google/wiki40b huggingface dataset:
Sociālā iztēlošanās

Termina vēsture

Žaks Lakāns ieviesa šo terminu 1936. gadā un turpināja to lietot visos savos darbos kā vienu no trim kārtībām savā psihoanalītiskajā teorijā. Iztēle kā Lakāna termins attiecas uz ilūziju un iztēlojumu par ķermeni kā saskaņotu vienumu. Iztēlošanās psihoanalītiskajā aspektā atvasināta no duālajām attieksmēm starp ego un spoguļtattēlu.
1975. gadā Kornēlijs Kastorjadis šo terminu lietoja savā grāmatā “Sabiedrības iztēlošanās institūcija” (The Imaginary Institution of Society). Viņaprāt, tradicionālajām sabiedrībām ir komplicētas iztēlošanās, ko tās pauž caur dažādiem izcelsmes/radīšanas mītiem, ar to skaidrojot, kā tapa pasaule un kā tā jāstiprina. 
Kanādiešu filozofs Čārlzs Teilors paplašina Rietumu iztēlošanās konceptu savā grāmatā “Modernās sociālās iztēlošanās” (Modern Social Imaginaries, 2004). Viņš tiecas aprakstīt modernitāti un moderno moralitāti kā savstarpēji izdevīgu sfēru sistēmu, īpaši Jirgena Hābermāsa publisko sfēru, tirgus ekonomiku, pilsoņu pašpārvaldi sabiedrības iekšienē.
Socio-kultūrantropologs Arjuns Apadurajs (Arjun Appadurai) noformulēja skatījumu uz kultūras aktivitātēm kā sociālo iztēlošanos. Viņaprāt, iztēlošanās sastāv no piecām globālās kultūras plūsmas dimensijām jeb ainavām: 1) etniskā; 2) mediju; 3) tehno; 4) finanšu; 5) ideju.
Rundēnu skola

Rundēnu skolas komplekss atrodas bijušā poļu pana Viktora Šahno Rundēnu muižas vietā Rundēnu ziemeļrietumos. No savulaik bagātās un krāšņās muižas pils palicis tikai muižas parks. Savā muižā pans iestādīja divas alejas: liepu aleja no vienas puses, egļu — no citas. Liepu aleja daļēji ir saglabājusies līdz mūsu dienām. Sava milzīgā garuma dēļ liepas pievilina zibens spērienus un iet bojā. Egļu aleja tika izcirsta celtniecības vajadzībām 2. Pasaules kara laikā.
1938. gadā tika uzsākta jaunās Rundēnu vidusskolas ēkas celtniecība, ko vadīja Artūrs Burtnieks, kurš vēlāk kļuva par skolas direktoru. Skola tika būvēta ar rokām, tehnikas nebija. Granti un smiltis ar rokām nesa uz otro un trešo stāviem. 1939. gadā savas durvis atvēra jauna, plaša skolas ēka, kurā skolēni mācījās divās plūsmās. Patlaban Rundēnu skola stāv tukša — 2007. gadā bija pēdējais skolēnu izlaidums un skola tika slēgta.
Kolēģijas sekretārs

Kolēģijas sekretārs (krievu: колле́жский секрета́рь) bija Krievijas impērijas X kategorijas civildienesta pakāpe no 1717. līdz 1917. gadam, kas atbilda štāba kapteiņa, vēlāk poručika (pēc 1884. gada) pakāpei armijā un deva tiesības uz uzrunu "Jūsu labdzimtība" (Ваше Благородие).
Šīs civildienesta pakāpes ierēdņi parasti ieņēma zemāko priekšnieku amatus.
Ziemeļu polārais loks

Ziemeļu polārais loks - viena no piecām galvenajām paralēlēm, kas atzīmēta uz Zemeslodes kartes.
Ziemeļu polārais loks atrodas 66°33′39″ (66,56083°) uz ziemeļiem no ekvatora. Viss apgabals, kas atrodas uz ziemeļiem no ziemeļu polārā loka, tiek saukts par Arktiku, bet uz dienvidiem no tā atrodas ziemeļu puslodes mērenā josla ar mērenu klimatu. Analoga paralēle dienvidu puslodē ir dienvidu polārais loks.
Ziemeļu polārais loks apzīmē arī robežu starp teritoriju, kur ir polārā diena un polārā nakts un teritoriju, kurā tādu nav. Jebkurā vietā, kas atrodas uz ziemeļiem no ziemeļu polārā loka, vismaz vienu reizi gadā Saule atrodas virs horizonta vismaz 24 stundu garumā un arī vismaz vienreiz gadā Saule neparādās virs horizonta vismaz 24 stundu laikā. Uz polārā loka šie notikumi notiek tieši pa vienai reizei gadā, t.i. Saule 24 stundas vienu dienu spīd jūnijā, bet decembrī tā 24 stundas vienas dienas laikā ir zem horizonta (ir nakts). Tieši tāpat tas notiek arī uz dienvidu polārā loka.

Bargā klimata dēļ pavisam nedaudz cilvēku dzīvo aiz ziemeļu polārā loka. Trīs lielākās pilsētas, kuras atrodas aiz loka, atrodas Krievijā, tās ir Murmanska (325 000 iedz.), Noriļska (135 000) un Vorkuta (85 000). Ceturtā lielākā pilsēta atrodas Norvēģijā, tā ir Trumse (62 000 iedz.). Vienīgā pilsēta, kura atrodas uz ziemeļu polārā loka, ir Saleharda (Obas krastos, Krievijā).
2011. gada UCI Pasaules tūre

2011. gada UCI Pasaules tūre bija trešā sezona 2009. gadā UCI izveidotajai vērtējuma sistēmai. Sezona sākās ar Tour Down Under atklāšanas posmu 18. janvārī un sastāvēja no 14 vairāku dienu un 13 viendienas sacensībām, noslēdzoties ar Giro di Lombardia 15. oktobrī.

Rezultāti

Līdz ar šo sezonu stājās spēkā izmaiņa, ka vērtējuma punktus varēja iegūt tikai UCI ProTeam komandu braucēji. Tomēr 2012. gada sākumā UCI iekļāva šos braucējus pārveidotā tabulā, bet komandu vērtējumos tika iekļautas tikai ProTour komandas.
Alverto Kontadors, kurš sākotnēji finišēja kopvērtējuma trešajā vietā, 2012. gadā tika diskvalificēts un viņa rezultāti anulēti. Kopvērtējuma punkti tika pārrēķināti. Pirms pārrēķināšanas valstu vērtējumā līderi bija Spānija.
Marija Golubeva

Izglītība

1994. gadā ieguvusi bakalaura grādu angļu filoloģijā Latvijas Universitātē. 1995. gadā ieguva maģistra grādu vēsturē Centrālās Eiropas universitātē Budapeštā. 2000. gadā ieguvusi doktora grādu Kembridžas Universitātē.

Profesionālā un akadēmiskā darbība

No 1999. gada, kad sākusi pasniegt kultūras vēsturi Latvijas Kultūras akadēmijā, līdz 2003. gadam strādājusi vairākās augstskolās, arī Rīgas Stradiņa universitātē, kur pasniegusi kursu politikas zinātnē, un Vidzemes augstskolā, kur vadījusi pētniecības centru.
Strādājusi kā konsultante Valsts kancelejā, no 2004. līdz 2016. gadam strādājusi sabiedriskās politikas centrā, vēlāk domnīcā PROVIDUS. 2013. — 2014. gadā strādajusi arī par vecāko konsultanti ICF GHK Briselē, kur analizējusi Eiropas Savienības politiku. No 2014. gada ir valdes locekle SIA "RHC Consulting", kas nodarbojas ar uzņēmumu un iestāžu konsultēšanu.

Politiskā darbība

2017. gadā piedalījās liberāli centriskās partijas "Kustība Par!" dibināšanas kongresā un tika ievēlēta tās valdē.
2018. gada rudenī ievēlēta 13. Saeimā no "Attīstībai/Par" saraksta. Pirmajā Saeimas sēdē tika ievēlēta Saeimas prezidijā par sekretāra biedri.
2019. gada maijā kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču netika ievēlēta.

Privātā dzīve

M. Golubevai patīk opera, dzīvnieki un daba.
Voznesenska

Vēsture

Līdz 15. gadsimtam pie Mertvovidas ietekas Dienvidbugā atradās Zelta Ordas cietoksnis Čičakleja. Pēc tam, kad Lietuvas dižkunigaitis Vītauts 1392. gadā pakļāva Mežonīgo Lauku, viņš pavēlēja sagrautā nocietinājuma vietā uzbūvēt Sokolecas cietoksni. Cietoksnis vēlāk nonāca Polijas varā, bet pēc tam to iekaroja Zaporižjas Sečas kazaki. 
18. gadsimta sākumā cietokšņa vietā atradās kazaku apmetne Sokoli (Соколи). 1795. gadā pēc Katrīnas II pavēles tika dibināta Vozņesenskas pilsēta (nosaukta par godu Debesbraukšanas dienai — krievu: Вознесение Господне), kas kļuva par jaunizveidotās Vosņesenskas vietniecības (guberņas) centru. Mūsdienās nozīmīgs vieglās un pārtikas rūpniecības centrs.
Standartmodelis

Standartmodelis elementārdaļiņu fizikā ir teorija, kura apraksta stipro mijiedarbību, vājo mijiedarbību un elektromagnētisko spēku fundamentālās mijiedarbības. Katrai mijiedarbībai ir savas nesējdaļiņas. Ar standartmodeļa palīdzību klasificē zināmās subatomārās daļiņas.
Standartmodelī ir 12 fermionu ("matērijas daļiņu") veidi un 12 bozonu ("radiācijas daļiņu") veidi, kā arī tiem atbilstošās antidaļiņas un vēl Higsa bozons. Standartmodelis tomēr netiek uzskatīts par fundamentālu teoriju, bet gan drīzāk par provizorisku, jo savā būtībā nav savienojams ar Einšteina vispārīgo relativitātes teoriju. Tiek uzskatīts, ka varētu pastāvēt vēl citas daļiņas, ko standartmodelis neapraksta, piemēram, gravitons — gravitācijas spēka nesējdaļiņa, vai arī parasto daļiņu supersimetriskie partneri.

Ārpus standartmodeļa

Būtisks standartmodeļa papildinājums — supersimetrija — iekļauj supersimetriskās daļiņas. Katrai standartmodeļa daļiņai šādi būtu supersimetrisks partneris, kura spins no parastās daļiņas atšķirtos par 1/2. Supersimetriskās daļiņas būtu arī smagākas par parastajām — pārāk masīvas, lai tās varētu novērot parastajā veidā.
Stīgu teorija savukārt apgalvo, ka katrs fundamentālās daļiņas veids atbilst atšķirīgam fundamentālo stīgu rezonantās vibrācijas modelim. Visas stīgas ir vienādas, taču dažādas daļiņas atšķir to vibrācijas modeļi. Masīvākām daļiņām atbilst augstākas enerģijas vibrācijas. Elementārdaļiņas nesatur stīgas; tās ir stīgas. Stīgu teorija paredz gravitonu esamību. Gravitonus gan nav iespējams novērot eksperimentāli, jo gravitācijas spēks ir nesalīdzināmi vājāks par pārējiem fundamentālajiem spēkiem.
Lauciņa atbrīvošana

Lauciņa atbrīvošana ir taktisks paņēmiens, ar kuru atbrīvo citai figūrai nepieciešamo lauciņu.
Ēdoles pagasts

Daba

Ēdoles pagastā pie Piņķu ezers ir dabas parks Pinku ezers.

Hidrogrāfija

Upes: Andrejvalks, Dižandrejupīte, Gaiļvalks, Lejasgaļu valks, Taurvalks, Tērande (lejtecē), Vanka (lejtecē).
Ezeri: Balgāļezers, Bezdibenis, Brīdagas dzirnavezers, Ceļarājezers, Ēdoles dzirnavezers, Kaķenezers, Kuikatezers, Mācītājezers, Piņķezers (Piņķu ezers), Plačezers, Stulbezers, Tulnikezers, Veprezers.

Vēsture

Mūsdienu Ēdoles pagasta teritorijā vēsturiski atradās Ēdoles muiža (Gut Edwahlen, Ēdole), Postmuiža (Gut Possenhofen).
1935. gadā Ventspils apriņķa Ēdoles pagasta platība bija 162,5 km² un tajā dzīvoja 2191 iedzīvotājs. 1945. gadā pagastā izveidoja Ēdoles, Kāpu un Tērandes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ēdoles ciems ietilpis Alsungas (1949-1956) un Kuldīgas (pēc 1956. g.) rajonos. Ēdoles ciemam 1951. gadā pievienoja likvidēto Kāpu ciemu un Tērandes ciema Mičurina kolhoza teritoriju, 1977. gadā - likvidēto Īvandes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1992. gadā no Ēdoles pagasta atdalījās Īvandes pagasts. 2009. gadā Ēdoles pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kuldīgas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Ēdole (pagasta centrs), Mātras.
Elija

Elija, Ēlijāhu (ivritā: אֱלִיָּהוּ, Eliyahu — ‘mans Dievs Jahve’) bija pravietis un brīnumdaris, kas darbojās 9. gadsimta p. m. ē. sākumā un vidū Ziemeļizraēlas karalistē. Cīnījies par monoteistisko jūdaismu, pret kanaāniešu Baala kultu. Aktīvi darbojies valsts dzīvē. Viņam bija māceklis Elīsa, kas arī veica dažādus brīnumdarbus.
Paveicis dažādus brīnumus. Atdzīvināja mirušo, pašķīra upes ūdeni uz divām pusēm, lai varētu to šķērsot. 5. gadsimta p. m. ē. sarakstītajā Malahijas grāmatā viņš un Mozus tiek saukts par mesijas priekšvēstnešiem. Jaunās Derības Mateja evaņģēlijā viņš tiek tuvināts Jānim Kristītājam.
Saskaņā ar 2. Ķēniņu grāmatā aprakstīto viņa nāvi Elija vētrā pacēlies uz debesīm.
Hopfīlda tīkls

Hopfīlda tīkls ir viens no neironu tīklu veidiem, nosaukts tā radītāja Džona Hopfīlda vārdā. Hopfīlda tīkls modelē asociatīvo atmiņu — ar adresāciju pēc satura, nevis adreses/indeksa. Konkrēti — tas spēj noteikt, vai kaut kāds atšķirīgs (bojāts) attēls ir pietiekami līdzīgi kaut kādas grupas attēliem vai nē.

Apmācība

Atšķirībā no daudziem citiem neironu tīklu veidiem, Hopfīlda tīkla apmācība notiek vienā solī (savukārt darbināšana — parauga atpazīšana — notiek iteratīvi).
Svaru vērtības tiek izvietotas matricā, kuras kolonas apzīmē neironus, bet rindiņas — neironu svarus.
Svaru vērtības nosaka pēc formulas: 
,

kur  — paraugs (bināru vērtību virkne),  — paraugu skaits.
Attēlā "Hopfīlda tīkla apmācība un darbināšana" redzams piemērs — augšējā matrica: divi 12 vērtību gari paraugi  un  un ar tiem apmācītā Hopfīlda tīkla svaru vērtības.
Pieminekļu valde

Pieminekļu valdes darbība

Pieminekļu valdi, kuru pakļāva Izglītības ministrijai, pirmā sēde notika 1923. gada 18. septembrī, lai gan reāli darbību tā sāka tikai 9. oktobrī. Valde sastāvēja no Izglītības ministrijas pārstāvjiem, vecākā Pieminekļu aizsardzības inspektora un no uz četriem gadiem ievēlētiem lietpratējiem arhitektūras, etnogrāfijas, arhitektūra vai mākslas jomā. Pieminekļu valdes lietpratēju sekciju veidoja Latvijas Universitātes, Latvijas Mākslas akadēmijas un Valsts vēsturiskā muzeja pārstāvji (No LU darbojās tādi ievērojami cilvēki kā E. Felsbergs, docents Pauls Kundziņš, no Mākslas akadēmijas J. Feders, no Vēstures muzeja M. Siliņš). Pirmais Pieminekļu valdes priekšsēdētājs bija F. Ozoliņš, 1929. gadā Ozoliņu nomainīja P. Gailītis, no 1931. līdz 1932. gadam valdi atkal vadīja Ozoliņš, bet no 1932. līdz 1940. gadam — Francis Balodis. Visi viņi pamatā bija arheologi. No 1941. līdz 1944. gadam Pieminekļu valdi vadīja Verners Tepfers.
Pirmais aizsargājamo objektu saraksts parādījās jau 1924. gadā. Tas bija Vecrīgas būvju saraksts. To sastādīja Rīgas arhitektu biedrība, kuras komisiju veidoja slavenākie tā laika arhitekti. Šis sarakts tika izvirzīts par pamatu Rīgas pieminekļu arhīva izveidei. 1932. gadā Vecrīgas pieminekļu sarakstam pievienoja Pieminekļu Valdes Arhitektūras arhīva sarakstu. Saraksti regulāri tika publicēti "Valdības Vēstnesī", "Izglītības Ministrijas mēnešrakstā" un no 1934. gada iznākošajā "Senatnē un mākslā". 1937. gadā Pieminekļu valde izdeva atlantu "Latviešu kultūra senatnē". Šajā gadā Pieminekļu valdes aizsargājamo objektu sarakstā bija 1048 pieminekļi (377 arheoloģiskie, 701 mākslas, 205 arhitektūras, 125 vēstures). Līdz ar saraksta sastādīšanu Pieminekļu valde varēja pieprasīt pieminekļu īpašniekiem kopt un aizsargāt pieminekli, bet valde šīs tiesības neizmantoja.
Kazu samtbeka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug dažādu tipu mežos zem dažādiem kokiem, bieži mežmalās un pie skudru pūžņiem, no jūnija līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.

Līdzīgās sugas

Grubuļainā samtbeka ir līdzīga pēc krāsas, bet tai tumšāka un nelīdzena cepurīte un resns kātiņš. Vēl līdzīgas ir kastaņbrūnā samtbeka, kuras cepurīte attiecīgi ir kastaņbrūna, un raibā samtbeka, kuras cepurīte stipri saplaisājusi un ar sarkanīgu nokrāsu.
Iļja Franks

Biogrāfija

Iļja Franks dzimis 1908. gadā Sanktpēterburgā, Krievijas impērijā. Viņa tēvs bija ebreju izcelsmes matemātiķis (vēlāk profesors) Mihails Franks, bet māte — krievu medmāsa (vēlāk ārste) Jeļizaveta Gracianova. Iļjas Franka vecvectēvs no tēva puses bija viens no Maskavas ebreju kopienas dibinātājiem 19. gadsimta 60. gados Moisejs Rossijanskis. Vectēvs Ludvigs Franks (1844—1882) bija beidzis Maskavas Valsts universitāti, kā kara ārsts bija piedalījies Krievu—turku karā, ieguvis apbalvojumu un muižnieka titulu.
Iļja Franks studēja matemātiku un teorētisko fiziku. Studiju otrajā gadā sāka strādāt Sergeja Vavilova laboratorijā. 1930. gadā pabeidza Maskavas Valsts universitāti un pēc Vavilova rekomendācijas sāka strādāt Ļeņingradas Valsts Optiskajā institūtā (ГОИ). Kopā ar Vavilovu publicēja pētījumus par luminiscenci. No 1934. gada sāk strādāt Ļebedjeva fizikas institūtā (ФИАН). 1937. gadā Franks apprecējās ar vēsturnieci Ellu Beilihisu (1909—1960).
1944. gadā Franks kļuva par profesoru Maskavas Valsts universitātē. 1946. gadā tika ievēlēts par PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli, bet 1968. gadā — par akadēmiķi.
1957. gadā Franks kļuva par Neitronu fizikas laboratorijas vadītāju Apvienotā kodolpētījumu institūtā (ОИЯИ) Dubnā. Laboratorija devusi ieguldījumu neitronu spektroskopijas metožu izstrādāšanā. No 1971. gada Franks strādāja Krievijas Zinātņu akadēmijas Kodolpētījumu institūtā (ИЯИ РАН).
Iļja Franks nomira 1990. gadā, 81 gadu vecumā. Apglabāts Vedenskas kapsētā, Maskavā.

Nozīmīgākie sasniegumi

1934. gadā fiziķis Pāvels Čerenkovs, strādājot Sergeja Vavilova vadībā, atklāja parādību, ka lādētas daļiņas ar lielu ātrumu pārvietojoties ūdenī, izraisa zilganu spīdēšanu, kas vēlāk tika nosaukts par Čerenkova—Vavilova starojumu. Iļja Franks un Igors Tamms strādāja pie šī starojuma teorētiskā izskaidrojuma. Šie pētījumi vēlāk palīdzēja izstrādāt jaunu metodi augstas enerģijas daļiņu detektēšanā un to ātrumu mērīšanā. Par Čerenkova—Vavilova starojuma atklāšanu un izskaidrošanu 1958. gadā trim fiziķiem — Čerenkovam, Frankam un Tammam — tika piešķirta Nobela prēmija fizikā.
Menahems Orens

Biogrāfija

1920. gados bijis viens no Krakovas spēcīgākajiem šahistiem. Trīs reizes uzvarējis pilsētas šaha čempionātos (1919, 1925, 1926). Piedalījies divu Polijas šaha čempionātu finālos. 1926. gadā Varšavā dalījis 8.-9. vietu, bet 1927. gadā Lodzā ieņēmis 5.-7. vietu. 1929. gadā Polijas komandu šaha čempionātā izcīnījis trešo vietu Krakovas pilsētas komandas sastāvā.
1930. gadu beigās pārcēlies no Krakovas uz Rovno. 1938. gadā uzvarējis pilsētas šaha čempionātā. Otrā pasaules kara laikā dzīvojis Padomju Savienībā, jo pēc Polijas sakāves 1939. gadā Rovno nonāca tās sastāvā. Pēc kara 1945. gadā atgriezies Polijā, taču jau 1949. gadā caur Čehoslovākiju un Austriju pārcēlies uz Izraēlu, kur mainījis savu vārdu un uzvārdu uz Menahems Orens. Arī šeit viņš aktīvi piedalījies šaha dzīvē. 1951. gadā uzvarējis Telavivas pilsētas un Izraēlas šaha čempionātos, bet gadu vēlāk kļuvis par divkārtējo Telavivas šaha čempionu.
Pārstāvējis Polijas un Izraēlas komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 4 reizes (1928, 1952-1956). Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu 1928. gadā Polijas izlases sastāvā.
Vrīcene

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1247. gadā. Pēc Otrā pasaules kara Vrīcene atradās VDR sastāvā.
Tiesību teorija

Tiesību teorija kā atsevišķa nozare radās 17. gadsimtā. 19. gadsimtā Vācijas universitātēs sāka pasniegt šo kursu ar nosaukumu Tiesību zinātnes. Latvijā tiesību teorijas kursu ar nosaukumu Ievads tiesību zinātnē uzsāka pasniegt ievērojamais jurists Augusts Lēbers (August Loeber) 1920. gadu sākumā.
Anna Priede

Bērnība

Anna Priede dzimusi 1920. gada 11. maijā, Petrogradā, viņas vecāki bija pazīstams Rīgas pulksteņmeistars, juvelieris un saimnieka meita. Annas māte sapņojusi par balerīnas karjeru, tādēļ pēc Oktobra revolūcijas ģimene pārvākusies uz Latviju, kur mātes sapnis ticis īstenots strādājot Liepājas operas baletā, savukārt sešgadīgā Anna pirmoreiz stājās publikas priekšā Meierbēra operā "Āfrikāniete".

Skolas gadi

Drīz vien Anna Priede sākusi mācības Helēnas Tangijevas-Birznieces, Aleksandras Fjodorovas studijās, vēlāk Nacionālās operas baletskolā. Jau mācoties skolā, tika ievērots meitenes talants. Par Annu rakstīja gan latviešu, gan krievu prese. Jau pusaudžu gados meitene izpilda galvenās lomas Leo Delība baletā "Kopēlija" un Johana Štrausa baletā "Vīnes valsis". 1937. gadā Anna Priede beidz skolu. Izlaiduma koncertā jaunā baletdejotāja izpildīja vēlāk karjerā tik ļoti nozīmīgo "Odetas" lomu Čaikovska baletā "Gulbju ezers". Annai Priedei tika paredzēta spoža karjera.

Karjera

Jau drīz pēc skolas beigšanas Anna Priede pirmo reizi nodejoja baltā gulbja, Odetas lomu Latvijas Nacionālās operas baleta trupas sastāvā. 1951. gadā, kad dejotāja jau bija kļuvusi par Prima ballerina assoluta, kas ir augstākais tituls baleta trupā, Odetas lomai Annas Priedes repertuārā piebiedrojās arī Odetas, melnā gulbja loma. Balerīnas dejotā Aurora Čaikovska baletā "Apburtā princese" tika pieskaitīta pie pasaules labāko Auroru pirmā piecinieka. Viena no slavenākajām un pašai mīļākajām lomām Annai Priedei bija Džuljeta Prokofjeva baletā "Romeo un Džuljeta". Priede bijusi bez partnera, bet trupas vadītājs Jevgēņijs Čanga nopētījis tikko teātrī ienākušo divdesmitgadīgo baletdejotāju Haraldu Ritenbergu un kādā mēģinājumā noprasījis: "Annu pacelt vari? Tātad dejosit kopā!" Annas Priedes un Haralda Ritenberga duets ir viens no leģendārākajiem Latvijas baleta vēsturē, dejotāji ir vieni no izcilākajiem Romeo un Džuljetas lomu izpildītājiem. Māris Liepa, noskatoties baleta ģenerālmēģinājumu teicis, ka "Skatuves mīlestība savijās kopā ar dzīves mīlestību". Ritenbergs bijis Annas Priedes pēdējā mīlestība, 1954. gadā abiem baletdejotājiem piedzimusi meita Alla Priede, kura arī kļuvusi par dejotāju. Balerīna bijusi arī izcila spāniskās un čigāniskās lomās, piemēram, Kitrijas lomā Ludviga Minkusa baletā "Dons Kihots", kurā slavenos 32 fuette dejotāja griezusi, it kā rotaļājoties, pat esot mūža piecdesmitgadē.
Anna Priede devās pensijā 1962. gadā ar izrādi "Gulbju ezers". Dejotājas došanās pensijā bija pāragra. Toreizējā Latvijas Nacionālās operas vadība nav novērtējusi balerīnas ieguldījumu Latvijas baletā. Trupas administrācija pierunājusi vēl dejotspējīgo balerīnu doties pensijā. Šo lēmumu arī nevarēja novērst Annas Priedes stiprais balsts, baletmeistars Jevgēņijs Čanga.

Mūža noslēgums

Anna Priede aizgāja mūžībā 2007. gada 2. septembrī.
2010. gadā klajā nāca režisora Roberta Rubīna uzņemtā dokumentālā filma "Ar sirsnīgiem sveicieniem… Anna Augustovna". Filmas pamatā izmantota Annas Priedes rakstītā autobiogrāfija un viņas vēstules. Annas Priedes stāstu par sevi papildina laikabiedru, kolēģu un meitu atmiņas.
Ieva Lazdāne

Biogrāfija

Dzimusi 1948. gada 24. decembrī Preiļu rajona Rožkalnu pagasta Dubencas sādžā.
Mācījusies Vārkavas vidusskolā un Daugavpils mūzikas vidusskolā. Studējusi Latvijas Valsts konservatorijā, kur apguva ērģeļspēli.
Pēc studijām strādājusi Daugavpilī un Pļaviņās. Tā kā pēc ērģeļspēles apgūšanas konservatorijā nebija kur spēlēt, 1990. gadā aizgāja uz katoļu baznīcas ērģelnieku kursiem. Drīz pēc kursiem (1992. gadā) pārcēlās uz Aglonu, kur sāka strādāt par ērģelnieci Aglonas bazilikā.
1992. gadā nodibinājusi Aglonas bazilikas Kora skolu (vienīgā tāda veida skola Latvijā). 2015. gadā Kora skolā mācījās 55 bērni. Ieva Lazdāne ar bērniem runā latgaliski (arī skolā).
Popularizējusi Aglonas novada un Latvijas vārdu pasaulē, ar Aglonas bazilikas kori un Aglonas bazilikas Kora skolu piedaloties festivālos un koncertos Polijā, Austrijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Itālijā. Attīstījusi kultūras dzīvi Aglonas novadā.
Vatu jūra

Ģeogrāfija

Vatu jūra stiepjas no Helderas Nīderlandē līdz Skallingenei Dānijā, ziemeļos no Esbjergas. Jūra ir ļoti sekla un tās krasti — ļoti zemi. Jūrā ieplūst vairākas lielas upes (Elba, Vēzere, Emsa), kas jūrā ienes daudz sanesu, jūras ūdens parasti ir duļķains.
Vatu jūrā atrodas ievērojamas dabasgāzes atradnes, kas tiek aktīvi apgūtas.
Vatu jūrai raksturīgas izteiktas plūdmaiņas. Tā kā jūras gultnes slīpums ir ļoti neliels, plūdmaiņu laikā ūdens un sauszemes robeža atkāpjas un uzvirzās par daudziem kilometriem. Plašajā, dubļiem klātajā plūdmaiņu joslā izveidojusies neparasta ekosistēma. Vatu jūra ir bagāta ar putnu faunu un citur Rietumeiropā izmirušām augu un dzīvnieku sugām. Intervāls starp paisumu un bēgumu ir 6 stundas un 12 minūtes.
Vēstures gaitā, cīnoties pret katastrofālajiem jūras uzplūdiem, Vatu jūras krastā izbūvēta grandioza dambju sistēma. Daļa no Vatu jūras ir nosusināta un padarīta par sauszemi.
Kopš 1978. gada visas trīs valstis — Dānija, Vācija un Nīderlande — sadarbojas Vatu jūras dabas aizsardzībā. 1982. gadā pieņemta kopēja deklarācija, kas palīdz koordinēt dabas aizsardzības aktivitātes, 1997. gadā pieņemts trīspusējs Vatu jūras rīcības plāns. Lielākā daļa Vatu jūras iekļautas nacionālajos parkos, Vācijas daļā ir arī biosfēras rezervāts.
Fabiņu

Karjera

Savu karjeru Fabiņu sāka Brazīlijas A sērijas komandas Riodežaneiro "Fluminense", bet ātri pārcēlās uz Portugāles Premjerlīgas komandu Rio Ave FC, kur gan nevienu spēli neaizvadīja, jo tika īrēts Real Madrid Castilla un Real Madrid, kā arī AS Monaco. 2015. gadā pievienojās Ligue 1 komandai AS Monaco. 2018. gadā pievienojās Liverpool FC.
Brazīlijas futbola izlases sastāvā debitēja 2015. gada 7. jūnijā spēlē pret Meksiku.
Eirāzijas susuru apakšdzimta

Latvijā

Latvijā sastopamas 3 Eirāzijas susuru apakšdzimtas sugas: meža susuris (Dryomys nitedula), dārza susuris (Eliomys quercinus) un mazais susuris (Muscardinus avellanarius). Visas trīs sugas Latvijā sastopamas reti.
Sāra Makmanna

Biogrāfija

Sāra Makmanna sāka cīkstēties 14 gadu vecumā Merionā, Ziemeļkarolīnā, Makdovelas vidusskolā. 1999. gadā ieguva 6. vietu Pasaules junioru čempionātā. 2000. gadā izcīnīja sudraba medaļu Panamerikas čempionātā svara kategorijā līdz 62 kg. Pēc diviem neveiksmīgiem startiem 2001. un 2002. gada Pasaules čempionātos Sāra Makmanna 2003. gada pasaules čempionātā ieguva sudraba medaļu. 
2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Sāra Makmanna uzvarēja savā apakšgrupā un iekļuva pusfinālā, kur pieveica grieķieti Stavrulu Ziguri. Taču finālā viņa zaudēja japānietei Kaori Ičo un ieguva sudraba medaļu.
Turpmākajos gados pēc olimpiskajām spēlēm viņa ieguva bronzas medaļu 2005. un 2007. gada pasaules čempionātos un zelta medaļu 2007. gada Panamerikas spēlēs.
Kopš 2010. gada viņa piedalās jauktās cīņas mākslas sacensībās.