Ilona Brūvere

Bērnība un skolas gadi

Ilona Brūvere dzimusi Līvānos, kultūras darbinieka Roberta Brūvera un skolotājas Irēnas Brūveres ģimenē. Piecdesmito gadu beigās Brūveri pārcēlās uz Rīgu, kur ģimenes galva strādāja dažādās kultūras iestādēs, tostarp ieņēma Kultūras un atpūtas parka direktora amatu.
Brūveres vectēvs Antons Brūveris bija Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, cīnījies Cēsu 5. kājinieku pulkā, piedalījies Rīgas atbrīvošanā no bermontiešiem un cīņās pret sarkanarmiešiem Latgalē. 2003. gadā apbalvots ar I pakāpes Triju Zvaigžņu ordeņa goda zīmi.
Mācību gaitas Ilona Brūvere uzsāka 1961. gadā angļu valodas novirziena Rīgas 50. vidusskolā, ko absolvēja 1972. gadā, iegūstot diplomu angļu valodas tehniskajā tulkošanā un korespondencē.

Rīgas Kinostudija

Pēc vidusskolas diploma iegūšanas Brūvere iestājas Rīgas Kinostudijas Kinoaktieru studijā, šeit aizsākās arī nākamās režisores profesionālās izaugsmes gadi. No 1972. - 1979. gadam Brūvere kinostudijā strādā kā dokumentālo filmu (galvenokārt kinožurnāls "Padomju Latvija" ) režisoru un montāžas asistente. Viņas skolotāju un, turpmāk, arī kolēģu vidū minami tādi nozīmīgi Latvijas dokumentālā kino vārdi kā Hercs Franks, Ansis Epners, Imants Brils, Varis Krūmiņš, Arvīds Krievs. Ilonas Brūveres pirmais režijas darbs datēts ar 1974. gadu. Šajā pašā gadā režisore ievēlēta par Rīgas Kinostudijas Jauno kinematogrāfistu kluba prezidenti. Trīs gadus vēlāk, 1977. gadā, par filmu Ir jāiet saņemta Jauno kinematogrāfistu festivāla balva Zelta gailis Viļņā.
Kinožurnāls Jaunie, kur jaunā režisore kopā ar Juri Podnieku un savu uzņemšanas grupu filmē Dailes teātra iestudējumu Sapnis vasaras naktī un Sikspārņu pētnieki 1979. gadā netiek izlaists uz ekrāniem, jo Brūvere emigrē uz Rietumvāciju un viņas vārds vairs neparādās arī filmu titros.
No 1975. - 1979. gadam, līdztekus aktīvajai profesionālajai darbībai, jaunā režisore studē žurnālistiku Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātē. Strādājusi arī par ārštata korespondenti Latvijas Radio.

Hamburga, Frankfurte, Minhene

1979. gadā, sekojot savam vīram, biologam Aleksandram Ribovskim, Brūvere pārceļas uz dzīvi Vācijas Federatīvajā Republikā un iegūst jaunās mītnes zemes pavalstniecību, bet saites ar Latviju nākas saraut turpat uz 10 gadiem.
Jau 1980. gadā režisore uzsāk darbu pie savas pirmās Vācijas perioda filmas Und hiess Adam sein Weib Eva (Un nosauca Ādams savu sievu par Ievu). Pirmie radošie centieni nepaliek bez ievērības. Nule tapušo ekrāndarbu Oberhauzenes filmu festivālā atzinīgi novērtē izcilais vācu kinorežisors Edgars Raics (vācu: Edgar Reiz). Filmas ražošanu atbalsta jaunizveidotais Hamburgas Filmu fonds (vācu: Hamburger Filmfoerderung), kas turpmāk kļūst par visu Ilonas Brūveres Vācijas periodā tapušo pilnmetrāžas filmu finansētāju. Hamburga vienlaikus ir pilsēta, kur režisore ir iesakņojusies visdziļāk, savas mājas rodot Altonas un Blankenēzes apkaimēs. Profesionāli izaicinājumi Ilonu Brūveri aizved arī uz Frankfurti un Minheni.
1982. gadā uz ekrāniem iznāk režisores otrā dokumentālās spēles žanra filma Applausordnung 1982 (Bruņinieki un karognesēji, uz skatuvi!), kam seko V20. Eine ungenaue Erinnerung an eine Urkunde (Viņš un viņa. Atmiņas). Tā ir filozofiska eseja par esību, mīlestību un tās trauslajām robežām. Filmas sižetiskajā izklāstā kāds rakstnieks dodas izdomātā ceļojumā kā vilciena vadītājs. Savu iedomu vilcienā viņa mūzas aizvien ir sieva, māte un mīļākā. Tieši šī kinolente Berlīnes starptautiskajā kinofestivālā Berlinale 1985. gadā pārstāv Hamburgas kino un TV režisoru apvienību Hamburger Filmbuero un tiek izrādīta eksperimentālo un nepieradināto filmu forumā Perspektiven.
Divdesmitā gadsimta astoņdesmitajos gados Brūvere Vācijā kļūst pieprasīta arī kā montāžas režisore. Viņa sadarbojas ar kinorežisoriem Hamburgā, Frankfurtē pie Mainas un Minhenē, starp viņas sadarbības partneriem minami Detlefs Buks (vācu: Detlev Buck), Klauss Gītingers (vācu: Klaus Gietinger), Mihaels Kecs (vācu: Michael Koetz), Bions Šteinborns (vācu: Bion Steinborn), Tomass Štruks (vācu: Thomas Struck), Birgita Durbāna (vācu: Birgit Durbahn), Jans Šite (vācu: Jan Schuette), Berndts Šmits (vācu: Berndt Schmidt), Alfrēds Jungreitmairs (vācu: Alfred Jungreithmayr), Gabors Altorajs (ungāru: Gábor Altorjay) u. c. režisori. 1984. gadā Ilona Brūvere nodibina pati savu filmu studiju Ilona Bruver RIGAHH FILMPRODUKTION.
Līdztekus savas personīgās kinovalodas attīstīšanai un pārliecinošajai montāžas režisores karjerai, Brūvere aizraujas arī ar mēmā kino klasikas ekrāndarbu restaurāciju. Kopā ar pazīstamo kino zinātnieku un Minhenes Filmu muzeja direktoru Enno Patalasu režisore ir restaurējusi vairākus kino klasikas zelta fonda darbus - Frīdriha Vilhelma Mūrnava 1922. gada ekrāndarbu Nosferatu, šausmu simfonija, Friča Langes 1927. gada zinātniskās fantastikas filmu Metropole, Georga Vilhelma Pabsta 1929. gada ekrāndarbu Pandoras lāde, Roberta Vīnes 1920. gada ekspresionisma kino šedevru Doktora Kaligari kabinets u. c.
Sadarbībā ar Manheimas kinofestivāla direktoru Mihaelu Kecu veidotas TV cikla programmas par vācu autorkino Vācijas sabiedriskajā televīzijā ARD.
1990. gadā top dokumentāla spēle Das  Haus der Begierde (Šis kaislību nams), kas stāsta par mākslas muzeju apsargiem-pensionāriem, viņu dzīves un mākslas uztveri.
1995. gadā Ilona Brūvere rada kinoeseju Figuren (Figūras), kas hronoloģiski saistāma ar režisores atgriešanos un profesionālo darbību Latvijā, taču vienlaikus tas ir pēdējais ekrāndarbs, kas pieskaitāms Vācijas radošajam periodam un kas tapis sadarbībā ar Hamburgas Filmu fondu. "Figūras" ir arī pirmā Latvijas - Vācijas kopražojuma filma. Sižetiskās līnijas pamatā ir fantasmagorisks vēstījums par Pazemes pilsētas tēmu, par pēckara noskaņām,  uzvarētājiem un zaudētājiem. Filmas veidošanā Ilona Brūvere sadarbojusies ar tādiem ievērojamiem latviešu aktieriem kā Uldis Pūcītis, Ingrīda Andriņa, Jānis Paukštello, Juris Rudzītis.

Rīgas Dokumentālo filmu studija

1990. gadā Brūvere atsāk darbību Rīgas kinostudijas Dokumentālo filmu studijā, kur režisorei izveidojas spilgts radošais tandēms ar kinooperatoru Dāvi Sīmani. Šī perioda filmām, tādām kā Duo, Trakonams ar Dāvi, 6. tramvajs, Lūgšana, Karalienes vizīte, Atmiņas par cirku, u.c. raksturīga spilgta tēlainība un emocionalitāte. Režisori fascinē Dāvja Sīmaņa pasaules vērojums, viņa spējas kadru krāsas un gaismas to piesātinātajā iekšējā dramaturģijā komponēt kā gleznas. Turpretī Sīmanis Brūverē atrod ideālo režisori, kas bez bailēm prot eksperimentēt ar ekrāna neierobežotajām vizuālajām iespējām un kino uztver tā poētiskajā un filozofiskajā kontekstā. Būtisks abu kinoprofesionāļu sadarbības pamats ir režisores koptā autorkino ne ar vienu citu nesajaucamā vizualitāte un eiropeiskais domāšanas veids.

Aktīvie preses gadi

Jau pēc pārcelšanās uz Latviju pieredzējusī kinodokumentāliste un žurnāliste kopā ar filozofu un žurnālistu Ilmāru Latkovski dibina jaunu nedēļas laikrakstu Nakts, kas ik ceturtdienu iznāk laikraksta Diena paspārnē. Šeit savus pirmos soļus žurnālistikā sper Gints Grūbe, Vents Zvaigzne, Ervīns Grandavs, Māris Zanders, Agija Krasta, Daiga Rudzāte u.c., mediju vidē savu darbību uzsāk nākamā izdevēja Aija Simsone. Nedēļraksts īsā laikā iegūst plašu lasītāju atsaucību, tā tirāža sasniedz 35 000 eksemplāru. Nakts pelēcīgajā un oficiozajā LPSR un postpamdomju preses izdevumu ainavā ievieš jaunas krāsas, saturu un dinamiku, kas Latvijas lasītājiem līdz šim bijušas svešas. Būtisks ir Ilonas Brūveres dzīvesbiedra, mākslinieka Arta Rutka veidotais laikraksta dizains. Turpmāk Rutks ir bijis arī daudzu režisores ekrāndarbu grafiskā dizaina autors. Nakts publikācijas piedāvā literāru stāstu, plašu kultūrcitātu klāstu un faktoloģiskā materiāla spilgtu vizualitāti. Ilona Brūvere nedēļrakstam tulko modernās ārzemju literatūras fragmentus, kas deviņdesmito gadu sākuma Latvijā ir retums.
Brūvere darbu nedēļrakstā atstāj, turpinot publicēties kultūras periodiskajos izdevumos, tādos kā Literatūra. Māksla. Mēs, Māksla plus, dienas laikrakstā Neatkarīgā Rīta Avīze, bet dienas laikrakstā Diena veido Gētes institūta Latvijā izdevuma pielikumu. Ārpus periodikas, Brūvere ir kinofestivāla Arsenāls oficiālā izdevuma redaktore, kur savas pirmās publikācijas iesniedz  mākslas kritiķis Vilnis Vējš un režisors Viesturs Kairišs.

10 gadi Latvijas Televīzijā

Jau pirms nonākšanas Latvijas Televīzijas štata režisores amatā Ilona Brūvere uzsāk ar to aktīvu sadarbību. LTV pasūtījumā tapušas piecas autorprogrammas 1992. gadā - Nepieradinātās modes Asamblejas dienasgrāmatas Līnija.
No 1994. līdz 1995. gadam kā redaktore darbojusies arī jaunizveidotajā komerctelevīzijas projektā Picca TV.
Kā LTV Kultūras raidījumu redakcijas režisore un redaktore, laika posmā no 1995. līdz 2005. gadam, Brūvere veido poētiski un stilistiski piesātinātus kultūras tematikas raidījumus. Televīzijas videotēkā saglabājušies vairāk nekā 200 režisores TV raidījumi un filmas.
Ņemot vērā televīzijas kā vadošā medija lomu faktiski likvidētās nacionālās filmu industrijas apstākļos, režisore ar saviem raidījumiem un īpašo ekrāna valodu gūst plašu atpazīstamību visā Latvijas teritorijā. Top tādi raidījumi un raidījumu cikli kā Maģiskais kvadrāts, Kultūras parks, Parādes durvis, Acu mirklis, Dominante, Kultūrkapitāla fonda finansētie Mūža stipendiātu portreti.
Paralēli aktīvai darbībai televīzijā laika posmā no 1997. līdz 2000. gadam Brūvere ir Neatkarīgās Rīta Avīzes Kultūras nodaļas vadītāja.

Brīnišķīgais balagāns

Līdztekus darbībai režijā un žurnālistikā, Ilona Brūvere iesaistās arī vairāku kultūras norišu un masu kultūras pasākumu producēšanā un režisēšanā. 2000. gadā, Rīgas astoņsimtgades svinībās Ilona Brūvere ir cikla izrāžu Brīnišķīgais balagāns autore-režisore un producente. Tas ir monumentāls pilsētvides uzvedums, kas stāsta par Eiropas cirka vēsturi tēlainā ekrāna un skatuves valodā. Izrādes tiek uzvestas Līvu laukumā, kā arī top video ieraksts LTV.
Krāšņas ir režisores pilsētas svētku ceremonijas Rīgas pilsētas svētkos 2007. gadā - Sapnis vasaras naktī, teatralizēta tēlu un vīziju performance Kronvalda parkā un 2009. gadā - Septiņas vēstules Rīgai, scenogrāfiska performance Vērmanes dārzā, kas veltīta nozīmīgāko Latvijas valsts kultūras iestāžu deviņdesmitgadei.
2014. gadā, Rīgas Eiropas kultūras galvaspilsētas pasākumu ietvaros, top pilsētvides 20. gadsimta modes vēsturei veltītas izrādes Esplanādē - Dāmu paradīze. Kultūras galvaspilsētas programmai top arī nebijis muzeoloģiski performatīvs projekts - izstāde Liktens lietu muzejs, kas tiek realizēts publikas apskatei atvērtajā tā saucamajā Stūra mājā.

Literārie tulkojumi un publikācijas

Ilona Brūvere ir vairāku literāro darbu tulkojumu autore. No vācu valodas tapuši tulkojumi: 1996. gadā Džakomo Kazanovas "Memuāri jeb Nepārspējamā mīlnieka Kazanovas piedzīvojumi Eiropas galmos un skaistuļu buduāros, viņa paša pierakstīti", 1997. gadā Heinca Gintera Konzalika "Asins Mafija", 2010. gadā Stefana Cveiga "Marija Stjuarte". 
2007. gadā grāmatu apgādā "Valters un Rapa" iznāk Ilonas Brūveres publicistikas izlase, kas apkopo režisores kultūras publikācijas no 1997. līdz 2007. gadam, bet 2015. gadā "Kinolats" paspārnē iznāk atmiņu krājums "Liktens lietas", kas veidots papildinot Rīgas Kultūras galvaspilsētas gadā izveidotajai ekspozīcijai Liktens lietu muzejs Stūra mājā.
Bagātīgs ir režisores publikāciju klāsts par daudzām nozīmīgām Latvijas kultūras personībām

Radošās darbības kopsavilkums

Ilonas Brūveres filmu un TV raidījumu tēlainības pamatā ir ikdienas rituāli, kas kadra estētiku smēlušies no mēmā kino, cirka alegorijas un glezniecības elementiem. Scenāriju autore un režisore dokumentālās spēlfilmas žanrā sāk strādāt vēl astoņdesmito gadu sākumā Hamburgā, veidojot pilnmetrāžas filmas par kultūras, mākslas un teātra norisēm.
Raksturojot Ilonas Brūveres ekrāna valodu, viņas kolēģis, kinorežisors Dāvis Sīmanis juniors saka:

Kino itin bieži cenšas izbēgt no pretrunas, kuras pamatā ir sapnis un realitāte, aizbildinoties, ka šīm lietām ir jāpaliek šķirtām. Tikai retais režisors nebīstas tās savienot, radot trauslu kinematogrāfisku pasauli starp īstenības dokumentālo raupjumu un sapņa fantāzijas eklektiku, uz ekrāna nonākot mazliet tuvāk apziņas un zemapziņas neskaidrajai spēlei. Ilona noteikti ir starp šiem režisoriem, turklāt viņa ir mūsu vidē unikāla savā spējā pārcelt dīvainos tēlus, kas, visticamākais, slēpjas viņas varoņu zemapziņas noslēpumainajos nostūros, uz tepat līdzās esošo ikdienu.
Nozīmīgs un ražīgs ir Ilonas Brūveres radošās dzīves posms televīzijā. LTV videotēkas arhīvā saglabājušies ap 200 režisores producētie un režisētie radījumi. Tiem raksturīgs radošs nonkomformisms, centieni lauzt stereotipus par bezkaislīgo un banālo televīzijas ekrānu, saturu, publiku. 
Laika posmā no 1995. līdz 2005. gadam Latvijas skatītajiem pazīstami ir režisores veidotie TV autorraidījumi - Parādes Durvis, Acu Mirklis, Dominante (ciklā KKF Mūža stipendiāti).  Brūvere uzrunā skatītāju ļoti personiski, aicinot tuvoties viņas krāšņajai tēlu pasaulei un gleznieciskajiem ikdienas norišu vērojumiem, vienmēr tos pārvēršot savdabīgās dzīves izrādēs.
2003. gadā Ilonas Brūveres dokumentālo spēlfilmu Mana pasaule Parīze, Londona, Berlīne, Roma Nacionālā Radio un Televīzijas padome nosauc par Gada labāko mākslas  videofilmu.
Režisore vairākkārt nominēta Nacionālajai balvai Lielais Kristaps un par darbu dokumentālā kino režijā to saņem 2012. gadā par dokumentālo spēlfilmu Versija Vera. Filma tiek nominēta piecās profesionālās kategorijās. Ar sešām profesionālajām nominācijām Nacionālo kino balvu Lielais Kristaps 2014. gadā sagaida Brūveres dokumentālā spēle Tapieris. Abās filmās operatore ir Elīna Bandēna.
2014. gadā, Pirmajā Rīgas starptautiskajā kino festivālā tiek organizēta Ilonas Brūveres Vācijas perioda filmu retrospekcija.