google/wiki40b huggingface dataset:
Krievijas prezidents

Krievijas Federācijas prezidents ir augstākais valsts amats Krievijā. Saskaņā ar spēkā esošo Konstitūciju, valsts galva, Krievijas Federācijas Konstitūcijas, cilvēka tiesību un brīvību garants, Krievijas Federācijas Bruņoto spēku Augstākais Virspavēlnieks.
Krievijas Federācijas Prezidents (sākotnēji Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas prezidenta amats) tika izveidots 1991. gadā kā vienas no PSRS republiku vadītāja amats, pamatojoties uz tautas gribu, kas tika pausta 1991. gada 17. marta referendumā.

Tiesiskais statuss

Krievijas Prezidenta tiesisko statusu nosaka Krievijas Federācijas Konstitūcijas ceturtā nodaļa.
Reizē ar valsts galvas funkcijām, Krievijas Federācijas Prezidentam ir piešķirtas plašas pilnvaras, kas ļauj tam de-facto vadīt arī izpildvaru.
Krievijas prezidents ir neaizskarams (Krievijas Federācijas Konstitūcijas 91. pants), taču Konstitūcijas 93. pants reglamentē kārtību, kādā prezidentu ir iespējams atstādināt no amata "pamatojoties uz Krievijas Valsts domes izvirzītām apsūdzībām valsts nodevībā vai citā smagā noziegumā <...>". Šī procedūra sevī ietver divu varas līmeņu līdzdalību: likumdevēju un tiesu varu.

Ievēlēšanas kārtība un stāšanās amatā

Krievijas Federācijas Prezidentu ievēl amatā Krievijas Federācijas pilsoņi slēptās, vienlīdzīgās un tiešās vēlēšanās uz četru gadu termiņu. Par Prezidenta amata kandidātu var kļūt Krievijas Federācijas pilsonis, ne jaunāks par 35 gadiem, pastāvīgi dzīvojošs Krievijas teritorijā ne mazāk kā 10 gadus. Viena un tā pati persona nevar ieņemt Prezidenta amatu vairāk kā divus pilnvaru termiņus pēc kārtas. Precīzu Prezidenta vēlēšanu kārtību nosaka federālais likums.
Stājoties amatā, Krievijas Federācijas prezidents dod sekojošu zvērestu:
"Zvēru, pildot Krievijas Federācijas prezidenta pilnvaras, cienīt un sargāt cilvēka un pilsoņa tiesības un brīvības, ievērot un aizsargāt Krievijas Federācijas Konstitūciju, aizsargāt valsts suverenitāti un neatkarību, drošību un vienotību, godīgi kalpot tautai".
Zvērests tiek dots svinīgā gaisotnē, klātesot Federācijas Padomes locekļiem, Valsts Domes deputātiem un Krievijas Federācijas Konstitucionālās tiesas tiesnešiem.

Prezidenta pilnvaru pildīšana pagaidu režīmā

Visos gadījumos, kad Krievijas Federācijas Prezidents nav spējīgs veikt savus amata pienākumus, tos pagaidu režīmā pilda Valdības vadītājs. Krievijas Federācijas Prezidenta vietas izpildītājs nav tiesīgs atlaist Valsts Domi, rīkot referendumus, kā arī iesniegt priekšlikumus labot vai mainīt Krievijas Federācijas Konstitūciju
Brūnās vardes

Kopīgās īpašības

Brūnās vardes ir samērā lielas vardes, kurām ir raksturīgs slaids viduklis un krokota āda. Daudzām sugām pārti mugurai stiepjas smalkas, izceltas līnijas, bet šīm vardēm nav krupjiem raksturīgās kārpas. Brūnās vardes ir ļoti labas lēcējas, jo tām ir garas, spēcīgas pakaļkājas, kā arī tās ir labas peldētājas. Pakaļkāju pēdām ir peldpleznas. Ādas krāsa galvenokārt brūna, bet var būt arī pelēcīga un zaļgana. Uz muguras un pakaļkājām tumši vai dzelteni raibumi.

Sistemātikas izmaiņas

Saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem varžu dzimtai ir veikta revīzija un no brūno varžu ģints nesenā pagātnē izdalītas vairākas jaunas ģintis: Amerikas dīķa vardes (Lithobates), Austrumāzijas vardes (Glandirana), Dienvidaustrumāzijas vardes (Babina), dīķa vardes (Pelophylax), Indijas smailpurna vardes (Clinotarsus), Malajas vardes (Sanguirana), smailpurna vardes (Odorrana) un zeltmuguras vardes (Hylarana'). Vistuvāk radniecīgas brūnajām vardēm ir smailpurna vardes, pārējās ģintis ir tālākas radinieces, īpaši dīķa vardes.
Stetoskops

Stetoskops ir akustisks instruments, kas palīdz sadzirdēt cilvēka vai dzīvnieka orgānu darbību, tādu, kā sirds toņi, elpošana, zarnu peristaltika. To izmanto medicīnā diagnostiskiem nolūkiem. Ierīce sastāv no vienkāršas vai dubultas galvas, diafragmas, vienkanāla vai divkanālu caurules un auss uzgaļiem. Elektroniskais modelis savukārt ļauj pastiprināt skaņas signālu un piedāvā ekrānu, kurā  redzams  sirdsdarbības jeb elpošanas kustību radītu skaņu grafisks attēlojums. Daži elektroniskie stetoskopi iekļauj speciālas datorprogrammas, kas saglabā iegūto ierakstu un analizē auskultācijas rezultātus.

Vēsture

Pirmo akustisko stetoskopu izgudroja franču ārsts Renē Laeneks (René Théophile Laennec 1781-1826) 1816.gadā, strādājot Parīzes slimnīcā Necker-Enfants Malades. Tam bija vienkāršas koka caurules izskats, bet darbības princips neatšķīrās no kopš 17.gadsimta pazīstamās "auss trompetes". Balstoties uz savu pieredzi plaušu un sirds izklausīšanā, Laeneks publicēja Traité de l'auscultation médiate, et des maladies des poumons et du coeur (1837). 1840.gadā angļu ārsts Goldings Bērds (Golding Bird 1814–1854) aprakstīja stetoskopu ar elastīgu pagarinājumu, ko viņš bija izmantojis. Tomēr arī šī ierīce bija domāta tikai vienai ausij. 1851.gadā īru ārsts Artūrs Līrds (Arthur Leared 1822-1879) izgudroja stetoskopu ar diviem auss uzgaļiem, ko pirmo reizi plašai sabiedrībai atklāja Londonas Lielajā izstādē. Tā dizainu gadu vēlāk pilnveidoja ņujorkietis Džordžs Kamans (George Cammann) lai uzsāktu tā komerciālo ražošanu. Kamana stetoskops bija praktiski tāds, kādu to pazīst mūsdienās.
Marija Saveļjeva

Sportiskā karjera

Galda hokeja turnīros piedalās kopš 2005. gada pavasara. Trenēties sākusi pie tēva Igora Saveļjeva, Igaunijas radio sporta žurnālista un nacionālās izlases kapteiņa. Jau savā otrajā turnīrā — Tallinas kausā ieguva pirmo vietu starp sievietēm. Kopš tā laika Saveļjeva nemainīgi bijusi pirmajā vietā starp Igaunijas sievietēm, kopš 2017. gada rudens ieņem pirmo vietu arī sieviešu pasaules reitingā. Tika gūti panākumi arī starptautiskajās sacensībās, tā, 2011. gada pasaules čempionātā Saveļjeva tikai finālā piekāpās Krievijas spēlētājai Jalbačovai. Kopš tā laika vairākkārt tika iegūtas medaļas pasaules un Eiropas sieviešu čempionātos, līdz 2018. gadā Eiropas čempionātā tika izcīnīta pirmā vieta, bet pēc gada, finālā pārspējot Laimu Kamzolu, tika izcīnīts arī pasaules čempiones tituls.
Tāpat viņa 6 reizes ir bijusi pirmā starp sievietēm ikgadējā Rīgas kausā, tai skaitā pēdējā līdz šim notikušajā — 2018. gada decembrī, un arī citos Latvijas un citu valstu Pasaules tūres posmos. 
Saveļjeva ir vienīgā spēlētāja, kas pasaules un Eiropas čempionātos pastāvīgi spēlē gan sieviešu, gan arī nacionālās izlases komandu pamatsastāvā. Vienlaikus ar sportu viņa piedalās galda hokeja iesācēju turnīru rīkošanā un vadīšanā Igaunijā, kā arī jauno spēlētāju un Igaunijas nacionālās izlases trenēšanā. Kopš 2016. gada — Igaunijas Galda hokeja savienības valdes locekle, tāpēc turnīros vajadzības gadījumā pilda arī organizatora un tiesneša funkcijas.
2019. gadā Igaunija pirmo reizi izveidoja dāmu izlasi pasaules čempionātam, kurā tika iegūta ceturtā vieta. Saveļjeva grupas spēlēs guva 20 punktus no 24.
Platons Buravickis

Biogrāfija

P. Buravickis mācījies Rīgas 5. mūzikas skolā (1998–2002, kompozīciju mācījies pie Viļņa Šmīdberga) un Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolas taustiņinstrumentu nodaļā (2002–2007, kompozīciju mācījies pie Pētera Vaska). Latvijas Mūzikas akadēmijā ieguvis bakalaura grādu, studējot kompozīciju pie Selgas Mences (2009–2013), turpinājis studijas maģistrantūrā.
Strādājis par mūzikas teorijas skolotāju Juglas mūzikas skolā (2011–2013) un mūzikas skolotāju Rīgas klasiskajā ģimnāzijā (2011–2014). No 2013. gada bijis kompozīcijas un mūzikas programmēšanas pasniedzējs Jelgavas mūzikas vidusskolā.
Kopš 2007. gada papildinājis zināšanas pie daudziem pedagogiem: piedalījies algoritmiskās kompozīcijas kursos pie Ahima Bornhofta (Achim Christian Bornhoeft), elektroakustiskas kompozīcijas kursos pie Rolanda Kronlaka, kompozīcijas meistarklasēs pie Dītera Maka (Dieter Mack), Aleksandra Čaikovska, Kristiāna Volfa (Christian Wolff), Ričarda Kemerona-Volfa (Richard Cameron-Wolfe), Eda Beneta (Ed Benett), elektroakustiskās mūzikas meistarklasēs pie Lamberto Kočjoli (Lamberto Coccioli) un Džeimsa Bulloka (James Bullock).
Saņēmis Nika Gothama Mūzikas balvu par spilgtu radošo darbību 2014./2015. akadēmiskajā gadā. Darbi godalgoti kompozīciju jaunrades konkursā (1. vieta – 1999, 2007) un P. Vaska kompozīciju konkursā (2. vieta, 2012; 3. vieta, 2014). Mūzika atskaņota festivālos "Skaņu mežs", "Dominante", "Survival Kit 5", "Art and Communication", "Arēna", Latvijas Jaunās mūzikas dienas. Kopš 2015. gada Latvijas Komponistu savienības biedrs.
Andoras vēsture

Andoras vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Andoras teritorijā.
Tradicionāli Andoras neatkarības iegūšanu piedēvē Kārļā Lielā nopelniem, kurš atbrīvoja zemi no mauru valdnieka 803. gadā. Pats senākais no zināmajiem valsts dokumentiem, kas saistās ar Andoru, attiecas uz Kārļa Lielā mazdēla Kārļa II valdīšanas laiku. Šis senais dokuments ir 843. gada pavēle, kas nodod Andoru (Valls d'Andorra) Spānijas pilsētas „Seo de Urgel” grāfa pārvaldībā.
Pirmie valsts konstitūciju dokumenti attiecas uz 1278. un 1288. gadiem, kas tika izdoti, lai noregulētu konfliktu starp spāņu katolisko arhibīskapu un franču grāfu. Šis līgums palīdzēja radīt mūsdienu Andoras valsts varas pamatu — konstitūciju, kas ir viens no visvecākajiem dokumentiem, kurš vēl darbojas mūsdienās. Šis politiskais kompromiss glāba Andoru no iespējas tikt izdzēstai no politiskās kartes, ņemot vērā savus varenos kaimiņus.
Pēc Lielās franču revolūcijas grāfa mantiniece atcēla visas feodālas privilēģijas, to skaitā arī tiesību pārvaldīt Andoras valsts lietas, bet pēc Andoras iedzīvotāju lūguma šīs tiesības tika atjaunotas ar Napoleona atļauju 1806. gadā.
1993. gada martā Andoras iedzīvotāji nobalsoja par to, lai padarītu valsti par neatkarīgu demokrātisku parlamentāru monarhiju ar divkāršu pārvaldi, pie tam valsts saņēma pilnu suverenitāti.
Viņu sauca Roberts

Sižets

Zinātnieks Sergejs rada eksperimentālu cilvēkveidīgu robotu, kas, pēc viņa domām, būs noderīgs cilvēkiem nepieejamu kosmosa tāļu apgūšanai un nosauc to par Robertu. Roberts ir līdzīgs savam radītājam kā dvīņubrālis. Sergejs nolemj robotu pārbaudīt saskarsmē ar cilvēkiem un nosūta to uz tikšanos ar Tatjanu, kāda sava līdzstrādnieka līgavu. Taču Roberts "iemīlas" Tatjanā un izpilda visus Tatjanas dotos uzdevumus, pat pašus absurdākos un bīstamākos, saprotot pavēles burtiski. Robots iziet no zinātnieku kontroles un pazūd no to redzesloka, dodoties Tatjanai līdzi uz tūristu nometni kalnos.
Draud rasties bīstamas sociālas un tehniskas sekas. Zinātnieki dodas robotu meklēt. Roberts tiek atrasts, taču Tatjana tam devusi pārāk daudz cilvēcisku uzdevumu, kurus tas nav spējīgs izpildīt. Tā elektriskās ķēdes no pārsprieguma ir sabojājušās un robots beidz funkcionēt. Zinātnieki aizved robotu atpakaļ uz laboratorijām, lai veiktu tā atjaunošanu. Tie saprot, ka nezināmā un neparedzamā vidē robots darboties nespēs, un lidojumam tiek gatavots cilvēks.
Gvido Augusts

Dzīvesgājums

Dzimis 1932. gada 24. maijā Kuldīgā. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1950. gadā uz Kaliforniju ASV. Studēja mākslu Kalifornijas štata Sanhosē koledžā (San Jose State College) un Sanfrancisko Mākslas institūtā, papildinājās filmu animācijā Futhill koledžā Losaltosā. Dienēja ASV Jūras kara spēkos (1956-1958) Japānā. Pēc atgriešanās no dienesta strādāja IBM, vēlāk kā arhitektūras ilustrators. Kopš 1958. gada piedalījās mākslas izstādēs.
1959. gadā pārcēlās uz Berkliju, kur rīkoja izstādes un gleznoja abstraktus un eksperimentālus darbus – Kalifornijas Universitātes Mākslas muzeja pasūtījuma radīja virkni novatorisku plakātu par Žana Lika Godāra filmām. 1968. gadā viņš nodibināja savu kompāniju Gvido Press, kas ražoja nelielas tirāžas izdrukas, ilustrēja grāmatas, tajā skaitā Gētes un Puškina darbus. Ceļoja uz Centrālameriku, Āfriku un Eiropu, lasīja lekcijas par etnogrāfiju un mākslas vēsturi, vāca retus un vērtīgus vēstures artefaktus, vadīja vairākus labdarības fondus.

Mākslinieciskā darbība

Strādā eļļas, akrīla, sietiņspiedes un kokgriezuma tehnikās. Gleznošanas stils ekspresīvs, reāls un pusreāls. Daudzi darbi fantastiskas žanru kompozīcijas, kur mijās ironija, humors un erotika. Bieži darbos lietoti arī grafiski un plakātiski elementi. Iespaidi darbiem, liekas, gūti ceļojumos pa Meksiku, Itāliju un citur. Gvido Augustam tuva arī dažādo tautu etnogrāfija un mītoloģija, ieskaitot latviešu tautas dziesmas un pasakas.
Edgara Kauliņa pēdējie svētki

Sižets

Filmā parādītas kolhoza "Lāčplēsis" priekšsēdētāja Edgara Kauliņa 75. jubileja un bēres.
Putekšņlapa

Putekšņlapa ir daļa no ziedauga zieda, zieda vīrišķais reproduktīvais orgāns, kas ražo putekšņus. Putekšņlapa sastāv no pavediena un dziedzera, kurā veidojas putekšņu graudi. Katrā no 4 putekšnīcas ligzdiņām veidojās mikrosporas, kas pārveidojas par putekšņiem. Šos putekšņus mēdz saukt par ziedputekšņiem. Putekšņlapu skaits augos mainās, sākot ar vienu, beidzot ar vairākiem tūkstošiem, piemēram, kaktusam. Putekšņlapas savā starpā var saaugt. Ķirbjveidīgiem un asterveidīgajiem augiem putekšņlapas saaug pilnībā. Atkarībā no auga, vai zieda, putekšņlapas var būt piestiprinātas pie ziedlapiņām, vai kādas citas zieda daļas.
Mednieki sniegā

Izcelsme

Mednieki sniegā un pārējie sērijas darbi, kam tā pieder, ir viduslaiku un agrās renesanses tradīcijā attēloti dažādu gada laiku darbi — tajos attēlotas dažādas lauku nodarbes un darbi Brēgela dzīves laikā, šādi attēlojot dažādus gada mēnešus vai gadalaikus.

Apraksts un kompozīcija

Gleznā attēlota ziemas aina, kurā trīs mednieki atgriežas no medībām savu suņu pavadībā. Pēc skata tās nav bijušas veiksmīgas; mednieki izskatās noguruši un arī suņi ir nomākti un nožēlojami. Viens vīrs nes izkāmējušu lapsas līķi, ilustrējot niecīgo medību guvumu. Mednieku priekšā sniegā redzamas truša vai zaķa pēdas — tas izbēdzis vai izvairījies no medniekiem. Kopējais vizuālais iespaids liek domāt, ka tā ir mierīga, auksta un apmākusies diena; krāsas ir slāpētas baltas un pelēkas, kokos nav lapu un dūmi neceļas gaisā. Vairāki pieaugušie un bērns sagatavo ēdienu uz uguns ceļmalas kroga ārpusē. Savdabīgas ir robotās kalnu virsotnes, kas Beļģijā vai Holandē nav sastopamas.
Ainava pati ir ieleja ar līdzenu apakšu (pa to līkumo upe), bet robotās virsotnes redzamas tālumā. Redzamas ūdens dzirnavas, kuras iesalušas ledū. Tālumā cilvēki uz aizsaluša ezera slido, spēlē hokeju ar moderna izskata nūjām, kā arī kērlingu; tie ir attēloti kā silueti.

Cikls

Saglabājušies Gadalaiku cikla darbi:
"Apmākusies diena", "Mednieki sniegā", "Lopu pārdzīšana no ganībām" atrodas Vīnes mākslas vēstures muzejā. "Pļauja" atrodas Lobkovica pilī Prāgā. "Pļāvēji" atrodas Metropoles mākslas muzejā Ņujorkā.
Jānis Annuss (politiķis)

Biogrāfija

Jānis Annuss ir dzimis 1883. gada 2. februārī Liepājā. Mācījies Pēterburgā, ieguvis matemātikas un komerczinību skolotāja tiesības. Bijis Liepājas proģimnāzijas pārzinis, kā arī tirdzniecības skolas inspektors. Strādājis Pēterburgā, bijis arī Žorža Bormaņa fabrikas direktors. Pēc Latvijas Republikas proklamēšanas 1918. gadā atvēris komercskolu Liepājā. Bijis Liepājas Valsts tehnikuma Komercnodaļas vadītājs un komercpriekšmetu pasniedzējs. Aktīvi piedalījies kredītiestāžu darbā.
1925. gadā Annuss piedalījās 2. Saeimas vēlēšanās no Miera, kārtības un ražošanas apvienības saraksta. Ievēlēts par Saeimas deputātu, strādājis finanšu un izglītības komisijās. 1928. gadā ievēlēts par 3. Saeimas deputātu, darbojies budžeta un finanšu komisijās. Saeimā izveidojis "Nacionālo bloku" kopā ar vairāku citu frakciju pārstāvjiem. 1931. gada martā kļuvis par finanšu ministru K. Ulmaņa vadītajā valdībā, amatā bijis līdz valdības krišanai decembrī. 1933. gada martā atkārtoti iekļuvis Ministru kabinetā, šoreiz Ā. Bļodnieka pakļautībā, amatā bija līdz 1934. gada martam. Pēc Ulmaņa apvērsuma Annusam tika piespriests trīs gadu cietumsods par šaubīgas izcelsmes cukura iepirkšanu.
1941. gada 14. jūnijā izsūtīts uz Sibīriju. Miris 1964. gadā.
Brālis - gleznotājs Augusts Annuss (1893 - 1984).
Fāze (šahs)

Fāze ir termins šaha kompozīcijā, kas apzīmē šaha uzdevuma saturā ietilpstošu variantu sistēmu. Tas ir iluzoriskā spēle, viens vai vairāki maldinājumi un patiesais risinājums.
Palīgmata žanros fāze ir katrs no diagrammas stāvokļa, dvīņa vai iluzoriskās spēles risinājumiem.
Jelgavas loža "Frīdrihs pie tēvzemes mīlestības"

Jelgavas loža "Frīdrihs pie tēvzemes mīlestības" (vācu: Friedrich zur Vaterlandsliebe) bija brīvmūrnieku militārā loža, ko 1812. gada kara laikā nodibināja prūšu virsnieki brīvmūrnieki.

Ložas Jelgavā

Pirmo Jelgavas ložu "Pie trīs kronētiem zobeniem" nodibināja 1754. gadā, Ložā iestājās daudzi Kurzemes dižciltīgo dzimtu pārstāvji un Academia Petrina profesori. 1815. gada 27. oktobrī, kad izveidojās lielloža „Astrea” Pēterburgā, Jelgavas loža „Pie trim kronētiem zobeniem” atsāka strādāt zviedru rituālā.

Ložas nodibināšana

Lēmums dibināt militāro ložu tika pieņemts jau 1812. gada 2. maijā Kēnigsbergā, gatavojoties Napoleona armiju iebrukumam Krievijas impērijā. Par ložas godājamo meistaru ievēlēja kara komisāru Frīdrihu Ribentropu (Ribbentrop). Maršala Makdonalda komandētais 10. Prūšu kājnieku korpuss 4. jūlijā ieņēma bijušās Kurzemes hercogistes galvapilsētu Jelgavu. 1812. gada 4. augustā Jelgavā virsnieku kluba ēkā nodibināja militāro ložu "Frīdrihs pie tēvzemes mīlestības", kas pakļāvās Lielajai Karaliskajai Mātes ložai "Pie trīs zemeslodēm" („Zu den drei Weltkugeln”) Berlīnē. Ložas iesvētīšanā piedalījās ap 70 brīvmūrnieku, ceremoniju vadīja Hillers fon Gertringens (Hiller von Gaertringen).

Ložas pārcelšana

1812. gada 17. septembrī krievu karaspēks ieņēma Jelgavu un nonāca Bauskas tuvumā. Prūšu ģenerālis Jorks sāka pretuzbrukumu no Mežotnes un nākamajā dienā Jelgavu atguva. Oktobrī Makdonalds pārcēla savu štāba mītni uz Staļģenes muižu uz dienvidiem no Jelgavas. 1812. gada 6. oktobrī Jelgavas militāro ložu slēdza 29. novembrī franču maršals Makdonalds saņēma ziņu par Napoleona galveno spēku atkāpšanos un pavēlēja prūšu karaspēkam atkāpties no Kurzemes. 7. decembrī Jelgavu pameta franču ieceltie ierēdņi.
1813. gada 12. septembrī militāro ložu no jauna atvēra Baucenē (Bautzen), 1814. gadā Luksemburgā, vēlāk Koblencā.

Ložas rota

Ložas rota bija līdzīga Jelgavas ložas „Pie trim kronētiem zobeniem” rotai, vienīgi trīs zobenu vietā bija divi sakrustoti zobeni aplī. Ložas ģerbonī bija redzams arī zelta altāris ar degošu liesmu zilā laukā ar melnu prūšu ērgli virs tā un devīzi Sic semper.
Martins Hanzals

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Hanzals sāka 2005.—06. gada sezonā, 19 spēles aizvadot Čehijas Ekstralīgas kluba HC Ceske Budejovice sastāvā. 2006.—07. gada sezonā spēlēja Rietumu hokeja līgā, taču tad izcīnīja vietu NHL kluba Fīniksas "Coyotes" rindās. "Coyotes" sastāvā Hanzals aizvadīja 10 sezonas, līdz 2017. gada februāra nogalē tika aizmainīts uz Minesotas "Wild".
Čehijas hokeja izlases rindās spēlējis 2008. un 2013. gada Pasaules čempionātos.
Oskars Pistoriuss

Karjera

2007. gadā viņš pirmoreiz piedalījās sacensībās, kur pārējie dalībnieki bija bez ķermeņa deformācijām. Tajā pašā gadā Starptautiskā vieglatlētikas federācija (IAAF) aizliedza cilvēkiem ar O. Pistoriusa tipa (protēzes tiek sauktas par "Gepardu") kāju protēzēm piedalīties šādās sacensībās, pamatojoties uz sacensību noteikumiem, ka sacensībās nevar startēt ar tehniskām palīgierīcēm. Vēlāk gan tika norādīts, ka šis paziņojums netika attiecināts tieši uz O. Pistoriusu, bet uz visiem paraolimpiešiem ar kāju protēzēm. Zinātnieki veica pētījumus, kuros atklājās, ka O. Pistoriusa protēžu tips dod priekšrocības attiecinājumā pret citiem sportistiem (tik liels plātņu dotais enerģijas daudzums nekad iepriekš nebija fiksēts cilvēka muskuļiem). Tādējādi IAAF nepielaida viņu pie sacensībām, tai skaitā 2008. gada Pekinas Olimpiskajām spēlēm. Šo lēmumu atcēla Starptautiskā Sporta arbitrāžas tiesa 2008. gada maijā, apgalvojot, ka O. Pistoriusam nav nekādu priekšrocību attiecībā pret citiem sportistiem.
Lai arī viņam tika dota atļauja startēt 2008. gada Olimpiskajās spēlēs, viņš tām nekvalificējās. Sportists neizpildīja kvalifikācijas normu 45,55 s, lai arī bija tuvu tai (46,25 s). Viņš piedalījās 2008. gada Vasaras Paraolimpiskajās spēlēs, kur izcīnīja zelta medaļu 100, 200 un 400 m sprintā (T44 sporta klasē).
Sasniegdams 2011. gada jūlijā 400 m distancē laiku 45,07 s, viņš ir izpildījis 2011. gada Pasaules čempionāta un 2012. gada Olimpisko spēļu A kvalifikācijas normatīvus.
Viņš veiksmīgi startēja 2011. gada Pasaules čempionātā, individuālajā 400 m distancē viņš kvalificējās pusfināliem, savukārt 4x400 m stafetē O. Pistoriuss piedalījās priekšskrējienos. Tā kā Dienvidāfrikas izlase finālā izcīnīja sudraba medaļu, medaļu par startu priekšsacīkstēs saņēma ar O. Pistoriuss, tādējādi kļūdams par pirmo paraolimpieti, kas Pasaules čempionātā vieglatlētikā izcīnījis medaļu, turklāt viņš ir pirmais paraolimpietis, kurš piedalās šajās sacensībās.
2012. gadā piedalījās 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kur kļuva par pirmo sportistu ar amputētu ķermeņa daļu, kas piedalījies Olimpiskajās spēlēs. Tajās viņš startēja 400 m distancē (sasniegts pusfināls) un 4×400 m stafetē (sasniegts fināls). Nesa Dienvidāfrikas karogu noslēguma ceremonijā. Piedalījās arī Paraolimpiskajās spēlēs, kur izcīnīja trīs zelta medaļas.
2013. gada 14. februārī nošāvis savu draudzeni Rīvu Stīnkempu, viņu noturot par mājā ielauzušos zagli, 2014. gada septembrī tika atzīts par vainīgu slepkavībā bez nodoma. Tā paša gada oktobrī viņam tika piespriests piecu gadu cietumsods.
Aleksandrs Rībs

Biogrāfija

Jaunības gados piedalījies Nīderlandes šaha turnīros, taču bez redzamiem panākumiem. Lielākais panākums bija uzvara turnīra partijā par nākamo Pasaules šaha čempionu un FIDE prezidentu Maksi Eivi 1922. gadā. 1924. gadā pārstāvējis Nīderlandi Olimpiskajā šaha turnīrā Parīzē, kur nospēlējis neveiksmīgi, neiekļūstot finālā (kurā uzvarēja Hermanis Matisons un kļuva par pasaules čempionu šahā amatieriem) un gandarījuma turnīrā iegūstot tikai 39. vietu 46 dalībnieku konkurencē. Jau 1923. gadā ticis ievēlēts par Nīderlandes šaha federācijas priekšsēdētāju, bet 1924. gadā, nodibinoties starptautiskajai šaha federācijai - FIDE, kļuvis par tās pirmo prezidentu. Abus amatus Rībs apvienoja līdz 1928. gadam, kad atteicās no Nīderlandes šaha federācijas vadības. Rībs bija pazīstams arī kā šaha grāmatu bibliofils. Viņa savāktā bibliotēka stipri cieta 1945. gadā aviācijas uzlidojuma laikā, taču vēlāk to izdevās atjaunot. Pēc nāves Rība savāktā šaha grāmatu bibliotēka tika novēlēta Amsterdamas universitātei, kur ir nodibināts viņa vārdā nosauktais fonds. Tāpat Rībs daudz laika veltīja šaha galotņu izpētei, kā arī šaha uzdevumu un etīžu sastādīšanai. Viņa vadībā no 1949. līdz 1955. gadam iznāca piecu sējumu darbs par šaha galotnēm - «De schaakstudie». Bijis pazīstams arī kā šaha turnīru tiesnesis, un 1951. gadā Rībam FIDE piešķīra starptautiskā arbitra nosaukumu.

FIDE prezidents

Aleksandrs Rībs vadīja FIDE no 1924. līdz 1949. gadam. Sākumā ar jauno organizāciju šaha pasaulē daudz nerēķinājās. Pasaules čempiona titula īpašnieki - Hosē Rauls Kapablanka un Aleksandrs Aļehins - uzskatīja, ka FIDE nav jānodarbojās ar Pasaules čempiona nosaukuma izcīņas organizāciju, un uzstādīja čempiona titula pretendentiem savas prasības, no kurām galvenā bija pietiekama balvu fonda savākšana. Šī iemesla dēļ daudziem talantīgiem un spēcīgiem šahistiem bija liegtas tiesības pretendēt uz Pasaules čempiona nosaukumu. Situācija varēja mainīties 1935. gadā, kad Rība tautietis un domubiedrs Makss Eive atņēma Aļehinam čempiona titulu, taču Eive bija saistīts ar noteikumu spēlēt revanša maču, kurā Aļehins atguva titulu, un FIDE atkal nevarēja iejaukties čempiona nosaukuma izcīņā. Tomēr Rība vadība FIDE izdevās aizsākt jaunu tradicionālu turnīru - Pasaules šaha olimpiādes. Pirmā olimpiāde notika 1927. gadā Londonā, un šis komandu turnīrs, lai gan iesākumā tika rīkots neregulāri - ik pēc gada vai diviem, pamazām ieguva popularitāti. Pēc Otrā pasaules kara 1946. gadā nomira toreizējais Pasaules šaha čempions Aļehins, un tituls palika vakants. FIDE uzņēmās Pasaules šaha čempiona nosaukuma mačturnīra organizāciju. 1948. gadā pēc piecu spēcīgāko šahistu turnīra par Pasaules čempionu tika kronēts Mihails Botviņņiks. Rībam bija izdevies savas prezidentūras laikā radīt FIDE par organizāciju, bez kuras šaha pasaule vairs nebija iedomājama.