google/wiki40b huggingface dataset:
1938. gada FIFA Pasaules kauss

Turnīra gaita

Turnīra formāts bija tāds pats kā 1934. gadā, taču šoreiz turnīrā piedalījās 15 komandas, paredzēto 16 vietā. Austrijas izlase gan kvalificējās finālturnīram, taču, Nacistiskajai Vācijai okupējot Austriju, nepiedalījās. Turnīrā nepiedalījās arī Argentīnas un Urugvajas izlases, kas apvainojās par to, ka turnīrs nenotika Dienvidamerikā.
Astotdaļfinālā risinājās ļoti spraigas cīņas un pārliecinoši nākamajā kārtā iekļuva vienīgi Ungārija, Francija un Zviedrijas izlase, kurai tika piešķirta tehniskā uzvara Austrijas nespēlēšanas dēļ. Pagarinājumos uzvaras izcīnīja Itālija, Brazīlija un Čehoslovākija. 2 astotdaļfināla spēles neizšķirta dēļ nācās pārspēlēt, pārspēlēs Šveicei uzvarot Vāciju, savukārt Kubai Rumāniju.
Ceturtdaļfinālā Ungārijas izlase ar 2-0 apspēlēja Šveici, savukārt zviedri ar 8-0 sagrāva Kubas izlasi. Vēl kaimiņu divcīņā laukuma saimnieki Francijas izlase ar 1-3 piekāpās itāļiem, savukārt Brazīlija pārspēlē uzvarēja Čehoslovākiju. Pusfinālā ungāri pārliecinoši turpināja uzvaras gājienu, ar 5-1 pieveicot Zviedriju, kamēr Itālija ar minimālu 2-1 pārspēja Brazīliju.
Spēlē par 3. vietu Brazīlija spēja atspēlēties no rezultāta 0-2, uzvarot Zviedriju ar 4-2. Finālspēlē Ungārija ar tādu pašu rezultātu piekāpās iepriekšējiem Pasaules čempioniem itāļiem, kuri pēc kādas versijas esot saņēmuši Musolīni telegrammu ar tekstu "Uzvariet vai mirstiet". Itālijas izlase otro reizi uzvarēja Pasaules čempionātā, kļūstot par pirmo izlasi, kam tas izdevies divreiz.
Antioksidants

Antioksidanti ir dabīgi vai sintētiski ķīmiskie savienojumi, kas aizkavē citu molekulu oksidēšanos. Antioksidanti ir dažādi vitamīni, minerālvielas un fermenti, kas aizsargā organismu no brīvo radikāļu veidošanās. Spēcīgs antioksidants ir melatonīns.

Pārtikas rūpniecībā

Pārtikas rūpniecībā antioksidantus pārtikai pievieno, lai aizkavētu tajā esošo taukvielu (jo īpaši nepiesātināto taukskābju) un vitamīnu oksidēšanos, tādējādi paildzinot pārtikas derīguma termiņu un aizkavējot uzturvērtības zudumu.
Visvairāk antioksidantus pievieno pārtikai ar augstu taukvielu saturu, piemēram, augu eļļām, margarīnam, dzīvnieku taukiem, gaļas, zivju, konditorejas un maizes izstrādājumiem, kā arī vīnam, alum un dažādiem atspirdzinošajiem dzērieniem. Antioksidantus pievieno arī augļiem, dārzeņiem un to pārstrādes produktiem, lai aizkavētu fermentatīvo brūnēšanu.
Lielākā daļa izmantoto antioksidantu ir dabīgas izcelsmes, tomēr daļa ir arī iegūti sintētiski. Pie dabīgajiem antioksidantiem pieskaitāma askorbīnskābe (E300), citronskābe (E330) un to sāļi, kā arī tokoferoli (E306) un lecitīns (E322), bet sintētiskajiem — butilētais hidroksianizols (BHA; E320), butilētais hidroksitoluols (BHT; E321), oktilgallāts (E311) un dodecilgallāts (E312).
Jānis Sarkanbārdis

Biogrāfija

Jānis Sarkanbārdis piedzima 1881. gada 27. februārī Pabažu pagasta "Eipuros". Mācījies Lēdurgas draudzes skolā un Rīgas Pētera-Pāvila skolā, kuru absolvējis 1897. gadā. Pēc skolas beigšanas nodarbojies ar lauksaimniecību.
Piedalījies Pirmajā pasaules karā. Kara laikā tika izpostīta viņa ģimenes māja. Pēc Latvijas Republikas dibināšanas bija Pabažu pagasta padomes loceklis Rīgas apriņķa likvidācijas komisijā, vēlāk — tās valdē. Bijis ilggadējs Latviešu zemnieku savienības biedrs.
1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā, taču aknu un nieru slimības dēļ piedalījās tikai vienā sēdē. Miris 1932. gada 14. augustā savās mājās "Eipuros". Apbedīts Stēderes kapos Bīriņu pagastā 18. augustā.
Jānis Sarkanbārdis bija precējies, bija trīs bērni.
Kolhozs

Kolhozs (no krievu: коллективное хозяйство — ‘kolektīva saimniecība’) bija kolektīva saimniecības forma laukos Padomju Savienības Austrumu bloka valstīs 20. gadsimtā, kuru viensētu vietā organizēja sociālistiskajā lauksaimniecībā un zvejniecībā. Kolhozos ražošanas līdzekļi (zeme, iekārtas, lopi, sēklas u.c.) ir kopsaimniecības paju īpašnieku kopīpašums. Ienākumi no saimniekošanas tiek sadalīti saskaņā ar dalībnieku kopēju lēmumu.

Kolhozi Latvijā

Ar piespiedu metodēm pirmie kolhozi Latvijā tika izveidot 1946. gadā. Tā kā brīvprātīgās kolektivizācijas tempi bija zemi, kolhozu veidošanu stimulēja ar dažādām ekonomiskām (paaugstināti nodokļi individuālajām saimniecībām) un represīvām (turīgo zemnieku izsūtīšana) metodēm. Daudzus, kuri kolhozus neatbalstīja, 1949. gada martā represēja un deportēja uz Sibīriju. Kolektivizācija pamatā tika pabeigta 1950. gadā.
Kolhozos apstrādājamā zeme bija valsts īpašums, bet pārējie ražošanas līdzekļi, izņemot kolhoznieka sētas sīko inventāru (mājputnus, vienu govi, dažas aitas un cūkas), atradās kolektīvā īpašumā. Kolhozus vadīja priekšsēdētājs un valde, ko ievēlēja, saskaņojot ar komunistiskās partijas rajona komitejas viedokli.
Katram kolhozam bija noteikti plāna uzdevumi lauksaimniecības produktu pārdošanai valstij. Iepirkuma cenas bija noteiktas zemas. Īpaši pirmajos kolhozu pastāvēšanas gados daudziem produktu veidiem tās bija mazākas pat par ražošanas izmaksām. Tikai pārpalikumu varēja izmantot kolhoznieku patēriņam vai pārdot tirgū.
Pirmajos kolhozu pastāvēšanas gados tajos bija piespiedu darbs: katram kolhozniekam vajadzēja nostrādāt noteiktu dienu skaitu. Samaksa par darbadienu bija minimāla. Vēlākajos gados kolhozos saimniekošana kļuva patstāvīgāka un darba samaksa tajos uzlabojās. Kolhozos paralēli lauksaimniecībai tika attīstītas arī dažādas pārstrādes un ražošanas nozares. Nereti kolhozi specializējās kādā noteiktā nozarē vai noteiktu produktu ražošanā.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas lielākā daļa kolhozu pārveidojās par paju sabiedrībām.
Ganerskveinas alveja

Nosaukums

Sugas vietējais nosaukums ir mazambron marron.
Latīniskais apzīmējums tormentorii ("lielgabals") norāda uz Ganerskveinas salas formu, kur suga sastopama. Tā līdzinās trijstūrainam koka gabalam, kuru ieķīlāja lielgabalā, lai ievadītu šāviņu pareizā trajektorijā.

Apraksts

Daudzgadīgs sukulentu augs. Taisnās vai viegli ieliektās lapas ļoti sulīgas, gaļīgas, lancetiskas, novietotas blīvās piezemes rozetēs. Līdzīgi citām alvejām, mazambronas lapu mala dzeloņaina, nereti to klāj sarkanīgs apmalojums. Lai arī alvejas stublājs parasti ir īss, tas laiku pa laikam var sadalīties atvasītēs un vecākiem augiem pat attīstīties par ložņājošu stumbru.
Ziedkopu veido garš, konisks ķekars ar daudziem oranži sarkaniem un zaļiem ziediem. Nogatavojušies augļi kalpo par barību Telfēra scinkiem, kuri veicina šīs kritiski apdraudētās alvejas sēklu izplatību.

Izplatība

Pirms kolonizācijas Ganerskveinas alveja bija Maurīcijā bieži sastopama suga. Izdzīvojusi nelielajās Raundas un Ganerskveinas saliņās, kur sastopama salīdzinoši sausās vietās. Reintroducēta dabas rezervātā Egretā.
Demokrātija

Demokrātija (grieķu: δημοκρατία, demokratía; δῆμος, dẽmos — ‘tauta’, κράτος, krátos — ‘vara’) ir valsts pārvaldes forma, kurā varu īsteno tauta (tiešā demokrātija) vai tās ievēlēti pārstāvji (pārstāvnieciskā demokrātija). Pārstāvnieciskā demokrātija bieži vien ir saistīta ar republiku. Demokrātiskā valstī katram pilsonim ir tiesības piedalīties savas valsts pārvaldīšanā, un tas ir izdarāms balsojot vēlēšanās. Atsevišķu valstij svarīgu lēmumu vai likumu pieņemšanā vai grozīšanā iespējams arī visu pilsoņu balsojums (referendums). Mūsdienās pastāv galvenokārt pārstāvnieciskā demokrātija, kad tauta ievēl pārstāvjus, kas gatavo un pieņem lēmumus tās vārdā.
Valstī, pastāvot demokrātijai, procesus kontrolē pilsoniskā sabiedrība, valsts garantē pilsoniskās sabiedrības suverenitāti un nodrošina tās iekšējo pretrunu risināšanas atklātumu un tiesiskumu. Demokrātijas divi svarīgākie principi ir vienlīdzība un brīvība.

Demokrātijas veidi

Pasaulē izplatītākais demokrātijas veids ir pārstāvnieciskā demokrātija. Pastāv arī citi demokrātijas veidi, kā tiešā demokrātija, liberālā demokrātija, radikālā demokrātija, sociālā demokrātija, totalitārā demokrātija un citi demokrātijas veidi.

Demokrātijas vēsture

Demokrātijas pirmsākumi ir meklējami pirmajos valstiskajos veidojumos Senajā Grieķijā aptuveni 6. gadsimtā p.m.ē. Senajā Grieķijā dominēja tiešā demokrātija, kad visus nozīmīgos lēmumus pieņēma un īstenoja tauta. Tika rīkotas tautas sapulces, kurā ikvienam pilsons, kas vecāks par 20 gadiem, varēja balsot. Tautas sapulcēs tika pieņemti likumi, rīkojās ar valsts kasi, pieteica karus un pasludināja mieru. Ja konkrēts lēmums ieguva balsu vairākumu, tas tika īstenots.
17. un 18. gadsimtā izveidojās jauns demokrātijas modelis — aizsardzības demokrātija, kas stipri atšķīrās no Senajā Grieķijā piekoptā demokrātijas veida. Tajā uzsvars tika likts uz katra indivīda brīvības palielināšanu un tās mērķis bija dot cilvēkiem dzīvot tā, kā viņi to vēlas. Viens no šī modeļa lielākajiem aizstāvjiem bija angļu filozofs Džons Loks.
Mūsdienās dominējošā demokrātijas forma ir pārstāvnieciskā demokrātija, kad pilsoņi ievēl noteiktas politiskās partijas, kas pārstāv viņu intereses.
Jakubs Petružāleks

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā sportista karjeru uzsāka 2002.—03. sezonā, kad debitēja Čehijas Ekstralīgas kluba HC Lītvinovas rindās. 2004.—05. sezonu Petružāleks aizvadīja Ontārio hokeja līgā, bet no 2006. līdz 2009. gadam spēlēja Amerikas hokeja līgā, 2008.—09. sezonā aizvadot arī divas spēles NHL klubā Karolīnas "Hurricanes". No 2009. līdz 2011. gadam spēlēja SM līgas klubā Raumas "Lukko". 2011.—12. sezonā Petružāleks, pateicoties līdzjutēju balsojumam, tika izvēlēts dalībai 2012. gada Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēlē.
2012.—13. gada sezonas otro pusi Petružāleks aizvadīja Maskavas "Dinamo" rindās, kopā ar klubu izcīnot Gagarina kausu, taču starpsezonā atgriezās Habarovskā. Arī 2013.—14. gada sezonas otrajā pusē "Amur" hokejistu aizmainīja, šoreiz — uz Kazaņas "Ak Bars" rindām. Maija nogalē hokejists noslēdza līgumu ar Jekaterinburgas "Avtomobilist".
Ein bißchen Frieden

Vēsture

Ein bißchen Frieden 1982. gada Eirovīzijas konkursā bija ar kārtas skaitli 18 — šī bija pēdējā dziesma pēc kārtas, taču balsošanas beigās tā saņēma 161 punktu, iegūstot 1. vietu. Priekšnesums bija citādāks, nekā pārējiem Eirovīzijas dalībniekiem — Nikola sēdēja uz ķeblīša un spēlēja baltu akustisko ģitāru, fonā tika spēlēta arfa. Dziesma bija maiga balāde, kurā ir izteikta vēlme par mieru pasaulē.
Pēc uzvaras konkursā Nikola veica šīs dziesmas ierakstus četrās valodās: vācu, angļu, franču un nīderlandiešu, un izlaida dziesmu piecās Eiropas valodās: dāņu, itāļu, krievu, un vācu-angļu-holandiešu kombinācija (dziesma tiek dziedāta vairākās valodās) un vācu-angļu-itāļu kombinācija.
Elkšņu pagasts

Upes

Arālīte, Dienvidsusēja, Jodupe, Klauce, Plaktupīte.

Ezeri

Aizdumbles ezers, Lielais Klauces ezers, Mazais Klauces ezers, Saukas ezers.

Vēsture

Elkšņu pagasta luterticīgie iedzīvotāji piederēja pie Saukas-Elkšņu draudzes (vācu: Sauken-Ellernsche Gemeinde) un te atradās Elkšņu Evaņģēliski luteriskā baznīca, Elkšņu meža muiža, Aizdumbles (Aisdumble) pusmuiža un Mūrmuiža (Gemauerthof). Pēc 1900. gada sākās draudzes bezzemnieku izceļošana uz pilsētām un viņu mājās apmetās lietuvieši no Kauņas guberņas, no kuriem daudzi jaukto laulību ceļā pārgāja luterticībā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Elkšņu meža muižu (1638 ha) sadalīja 110 vienībās, tās pārvaldes centrs Elkšņos kļuva par pagasta centru. Aizdumbles pusmuižu 503 ha kopplatībā sadalīja 20 vienībās (jaunsaimniecībās).
1935. gadā Elkšņu pagasta platība bija 118,2 km² un tajā dzīvoja 1511 iedzīvotājs. 1945. gadā tajā izveidoja Elkšņu un Nomavas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Elkšņu ciems ietilpis Jēkabpils apriņķī (līdz 1949. g.), Aknīstes (1949-1956), Ilūkstes (1956-1962), Daugavpils (1962-1963) un Jēkabpils (pēc 1963. g.) rajonos. Elkšņu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Nomavas ciemu, 1956. gadā Vorošilova kolhoza teritoriju pievienoja Kalna ciemam, 1966. gadā pievienoja Saukas ciema kolhoza «Elkšņi» teritoriju, 1975. gadā pievienoja daļu no likvidētā Saukas ciema un daļu Rites ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Elkšņu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Viesītes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Apserde, Elkšņi (pagasta centrs), Klauce.
Neatkarīgā Albānija

Nosaukums

Albānijas neatkarības deklarācijā lietotais nosaukums bija Shqipëria. To apzīmē arī kā "neatkarīgo Albāniju" (albāņu: Shqipëria e Mosvarme), "Albānijas valsti" (albāņu: Shteti Shqiptar) vai "neatkarīgo Albānijas valsti" (albāņu: Shteti i pavarur shqiptar).
Strāžske

Vēsture

Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1337. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums bija Ērmezē (ungāru: Őrmező). Pirmā pasaules kara laikā pilsētas apkaimē notika sīvas kaujas Brusilovas pārrāvuma ietvaros. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Ekonomika

Pilsētā atrodas 1952. gadā dibinātā ķīmiskā rūpnīca "Chemko", kas līdz 1984. gadam ražoja PCB savienojumus, piesārņojot apkārtni.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (96,38 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (63,59 %), grieķu katoļi (21,77 %), nereliģiozi (7,58 %).
Sarkanie svilpji

Latvijā

Latvijā sastopama viena sarkano svilpju ģints suga — mazais svilpis (Carpodacus erythrinus), kas Latvijā ir parasts un izplatīts ligzdotājs.

Kopīgās īpašības

Sarkanie svilpji ir vidēja vai liela auguma dziedātājputni ar proporcionāli lielu, konisku knābi. 
Mazākie ģintī ir sarkanvēdera svilpis (Carpodacus waltoni), skaistais svilpis (Carpodacus pulcherrimus), Ķīnas skaistais svilpis (Carpodacus davidianus) un sārtaču svilpis (Carpodacus rodochroa), kuru ķermeņa garums ir apmēram 12,5—15 cm, svars 16—21 g. Lielākie ģintī ir sarkankrūšu svilpis (Carpodacus puniceus), sarkanaču svilpis (Carpodacus subhimachalus) un dižais svilpis (Carpodacus rubicilla), kuru ķermeņa garums ir apmēram 19—21 cm, svars 40—51 g. 
Apspalvojumam raksturīgs dzimumu dimorfisms. Visiem sarkano svilpju sugu tēviņiem apspalvojumā ir kaut kas sarkans. Tonis var būt gan gaišāks, gan piesātinātāks un košāks. Mātītes ir neuzkrītošākas — brūnas vai pelēkbrūnas.
Driksa

Vēsture

Driksas kreisajā krastā 17. gadsimtā izveidojās Jelgavas vecpilsēta ar promenādi, ko agrāk sauca par Upes ielu (vācu: Bachstraße), tagad par Jāņa Čakstes bulvāri (1929—1948, no 1989). Driksas krastā atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes, vēlāk Kurzemes guberņas bagātāko muižnieku pilsētas nami, Mēdemu pils Upes ielā 9, Kurzemes bruņniecības nams Upes ielā 13 (vēlākā Jelgavas Valsts ģimnāzijas ēka, 1922—1938), Annas pamatskola, sinagoga un citas ēkas, kas Otrā pasaules karā nopostītas.
Projekta "Ielu infrastruktūras attīstība un Driksas upes krastmalas sakārtošana" ietvaros 2012. gadā pabeidza divu līmeņu promenādes un 152 metrus gara gājēju vanšu tilta jeb Mītavas tilta izbūvi pār Driksas upi uz Pasta salu. Jāņa Čakstes bulvāra rekonstrukcijas laikā veica arī pontona tilta izbūvi zem Driksas tilta un rekonstruēja Pasta salas tiltu pāri kanālam.
Rudbārži (stacija)

Vēsture

Rudbāržu stacija tika atvērta 1929. gada 25. septembrī, reizē ar dzelzceļa līnijas Jelgava—Liepāja atklāšanu. Mūsdienu tipveida stacijas ēka atklāta 1932. gada 1. februārī. Apakšstāvā bija stacijas telpas (kanceleja, dežūrtelpas u.c.), bet augšstāvā — dzīvokļi stacijas ierēdņiem. Arī padomju laikā Rudbārži bija stacija ar 3 sliežu ceļiem. Vēlāk stacijas ceļi tika nojaukti, bet stacija — pārveidota par pieturas punktu. Līdz 2001. gadam šeit apstājās dīzeļvilciens Rīga—Liepāja. Pēc šī vilciena atcelšanas pieturas punkts vairs netiek izmantots. Pasažieru dīzeļvilcieni nepietur kopš 2001. gada 15. augusta.
Dienvidosetija

Vēsture

No 7. līdz 13. gadsimtam tagadējās Ziemeļosetijas teritorijā pastāvēja sarmatu Alanijas valsts, kas gāja bojā mongoļu uzbrukuma rezultātā (1238—1239). Alani patvērās Gruzijas teritorijā, kur 1326. gadā Gruzijas cars Georgijs V (გიორგი V ბრწყინვალე, Giorgi V Brtskinvale) ieņēma pēdējo alanu kontrolēto cietoksni Gori.
Līdz 18. gs. šī teritorija bija daļa no gruzīnu Kartlijas un Imeretijas kņazistu teritorijas, kas 1774. gadā kļuva par Krievijas impērijas daļu.  
1922. gada 20. aprīlī to ieļāva Gruzijas PSR sastāvā kā Dienvidosetijas apgabalu, kurā tika apvienotas arī daļas no bijušās Tiflisas guberņas Gori un Dušeti pagastiem, kā arī daļas no bijušās Kutaisi guberņas Rači un Šoropani pagastiem. Ar PSRS konstitūciju (05.12.1936.) un Gruzijas PSR konstitūciju (13.02.1937.) apgabalam tika piešķirta iekšējā autonomija un tas tika pārdēvēts par Dienvidosetijas autonomo apgabalu Gruzijas PSR sastāvā (krievu: Юго-Осетинская автономная область в составе Грузинской ССР) ar galvaspilsētu Chinvali.
1989. gada 10. novembrī Dienvidosetijas autonomā apgabala tautas deputātu XII ārkārtas sesijā tika pieņemts lēmums palielināt pašpārvaldes autonomijas tiesības, mainot autonomā apgabala statusu uz autonomās republikas statusu, vēršoties ar statusa maiņas lūgumu PSRS un Gruzijas PSR Augstākajās Padomēs. 1989. gada novembra beigās autonomā apgabala milicija (ekvivalents valsts policijai) apturēja autobusu kolonnu, kas devās no Gruzijas uz Chinvali, lai piedalītos mītiņā par Gruzijas atdalīšanos no PSRS. Šis incidents aizsāka bruņotas osetīnu un gruzīnu sadursmes apgabalā.
1990. gada 20. septembrī Dienvidosetijas autonomā apgabala tautas deputātu padome pieņēma deklarāciju par Dienvidosetijas valstisko suverenitāti, pārdēvējot apgabalu par Dienvidosetijas Padomju Demokrātisko Republiku, un vērsās PSRS Augstākajā Padomē ar lūgumu uzņemt PSRS sastāvā.
21. septembrī Gruzijas PSR Augstākās Padomes Prezidijs izsludināja šo lēmumu par nelikumīgu.
1990. gada 28. novembrī DPDR tautas deputātu XVI sesijā teritorijas nosaukums tika mainīts uz "Dienvidosetijas Padomju Republika".
1990. gada 11. decembrī Gruzijas Republikas parlaments pieņēma likumu "Par Dienvidosetijas autonomā apgabala likvidēšanu", anulējot osetīnu teritorijas pašpārvaldes autonomiju, sadalot teritoriju daļās, kas tika pievienotas blakus esošajām administratīvajām teritorijām (turpmāk oficiālajos dokumentos šo teritoriju dēvē par Šida Kartli (iekšējā Kartlija).
1991. gada 1. septembrī, pamatojoties uz referendumā pausto iedzīvotāju nostāju, DSR Augstākā Padome pasludināja par atdalīšanos no Gruzijas Republikas un pievienošanos Krievijas Federācijai. 26. novembrī Dienvidosetijas Sociālistiskā Republiku DSR Augstākā Padome pārdēvēja par Dienvidosetijas Republiku (Respublikae Xyssar Iryston).
1992. gada 29. maijā DR AP, balstoties uz referenduma (19.01.1992.) rezultātiem, proklamēja Dienvidosetijas Republikas kā neatkarīgas valsts suverenitāti.
Nevienu no šiem t.s. Dienvidosetijas Republikas juridiskajiem aktiem Gruzijas Republika neatzina, un juridiski šī teritorija ir Gruzijas Republikas daļa.
Stīgu instrumenti

Stīgu instrumenti, stīgskaņi jeb hordofoni, ir mūzikas instrumentu grupa, kuros skaņas avots ir nostieptu stīgu vibrācijas. Vēlamā stīgas radītās skaņas frekvence ir atkarīga no stīgas garuma un tās nospriegojuma. Ir daudz un dažādu stīgu mūzikas instrumentu. Stīgu instrumentus dala divās lielās grupās — strinkšķināmajos instrumentos un ar lociņu spēlējamos stīgu instrumentos. Pēc Hornbostela—Zaksa klasifikācijas hordofoni dalās cītarās, lautās (šajā grupā ietilpst ģitāra, vijole), lirās un arfās. Ir arī daudz dažādu tautu stīgu instrumenti, piemēram, latviešiem no stīgu instrumentu grupas ir raksturīga kokle.
Govhera Bejdullajeva

Biogrāfija

2015. gadā uzvarējusi Azerbaidžānas jauniešu šaha čempionātā meiteņu U12 vecuma grupā, bet 2016. gadā atkārtojusi šo panākumu meiteņu U14 vecuma grupā.
Pārstāvējusi Azerbaidžānu Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvusi 2017. gadā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U14 vecuma grupā. Pirms tam divus gadus pēc kārtas bijusi otrā Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U12 vecuma grupā (2014, 2015). 2013. gadā uzvarējusi Eiropas jauniešu čempionātā ātrajā šahā meiteņu U10 vecuma grupā. 2018. gada augustā Rīgā izcīnījusi 4. vietu Eiropas jauniešu šaha čempionātā G16 vecuma grupā.
2016. gadā Baku pārstāvējusi Azerbaidžānas trešo komandu Pasaules sieviešu šaha olimpiādē. 2017. gadā Rīgā piedalījusies Eiropas individuālajā šaha čempionātā sievietēm.
Pirmais Konstantinopoles koncils

Pirmais Konstantinopoles koncils tiek atzīts kā otrais kristīgā baznīcas ekumeniskais koncils. Koncilu sasauca Romas imperators Teodosijs I 381. gadā, lai no jauna apstiprinātu Nīkajas ticības apliecību. Koncils notika Sv.Irēnas baznīcā no 381. gada maija līdz jūlijam.

Priekšvēsture

Nīkajas koncils nepielika punktu ariānismam, lai gan tajā pieņemtā Nīkajas ticības apliecība ariānismu nosodīja. Turpinājās arī strīdi par Svētā Gara dievišķību, jo Nīkajas koncilā netika pieņemts paziņojums šajā sakarā. Bijušā Konstantinopoles bīskapa Maķedonija I sekotāji noliedza Svētā Gara dievišķību.

Koncila gaita

Koncilā piedalījās 150 bīskapi, taču šoreiz neviens nepārstāvēja impērijas rietumu daļu. Tika ielūgti arī 36 bīskapi, kuri bija maķedonisma piekritēji, taču viņi drīz pameta koncilu. Koncilā izlaboja un papildināja Nīkajas ticības apliecību. Tai tika pievienoti vārdi par Svēto Garu, "kas dzīvu dara, kas no Tēva iziet, kas ar Tēvu un Dēlu vienlīdz pielūdzams un godājams". Tai tika pievienoti arī vārdi par ticību "uz vienu svētu vispārēju un apustulisku Baznīcu".
Koncilā tika pieņemti arī septiņi kanoni, pirmie četri attiecās uz baznīcas doktrīnu, bet nākamie trīs- uz disciplinārām un pārvaldes lietām. Pirmajā kanonā tika nosodīts ariānisms, kā arī maķedonisms, kas noliedza Svētā Gara dievišķību.
Moronijs

Ticējumi

Nefija tautas pravietis, baznīcas līderis, un militārais līderis kas ir dzīvojis Ziemeļamerikā aptuveni 350 - 421 gadā. Pēdējo dienu svēto teoloģija uzskata, ka Moronijs bija aukšām cēlies un kļuvis par eņģeli. Džozefs Smits un trīs liecinieki liecināja ka ir redzējuši Moroniju veidolā kā gaismas eņģeli. Moronijs bija Mormona dēls un bija pēdējais zināmais liecinieks par Nefija tautas pilnīgu iznīcināšnu.
Kā baznīcas līderis Moronijs saņēma no sava tēva Mormona zelta plāksnes kurās ir pieraksti par baznīcas un Dieva tautas vēsturi sākot no Ādama laikiem, Bābeles torņa, Lehija un viņa tautas izceļošanu uz Amerikas kontinentu, un līdz baznīcas, un Dieva tautas pilnīgai iznīcināšanai.
Moronijs kā pēdējais no Nefiejiešiem noglabāja zelta plāksnes Kumora pakalnā nākamām paaudzēm. 1827. gada 22. septembrī plāksnes un citas lietas esot atradis Džozefs Smits, kurš pārtulkoja pāksnes, un dibināja Pēdējo dienu Svēto Jēzus Kristus bazīcu.
Tarbatonia

Tarbatonia bija Tērbatas Universitātes vācbaltiešu studentu korporācija, kas dibināta 1884. gada 2. novembrī. Tās krāsas — zils-dzeltens-balts.
1887. gada 8. maijā korporāciju izslēdza no Tērbatas šaržēto konventa.
Aleksandrs Spunde

Dzīvesgājums

Dzimis Cēsīs, galdnieka ģimenē. 1907. gadā Rīgā pabeidza tirdzniecības skolu, strādāja par grāmatu noliktavas pārzini. 1909. gadā iestājās LSD. 1913. gadā izsūtīts uz Jeņisejas guberņu. 1917. gadā kļuva par Urālu padomes un KSDSP Urālu komitejas biedru, kā arī tika ievēlēts Krievijas Satversmes sapulcē. Vēlāk darbojās kā komunistiskās partijas funkcionārs (Čeļabinskā, Omskā, Krasnojarskā, Vjatkā un citur). Veica arī saimnieciskus pienākumus, lielākoties banku sfērā, tai skaitā no 1922. līdz 1923. gadam bija Valsts bankas Ukrainas nodaļas pārvaldnieks. No 1931. gada - pensijā, 1938. gadā izslēgts no partijas, 1956. gadā - atjaunots.
Filhnera rags

Filhnera rags (angļu: Cape Filchner) ir ar ledu klāts zemesrags Deivisa jūras piekrastē 45 km uz rietumiem no krievu polārstacijas Mirnijas. Atdala Karalienes Mērijas krastu no Vilhelma II krasta. Ragu 1912. gadā atklāja Daglasa Mosona ekspedīcija un nosauca vācu polārpētnieka, 1911.-1912. gadu antarktiskās ekspedīcijas vadītāja Vilhelma Filhnera vārdā.