Mongolijas Tautas Republika

Vēsture līdz 1945. gadam

Laikā starp 1921. un 1924. gadu Mongolijā nostiprinājās komunistiskās Tautas Revolucionārās partijas vara, kas ar PSRS militāro un politisko atbalstu atbrīvojās no iekšējiem oponentiem un nodrošināja neatkarību no pilsoņu kara novājinātās Ķīnas. Jaunais komunistu režīms pakāpeniski vērsās pret tradicionālās mongoļu sabiedrības diviem balstiem — feodālajiem augstmaņiem un budismu (mūku kārtā atradās līdz pat trešdaļai no valsts vīriešiem). 1924. jaunā Mongolijas Valsts banka izlaida nacionālo valūtu — tugriku. Valstī tika organizēti nozaru kooperatīvi.
Revolucionārajā Tautas partijā turpinājās cīņa starp labā un kreisā spārna pārstāvjiem. 1928. gada novembrī—decembrī notiekošajā 7. Tautas partijas kongresā uzvaru guva Čoibalsana vadītais kreisais spārns, līdzšinējais partijas vadītājs Cerens-Očirins Dambadoržs (Tseren-Ochiryn Dambadorj) zaudēja amatu un tika izsūtīts diplomātiskā amatā uz Maskavu, kur šajā laikā cīņā par varu bija uzvarējis Staļins.
Mongolijā tika uzsākta aktīva vairāk nekā 600 feodālo īpašuma konfiskācija, piecgades plāna veidošana, nomadu lopkopju kolektivizācija un ķīniešu tirgotāju izspiešana no tirdzniecības. 1931.-32. gadā tika nacionalizēti vairāk nekā 800 budistiem un augstmaņiem piederošie īpašumi, to iepriekšējie īpašnieki parasti tika apcietināti vai nošauti. Budistu mūkus piespieda pamest klosterus un uzsākt darbu vai iestāties armijā. Nomadu lopkopji, protestējot pret uzspiesto kolektivizāciju, nokāva vairāk nekā 7 miljonus lopu trīs gadu laikā, lai novērstu to nonākšanu valsts kopīpašumā. Valstī sākās pārtikas trūkums un bads. Mongolijas rietumos sākās sacelšanās, ko apspieda ar padomju armijas palīdzību. 
1932. gada maijā, pēc sacelšanās apspiešanas, PSKP vadība lika Revolucionārajai Tautas partijai kļūt mērenākai. No partijas par pārlieku "kreisumu" tiek izslēgti daži vadītāji. Čoibalsans paziņoja, ka ceļš uz sociālismu nevar būt sasteigts, tika pārtraukta kolektivizācija un atļauts privātīpašums. Turpmākos 15 gadus lopkopībā valsts saglabāja neiejaukšanās politiku, taču kontrolēja tirdzniecību. 
Pirmskara gados turpinājās asa cīņa pret budismu, 1937.—38. gadā nošaujot ap 2000 augstāko garīdznieku. Līdz 1939. gadam gandrīz visi klosteri jau bija slēgti. Līdzīgi kā PSRS, laikā no 1937. līdz 1939. gadam partijā notika asiņainas tīrīšanas, un valstī izvērsās Čoibalsana personības kults.
Valsts galvenais uzdevums bija attīstīt savas militārās spējas un nostabilizēt režīmu, lai spētu atvairīt imperiālās Japānas uzbrukumu. 1935. gada janvārī PSRS armija atgriezās Mongolijā un 1936. gada 12. martā tika parakstīts mongoļu—padomju Draudzības līgums, kas paredzēja arī militāro sadarbību. Otrā pasaules kara gados mongoļu armijā dienēja gandrīz 100 000 kareivju, valstī bija ap 900 000 iedzīvotāju. 
1939. gada maijā Japānas armija iebruka Mongolijā, un līdz septembrim turpinājās Halhingolas kampaņa, kurā maršala Žukova vadītā padomju-mongoļu armija sakāva japāņus. 1941. gada 13. aprīlī tika parakstīts padomju-japāņu Abpusējās Neuzbrukšanas līgums, kurā Japāna apņēmās ievērot Mongolijas robežas. Kara gados Mongolijas galvenais uzdevums bija apgādāt Sarkano armiju ar liellopu ādām, vilnu un gaļu.