google/wiki40b huggingface dataset:
Metīda (pavadonis)

Raksturojums

Metīdas orbīta atrodas Jupitera gredzena iekšienē. Tiek uzskatīts, ka gredzenu nepārtraukti papildina daļiņas no Metīdas un Adrastejas. Metīda ir neregulāras formas pavadonis, izmēri 60x40x34 km. Tās virsmu klāj daudz triecienkrāteru. Virsma ir tumša un izskatās nedaudz sarkanīga. Pavadonim ir izteikti atšķirīgas puslodes. Orbītas priekšpusē esošā puslode ir 1,3 reizes gaišāka, nekā pretējā puslode. To var izskaidrot ar faktu, ka priekšpusē esošā puslode saņem daudz vairāk triecienu, saskaroties ar citiem debess ķermeņiem, kā rezultātā uz pavadoņa virsmas tiek izsviests svaigs ledus no tā dzīlēm.

Izpēte

Kosmiskā zonde Voyager 1 Metīdu parādīja tikai kā punktu, tādējādi arī zināšanas par šo pavadoni bija niecīgas līdz tā pētīšanu uzsāka kosmiskais aparāts Galileo. Galileo nofotografēja gandrīz visu pavadoņa virsmu un noteica dažādus parametrus.
Ketino Kahiani-Gerzinska

Personīgā dzīve

Studējusi žurnālistiku Tbilisi, bet 1993. gadā apprecējusies ar Vācijas pilsoni Jurgenu Gersinska (vācu: Jürgen Gersinska). Ir divu dēlu māte: Dāvids (dzimis 1995. gadā) un Mihaels (dzimis 2003. gadā). 1994. gadā kļuvusi par Vācijas pilsoni.
Latvijas futbola izlase 1933. gadā

Spēles

 Latvija: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ēriks Brēde.
 Latvija: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ēriks Brēde.
 Latvija: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ēriks Brēde (Augusts Brēdersons 46').
 Latvija: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Ādolfs Sīmanis, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Kurts Ansons.
 Latvija: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Ādolfs Sīmanis, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Arkādijs Pavlovs.
 Latvija: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus (Alfrēds Cimmers 46'), Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ludvigs Dudaņecs (Arkādijs Pavlovs 46').
Erasts Bite

Biogrāfija

Erasts Bite piedzima 1880. gada 16. februārī Nītaures pagastā. Tēvs Jēkabs bija amatnieks, māti sauca Anna. 1903. gadā beidzis Rīgas garīgo semināru, pēc tam, līdz 1911. gadam, strādājis Rīgā par skolotāju. 1913. gadā pabeidzis Tērbatas universitātes Juridisko fakultāti un pēc tam iestājies advokatūrā par zvērināta advokāta palīgu. Darbojies arī Baltijas bēgļu apgādāšanas komitejā Rīgā, sniedzot bēgļiem palīdzību juridiskos jautājumos. Ierosinājis dibināt demokrātisko bloku vācu okupācijas laikā. 1917. gadā ievēlēts Rīgas pilsētas domē, kur bija domes sekretārs.
Darbojās Demokrātiskais blokā, vēlāk Tautas padomē. 1918. gada 17. novembra sanāksmē, kur tika pieņemta Tautas padomes politiskā platforma, ievēlēts padomes prezidijs un izlemts jautājums par pagaidu valdības organizēšanu, Erasts Bite tika ievēlēts par sekretāru. Latvijas proklamēšanas aktā 18. novembrī viņš nolasīja iepriekšējās dienas sēdes protokolu un pagaidu konstitūciju. Tajā pašā gadā iecelts par miertiesnesi. 1919. gadā iecelts par Rīgas apgabaltiesas locekli. 1920. gadā ievēlēts Satversmes sapulcē, kur iecelts par sekretāra biedru. Viņu ievēlēja amnestijas, juridiskajā un pašvaldības komisijās. 1921. gadā Rīgas apgabaltiesā iecelts par Administratīvās nodaļas vadītāju.
1924. gadā kļuva par Latvijas Senāta prokuroru. Amatā bijis līdz 1926. gada 7. maijam, kad kļuva par tieslietu ministru Artura Alberinga vadītajā valdībā. Amatā palicis arī nākamajā — Marģera Skujenieka vadītajā — Ministru kabinetā. Bites darbības laikā Saeima pieņēma Dzelzceļu likumu, Gaisa satiksmes likumu, likumu par mēriem un svariem, likumu par karaskolām, likumu par Herdera institūtu Rīgā u.c. 1928. gadā atgriezies Latvijas Senāta prokurora amatā.
Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa III šķiru, Latvijas Atbrīvošanas kara piemiņas zīmi un Latvijas Republikas atbrīvošanas cīņu 10 gadu jubilejas piemiņas medaļu. 1941. gada 14. jūnijā deportēts, arestēts, izvests uz Molotovas apgabala Usoļlaga soda nometni. Miris 1942. gada 7. februārī.
Gemini 7

Mērķi

Pēc plāna Gemini 7 vajadzēja startēt pēc Gemini 6, bet sākotnējā Gemini 6 misija tika atcelta, kad 25. oktobrī palaišanas laikā eksplodēja pasīvais mērķis Agena Target Vehicle, ar kuru kosmosa kuģim vajadzētu pietuvoties un saslēgties. Tuvošanās uzdevums bija tik svarīgs, ka tika nolemts izmainīt Gemini 6 uzdevumus, un Gemini 6A kalpotu par Gemini 7 pasīvo mērķi.
Gemini 7 sākotnējā misija tika izmainīta tikai nedaudz. Jau sākotnēji vajadzēja veikt lidojumu 14 diennaktis, pētot cilvēka ķermeni ilgā lidojumā kosmosā.
Astronautiem bija jāizmēģina jauns skafandrs G5C, kas bija vieglāks nekā agrāk izmantotie.

Lidojuma gaita

Gemini 7 tika palaists 1965. gada 4. decembrī 19:30:03 UTC ar nesējraķeti Titan II GLV no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma LC-19.
Pirmajās dienās apkalpe veica dažādus eksperimentus. Lovelam atļāva novilkt skafandru, bet Bormanam bija jāpaliek ietērptam. 
Gemini 6A startēja 15. decembrī. Tas veica manevru sēriju un pietuvojās Gemini 7. 270 minūšu laikā abi kuģi pietuvojās attālumā no 90 m līdz 30 cm.
Pēdējās lidojuma dienās sākās problēmas ar dzinējiem, līdzīgi kā Gemini 5. 12. dienā arī degvielas šūnai samazinājās elektroenerģijas daudzums.
Nolaišanās notika 1965. gada 18. decembrī. Nolaižamais aparāts nolaidās 12 km attālumā no plānotās vietas Atlantijas okeānā.
Melnā Roka

Melnā Roka (Serbu: Црна Рука/Crna Ruka), arī Apvienošanās vai Nāve (Serbu: Уједињење или смрт/Ujedinjenje ili Smrt) - serbu nacionālistu nelegāla militāra organizācija. Radās 1910.gadā, apvienojoties serbu virsniekiem, kuri 1903.gadā piedalījās asiņainā valsts apvērsumā, kura rezultātā tika nogalināts pēdējais Obrenoviču dinastijas Serbijas karalis Aleksandars Obrenovičs, bet varu ieguva konkurējošās dinastijas pārstāvis Petars Karadžordževičs.
Organizācijas mērķis bija panākt visu serbu apvienošanu vienā valstī, izmantojot jebkurus līdzekļus. Tā bija dziļi konspirēta organizācija, kuras biedri savstarpēji nebija pazīstami. Melnās Rokas vadītājs bija Serbijas armijas ģenerālštāba izlūkošanas vadītājs Dragutins Dimitrijevičs. Organizācijā bija arī Belgradas žandarmērijas priekšnieks, ģenerālštāba priekšnieka vietnieks un citas ietekmīgas militārpersonas.
Tā kā 1908.gadā Austroungārija bija anektējusi Bosniju un Hercegovinu, organizācijas tuvākais mērķis bija pretoties austriešu klātbūtnei Bosnijā. Izmantojot izdevību, ka Austroungārijas troņmantinieks Francis Ferdinands 1914.gadā 28.jūnijā bija plānojis apmeklēt Sarajevu, Melnā Roka organizēja atentātu, iesaistot Bosnijas nelegālās organizācijas Jaunā Bosnija (Mlada Bosna) biedrus. Ir viedoklis, ka Francis Ferdinands tika izraudzīts par atentāta mērķi, jo bija labvēlīgi noskaņots pret Austroungārijas slāvu iedzīvotājiem. Iegūstot varu, Francis Ferdinands varētu noskaņot slāvu iedzīvotājus lojāli Austroungārijai, kas neietilpa Melnās Rokas plānos. Kaut arī, pēc dažu vēsturnieku domām, Serbijas valdības vadītājs Nikola Pašičs zināja par atentāta gatavošanu un bija pret to, viņam nebija reālas varas, lai traucētu atentāta norisi.
Liktenīgu sakritību dēļ atentāts izdevās, un tā rezultātā 1914.gada 26.jūlijā sākās Pirmais pasaules karš.
Pēc tam, kad Austroungārijas karaspēks kara gaitā ieņēma Serbiju, Melnā Roka pamazām zaudēja ietekmi valdošajās aprindās, un pēc tā līdera Dragutina Dimitrijeviča sodīšanas ar nāvi par nodevību 1917.gada 11.jūnijā, faktiski beidza pastāvēt, bet serbu militāraju vidū sāka dominēt konkurējoša organizācija - monarhistiskā Baltā Roka (Bela Ruka).
Trolejbusu satiksme Viļņā

Vēsture

1956. gada pirmajā pusē tika uzbūvēts pirmais trolejbusu parks Antakalnī, ierīkots kontakttīkla posms 7,8 km garumā. Oficiāli trolejbusu satiksme Viļņā tika atklāta 1956. gada 3. novembrī, kustību no Centrālās dzelzceļa stacijas līdz Antakalņa mikrorajonam nodrošināja septiņi MTB-82D tipa trolejbusi.
1982. gadā uzņēmums uzsāka pakāpeniski atjaunot savu ritošo sastāvu, tika iepirkti pirmie Škoda 14Tr tipa trolejbusi. Pēc Padomju savienības sabrukuma, transportlīdzekļu nomaiņa uz laiku tika apturēta, taču 1996. un 1997. gadā tika piegādāti vēl 60 šī tipa trolejbusu, autotransporta būves uzņēmums Škoda 1999. gadā piegādāja arī 23 uzlabotos Škoda 14TrM tipa trolejbusus, kuri bija aprīkoti ar pasažieru informēšanas sistēmu BUSE, kas sevī ietvēra arī elektroniskos informācijas tablo salonā un ārpus tā.
Uzņēmums Vilniaus troleibusai 2000. gadu sākumā nolēma iegādāties pirmos zemās grīdas trolejbusus. Laika posmā no 2004. līdz 2006. gadam tika iepirkti 45 jauni Solaris Trollino 15 AC trolejbusi, kuru iegādei tika ņemts aizņēmums bankā.
2011. gada 4. novembrī pilsētas sabiedriskā transporta pakalpojumu sniedzēji - SIA Vilniaus autobusai un SIA Vilniaus troleibusai - tika apvienoti uzņēmumā SIA Vilniaus viešasis transportas (saīsināti - VVT).
Nedēļu vēlāk, 11. novembrī, sabiedrībai tika prezentēts pirmais Lietuvā komplektētais trolejbuss Amber Vilnis 12 AC, kura aprīkojumā izmantotas Baltkrievijā. Čehijā, Polijā un Vācijā izgatavotas detaļas. Pavisam saražoti divi eksperimentālie trolejbusi, abi kopš 2012. gada sākuma  veic pasažieru pārvadāšanu 1. trolejbusu parka apkalpotajos maršrutos.
2013. gada 1. jūlijā veiktās sabiedriskā transporta maršrutu tīkla reorganizācijas rezultātā tika izmainīti vai slēgti vairāki trolejbusu maršruti.
Kopš 2018. gada novembra notiek pakāpeniska ritošā sastāva atjaunošana, aizstājot savu laiku nokalpojušos augstās grīdas trolejbusus Škoda 14Tr, Škoda 14TrM un Skoda 15Tr ar jauniem zemās grīdas trolejbusiem Solaris Trollino 12 Škoda, kuru virsbūve ir vieglākas konstrukcijas nekā iepriekšējās paaudzes Solaris trolejbusiem. Jaunie transportlīdzekļi tiek piegādāti abiem trolejbusu parkiem, kopējais saņemto vienību skaits šobrīd sasniedz 41.
Aleksandrs Kannenbergs

Dzīves gājums

A. Kannenbergs mācījies Jelgavas reālskolā. Pēc tās beigšanas no 1912. līdz 1918. gadam viņš studējis Rīgas politehnikuma komerczinību nodaļā. Piedalījies arī atbrīvošanas cīņās. Vēlāk strādājis vairākos lielos uzņēmumos, bet no 1936.gada finanšu ministrijā kā finanšu ministrijas valsts apdrošināšanas uzņēmuma personu apdrošināšanas daļas vadītājs un bijis AS „Vairogs" revīzijas komisijas priekšsēdētājs.  No 1935. gada bijis Latvijas Grāmatvežu savienības biedrs.

Aktivitātes šaha laukā

Ar šaha spēli viņš iepazinies jau skolas gados. Šeit arī sākusies viņa sirsnīga draudzība ar Hermani Matisonu, kas turpinājās līdz pat meistara nāvei. Neraugoties uz daudzajiem pienākumiem Kannenbergs vienmēr pratis atlicināt laiku šaham. Viņš piedalījies Latvijas šaha dzīves pirmsākumu izveidošanā un šaha biedrību noorganizēšanā. 1920. gada 23. aprīlī iestājies 2. Rīgas Šaha biedrībā un no 1921. gada 28. janvāra līdz 1924. gada beigām bijis biedrības priekšsēdētāja H. Matisona vietnieks. Kad biedrību pārdēvēja par Rīgas šaha klubu, viņš ticis ievēlēts par tā priekšnieku. Vairākus gadus viņš vadījis gan Latvijas meistarības izcīņas turnīrus, gan dažāda cita veida sarīkojumus un sacīkstes. Aktīvi darbojies Senioru Kluba spēles komitejā kopā ar K. Bētiņu, prof. Dr. Arvīdu Kalniņu, arhitektu P. Dreimani un komponistu E. Melngaili korespondencšaha mačos ar Stokholmas šaha klubiem, izcīnot Rīgai pārliecinošu uzvaru un nostiprinot Latviešu gambītam paliekošu vietu starptautiskā mērogā. Ar labiem panākumiem Kannenbergs piedalījies arī ierēdņu turnīros, spēlējot finanšu ministrijas pirmā komandā pie pirmā galdiņa.
Darbojies arī kā problēmists un sastādījis vairākus uzdevumus, sevišķi vērtīgs bijis viņa kā Latvijas komandas dalībnieka devums 5. starptautiskajās šaha problēmu risināšanas sacīkstēs 1934. gadā.
1991.—1992. gada LSBL sezona

Latvijas čempionāta sieviešu basketbola 1991./1992. gada sezona bija Latvijas čempionāta sieviešu basketbolā sezona.
Čempionātā spēlēja 10 komandu. Tika izspēlēti 2 posmi. Pirmajā posmā bija 1 aplis. Otrajā posmā divos peciniekos (skatoties pēc 1. posma rezultātiem) tika izspēlēti 2 apļi.
Bādene pie Vīnes

Pilsētas vēsture

Bādenes apkaimes sēravoti ir bijuši pazīstami jau senās Romas impērijas laikos. Imperatora Klaudija valdīšanas gados (10. gads p.m.ē.-54. gads m.ē.) apdzīvotā vieta tagadējās Bādenes vietā tika dēvēta par Aquae (latviešu: peldvieta) un jau tolaik tika uzskatīta par ievērojamu ūdens dziedniecības vietu. Ar jau citu nosaukumu — Padun kūrorts rakstiskajos avotos minēts 869. gadā.
Pilsētas tiesības Bādene ieguva 1480. gadā.
Ir zināms, ka 1488. gadā šeit ieradās Neapoles Beatriče (1457–1508), Ungārijas karaļa Matiasa I trešā sieva, lai ārstētu savu neauglību.
Līdztekus sērūdens dziednīcu slavai, pilsēta gadsimtu garumā ir piedzīvojusi ne vien augstāku un zemāku prominenču vizītes, bet, vienlaikus, arī cietusi no dažāda veida kataklizmām.
1529. gadā un 1683. gadā Bādene piedzīvoja osmaņu iebrukumus, kuru laikā pilsēta tika pilnībā nopostīta. Pilsēta smagi cieta arī no mēra epidēmijas 1713. gadā un sekojošā plašā ugunsgrēka 1714. gadā. Tomēr kūrortpilsēta arvien spēja atkopties, bet sērūdens dziednīcas atkal apmeklēja augsti viesi.
Laika posmā no 1796. gada līdz 1834. gadam Bādenē ik vasaru uzturējās Imperators Francis II Hābsburgs, ērtības labad pasludinot pilsētu par savu vasaras rezidenci.
1814. gadā Bādene tika nopostīta visaptverošā ugunsgrēkā. Tam sekojošie atjaunošanas darbi bija atbilstoši vērienīgi. Bādene tika pārplānota un izbūvēta tolaik valdošajā bīdermeijera stilā pilsētplānotāja Jozefa Kornheizela vadībā.
1850. gadā Bādenes sastāvā tika iekļauta Lēzdorfa un Gūtebrunnena, bet 1912. gadā Bādene tika apvienota ar Veikersdorfu, kas krietni palielināja pilsētas platību. 1916. gadā austroungāru armijas visrspavēlniecība no Cešinas pārcēlās uz Bādeni un izvietojās Veilburgas pilī.
Pēc Pirmā pasaule kara, 1934. gadā, Bādenē tika atvērti piermie kazino nami un pilsēta ieguva visiecienītākā Austrijas kūrorta statusu, kas turklāt atradās puss stundas braucienā no valsts galvaspilsētas Vīnes.
Bādene nopietni cieta Otrā pasaules kara noslēgumā, kad 1945. gadā pilsēta piedzīvoja sabiedroto aviācijas bombardēšanu. Pēc kara, no 1945. līdz 1955. gadam, Bādenē tika izvietots padomju pagaidu okupācijas vadības rezidence.
Pēc 1965. gada Bādenē tika uzsākti plaši rekonstrukcijas un renovācijas darbi, lai atjaunotu kara laikā sagrauto kūrorta infrastruktūru. Bādene atkal atguva luksus kūrorta slavu un joprojām spēj piesaistīt gan turīgus atpūtniekus un promenences, gan tūristus no visas Eiropas.
Nikolajs Hagelstroms

Dzīvesgājums

Dzimis 1812. gadā Pēterburgā Johana Hagelstroma ģimenē. Studēja Pēterburgas Galvenajā inženieru augstskolā (Главное инженерное училище), pēc kuras beigšanas dienēja Krievijas impērijas armijā kā militārais inženieris, bija Dinaburgas arsenāla komandieris, pēc tam cietokšņa galvenais inženieris. 1856. gadā viņš par saviem līdzekļiem nodibināja pirmo Daugavpils privāto teātri tagadējā Teātra ielā, kura uzturēšana viņš veltīja visu brīvo laiku un naudas līdzekļus.
Piedalījās Janvāra sacelšanās apspiešanā (1863—1864), par ko saņēma medaļu.
Neraugoties uz to, ka 1865. gada martā Dinaburgas pilsētas galvas vēlēšanās lielāko balsu skaitu saņēma katoļticīgais Hieronīms Kvjatkovskis (Hieronim Kwiatkowski), Vitebskas gubernators (jādomā tikko apspiestās Janvāra sacelšanās dēļ) pavēlēja par pilsētas galvu iecelt luterticīgo Daugavpils cietokšņa galveno inženieri Nikolaju Hagelstromu, kas 16. jūnijā tika atbrīvots no karadienesta un 24. jūnijā iecelts par pilsētas galvu. 1868. gadā Daugavpils Dome viņu pārvēlēja šajā amatā, tomēr 1870. gada augustā domnieki par pilsētas galvu ievēlēja pulkvedi Pāvelu Ogijevski (Павел Осипович Огиевский), bet 1871. gadā otrās ģildes tirgotāju Artemiju Makarovu (Артемий Макаров). Kad 1873. gadā A. Makarovu atcēla no amata un apcietināja sakarā ar nelikumībām zemes gabalu un pilsētas mežu izpārdošanā, par pilsētas galvu atkārtoti iecēla N. Hagelstromu. 
Daugavpils pilsētas galvas pienākumus viņš pildīja līdz 1876. gada 15. jūnijam, kad par pilsētas galvu kļuva Daugavpils sabiedriskās bankas direktors Pāvels Dubrovins.  
Miris 1884. gada 10. februārī, apbedīts Daugavpils pareizticīgo kapos.
Kauņa

Vēsture

Leģenda vēsta, ka Kauņa dibināta 1030. gadā, tomēr pirmoreiz rakstos tā pieminēta 1361. gadā. Teitoņu ordenis 1362. gadā Kauņas pili ieņēma un nopostīja, tomēr 1404. gadā lietuvieši pili atguva. 1408. gadā Vītauts Lielais Kauņai piešķīra Magdeburgas tiesības. 1441. gadā Kauņa iestājās Hanzas savienībā.
Trešās Polijas dalīšanas rezultātā 1795. gadā Kauņa nokļuva Krievijas impērijas sastāvā. Tā bija viens no Novembra (1830—1831) un Janvāra sacelšanās (1863—1864) centriem. Kauņas guberņas galvaspilsēta (1842—1915). 1862. gadā cauri pilsētai tika ierīkots Pēterburgas—Viļņas—Kēnigsbergas—Berlīnes dzelzceļš un Kauņa kļuva par dzelzceļa mezglu, šeit pieturēja ekspresvilciens Nord-Express.
Pirmā pasaules kara laikā Kauņā atradās Oberosta militārās pārvaldes virspavēlnieka mītne. 1919. gadā, kad Viļņu ieņēma boļševiku spēki, Kauņa kļuva par faktisko Lietuvas galvaspilsētu (oficiāli tā tika dēvēta par "pagaidu galvaspilsētu"). Pilsēta bija Lietuvas galvaspilsēta arī laikā, kad Viļņa ietilpa Polijā, līdz pat 1940. gadam, kad par Lietuvas (nu jau Lietuvas PSR) galvaspilsētu atkal kļuva Viļņa.

Saimniecība

Kauņa ir liels rūpniecības centrs. No 16. gadsimta Kauņa bija slavena ar savu kalēju, kurpnieku, podnieku, šuvēju, audēju, galdnieku, stiklinieku darbiem. 16. gadsimta sākumā pilsētā strādāja ap 40 specialitāšu amatnieki, kuri bija apvienojušies cunftēs. Rūpniecības uzņēmumi parādījās 19. gadsimta vidū.
Kauņas pilsētas rūpniecība ir apmēram 20% no visas Lietuvas rūpniecības. Visvairāk Kauņas pilsētā attīstītas šādas rūpniecības nozares: pārtikas un dzērienu rūpniecība, vieglā un tekstilrūpniecība, ķīmijas rūpniecība, poligrāfiskā rūpniecība, farmācija, metālapstrāde, kokapstrāde un mēbeļu rūpniecība. Informācijas tehnoloģijas un elektronika kļūst par nozīmīgu Kauņas ekonomiskās darbības sfēru.
Apmēram pusi no savas produkcijas rūpniecības uzņēmumi tirgo iekšzemē, bet otro pusi eksportē. Visvairāk eksportē audumus, metālizstrādājums, elektroierīces, kokmateriālus un to izstrādājumus, mēbeles. Visnozīmīgākie eksporta partneri — Eiropas Savienība, Skandināvijas valstis, Krievija.
Kauņas pilsētas ekonomikā visvairāk investīcijas ir no ASV un Somijas.
Andrejs Vasiļevskis

Spēlētāja karjera

Pēc trim Krievijas Jaunatnes hokeja līgas kluba Ufas "Tolpar" rindās aizvadītām sezonām, profesionāļa karjeru Vasiļevskis sāka 2012.—13. gada sezonā, tajā aizvadot astoņas spēles KHL kluba Ufas "Salavat Julajev" rindās. 2013.—14. gada sezonā tika atzīts par KHL septembra, marta un aprīļa labāko jauno spēlētāju, sezonas beigās iegūstot arī Alekseja Čerepanova balvu.
2012. gada NHL draftā Vasiļevski ar augsto 19. numuru izvēlējās Tampabejas "Lightning". Viņš kļuva par visaugstāk draftēto vārtsargu kopš 2010. gada, kad ar kopējo 11. numuru izvēlēts tika Džeks Kempbels. 2014. gada maijā ar "Lightning" noslēdza trīs gadu līgumu. Vasarā viņš pārcēlās uz Ziemeļameriku, kur sezonu uzsāka AHL vienībā Sirakjūsas "Crunch". "Crunch" sastāvā viņš spēles laiku dalīja ar Kristeru Gudļevski.
2014. gada 16. decembrī debitēja NHL un Tampabejas "Lightning" sastāvā. 2015. gada sākumā karjeru beidza Jevgeņijs Nabokovs, kā rezultātā Vasiļevskis kļuva par "Lightning" otro vārtsargu aiz Bena Bišopa. 2016.—17. gada sezonā Vasiļevskis kļuva par "Lightning" pamatvārtsargu un jau drīz nostiprinājās kā viens no visas līgas vadošajiem vārtsargiem. 2019. gadā kā līgas labākais vārtsargs ieguva Vezinas balvu un tiks iekļauts līgas simboliskajā izlasē.
Krievijas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu. Spēlējis arī 2012. un 2013. gada Pasaules čempionātos junioriem, 2012. gadā kopā ar izlasi izcīnot sudraba, bet 2013. gadā — bronzas medaļas.
Babuškina

Vēsture

Dibināts ap 1760. gadu kā Posoļskas klostera ciemats (выселок). Šeit sākās Udunginas trakts pāri Hamardabana grēdai, ko ierīkoja Kjahtas tirgotāji preču transportēšanai no Ķīnas. Līdz 1892. gadam saukta par Misovsku (Мысовский), līdz 1902. gadam — pasta stacija Misovaja (Мысовая), līdz 1941. gadam — Misovska (Мысовск). Strauja attīstība sākās sakarā ar Transsibīrijas maģistrāles būvniecību. 1900. gadā tika izveidota dzelzceļa stacija Misovaja un līdz Baikālu no dienvidiem apliecošā posma izbūvei 1904. gadā uz Misovajas piestātni ar prāmi pāri ezeram tika transportēti vilcienu sastāvi. 1902. gadā piešķirts bezapriņķa pilsētas statuss. 1941. gadā pārdēvēta tagadējā vārdā par godu profesionālajam revolucionāram Ivanam Babuškinam, kuru 1906. gadā Misovskā nošāva soda vienība.
Emilija Dikinsone

Biogrāfija

E. Dikinsone dzīvoja noslēgtu dzīvi. Viņas dzīves laikā tika nopublicēti mazāk par desmit viņas dzejoļiem, lai gan Dikinsone tos bija sarakstījusi ap 1800 dzejoļiem. Un pat šie publicētie dzejoļi tika pakļauti redakcijai, lai tie atbilstu tā laika dzejoļu normām. Dikinsones dzejoļiem nav līdzīgu amerikāņu 19. gadsimta dzejā - tiem bija īsas rindas, nebija nosaukumu, metra un atskaņu sistēma bieži bija neregulāra.
Pēc viņas nāves viņas radinieki sāka dzejoļus publicēt. Pirmais viņas dzejas krājums iznāca 1890. gadā un kļuva populārs, tam sekoja vēl vairāki. Šobrīd Dikinsone tiek uzskatīta par vienu no pašiem galvenajiem amerikāņu 19. gadsimta dzejniekiem līdzās Voltam Vitmenam, viņas darbi tiek plaši pētīti un arī tulkoti citās valodās.
Sergejs Zubovs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Zubovs uzsāka 1988. gadā, debitējot PSRS hokeja līgas kluba Maskavas CSKA sastāvā. Kluba sastāvā Zubovs aizvadīja vēl nākamās trīs sezonas, taču 1992.—93. sezonas pašā ievadā pārcēlās uz Ziemeļameriku.
Pirmos soļus NHL Sergejs spēra pēc tam, kad 1990. gada NHL draftā viņu ar kopējo 85. numuru izvēlējās Ņujorkas "Rangers" vienībai. Jau 1992.—93. sezonā Zubovs aizvadīja 49 spēles "Rangers" rindās. Ņujorkas klubā viņš kopā nospēlēja trīs sezonas, 1994. gadā arī izcīnot Stenlija kausu. 1995.—96. sezonā viņš spēlēja jau Pitsburgas "Penguins" rindās, bet pēc sezonas beigām tika aizmainīts uz Dalasu, Pitsburgai pretī saņemot Kevinu Hačeru. 1999. gadā, spēlējot Dalasas "Stars" komandā, Zubovs otro reizi karjerā izcīnīja Stenlija kausu. Piedalījies 1998., 1999., 2000. un 2006. gada NHL visu zvaigžņu spēlēs. 2005.—06. sezona bija viena no Sergeja veiksmīgākajām karjerā, un viņš bija viens no Džeimsa Norisa balvas pretendentiem, tomēr balvu izcīnīja zviedrs Niklass Lidstrēms. Sergejs izlaida lielu daļu 2007.—08., kā arī 2008.—09. sezonas, jo bija traumēts. Zubovs ir viens no tikai nedaudz vairāk kā 200 spēlētājiem, kas NHL aizvadījuši vairāk par 1000 spēlēm.
2009. gada vasarā Sergejs atgriezās Krievijā, aizvadot 2009.—10. sezonu KHL kluba Sanktpēterburgas SKA rindās. Lai gan kluba sastāvā bija pieteikts arī nākamajā sezonā, nevienu spēli Zubovs neaizvadīja.
PSRS hokeja izlases sastāvā piedalījies 1988. gada Eiropas čempionātā junioriem, kā arī 1989. un 1990. gada Pasaules čempionātos junioriem, 1989. gadā izcīnot zelta, bet 1990. gadā - sudraba medaļu. Kopā 20 spēlēs guvis tikai vienus vārtus, toties atdevis 10 rezultatīvas piespēles. 
NVS hokeja izlases rindās piedalījies 1992. gada olimpiskajās spēlēs, tajās izcīnot zelta medaļu.
Krievijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1992. gada Pasaules čempionātā. Piedalījies arī 1996. gada Pasaules kausa izcīņā.
Biotops

Biotops (grieķu: βίος (bios) — 'dzīve' un τόπος (topos) — 'vieta') ir samērā viendabīga sauszemes vai ūdens teritorija, kuras pazīmes nosaka dabīgi vai daļēji dabīgi ģeogrāfiskie, biotiskie un abiotiskie faktori un kas piemērota konkrētas sugas eksistencei. Biotopi var būt ļoti dažādi pēc sava veida un platības. Tos var klasificēt pēc vides apstākļiem, augu un dzīvnieku sabiedrībām (biocenozēm) tajos. Biotops kopā ar tajā esošo biocenozi veido bioģeocenozi. Aprakstot biocenozi kā konkrētai sugai piemērotu, to var saukt par dzīvotni, lai gan dzīvotne var iekļaut vairākus blakus pastāvošus biotopus.