google/wiki40b huggingface dataset:
Javas cekulsīlis

Izplatība

Javas cekulsīlis sastopams Dienvidaustrumāzijas Zunda reģionā, kas ietver Malakas pussalu un lielākās tuvējās salas — Borneo, Javu, Sumatru, kā arī citas apkārtējās nelielās salas. Mājo subtropu un tropu mitrajos platlapu koku mežos. Galvenokārt sastopams zemienēs, bet arī kalnos līdz 1800 m virs jūras līmeņa.
Izplatības areāls plešas Malaizijā, Mjanmā, Taizemē, Borneo, Sumatrā, Javā, Indonēzijā un Brunejā.

Izskats

Javas cekulsīlis ir neliels vārnu dzimtas putns ar izteiksmīgu, garu cekulu un baltiem kakla laukumiem. Tēviņš nedaudz lielāks nekā mātīte, kā arī tā cekuls nedaudz garāks kā mātītei (tēviņam apmēram 100 mm, mātītei 92 mm). Ķermeņa garums 31—33 cm, svars 78—114 g.
Apspalvojums melns vai kanēļbrūns (atkarībā no pasugas). Malakas pussalas pasugas cekulsīlim galva un krūtis piesātināti melnas, mugura un spārni tumši brūni, pavēdere tumši pelēka. Visām pasugām kakla sānos mēnesveida balti laukumi, kā arī ap tumšajām acīm ādas gredzens ir daļēji balts (divi balti punkti). Cekula divas vidējās spalvas īpaši garas. To gali nedaudz paplatināti un viegli noliecas uz priekšu.
Melnais knābis vidēji garš, slaids, ar liektu galu. Nāsis sedz mīkstas, īsas spalviņas. Aste vidēji gara ar noapaļotu galu. Kājas melnas. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunajiem putniem cekuls ir īsāks un apspalvojums oranžīgi brūns, spārnu apspalvojums raibumots.

Ekoloģija

Javas cekulsīļi uzturas pa pāriem  vai nelielos baros, kas kopīgi barojas un, lēkājot pa koku zariem, savā stapā visu laiku sasaucas. Barojas galvenokārt ar bezmugurkaulniekiem, piemēram, vabolēm, sienāžiem, cikādēm, lapsenēm, circeņiem, tauriņiem un tūkstoškājiem.
Par ligzdošanas ieradumiem zināmi tikai daži fakti. Ligzdošanas sezona atkarībā no izplatības reģiona ir atšķirīga, kopumā no jūnija līdz martam. Veido monogāmus pārus. Kausveida ligzda vīta no zariem, no iekšpuses izklāta ar smalkām paparžu plūksnām. Tā atrodas mazāku koku augšējos zaros, apmēram 2 m augstumā. Dējumā 1—2 gaiši pelēkas vai gaiži zilzaļas olas ar sarkanbrūniem raibumiņiem.
Ilemiste (stacija)

Vēsture

1900. gadā Tallinā, 0,5 km attālumā no Ilemistes ezera, blakus Baltijas dzelzceļam tika uzbūvēta vagonu remonta rūpnīca Dvigatel (krievu: Двигатель), kuru pieslēdzot dzelzceļam tika izveidota dzelzceļa stacija. Sākotnēji stacija tika nosaukta rūpnīcas vārdā, taču 1929. gadā tika pārdēvēta par Ilemisti.
1940. gadā starp Ilemisti un Jervi tika izbūvēts savienojošais dzelzceļa atzars, tādējādi Ilemiste kļuva par dzelzceļa mezgla staciju.
1987. gadā no jaunizveidotās Mūgas jūras tirdzniecības ostas tika izbūvēts dzelzceļa atzars, kas tika savienots ar Lagedi un Ilemistes staciju.
2012. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Lagedi stacijā tika izbūvētas divas jauna pasažieru platformas, viena starpceļu un viena malas platforma (augstums - 550 mm, garums - 156 m un 211 m). Sliežu ceļu šķērsošanai izmantojams gājēju gaisa pārvads.

Stacijas apkārtne

Jau vēsturiski Ilemistes stacija atrodas industriālā teritorijā, dzelzceļu un autoceļu krustpunktā. Netālu no Ilemistes stacijas atrodas Ilemistes ezers. Suur-Sõjamäe ielā atrodas liels iepirkšanās centrs. Apmēram 1 km uz dienvidiem no Ilemistes stacijas atrodas Lennarta Meri Tallinas lidosta.
Rīgas Klasiskā ģimnāzija

Vēsture

Skola dibināta 1983. gadā kā Rīgas 87. vidusskola, bet 1997. gadā pārdēvēta par Klasisko ģimnāziju, kurā multikulturālā vidē mācās gan krievi un latvieši, gan ukraiņi, ebreji, poļi, azerbaidžāņi, gruzīni, baltkrievi, čečeni, ķīnieši, spāņi, armēņi. 
Rīgas Klasisko ģimnāziju saskaņā ar savu Radošā universuma koncepciju izveidoja pedagoģijas zinātņu doktors un ilgadējais direktors Romans Alijevs. Par godu ģimnāzijas 20 gadu jubilejai tā 2017. gadā izdeva grāmatu "Rīgas Klasiskās ģimnāzija radošais universums". 
Ata Kronvalda fonda Latvijas skolu reitingā Rīgas Klasiskā ģimnāzija lielo skolu grupā 2019. gadā ieņēma 2. vietu.
Latvijas skolu reformas gaitā 2019. gadā Rīgas Klasiskajai ģimnāzijai pievienoja Rīgas 60. vidusskolu.
KPV LV

Partijas šķelšanās

Jau neilgi pēc 13. saeimas vēlēšanām, kurā partija ieguva 16 vietas Saeimā, frakcija nespēja vienoties par kopīgu dalību valdībā. No 16 frakcijas deputātiem, 11 nobalsoja par Krišjāņa Kariņa valdību, bet 5 pret. 2019. gada 6. februārī no partijas "KPV LV" frakcijas tika izslēgts Aldis Gobzems. 29. maijā no "KPV LV" izstājās arī Linda Liepiņa. 30. maijā viņai sekoja Karina Sprūde, bet 13. jūnijā Didzis Šmits, atstājot frakcijā 12 biedrus.
Rāmsaras konvencija

Rāmsaras konvencija ir starptautisks līgums par nozīmīgu mitraiņu saglabāšanu un ilgtspējīgu lietošanu. Konvencijas dalībvalstis apņemas novērst šādu nozīmīgu mitraiņu samazināšanos tagad un nākotnē, atzīt mitraiņu fundamentālo ekoloģisko nozīmi un to ekonomisko, kulturālo, zinātnisko un rekreatīvo vērtību. Konvencija nosaukta noslēgšanas vietas Irānas pilsētas Rāmsaras vārdā.
Konvencijas oficiālais nosaukums ir Par starptautiskas nozīmes mitrājiem, īpaši kā ūdensputnu dzīves vidi. Konvencija tika izstrādāta 1971. g. 2. februārī Rāmsarā un stājās spēkā 1975. g. 21. decembrī. Konvencijas pirmparakstītājas bija 18 valstis.
Rāmsaras starptautiski nozīmīgo mitraiņu sarakstā iekļauta 1801 vieta (pazīstamas arī kā Rāmsaras vietas) ar kopējo platību ap 1 630 000 km². Visvairāk šādu vietu ir Apvienotajā Karalistē (166), bet vislielākā kopplatība ir Kanādas mitrainēm (130 000 km²).
2008. gadā konvenciju bija parakstījušas 158 dalībvalstis. Konvencijas galvenā mītne atrodas Glānā Šveicē.

Latvija Rāmsaras konvencijā

Latvijā Rāmsaras konvencija ir pieņemta un apstiprināta līdz ar likuma „Par 1971. gada 2. februāra Konvenciju par starptautiskas nozīmes mitrājiem, īpaši kā ūdensputnu dzīves vidi” spēkā stāšanos 1995. gada 5. aprīlī, vienlaicīgi nosakot arī trīs t.s. Rāmsaras vietas Latvijā.
2008. gadā Latvijā ir sekojošas konvencijā iekļautas teritorijas: Engures ezers, Kaņiera ezers, Teiču un Pelečāres purvi. Vēl vismaz 10 teritorijas Latvijā atbilst šīs konvencijas kritērijiem.
Nasdaq Vilnius

Vēsture

1993. gada 11. maijā Lietuvā tika dibināta vērtspapīru birža Nacionalinė vertybinių popierių birža. 14. septembrī biržā tika veikta pirmā tirdzniecības sesija.
1998. gadā birža tika reorganizēta no bezpeļņas organizācijas par atvērtu akciju sabiedrību.
1999. gadā tika noslēgta sadarbības vienošanās ar Tallinas biržu un Rīgas biržu.
2004. gada 28. maijā lielākais Ziemeļeiropas vērtspapīru tirgus operators OMHEX (vēlāk OMX, tagad Nasdaq) iegādājās 44,3 % AB Nacionalinė vertybinių popierių birža kapitāldaļu un 32 % Lietuvas centrālā depozitārija AB Lietuvos centrinio vertybinių popierių depozitoriumo kapitāldaļu. 18. augustā AB Nacionalinė vertybinių popierių birža tika pārdēvēta par AB Vilniaus vertybinių popierių birža (Viļņas vērtspapīru birža).
2008. gadā apvienojās ASV NASDAQ un OMX, izveidojot NASDAQ OMX Group. 2009. gada 28. janvārī AB Vilniaus vertybinių popierių birža tika pārdēvēta par AB NASDAQ OMX Vilnius.
2014. gadā NASDAQ OMX Group, Inc. mainīja nosaukumu uz Nasdaq, Inc. 2015. gada 1. decembrī NASDAQ OMX Vilnius tika pārdēvēta par Nasdaq Vilnius.
Voldemārs Zenbergs

Biogrāfija

V. Zenbergs beidzis Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultāti (1963), viņa kursabiedri bija Ģirts Jakovļevs, Ints Burāns, Ausma Kantāne, Rasma Garne, Imants Skrastiņš. No 1962. līdz 1968. gadam viņš bija aktieris Drāmas teātrī, tur atveidojis Āpo lomu A. Kivi romāna "Septiņi brāļi" (1963) dramatizējumā un titullomu V. Lāča lugā "Juris Indrups" ("Senču aicinājums", 1964). 70. un 80. gados Liepājas teātra aktieris, atveidojis titullomu V. Šekspīra traģēdijās "Makbets" (1977) un "Karalis Līrs" (1987). Jaunajā Rīgas teātrī spēlējis pana Ignata lomu Aleksandra Čaka "Matīss — kausu bajārs" (1993).
Rīgas kinostudijā atveidojis Andrieva lomu filmā "Mērnieku laiki" (1968) un Dormuižas kunga lomā "Vilkatis Toms" (1983). 1970. gadā izdotajā Raimonda Paula skaņuplatē "Tik dzintars vien" viņš iedziedājis gotisko "Balādi manam vectēvam". Ir ziņas, ka Leo Kokle gleznojis viņa portretu.
Sekulārisms Turcijā

Sekulārisms Turcijā tika ieviests līdz ar 1924. gada Turcijas konstitūcijas pieņemšanu. Vēlāk administratīvo un politisko nepieciešamību izveidot modernu, demokrātisku un sekulāru valsti nostiprināja Kemalisma ideoloģija Ataturka reformu gaitā. 13 gadus pēc šo principu ieviešanas, laicisma (franču: laïcité) princips tika iekļauts arī Turcijas konstitūcijas 2. pantā. Spēkā esošā konstitūcija nepieļauj valsts reliģiju un neveicina jebkuras citas reliģijas atbalstīšanu. Valsts oficiāli neatbalsta arī islāmu, par kura sekotājiem sevi uzskata 99% valsts iedzīvotāju. Turcijas laicisma principi nav kategoriski par valsts un reliģijas šķiršanu, jo valsts pienākums ir uzturēt "aktīvu neitralitāti". Valsts politiku un iestāžu darbību jautājumos, kas skar reliģiju, rūpīgi uzrauga Turcijas Reliģisko lietu pārvalde (turku: Diyanet İşleri Başkanlığı) un tās pienākums ir "realizēt valsts politiku islāma ticības, kalpošanas un ētikas jautājumus, izglītot sabiedrību reliģijas jautājumos un uzraudzīt reliģiskā kulta vietas."

Vēsture

Sekulārisma attīstība sākās jau Osmaņu impērijas laikā līdz ar Tanzimata reformām. Otrs lielākais sekulārisma ideju uzplaukums bija vērojams impērijas otrās konstitūcijas laikmetā un tā mūsdienu politiskā programma attīstījusies ar Ataturka reformu palīdzību.
Ežu dzimta

Latvijā

Latvijā dzīvo 2 ežu dzimtas sugas: ziemeļu baltkrūtainais ezis (Erinaceus roumanicus) un brūnkrūtainais ezis (Erinaceus europaeus). Ziemeļu baltkrūtainais ezis sastopams visā Latvijas teritorijā, turklāt tas bieži apmetas apdzīvoto vietu tuvumā. Otra suga sastopama samērā reti, galvenokārt Latvijas ziemeļu daļā. Abas sugas izskatās ļoti līdzīgas un vislabāk atšķiramas, apskatot vēderu. Brūnkrūtainajam ezim uz krūtīm ir izteikts brūns laukums. Baltkrūtainajam viss vēders ir bālgani pelēcīgs.

Izskats un īpašības

Lai arī pierasts uzskatīt, ka ežu dzimtas dzīvniekiem ir adatu kažociņš, tomēr ciršļežu apakšdzimtas sugām nav adatu kažoka, bet to matojums ir spalvains un mīksts. Kopumā, ja neņem vērā adatu kažoku, ežu dzimtas dzīvnieki proporcijās un ķermeņa formās atgādina ciršļus, līdzīgi kā tiem ir gari purniņi un īsas vai vidēji garas astes.  Tomēr ežu sugas ir daudz lielākas nekā ciršļu sugas. Lielākā dzimtā ir mēness žurka (Echinosorex gymnura), kuras ķermeņa garums sasniedz 40 cm, bet svars 1,1 kg, toties mazākais ir īsastes matainais ezis (Hylomys suillus), kura ķermeņa garums var būt tikai 10 cm, bet svars 12 g.
Ežu dzimtas sugas ir visēdāji, kas pamatā barojas ar kukaiņiem, sliekām un citiem maziem bezmugurkaulniekiem. Tās barojas arī ar sēklām un augļiem, retumis no putnu ligzdām izēdot olas, kā arī pie izdevības neatsakoties no maitas. Zobi ir asi un piemēroti kukaiņu sagrābšanai. Šīs sugas pamatā ir nakts dzīvnieki, tomēr matainajiem ežiem tas ir mazāk izteikts. Eži un matainie eži kopumā ir vientuļnieki un par mazuļiem rūpējas tikai mātītes. Grūsnības periods ilgst apmēram 6-7 nedēļas. Mazuļi piedzimst akli, bez apspalvojuma, lai gan mazajiem ezīšiem adatas sāk augt jau pēc pirmajām 36 stundām.

Evolūcija

Ežu dzimtas sugas ir samērā primitīvi zīdītāji, kas nav daudz mainījušies, kopš tie parādījās eocēna laikā. Lielākās no visām ežu sugām, izmirušās sugas ieskaitot, ir bijušas Deinogalerix mataino ežu sugas, kas dzīvoja miocēna laikā Itālijas Gargano salā (mūsdienās pussala). Šīs sugas bija lielu trušu izmērā un galvenokārt barojās ar nelieliem mugurkaulniekiem un maitu, nevis ar kukaiņiem. Ežveidīgo dzīvnieku tuvākie radinieki ir ciršļveidīgās sugas, ar kurām kopā kādreiz tika veidota kukaiņēdāju kārta.
Histoloģija

Histoloģija (grieķu: ἱστός — audums, λόγος — mācība) ir bioloģijas nozare, kas pēta dzīvo organismu šūnu, audu un orgānu uzbūvi mikroskopiskā un submikroskopiskā līmenī. Histoloģiju var uzskatīt par medicīniski bioloģisku nozari, jo tai liela nozīme medicīnā (histoloģijas metodes lieto biopsiju materiālu izpētei). Tā ir cieši saistīta ar ģenētiku, fizioloģiju, bioķīmiju un citām zinātnes nozarēm.

Histoloģija Latvijā

Histoloģijas pētījumi Latvijā aizsākti 20. gadsimta 20. gados LU Medicīnas fakultātes Anatomijas un histoloģijas institūtā. Pirmā latviešu histoloģe bija Ausma Bebre (1892—1965), kura sagatavojusi pirmo histoloģijas mācību līdzekli latviešu valodā “Īss normālās histoloģijas kurss” (izdots 1927. gadā). Viņa pirmā latviskojusi histoloģijas terminus. 30. un 40. gados Anatomijas un histoloģijas institūtā strādāja histologi Jānis Arnolds Eglītis (1902—1986) un Irma Eglīte (1907—2000), kuri augstā līmenī sakārtoja histoloģijas mācību procesu. 1944. gadā viņi emigrēja uz ASV un izveidoja histoloģijas institūtu Kolumbusas Universitātē. Padomju okupācijas sākumā histoloģiskā izglītība Latvijā bija sagrauta, to atjaunoja profesors Konstantīns Bogojavļenskis (1899—1967), kurš ir uzskatāms par Latvijas citologu skolas radītāju. Viņa skolnieks, akadēmiķis Jānis Ērenpreiss (1929—1996), ir sarakstījis vairākas monogrāfijas par vēža šūnu pētījumiem. Latvijas embrioloģijas skolas pamatlicējs ir akadēmiķis Pēteris Gērke (1904—1985), kurš sarakstījis vairākas embrioloģijas mācību grāmatas latviešu un krievu valodā. Šūnu pētījumi submikroskopiskā līmenī sākti 20. gadsimta vidū, bet 1994. gadā nodibināta Latvijas Elektronmikroskopistu biedrība.
Dzelzceļa līnija Rēzekne—Daugavpils

Dzelzceļa līnija Rēzekne—Daugavpils ir dzelzceļa līnija Latvijā, kas savieno Rēzeknes un Daugavpils (stacija Daugavpils-Šķirotava) pilsētas. Šī ir viena no senākajām dzelzceļa līnijām Latvijā. Līnijas garums ir 84 km, tajā ir viens sliežu ceļš (izņemot posmus Rēzekne I—Pūpoli un Krāce—Aglona) un tajā kursē pārsvarā tikai kravas vilcieni. Līnijā nav regulāras pasažieru satiksmes. Piepilsētas pasažieru vilcienu satiksme līnijā pārtraukta 1999. gadā. Reizi gadā uz Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētkiem Aglonā augusta vidū kopš 1995. gada kursē pasažieru vilciens Rīga—Aglona. 
2018. gada 24. septembrī sakarā ar Romas pāvesta vizīti Aglonas bazilikā līnijā norīkoti 3 reisi no Rīgas uz Aglonu — viens pagarināts parastais Rīga—Daugavpils reiss un 2 papildu reisi no Rīgas caur Rēzekni un Daugavpili.

Vēsture

Dzelzceļa līnija tika uzbūvēta 1860. gadā, reizē ar posma Rītupe (tolaik Schogowa)—Daugavpils uzbūvēšanu (kas ir senākā dzelzceļa līnija Latvijā), kas bija daļa no Sanktpēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas. 
1999. gada jūnijā tika pieņemts lēmums par pasažieru vilciena Daugavpils—Rēzekne kustības pārtraukšanu, kaut gan vilciens pārstāja kursēt jau kopš 15. aprīļa, kad posmā Krāce—Aglona nogruva dzelzceļa uzbērums. Kopš 2015. gada jūnija līnijā nekursē arī vilciens Viļņa—Sanktpēterburga, bet kopš 2015. gada oktobra šeit nekursē arī vilciens Rīga—Sanktpēterburga.
Ādolfs Karnups

Dzīvesgājums

Dzimis 1904. gada 10. janvārī Rīgā. Mācījās Rīgas 2. vidusskolā, studēja Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē, piedalījās arheoloģiskajos izrakumos un pieminekļu apzināšanas ekspedīcijās. Līdztekus no 1926. līdz 1946. gadam strādāja Valsts vēstures muzejā, bija etnogrāfijas nodaļas vadītājs. Pētīja latviešu tautas lietišķo mākslu, etnogrāfiskās tekstilijas un ornamentus. Piedalījās 2. Baltijas arheologu kongresa organizēšanā Rīgā (1930). Vadīja arheoloģiskos izrakumus Raunas Tanīskalnā (1930) un Talsu pilskalnā (1936–1938). Lasīja lekci­ju ciklus Ata Ķeniņa vadītajā Krišjāņa Ba­rona Tautas augstskolā, Latvijas sieviešu nacionālās līgas rokdarbu skolā.
Latvijas okupācijas laikā turpināja strādāt Latvijas Vēstures muzejā, taču pēc Otrā pasaules kara beigām 1946. gada martā tika arestēts un apsūdzēts muzeja vērtību piesavināšanā. Līdz 1955. gadam atradās ieslodzījumā Astrahaņā. Pēc atgriešanās dzimtenē no 1956. gada strādāja profesora Paula Stradiņa vadītajā Medicīnas vēstures muzejā.
Miris 1973. gada 29. jūnijā.
Bertolds

Biogrāfija

Cēlies no feodāļu kalpotājiem (ministeriāļiem) ar uzvārdu Šulte vai, lejasvācu dialektā, Skulte (Schulte), kas dzīvojuši Ziemeļvācijā, Štades pilsētas tuvumā (Elbas lejtece, tagadējā Lejassaksija). Pirms pārcelšanās uz Latviju Bertolds bija Lokumas (Luccaburg) cisterciešu klostera abats netālu no Hanoveras. Romas kūrijai Bertolds bija pazīstams kā cisterciešu ordeņa darbinieks, par to liecina kaut vai tas, ka viņam 1188.gadā bija uzdots izšķirt Brēmenes arhibīskapa strīdus ar kanoniķiem. Pēc Lībekas Arnolda un Alberika ziņām, Bertolds par misionāru Līvzemē bija it kā darbojies jau bīskapa Meinarda laikā.
1196. gadā, pēc Meinarda nāves, kļūst par Ikšķiles bīskapu. Bertoldu par bīskapu 1196./97. gada ziemā iesvētīja Brēmenes arhibīskaps Hartvigs II, un nākamajā vasarā Bertolds ieradās Livonijā, lai noskaidrotu situāciju Ikšķilē. Bertolds, kuru vietējie līvi sagaidīja ļoti naidīgi, nolēma izmantot varu un 1197./98. gados apbraukāja Saksiju un Vestfāliju, aicinot uz krusta kariem pret līviem. Viņš sūdzējās Brēmenes arhibīskapam par lībiešu atkrišanu no ticības, un vienojās nākamgad nosūtīt uz Livoniju karaspēku - ar pāvesta ziņu bija izsludināta grēku atlaišana visiem krustnešiem. Drošas ziņas par šiem notikumiem sniedz vienīgi Livonijas Indriķa hronika, kamēr pāvesta Celestīna III šai jautājumā veiktā dokumentācija prasa papildus pētījumus.
2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss

Vizuālā koncepcija

2017. gada 30. janvārī tika paziņots, ka 2017. gada konkursa tēma būs Svinēsim dažādību!. Konkursa izpilddirektors Jans Ola Sands paskaidroja, ka "Dažādības svinēšanas jēdziens ir pašā Eirovīzijas sirdī".
Logo un dizains sastāv no stilizētām ukraiņu tradicionālajām krellēm no Ukrainas tautas tērpa amuleta.

Vadītāji

2017. gada 27. februārī tika paziņots, ka konkursa vadītāji būs Oleksandrs Skičko un Volodimirs Ostapčuks, savukārt Timurs Mirošnučenko uzņems dalībniekus green-room.
Pirmo reizi Eirovīzijas dziesmu konkursa vēsturē, izņemot 1956. gada konkursu, kad to vadīja viens vīrietis, pasākumu nevadīs neviena sieviete.

Eirovīzijas smaidiņi

2017. gada 30. aprīlī tika paziņots, ka Eirovīzijas un sociālā tīkla Twitter komandas ir strādājušas kopā, lai izveidotu speciāli 2017. gada Eirovīzijai radītus 3 smaidiņus (emocijas), kuras varētu lietot Twitter lietotāji, izmantojot Eirovīzijas atsauces tagus #ESC2017 un  #Eurovision, #12Points un #douzepoints un #CelebrateDiversity.

Dalībvalstis

Dalību konkursā sākotnēji bija apstiprinājušas 43 valstis, līdz Krievija atteica dalību 2017. gada 13. aprīlī. Konkursā piedalījās 42 valstis.
Staļina nāve

Aizliegums Krievijā

"Staļina nāvi" Krievijā bija paredzēts sākt demonstrēt 2018. gada 25. janvārī. Filma saņēma no Krievijas Kultūras ministrijas ierobežotas demonstrācijas atļauju, kas deva tiesības seansus apmeklēt personām, kuras sasniegušas 18 gadu vecumu, tomēr 2018. gada 23. janvārī demonstrēšanas atļauja tika atsaukta. Krievijas Kultūras ministrijas preses dienests paziņojis, ka filma satur "informāciju, kuras izplatīšana ar likumu Krievijā ir aizliegta".
Perita (pavadonis)

Atklāšana un nosaukums

Perita pirmoreiz tika nofotografēta jau 1986. gadā, kad starpplanētu zonde „Voyager 2” pētīja Urāna sistēmu, taču tolaik pavadoni attēlos neviens nepamanīja. To atklāja tikai 1999. gadā Erihs Karkoška (Erich Karkoschka), pētot „Voyager 2” attēlu arhīvu. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/1986 U10. Pēc tam ilgu laiku nevienam vairs neizdevās pavadoni novērot, tāpēc 2001. gadā Starptautiskā Astronomijas savienība oficiāli izslēdza pavadoni no Urāna pavadoņu saraksta. Tomēr Peritas eksistenci izdevās pierādīt 2003. gadā, kad Habla kosmiskā teleskopa attēlos ieraudzīja objektu, vietā, kurā pēc aprēķiniem bija jābūt Peritai. Starptautiskā Astronomijas savienība pavadonim vēlāk piešķīra nosaukumu Perita. Perita ir tēls Viljama Šekspīra traģikomēdijā „Ziemas pasaka”.

Orbīta un fizikālie parametri

Perita ir neliels pavadonis, tā diametrs ir tikai apmēram 26 ± 2 km. Peritas orbīta atrodas starp Belindu un Paku. Starp Peritu un Belindu pastāv orbitālā rezonanse 43:44. Arī ar Rozalindu ir gandrīz pilnīga 8:7 orbitālā rezonanse. Habla kosmiskā teleskopa attēlos Peritas spožums ir tikai 8 % no blakus esošās Belindas spožuma.
Pavadonis ietilpst Porcijas grupā (nosaukta Porcijas vārdā). Tajā vēl atrodas Bjanka, Kresīda, Dezdemona, Džuljeta, Rozalinda, Kupidons, Porcija un Belinda. Visiem šiem pavadoņiem ir līdzīgas orbītas un fotometriskās īpašības.
Kermoda lācis

Etimoloģija

Savu nosaukumu Kermoda lācis ieguva, pateicoties Kanādas dabas pētniekam Fransim Kermodam (franču: Francis Kermode), kas pētīja un aprakstīja šos dzīvniekus. Tomēr pirmais zinātnieks, kas 1905. gadā aprakstīja šo lāci bija Viljams Hornedejs (angļu: William Hornaday) no Ņujorkas zoodārza. Viņš uzskatīja, ka Kermoda lācis ir atsevišķa suga, to nosaucot par Ursus kermodei par godu savam Kanādas kolēģim. Tikai 1928. gadā tika zinātniski pierādīts, ka Kermoda lācis ir Amerikas melnā lāča pasuga. Mūsdienu zinātnieki uzskata, ka Kermoda lācis ir dzīvojis izolācijā no pārējiem Amerikas melnajiem lāčiem pēdējos 10 000 gadus.
Svings (deja)

Svings balles dejās

Ballēs ir pieņemts dejot Austrumkrasta svinga paveidu – vienkāršo svingu. Tā ir cirkulāra deja, to jādejo ar šūpošanos (baunsu) un tuvu pie zemes, nevis izstieptās kājās. Šūpošanās ir jāizpilda ļoti plūstoši, nelēkājot.
Smaragds

Smaragds (no grieķu: σμάραγδος — 'mirdzošs, spīdošs') (Be₃Al₂(SiO₃)₆) ir koši zaļš minerāla — berila paveids. Tas ir viens no vērtīgākajiem dārgakmeņiem līdzās dimantam, rubīnam un safīram, un nereti ir dārgāks nekā pārējie trīs. Lielākajai daļai atrasto smaragda kristālu ir ieslēgumi, kas samazina to vērtību.
Smaragda krāsu nosaka hroma un dzelzs (arī vanādija) piejaukumi. Smaragda cietība ir 7,5, taču ieslēgumi to var pazemināt.
Smaragds ir visu toņu zaļā un zilganzaļā krāsā. Augstākas kvalitātes smaragds ir dzidrs, taču vērtīgi ir arī akmeņi, kas nav pilnīgi dzidri. Absolūti lielākā daļa smaragda kristālu ir ar tik daudz ieslēgumiem, ka tie nav pat caurspīdīgi.
Kolumbijā — valstī, kur atrod visaugstākās kvalitātes smaragdu, atrod arī retu smaragda paveidu — zvaigžņu smaragdu. Tam ir raksturīgs sešstarains atspīdums, ko rada noteiktā veidā orientētu oglekļa matiņu ieslēgumi.
Lai uzlabotu smaragda izskatu, tas tiek turēts augu eļļā, kas lēnām aizpilda akmens mikroplaisiņas.
Pasaulē lielākais smaragds sver 16 300 karātus un atrodas Stambulā, Topkapi pilī.

Vēsture

Smaragda nosaukums Eiropā ienācis no grieķu valodas vārda σμάραγδος, kas cēlies no vēl senāka akadiešu nosaukuma, kas nozīmējis "mirdzošs, spīdošs". Smaragdu ieguve sākusies Senajā Ēģiptē, kur Sikaitas un Sabaras atradnēs smaragdu ieguva jau pirms 3300 gadiem. Tūkstošiem gadu šīs atradnes apgādāja Seno Ēģipti un vēlāk arī Eiropu ar skaistiem dārgakmeņiem.
Pēc Amerikas iekarošanas spāņi XVI gadsimtā atklāja, ka Kolumbijā atrodami augstvērtīgi smaragdi. 1573. gadā sāka apgūt slavenās Muzo smaragda raktuves Kolumbijā.
Mūsdienās Kolumbija ik gadus oficiāli eksportē smaragdus 150—400 miljonu dolāru vērtībā, neoficiāli — vēl vismaz tikpat.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Seišelās

Sarakstā apkopotas tās vietas Seišelu, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Seišelu salām ir iekļautas 2 vietas (abi dabas objekti), savukārt 2 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā.