google/wiki40b huggingface dataset:
Vladislavs Ļistjevs

Biogrāfija

Ļistjevs pabeidza sporta sabiedrības "Spartaks" skolu-internātu Sokoļnikos, Maskavā, un bija meistarkandidāts vieglatlētikā, PSRS čempions skriešanā uz 1000 m junioriem.
Dienēja Tamaņas gvardes divīzija sporta rotā.
Pēc sagatavošanas nodaļas 1977.g. iestājās Maskavas Valsts universitātes žurnālistikas fakultātas starptautiskajā nodaļā, kuru absolvēja 1982.gadā ar grādu "Televīzijas literārais darbinieks"'.
No 1982. gadā viņš strādāja par redaktoru PSRS Gosteleradio (Valsts televīzijas un radio komitēja) tiešraides uz ārzemēm redakcijā. 1987. gadā bija aicināts vadīt televīzijas programmu "Skatiens" (krievu: Взгляд), kas kļuva visspopulārākā visā PSRS un bija priekštecis Latvijas Televīzijas programmai Ļabvakar. Tajā laikā Ļistjevs kļuva ārkārtīgi populārs visā Padomju Savienībā ar reportāžam un raidījumiem tiešraidē.
Pēc PSRS sabrukuma kopā ar kolēģiem izveidoja telekompāniju "ВИD", kura veidoja televīzijas programmas Ostankinas Pirmajam kanālam.
Kopš 1991. gada Ļistjevs bija kompānijas galvenais producents, bet kopš 1993. gada viņš bija ģenerāldirektors. Ļistjevs izveidoja televīzijas raidījumus "Brīnumu lauks" (krievu: Поле чудес), "Tēma" (krievu: Тема) un "Sastrēgumstunda" (krievu: Час пик).
1995. g. janvārī Krievijā tika izveidota jaunais televīzijas kanals ORT (Sabiedriskā Krievijas Televīzija), Ļistjevs kļuva tās ģenerāldirektors. Tajā laikā lielas reklāmas aģentūras, tajā skaitā Sergejam Ļisovskam piederošs "Premjer-SV" kontrolēja visu reklāmu televīzīja un naudas plusmu. Lai izmaiņīt šo situāciju, kompānijas vadība pieņēma lēmumu pārtraukt reklāmu ORT un pasludināja reklāmas moratoriju. Šo lēmumu daži uzskata par Ļistjeva slepkavības iemeslu.
1995. gada 1. martā Ļistjevs tika nošauts savas mājas kāpņutelpā. Pirmā lode trāpīja plecā, bet otrā - galvā. Viņš netika apzagts. Visu 2. martu Ostankinas Pirmajā kanālā rādīja vienīgi Ļistjeva fotogrāfiju uz melna fona un uzrakstu "Vladislavs Ļistjevs ir nogalināts". Savu paziņojumu par šo slepkavību teica arī toreizējais Krievijas prezidents Boriss Jeļcins. Tiek ziņots, ka lietas izmeklētājs tika aizsūtīts piespiedu atvaļinājumā pēc tam, kad pateica, ka ir tuvu vainīgā atrašanai. Noilgums iestājās 2010. gadā.
Vladislavs Ļistjevs apbedīts 4. martā Vagaņkovas kapsētā blakus dzejniekam un aktierim Vladimiram Visockim.
Pigments

Pigments (latīņu: pigmentum — 'krāsa', 'krāsviela') ir tāda krāsviela, kas nešķīst iekrāsojamajā vidē. Pigmentus pievieno laku un krāsu materiāliem (krāsām, gruntskrāsām, emaljām). Pigmenti, atšķirībā no šķīstošajām krāsvielām, veido necaurspīdīgu pārklājumu. Dažu pigmentu (piemēram, svina mīnija), ko pievieno metālam paredzētām krāsām, pamatuzdevums ir nevis krāsošana, bet korozijas izturības nodrošināšana. Atsevišķi izdala keramiskos pigmentus, kas ir noturīgi augstās temperatūrās; to krāsu nosaka kristālrežģa defekti. Pigmentus lieto arī stikla šķiedras audumu, plastmasu, gumijas iekrāsošanai.
Bioloģijā par pigmentiem (bioloģiskajiem pigmentiem jeb biohromiem) dēvē audos un šūnās atrodamās krāsainās vielas. Pazīstami biopigmenti ir hlorofils, hemoglobīns, karotinoīdi, antociāni.
1983. gada Latvijas čempionāts šahā

1983. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 40. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 37. šaha čempionāts sievietēm.

Turnīra gaita

Latvijas PSR 40. šaha čempionāts vīriešiem notika 1983. gadā Rīgā. Turnīru lieliski uzsāka sacensību debitants Aleksandrs Šabalovs - viņš bija līderis pēc 6 kārtām ar 5,5 punktiem. Taču finišā Šabalovs cieta 4 zaudējumus 5 partijās, un viņu apsteidza iepriekšējā gada čempions Alvis Vītoliņš, kas sesto reizi kļuva par Latvijas PSR čempionu.
Latvijas PSR 37. šaha čempionāts sievietēm notika no 1. februāra līdz 1. martam 1983. gadā Rīgā. Turnīra startā labāka bija iepriekšējā gada uzvarētāja Anda Šafranska, taču turnīra vidusdaļā viņu panāca Astra Goldmane. Finišu abas sasniedza kopā, un pēc reglamenta nācās rīkot papildus maču par čempiones nosaukumu, kurš sākās nākamajā dienā pēc pamatturnīra beigām. Goldmane uzvarēja ar 3:1 un trešo reizi kļuva par Latvijas PSR čempioni.
Aleksejs Marčenko

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Marčenko uzsāka 2009.—10. gada sezonā, kad aizvadīja 10 spēles KHL kluba Maskavas CSKA sastāvā. Sezonas lielāko daļu gan viņš aizvadīja MHL. Nākamajā sezonā KHL aizvadīja jau 22 spēles, taču paralēli Maskavas "Krasnaja Armija" sastāvā kļuva par MHL čempionu, iegūstot arī līgas labākā aizsarga balvu. 2012.—13. gada sezona bija pirmā pilnā sezona, ko Marčenko aizvadīja KHL.
Vasarā hokejists pārcēlās uz Ziemeļameriku, 2013.—14. gada sezonā aizvadot arī savu debijas spēli NHL klubā Detroitas "Red Wings". 2014.—15. gada sezonā "Red Wings" rindās hokejists aizvadīja jau 51 spēli, taču 2015.—16. gada sezonā jau bija nostiprinājies komandas pamatsastāvā.
ASint Technology

Vēsture

ASint Technology dibināja 2007. gadā kā Silicon Integrated Systems Corp meitasuzņēmumu.
2010. gadā, Asustek iegādājās 60% akciju uzņēmumā.
Postkrosings

Kā darbojas Postkrosings

Projekta galvenā ideja ir - jebkurš, nosūtot vismaz vienu pastkarti, saņems atpakaļ vismaz vienu pastkarti no postkrosera kaut kur pasaulē.
Vispirms nepieciešams reģistrēties Postcrossing mājas lapā un pieprasīt līdz piecām adresēm, uz kurām sūtīt pastkartes. Jaunā postkrosera profilā parādīsies un uz e-pastu tiks nosūtītas adreses un īpašs identifikācijas kods katrai pastkartei, kas jāuzraksta uz sūtījuma, lai to saņemšanas brīdī varētu reģistrēt sistēmā. Kad jaunā postkrosera sūtītā pastkarte saņemta, saņēmējs reģistrē pastkartes ID numuru. Šis ir brīdis, kad jaunais postkroseris nonāk sistēmā, lai pats varētu saņemt pastkarti no nākamā cilvēka, kurš pieprasīs adresi pastkartes sūtīšanai.
Sākotnēji iespējams nosūtīt līdz 5 pastkartēm vienlaicīgi. Katru reizi, kad kāda no nosūtītajām pastkartēm tiek reģistrēta kā saņemta, postkroseris var pieprasīt adresi jaunam sūtījumam. Sūtot vairāk pastkaršu, palielinās skaits, cik adreses iespējams saņemt sūtīšanai vienlaicīgi.
Ņemot vērā, ka pastkartēm bieži jāceļo lieli attālumi, tām jābūt no kvalitatīva, bieza materiāla, lai tas sūtīšanas laikā nesabojātos. Tāpat postkroseriem jāņem vērā, ka dažās valstīs sūtījumi pienāk lēnāk un ka pasts reizēm mēdz pazust, sūtīšanas laikā zaudēt kvalitāti vai aizkavēties. Gadījumā, ja pastkarte nav reģistrēta kā saņemta 60 dienas pēc nosūtīšanas, sistēma to piefiksē kā iztecējušu un dod iespēju saņemt jaunu adresi un ID numuru, uz kuru sūtīt pastkarti tās vietā. Tomēr lielākā daļa pastkaršu pie saņēmēja nonāk pirms 60 dienu termiņa.

Vēsture

Projekta ideju radīja Paulo Magaless (Paulo Magalhães), kas Postcrossing mājas lapu radīja 2005. gada 14. jūlijā. Galvenais iedvesmas avots projekta radīšanā bija simpātijas pret īsta pasta, sevišķi pastkaršu, saņemšanu. Projekta sākotnējais mērķis bija "caur pastkaršu sūtīšanas pieredzi vienot cilvēkus visā pasaulē neatkarīgi no viņu atrašanās vietas, vecuma, dzimuma, rases vai uzskatiem" , un drīz vien mājas lapa kļuva populāra visā pasaulē. Lai arī sākumā Postkrosings radās kā studenta Paulo Magalesa hobijs no veca datora, kas atradās vīrieša drēbju skapī, tā guva necerētus panākumus un sāka stabilu izaugsmi. 2008. gada februārī tika izstrādāta mājas lapas otrā versija ar jaunu dizainu, funkcijām un iespējām. Paralēli pastkaršu sūtīšanai sāka notikt arī postkroseru tikšanās, dalība ziedojumu vākšanas projektos, izstādēs un citi pasākumi.
Šobrīd Postcrossing mājas lapu uztur tās dibinātājs Paulo un brīvprātīgo darbinieku grupa, un finansējumu projekts iegūst no dalībnieku ziedojumiem.
Anna Seile

Biogrāfija

A. Seile ir dzimusi 5 bērnu zemnieku ģimenē Mežotnes pagastā, 1957. gadā beigusi Svitenes vidusskolu un iestājusies Latvijas Valsts universitātes Ģeogrāfijas fakultātē. Pēc studiju beigām sākumā strādājusi par ģeogrāfijas skolotāju, pēc tam par ģeoloģi, vēlāk pievērsusies vides zinātnei. Sākot ar 1979. gadu, bija Slīteres rezervāta direktora vietniece zinātniskajā darbā. Par zinātnisko darbu A. Seilei ir piešķirts ģeogrāfijas zinātņu doktora grāds, 1999. gadā viņa atzīta par LU Goda doktori.
Kopā ar vīru Juri ģimenē izaudzināti trīs dēli.

Politiskā darbība

Trešās atmodas laikā 1980. gadu beigās A. Seile iesaistījās LNNK, Zaļajā partijā un Latvijas Tautas frontē. 1990. gadā kā LTF un LZP kandidāte Rojas vēlēšanu apgabalā tika ievēlēta Augstākajā Padomē, 4. maijā balsojusi par deklarāciju "Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu". no 1993. līdz 1995. gadam viņa bija Centrālās zemes komisijas priekšsēdētāja, arī vēlākajos gados daudz nodarbojusies arī īpašuma tiesību un zemes privatizācijas jautājumiem, īpaši attiecībā uz lauku apvidiem.
A. Seile tika ievēlēta 5. Saeimā, 6. Saeimā (abās no LNNK saraksta), 7. Saeimā, 8. Saeimā un 9. Saeimā (visās no "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta), tobrīd viņa līdzās Dzintaram Ābiķim, Martijamam Bekasovam un Jānim Lagzdiņam bija viena no tikai četriem Latvijas politiķiem, kas bija bijuši visu parlamentu deputāti pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas.
2008. gadā A. Seile izstājās no "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" un bija jaunas partijas "Pilsoniskā savienība" dibinātāju skaitā, kā arī kļuva par tās Saeimas frakcijas priekšsēdētāju. 2010. gadā viņa paziņoja, ka nepiedalīsies 10. Saeimas vēlēšanās un beigs aktīvu politisko darbību, taču 2011. gadā piedalījās 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās no partijas "Vienotība" saraksta (tajā iekļāvās "Pilsoniskā savienība"), bet netika ievēlēta.
A. Seile ir apbalvota ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni un 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Erodētā augsne

Erodētā augsne ir viens no augšņu tipiem. Ūdens, vēja un cilvēka darbības rezultātā augsnes masas pārvietošanās pa paugura nogāzēm uz leju novērojama tīrumos, bet gandrīz nemaz tā nav novērojama mežos, kur arī stāvas nogāzes nereti saglabājies normāls velēnu vidēji vai stipri podzolēto augšņu profils. Tīrumos denudācijas rezultātā augsnes profils saīsināts, samērā bieži virsotnēs un stāvās nogāzēs atsedzas karbonātiem bagāti cilmieži, uz kuriem veidojas sekundāras velēnu karbonātu augsnes, kur maz trūdvielu (0,4–1,5%). Trūdvielu horizonta biezums pa lielākai daļai ir tāds pats kā aršanas dziļums, trūdvielu daudzums atkarīgs no augsnes mēslošanas un apstrādāšanas kvalitātes. Nogāžu apakšējā daļā krājas denudācijas produkti, veidojot pauguru pakājēs noaru kāpas. Pēc šo kāpju augstuma var relatīvi spriest par attiecīgā paugura kultivēšanas ilgumu. Augšņu īpašības paugurainēs mainās likumsakarīgi pa nogāzi uz leju: nogāzes lejasdaļā podzolēšanās process vienmēr izpaužas spilgtāk, palielinās augsnes skābums, līdz ar to samazinās augiem uzņemamo fosfora savienojumu daudzums, palielinās trūdvielu horizonta biezums, kas sasniedz pat 1,5–2 m. Starppauguru ieplakās savukārt izveidojušās purvainās un purvu augsnes. Pauguraiņu augšņu uzlabošanas pasākumi atkarībā no augšņu īpašībām jāveic diferencēti — pauguru erodētās augsnes pastiprināti jāmēslo ar organiskajiem mēslošanas līdzekļiem, turpretī pauguru pakājes jākaļķo.
Latvijā šo augšņu kopas veido Latvijas morēnu pauguraiņu augšņu segu.
Artūrs Mickevičs

Karjera

Karjeru sācis 2006. gadā Liepājas "Metalurgs" U-18 komandā, kuras sastāvā spēlēja Latvijas U-18 čempionātā. 2008. gadā debitēja Latvijas čempionātā "Metalurga" otrā sastāva komandā. 2009.—2010. gada sezonā pārstāvēja "Metalurgu" Baltkrievijas Ekstralīgā. Lielāko daļu 2010.—2011. gada sezonas A.Mickevičs pārstāvēja HK Rīga komandu Jaunatnes līgā, taču tad atgriezās "Metalurga" sastāvā.
Pēc "Metalurga" izjukšanas, 2013. gada vasarā Mickevičs pievienojās VHL klubam Ņeftekamskas "Toros", tā sastāvā aizvadot nākamo pusotru sezonu. 2014.—15. gada sezonas vidū pievienojās HK Liepāja rindām.
Latvijas hokeja izlases rindās debitējis 2012. gada 9. februārī.
Krišjānis Ļūļaks

Dzīves gājums

Dzimis 1883. gada 26. jūnijā Zasas pagastā zemnieku ģimenē. Mācījās Jelgavas reālskolā. Iestājās Krievijas impērijas armijā, mācījās Čugujevas karaskolā, ko pabeidza 1906. gadā un dienēja Rīgā (1906—1914).  
Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā Austrumprūsijā krita vācu gūstā. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada decembrī atbrīvots no gūsta un mobilizēts Sarkanajā armijā. 
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1921. gadā atgriezās Latvijā. Strādāja Latvijas kara skolā (1922—1928), bija tās priekšnieka v. i. (1928—1929), tad virsnieku kursu priekšnieks (1930). 
10. Aizputes kājnieku pulka komandieris (1932—1933). Latvijas armijas štāba apmācību daļas priekšnieks (1933—1938). Kara muzeja padomes loceklis (1934—1938), muzeja pārvaldnieks (1936—1938). Atvaļināts no dienesta 1938. gadā.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, pēc tam uz ASV.
Miris 1981. gada 11. aprīlī Glendeilā, Kalifornijā.
Interleikīns 33

Interleikīns 33 jeb IL-33 ir citokīns (šūnu signālmolekula), kura pieder pie interleikīnu grupas.
Interleikīns 33 ietilpst IL-1 dzimtā, kurā ietilpst arī interleikīns 18. Svarīgākais receptors ir IL-1 receptors — ST-2 jeb IL1RL1. Interleikīns 33 rada bioloģiskus efektus ar IL-1 receptora ST-2 palīdzību, aktivē NF-kappa B un MAPkināzi un vada Th2 asociatīvo citokīnu produkciju in vitro. In vivo interleikīns 33 izraisa interleikīnu 4, 5 un 13 ekspresiju un noved pie nopietnām patoloģiskām izmaiņām gļotādā.
Skābekļa difluorīds

Toksicitāte

Skābekļa difluorīds ir ļoti toksisks. Tā toksicitātes pakāpe ir salīdzināma ar fosgēnu.
Ieriķu iela (Rīga)

Vēsture

Ieriķu iela ierīkota 20. gadsimta 30. gados dzīvokļu kooperatīva "Savs stūrītis" teritorijā no Zemitānu dzelzceļa stacijas līdz Ūnijas ielas krustojumam. 1939. gadā tā sniedzās līdz Ķeguma ielai. Pēc Zemitānu viadukta uzbūvēšanas (1985) ielas trase posmā no dzelzceļa līdz Georgija Gailes (Ūnijas) ielas krustojumam tika paplašināta. Ieriķu iela ir daļa no pilsētas nozīmes transporta maģistrāles, kas savieno pilsētas centru ar apvedceļu. Tās apbūvi veido daudzstāvu dzīvojamās ēkas, kas būvētas 50.—60. gados. Tai piekļaujas VEF teritorija.

Ielas raksturojums

Ieriķu iela ir vietējas nozīmes iela Purvciema apkaimes ziemeļos. Tā sākas uz Zemitānu pārvada pie Zemitānu stacijas un virzās austrumu virzienā. Iela krustojas ar Braslas un Dzelzavas ielām. Pēc tam tā savienojas ar Gustava Zemgala gatvi, nākamie krustojumi ielai ir ar Kastrānes, Vaidavas un Ūnijas ielām. Tad tā krustojas ar Rubeņu un Burtnieku ielām, ar Laimdotas ielu, ar Ainavas ielu, ar Ķeguma, Stirnu un Sveķu ielām. Īsi pirms beigām tā krustojas ar Lielvārdes ielu un beidzas krustojumā ar Biķernieku ielu.
Fēru ponijs

Vēsture

Fēru poniji Fēru salās dzīvo jau vairākus simtus gadus, un tiek uzskatīti par ļoti "tīru" un vecu šķirni, tos mēdz salīdzināt ar Īslandes zirgiem, jo abas šķirnes ir veidojušās uz salām izolācijā no citu zirgu ietekmēm. Ģenētiskā analīze rāda, ka abas šķirnes ir tuvas radinieces un cēlušās no Norvēģijas primitīvajiem zirgiem. Arī Fēru ponijam papildus soļiem, rikšiem un lēkšiem mēdz būt tolts un aida. Poniju šķirne ir veidojusies, krustojoties senajiem zirgiem, kurus salās ieveda ķelti un vikingi. 
Tā kā poniji tika intensīvi eksportēti uz Apvienotās Karalistes ogļu raktuvēm, tad 1960.
gados tie gandrīz bija izmiruši. Salā bija palikuši vairs tikai 5 vai 6 poniji. Pēdējā brīdī Fēru salu iedzīvotāji attapās un uzsāka Fēru poniju atjaunošanas programmu. Mūsdienās poniju skaits ir apmēram 50 īpatņu. Ponijus ir aizliegts eksportēt.
Klasiskais cūku mēris

Klasiskais cūku mēris (latīņu: Pestis suum; saīsināti KCM) ir visu vecumu cūku infekcijas slimība, kuru ierosina vīruss.  Slimība izpaužas kā drudzis, asinsvadu un asinsrades orgānu bojājumi un resnās zarnas gļotādas difteriskais iekaisums. Sastopams visās pasaules valstīs. Klasiskais cūku mēris ir ļoti postošs saimniecībām, jo saslimušo cūku nāves gadījumi ir 80—100%.
Vīruss skar tikai mājas un mežacūkas neatkarīgi no šķirnes vai vecuma. Infekcijas izraisītājs ir citas slimās cūkas, kas izdala vīrusu apkārtējā vidē ar urīna, fekāliju vai ar sekrētiem. Saslimšana iespējama no ēdiena, ūdens, uzturēšanās vides, kas sajaucies ar slimo cūku izdalījumiem. Dabīga saslimšana cūkām notiek caur barības vadu, elpošanas orgāniem, retāk caur ievainotu ādu. Saslimstība iespējama jebkurā gada laikā.
Skandijs

Izotopi

Dabā ir sastopams tikai viens stabils skandija izotops — skandijs-45. Ir zināmi vēl seši nestabili izotopi, kuri ir iegūti tikai laboratorijās.

Iegūšana

Ik gadu kopējā iegūtā skandija masa ir ap 50 kilogramiem. Nav zināms, cik potenciāli ir iespējams iegūt pavisam kopā. Tīrā veidā skandiju dabā atrast nevar. Tas ir sastopams aptuveni 800 minerālos. No tiem nozīmīgākais ir tortveitīts ((Sc,Y)₂Si₂O₇). Otrs nozīmīgākais skandija iegūšanas avots ir urāna rūdās.

Izmantošana

Skandijs ir reti sastopams metāls, bet tomēr mājas apstākļos to var atrast krāsu televizoros, fluorescējošajās spuldzēs un ekonomiskajās spuldzēs. Skandiju lieto galvenokārt sakausējumiem ar alumīniju un dzīvsudraba spuldzēs, kā piedevu pie luminofora, lai uzlabotu gaismas spektrālo sastāvu. Skandijam nav bioloģiska loma dzīvības procesos uz Zemes.

Vēsture

Ķīmisko elementu skandiju 1879. gadā atklāja zviedru ķīmiķis Larss Fredriks Nilsons. Viņa vadītā zinātnieku grupa šo elementu atklāja euksenīta un gadolinīta minerālos, kas ir sastopami tikai Skandināvijā. Tādēļ elementa nosaukums ir radies no latīņu vārda Scandia, kas nozīmē "Skandināvija". Tomēr tikai 1960. gadā tika iegūts skandijs, kura tīrība bija 99%.
Maija Apine

Biogrāfija

Maija Apine ir vēsturnieces Ilgas Apines meita. Bērnībā apmeklējusi 1. bērnu mūzikas skolu. Pēc vidusskolas beigšanas neilgi studējusi LVU Filoloģijas fakultātē, pēc tam kļuvusi par Latvijas Valsts Konservatorijas Kultūras un Mākslas fakultātes Teātra nodaļas studenti Ādolfa Šapiro Jaunatnes teātra aktieru kursā, kuru pabeidza 1985. gadā un kļuva par aktrisi Jaunatnes teātrī.

Lomas teātros

Apines attēlotās nozīmīgākās lomas Jaunatnes tātrī: sieva žīdiete (B. Brehta "Trešās impērijas bailes un posts", 1985), arhitekta sieva (G. Priedes "Sniegotie kalni", 1986), Laine (M. Zālītes "Dzīvais ūdens", 1988), Anna (G. Priedes "Smaržo sēnes", 1988), Gulbe (Ā. Šapiro "Neglītais pīlēns", 1991). Apine saņēmusi apbalvojumus: LPSR Kultūras Ministrijas goda rakstu par arhitekta sievas lomu G. Priedes lugas "Sniegotie kalni" izrādē (1987) un Baltijas Teātru Pavasara balvu (Tallinā) par sievas žīdietes lomu Bertolda Brehta lugas "Trešās impērijas bailes un posts" iestudējumā.
1992. gadā Jaunatnes teātris tika slēgts, un Apine kļuva par Jaunā Rīgas teātra aktrisi. Sekoja sadarbība ar Alvi Hermani, Māru Ķimeli, Viesturu Kairišu un citiem režisoriem.
Nozīmīgākās lomas: A. Hermaņa izrādēs — Poļina (A. Čehova "Kaija", 1996), Lēdija Krouma (T. Stoparda "Arkādija", 1998), Bufetniece (N. Gogoļa "Revidents", 2002), lomas izrādēs "Tālāk", "Latviešu stāsti" (abas 2004), "Fricis Bārda. Dzeja. Ambients" (2006), "Zilākalna Marta" (2009), "Kapusvētki" (2010); V. Kairiša izrādēs — Marija (E. Sābato "Tunelis", 1996), Mosku kundze (M. Eliades "Jaunava Kristīna", 1997), Ieviņa (R. Blaumaņa "Skroderdienas Silmačos", 1998), Aleksandra (F. Dostojevska “Idiots”, 1999), Margarēta (M. Zālītes "Margarēta"), Nadīne (I. Ābeles "Tumšie brieži", abas 2001); M. Ķimeles izrādēs — Anna Islajeva (I. Turgeņeva "Mēnesis uz laukiem", 2005), Anu (S. Rūla "Tīrā māja", 2007), Anna Pavlova (Ļ. Tolstoja "Dzīvais mironis", 2008). Atveidojusi Iraīdas Verbinas lomu M. Kuzmina romāna "Peldošie — ceļojošie" dramatizējumā (režisors V. Nastavševs, 2014).
Nominēta "Spēlmaņu nakts" balvai kā labākā aktrise par titullomu izrādē "Margarēta" (2001) un Emmas lomu G. Priedes lugā "Jaunākā brāļa vasara" (2001), kā arī nominācijā "Labākais aktierdarbs radioteātrī" par Dinas lomu I. Ābeles lugas "Dzelzszāle" radioiestudējumā (2003).
Jaunajā Rīgas teātrī Apine iestudējusi izrādes “Parsifals jeb Sv. Grālu meklējot” (1999), A. Kolmaņa "Kā rīsa lauks, tik liela pasaule" (2000), G.K. Čestertona "Cilvēks, kurš bija Ceturtdiena" (2004), "Boms pret Boru" (2011) un "Mīļais melis. Ne šovs" (2014).

Kinolomas

Atveidojusi lomas filmās "Dubultnieks" (1986), "Viktorija" (1988), "Dzīvīte" (1989), "Baiga vasara" (2000), "Labās rokas" (2001), "Pa ceļam aizejot" (2002), "Ķīlnieks" (2006), "Golfa straume zem ledus kalna" (2012). Seriālā "Likteņa līdumnieki" (2002) atveidojusi Marijas lomu.
Marks Tvens

Bērnība

Marks Tvens ir dzimis 1835. gada 30. novembrī mazā pilsētiņā Floridā, Misūri štatā, kur viņa vecāki bija apmetušies pie mātes tēvoča, turīgā Džona Kvarla (John Quarles), kam piederēja veikals, ferma un aptuveni 20 melnādaini vergi. Marks Tvens bija sestais no septiņiem bērniem. Tikai divi brāļi un viena māsa sasniedza pilngadību: Orions (1825—1897), Henrijs (1838—1858) un Pamela (1827—1904). Savukārt viena māsa un divi brāļi nomira, būdami vēl bērni: Mārgareta (1830—1839), Bendžamins (1832—1842) un Plezents (1828—1829). Marks Tvens piedzima divas nedēļas pēc Haleja komētas nonākšanas perihēlijā (viņš nomira dienu pēc tam, kad Haleja komēta nākamreiz šķērsoja perihēliju). Savā biogrāfijā viņš rakstīja: "es atnācu ar Haleja komētu 1835. gadā. Tā atkal ieradīsies nākamgad (1910. gadā) un es domāju doties ar to prom."
Kad Markam Tvenam bija četri gadi, tikai dažus mēnešus pēc māsas Mārgaretas nāves, viņa ģimene pārcēlās dzīvot uz Hanibalu, Misisipi upes ostas pilsētu. Hanibalā novērotā ikdienas dzīve vēlāk kalpoja par pamatu vienam no viņa slavenākajiem darbiem "Toma Sojera piedzīvojumi" (1876). Tajā laikā Misūri vēl pastāvēja verdzība, kas ir bieži aprakstīts temats viņa darbos.
Ilgas muiža

Ilgas muižas (vācu: Ilgen) kungu māja atrodas Daugavpils novada Skrudalienas pagasta Ilgā, netālu no Baltkrievijas robežas. Līdz 1920. gada agrārajai reformai tā kalpoja kā medību pils. Bijusī muižas ēka mūsdienās pieder Daugavpils Universitātei. Blakus esošajā parkā aug dižozoli 4,2 m un 4,5 m apkārtmērā.

Vēsture

Ilgas muižas kungu māja celta historisma stilā 1890. gados (arhitekts Vilhelms Neimanis). Pirmā pasaules kara laikā pils postīta, bet nav nodedzināta. Starpkaru laikā tā bija Silenes pagasta teritorijā. Samērā labi uzturētājā ēkā tagad saimnieko Daugavpils Universitātes Studiju un pētniecības bāze "Ilgas".

Dabas liegums

Bijusī muižas ēka atrodas dabas parkā “Silene”, kas dibināts 1977. gadā un tā teritorijā ir 24 ezeri un vairāki nelieli purvi. 1999. gadā tam piešķīra Valsts nozīmes dabas lieguma statusu, bet 2005. gadā liegums tika iekļauts Eiropas nozīmes aizsargājamo
teritoriju "Natura 2000" sarakstā.
Dabas liegumā “Ilgas” sastopami reti dzīvnieki — meža susurs (Dryomis nitedula), dīķa naktssikspārnis (Myotis dasycneme) un meža sicista (Sicista betulina). Šeit ir konstatētas deviņas abinieku un piecas rāpuļu sugas, no kurām Eiropas nozīmes aizsargājamās sugas ir sarkanvēdera ugunskrupis (Bombina bombina), lielais tritons (Triturus cristatus) un purva bruņurupucis (Emys orbicularis), viena Eiropas nozīmes aizsargājama augu suga — spilvainais ancītis (Agrimonia pilosa) un deviņas Eiropas nozīmes aizsargājamās putnu sugas.
Maiks Grīns

Spēlētāja karjera

Pēc četrām Rietumu hokeja līgas klubā Saskatūnas "Blades" rindās aizvadītām sezonām profesionāļa karjeru Grīns sāka 2005.—06. gada sezonā. Sezonas gaitā viņš aizvadīja 22 spēles NHL kluba Vašingtonas "Capitals" rindās, kā arī 56 spēles AHL kluba Hēršijas "Bears" sastāvā. Jau nākamajā sezonā Grīns "Capitals" sastāvā bija nostiprinājies. 2007.—08. gada sezonā Grīns bija labākais vārtu guvējs starp visiem līgas aizsargiem, taču nākamās divas sezonas noslēdza kā NHL rezultatīvākais aizsargs.
2010.—11. un 2011.—12. gada sezonās Grīns izlaida lielu spēļu skaitu dažādu savainojumu dēļ. No 2012. līdz 2014. gadam bija "Capitals" kapteiņa palīgs. 2015. gada vasarā Grīns noslēdza trīs gadu līgumu ar Detroitas "Red Wings".
Kanādas hokeja izlases rindās izcīnījis sudrabu 2008. gada Pasaules čempionātā.
Kontrolcipars

Kontrolcipars (angļu: check digit) ir mehānisms kļūdu atklāšanai dažādos identifikācijas numuros, piemēram, bankas konta numuros, kurus bieži jāievada manuāli. Tas ir analogs pārības bitam (angļu: parity bit) datoru ģenerētos datos. Parasti tas ir viens cipars, kura vērtība tiek izrēķināta no pārējiem identifikācijas numura cipariem. Kontrolcipars ļauj atklāt vienkāršas kļūdas ievadītajā simbolu virknē, piemēram, vienu kļūdaini ievadītu ciparu vai divus vietām sajauktus ciparus.