Niobijs dabā nav sastopams brīvā veidā, jo ļoti viegli oksidējas. Niobijs minerālos parasti atrodams kopā ar tantalu. Viens no izplatītākajiem minerāliem, kas satur niobiju, ir kolumbīts jeb niobīts ((Fe,Mn)(Nb,Ta)₂O₆). Zemes garozā niobija koncentrācija ir aptuveni 20 daļiņas no miljona.

Izotopi

Dabā ir sastopams tikai viens stabils niobija izotops — ⁹³Nb. Laboratorijas apstākļos ir iegūti vēl vairāki izotopi. Kopējais izotopu skaits sasniedz 32, kuru masas skaitlis ir no 81 līdz 113.

Izmantošana

Niobijs tiek izmantots sakausējumu ražošanā, kuri spēj izturēt augstas temperatūras, un īpašu nerūsējošu tēraudu ražošanā. Neliels niobija daudzums palielina citu metālu stiprību.
LV portāls

Saturs

LV portāla specializācija ir aktuāli, noderīgi un vienkārši skaidrojumi par likumdošanas procesu un tiesisko regulējumu, kā arī problēmraksti, viedokļi un intervijas par sabiedrībā nozīmīgiem notikumiem, Latvijas vērtībām un valsts attīstību.
Sadarbībā ar valsts pārvaldes un tiesu sistēmas speciālistiem, kā arī individuāli praktizējošiem juristiem LV portāla redakcija sagatavo atbildes uz iedzīvotāju iesūtītiem jautājumiem par personas tiesībām un pienākumiem konkrētās situācijās.
LV portālā vienkopus ir pieejama arī valsts iestāžu, institūciju, pašvaldību un nevalstisko organizāciju iesūtītā informācija.

Oficiālais izdevējs

LV portālu uztur oficiālais izdevējs "Latvijas Vēstnesis", kas vienlaikus ir arī Latvijas Republikas oficiālā izdevuma "Latvijas Vēstnesis", žurnāla “Jurista Vārds” izdevējs un tiesību aktu vietnes Likumi.lv uzturētājs.
Latgaliešu valoda

Tiesiskais statuss

Valsts valodas likuma 3. panta ceturtā daļa nosaka, ka "Valsts nodrošina latgaliešu rakstu valodas kā vēsturiska latviešu valodas paveida saglabāšanu, aizsardzību un attīstību".
2009. gadā Augstākās tiesas Senāts nolēma, ka latgaliešu valodu nevar lietot kā tiesvedības valodu administratīvajā procesā, jo par valsts valodu uzskatāma latviešu literārā valoda.
Jevgeņijs Kubbels

Šaha kompozīcija

Stratēģiskās skolas pārstāvis šaha kompozīcijā, viens no pasaku šaha propagandistiem Padomju Savienībā. Kopš 1905. gada publicējis apmēram 150 uzdevumu (galvenokārt divvilčus), daudzi no tiem ieguvuši atzinības.
Kronus

Vēsture

Pēc tam, kad uzņēmumu Latvijā nodibināja Aleksandrs Minajevs, Kronus uzsāka biznesa darbību kā pārvadājumu kompānija, kas organizēja kravu pārvadājumus un pārdeva lietotas paletes. 1998. gadā uzņēmums uzsāka jaunu palešu ražošanu, bet pēc diviem gadiem pievērsās palešu apmaļu ražošanai. Šādu virzienu uzņēmums izvēlējās pēc darbinieka, Dmitrija Titova iniciatīvas. 2003. gadā Kronus pārcēla ražošanu uz jaunām telpām Ulbrokā, kur turpina iesākot darbu arī šodien.

Darbība

Uzņēmums Kronus nodarbojas ar koka iepakojumu ražošanu un tirdzniecību. Uzsvars ražošanā tiek likts uz koka palešu un palešu apmaļu ražošanu. Šie koka iepakojumi tiek izmantoti, lai uzglabātu un transportētu dažāda veida produktus. Uzņēmuma galvenie klienti ir saistīti ar inženierijas industriju un dažāda veida metāla apstrādi. Kronus savu produkciju pārdod vairāk kā 42 divās valstīs visā pasaulē un saražo vairāk kā 6 miljonus produkcijas vienību gadā. 2014. gada beigās ražošanas platība aizņēma 4,4 ha, ar kopējo ražošanas telpu 8635 m² platībā. 2014. gadā uzņēmums ir veicis investīcijas 2 miljonu apmērā, jaunu ražošana telpu izveidē, infrastruktūrā un energoefektivitātes uzlabošanā.
Bēržu baznīca

Vēsture

Bēržu pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1755. gadā par Pētera, Mārtiņa un Jāzepa Benislavsku līdzekļiem. Tā pastāvēja aptuveni 100 gadu, kad 19. gadsimta vidū tā nodega. Pašreizējā mūra baznīca tika uzcelta 1851. gadā, ko konsekrēja bīskaps F. Albins Simons, veltot to Svētās Annas godam. Baznīcas dārzā apbedīta muižnieku Benislavsku dzimta.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Oļģerts Misjūns. Bēržu draudze kā patstāvīga draudze ir bijusi no 1788. gada, taču jau pirms tam tā bija kā Rēzeknes draudzes filiāle. Draudzei ir astoņas kapsētas — Bēržu kapsēta, Mastareigas kapsēta, Saksmalas kapi, Galvaru kapsēta, Slaveitu kapi, Līdumnieku kapi, Dekšņu kapsēta, Līporu kapsēta.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētās Annas diena, Sveču diena, Svētā Andreja diena, 1. septembris (40 stundas).

Tehniska informācija

Bēržu baznīca ir romāņu stila masīvu mūru celtne ar cinkota skārda jumtu un diviem torņiem, kuros ir trīs zvani. Tā ir 22 metrus gara un 20 metrus plata trīs navu telpa ar flīžu grīdu. Baznīcas solos var izvietoties 200 cilvēki. Apkārt baznīcai ir koka žogs mūra stabos.

Interjers

Dievnama ērģeles ir vienas no visvecākajām kegellādes sistēmas ērģelēm Latvijā.
Baznīcā ir četri altāri.
Galvenais centrālais altāris ir mūra ar četriem pīlāriem, kurā atrodas Jaunavas Marijas ar Kristus noņemšanu no krusta glezna, kurai priekšā ir nolaižama Dievmātes glezna zeltītā apdarē. Virs tās atrodas Jēzus Sirds glezna. Kreisais ir Jaunavas Marijas altāris ar lielu statuju nišā, bet labais ir Svētās Annas altāris ar viņas gleznu. Ceturtais ir Svētā Antona altāris.
Kruševa

Ģeogrāfija

Kruševas pilsēta atrodas Balkānu kalnos ~1250 m virs jūras līmeņa augstumā, līdz ar to tā ir augstākā pilsēta Maķedonijā.
Tripšu kārta

Pētījumi Latvijā

Pirmās plašākās ziņas par Latvijas tripšu faunu publicējis O.Jons 1934. gadā, uzskaitot 63 sugas. Tikai 1979. gadā iznāca nākamais lielākais darbs par Latvijas tripšiem, proti, S.Pastares pārskats par tripšiem uz dekoratīvajiem lakstaugiem. Tajā aplūkotas 44 sugas. Kopā Latvijā konstatētas 73 sugas.
Pašaizdegšanās

Pašaizdegšanās ir tāda aizdegšanās, kuru izraisa vielas pašsasilšana.
Ar pašaizdegšanos saprot lēnu, vairākas stundas ilgstošu eksotermisku sadalīšanās/oksidēšanās procesu, līdz vielas temperatūra sasniedz pašaizdegšanās temperatūru.

Piroforas vielas

Nātrijs ir piroforas vielas piemērs, kura, saskaroties ar skābekli, ūdeni vai mitru gaisu, var spontāni aizdegties. Piroforu vielu pašaizdegšanās temperatūra ir zemāka par istabas temperatūru un spontānai uzliesmošanai bieži pietiek vielas saskarei ar gaisu vai ūdeni. Piroforas vielas raksturojas ar lielu īpatnējo virsmas laukumu. Reneja niķelis ir pirofora viela, jo tās daļiņas ir ļoti mazas.
Anglijas pilsoņu karš

Kara sākums

Kad karalis pieprasīja parlamentam naudu cīņai pret skotiem, tas atteicās ieviest jaunus nodokļus, un 1642. gadā karalis pieteica parlamentam karu. Anglijā sākās pilsoņu karš starp rojālistiem, kas atbalstīja Anglijas karali Čarlzu I, un parlamenta piekritējiem. Čarlzs I bija slikts karavadonis, bet parlamenta piekritējus atbalstīja flote un vadīja divi izcili ģenerāļi- lords Fērfakss un Olivers Kromvels.

Kara gaita

1645. gada 14. jūnija kaujā pie Neizbijas (Naseby) smagi apbruņotie un labi organizētie Kromvela "jaunā tipa" armijas pīķneši un musketieri sagrāva rojālistus.
1649.gadā Kromvels sakāva rojālistus un pasludināja Angliju par republiku.
1649. gadā Anglijas karali Čarlzu I tiesāja par nodevību un sodīja ar nāvi. Viņa nāve bija Anglijas pilsoņu kara kulminācija. Šis karš, ko sauca arī par Anglijas revolūciju, bija nikna cīņa starp karali un parlamentu, par to, kam jāvada Anglija. Cīņa bija sākusies jau pirms daudziem gadiem. Čarlzs I ticēja, ka karali ieceļ Dievs un tādēļ karalim jāvalda vienam; parlaments uzskatīja, ka lielāka vara vajadzīga tam.

"Rumpja parlaments"

Anglijas pilsoņu kara beigās no Čarlza I sasauktā parlamenta bija palikuši tikai nedaudzi deputāti- t.s. "rumpja parlaments", kas tomēr pretendēja uz varu. 1653. gadā Kromvels, kurš enerģiski centās atbrīvoties no visām karaļa valdīšanas paliekām, atlaida "rumpja parlamentu". Ieradies parlamentā, viņš norādīja uz parlamenta priekšsēdētāja amata simbolu un smiedamies nosauca to par āksta zizli.
Sapieru iela

Objekti

Pie Sapieru ielas (adrese Aleksandra Čaka ielā 160) atrodas a/s "Latvijas balzams" ražošanas ēkas. Sapieru ielā 5 atrodas Rīgas 44. pirmsskolas izglītības iestāde.
Rušonu iela

Apbūve

Apbūve Rušonu ielā ir ļoti dažāda. Dienvidu daļā atrodas gan daudzstāvu ēkas, gan privātmājas. Centrālajā daļā atrodas rūpniecības ēkas, bet ziemeļu daļā – daudzstāvu ēkas.

Ielas raksturojums

Iela sākas "T" veida krustojumā ar Maskavas ielu un turpinās taisni ziemeļaustrumu virzienā gar 25. vidusskolu krustojoties ar Prūšu ielu, un beidzas "T" veida krustojumā ar Salaspils un Lokomotīves ielām. Posmā no Prūšu ielas līdz Rušonu ielas galam pa to kursē 15. trolejbuss.
Adēra rags

Adēra rags (angļu: Cape Adare) ir zemesrags Viktorijas Zemes ziemeļaustrumos, Adēra pussalas galējais punkts. Atdala Borkgrevinka krastu dienvidos no Penela krasta rietumos. Adēra rags bija nozīmīga piestātne un bāzes nometņu vieta agrīnajās Antarktīdas izpētes ekspedīcijās. Ragu 1841. gada janvārī atklāja kapteinis Džeimss Ross un nosauca sava drauga vikonta Adēra vārdā.
1895. gada janvārī Adēra ragā ģeoloģisko paraugu vākšanai krastā izkāpa norvēģu ekspedīcijas polārpētnieki Henriks Bulls un Kaštens Borkgrevinks. 1899. gadā šeit atgriezās Borkgrevinks pats ar savu ekspedīciju un uzslēja divas būdas, kas līdz ar to kļuva par pirmajām cilvēku uzbūvētajām pastāvīgajām celtnēm kontinentā. Ekspedīcija šeit pārziemoja un izdzīvojušie tika izvesti 1900. gada janvārī. Ekspedīcijas zoologs Nikolajs Hansons mira pārziemošanas laikā un ir apglabāts uz vietas. Adēra ragā 1911. un 1912. gadā pārziemoja arī daļa Roberta Skota ekspedīcijas, bet tā ēkas līdz mūsu dienām nav saglabājušās.
Adēra rags ir noteikts par speciāli aizsargājamu teritoriju ar vēsturisku nozīmi.
2012. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle

2012. gada vasaras olimpisko spēļu un 2012. gada Vasaras Paraolimpisko spēļu norises vietas izvēli organizēja Starptautiskā Olimpiskā komiteja (SOK). Sākotnēji uz šo sporta turnīru rīkošanu pieteicās 9 pilsētas, SOK no tām izvēlējās 5 pilsētas, kuras kandidēja uz spēļu rīkošanu līdz balsojumam: Londona, Madride, Maskava, Ņujorka, Parīze. Šīs bija vienas no saspringtākajām rīkotājpilsētas izvēlēm visā olimpisko spēļu vēsturē. Parīze tika uzskatīta par galveno favorīti uzvarā par spēļu rīkošanu, taču Londonas atbalstītāju centieni pēdējā mirklī ietekmēt iznākumu izrādījās izšķīroši cīņā par uzvaru. Arī Madride tika uzskatīta par vienu no favorītēm, taču tā nesaņēma tika daudz balsu, lai balsojumā pārspētu Londonu un Parīzi. Madrides kandidatūru ietekmēja arī tas, ka cita Spānijas pilsēta (Barselona) organizēja 1992. gada vasaras olimpiskās spēles.
Galīgais balsojums par olimpisko spēļu norises vietu notika 117. SOK sesijas laikā Singapūrā 2005. gada 6. jūlijā.

Rīkotājpilsētas izvēle

Līdz kandidatūras izvirzīšanai 2003. gada 15. jūlijā savu vēlmi organizēt 2012. gada vasaras olimpiskās spēles izteica 9 pilsētas: Havana (Kuba), Stambula (Turcija), Leipciga (Vācija), Londona (Apvienotā Karaliste), Madride (Spānija), Maskava (Krievija), Ņujorka (ASV) un Riodežaneiro (Brazīlija).
2004. gada 18. maijā SOK izvērtējot visu pilsētu kandidatūras pēc tehniskiem kritērijiem, galīgajai balsošanai izvirzīja piecas pilsētas: Londonu, Madridi, Maskavu, Ņujorku un Parīzi.
Līdz 2004. gada 19. novembrim visas piecas kandidātpilsētas iesniedza SOK kandidatūras aprakstu. 2005. gada februārī un martā SOK komisijas locekļi apciemoja visas 5 kandidātpilsētas, lai novērtētu to atbilstību olimpisko spēļu rīkošanai.
2005. gada 6. jūlijā 117. SOK sesijā, kas norisinājās Singapūrā, notika balsojums par 2012. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētu. Balsošana notika četrās kārtās. Pirmajā kārtā balsu pārsvaru guva Londona un Maskava saņēma vismazāko balsu skaitu, tāpēc tā izstājās no balsojuma. Otrajā kārtā visvairāk balsis ieguva Madride un no balsošanas izstājās Ņujorka, kas saņēma vismazāk balsis no palikušajām 4 pilsētām. Balsojuma trešajā kārtā balsu vairākumu guva Londona un no balsojuma izstājās Madride. Pēdējā balsojuma kārtā Londona saņēma 54 balsis un Parīze saņēma 50 balsis.
Bērdailenda

Vēsture

Džordana līča piekraste jūras putnu pētīšanai izmantota kopš 1957. gada. 1958. gada 24. novembrī Folklenda Salu valdība līča krastā uzbūvēja pirmo pastāvīgo ēku. 1962. gada decembrī ASV USARP ietvaros izbūvēja vēl divas ēkas, kas vēlāk tika nodotas BAS lietošanā.
1981. gadā stacijā tika izbūvēta jauna galvenā ēka, lai to varētu izmantot cauru gadu, bet pirmo ziemošanas ekspedīciju sakarā ar Argentīnas iebrukumu 1982. gada 1. aprīlī nācās evakuēt. Stacija darbību atjaunoja tā paša gada 22. septembrī un kopš tā laika darbojas nepārtraukti.