google/wiki40b huggingface dataset:
Heparīns

Heparīns (latīņu: heparin) ir proteoglikāns, kas sastāv no glikuronskābes un glikozamīna. Cilvēka un dzīvnieku organismā heparīns izstrādājas tuklajās šūnās un ir dabīgs asins pretsarecēšanas faktors.
Lote un pazudušie pūķi

Sižets

Izgudrotāju ciemā ierodas zinātnieki Viktors Vīķis un Kārlis Jenots. Abi vēlas piedalīties sacensībās, kurās jāsavāc visvairāk tautasdziesmu. Kārlis un Viktors sapņo ierakstīt pūķa dziedāšanu. Lote un viņas māsa Rozīte izdzird šo zinātnieku sapni un nolemj viņiem palīdzēt.
Margarita Stāraste

Biogrāfija

No 1933. līdz 1941. gadam mācījusies Latvijas Mākslas akadēmijas Purvīša dabasskatu glezniecības meistardarbnīcā pie Konrāda Ubāna, Jāņa Kugas un Vilhelma Purvīša, 1952. gadā absolvējusi akadēmijas Grafikas nodaļu.
1937. gadā sākusi piedalīties izstādēs, ir bijušas divas personālizstādes: 1989. un 1994. gadā. 1942. gadā sākusi rakstīt un ilustrēt savas bērnu grāmatas, kopumā sarakstījusi 20 grāmatas, pirmā grāmata arī tikusi izdota 1942. gadā. Viņas populārākās grāmatas ir "Balti tīri sniega vīri" (1942), "Ziemassvētku pasakas" (1943), "Zīļuks" (1961), "Pasaku ābece" (1969) un "Lācīša Rūcīša raibā diena" (1977). Viņas grāmatas tikušas tulkotas vairākās citās valodās, tai skaitā poļu, lietuviešu, angļu, vācu, krievu un japāņu. Viņa ir līdzautore 1994. gadā iznākušajam lībiešu tautasdziesmu krājumam "Urū! Rurū!", kas tika izdots latviešu un lībiešu valodā. Pēc rakstnieces darbu motīviem tikušas uzņemtas vairākas animācijas filmas. Vēl ir veidojusi dekorācijas savu darbu iestudējumiem Latvijas Leļļu teātrī un Jaunatnes teātrī. Stāraste ir arī apmēram 40 citu autoru grāmatu ilustratore.
1964. gadā kļuvusi par Latvijas Mākslinieku savienības biedri, 1991. gadā — Latvijas Rakstnieku savienības biedri. 1982. gada saņēma Pastariņa prēmiju, 1994. gadā tika izdota Stārastei veltīta pastmarku sērija. 1999. gadā — III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2010. gadā tika sākta Margaritas Stārastes balvas pasniegšana.
Bijusi precējusies ar koktēlnieku Kārli Stārastu laikā no 1941. līdz 1969. gadam, lai gan vīrs no ģimenes aizgājis jau 1950. gadā. 1993. gadā apprecējusies ar nīderlandieti, jaunības mīlu Gerritu Bordevīku, ar kuru bijusi precējusies līdz viņa nāvei 2000. gadā. Nīderlandē dzīvojusi no 1992. līdz 2000. gadam.
Mirusi 2014. gada 18. februārī.
2014. gadā, pāris dienas pirms Margaritas Stārastes došanās mūžībā, ekspertu komisija nolēma viņai piešķirt Latvijas Literatūras gada balvu (LALIGABA) par mūža ieguldījumu Latvijas rakstniecībā. Balva tika novēlēta laureātes ģimenei.
2017. gada 22. novembrī nāk klajā precizētā Margaritas Stārastes biogrāfija “Margarita Stāraste. Post Scriptum”, “Latvijas Grāmata” (autore Margaritas Stārastes meita Lilita Maija Klinkerte)
Četru kontinentu čempionāts daiļslidošanā

Vēsture

Čempionāts tika izveidots 1999. gadā, lai nodrošinātu daiļslidotājiem, kas pārstāv valstis ārpus Eiropas, līdzīga līmeņa čempionātu daudz senākajam Eiropas čempionātam daiļslidošanā.
Vēsturiski čempionātā pamatā dominē tikai četras valstis - Kanāda, Ķīna, Japāna un ASV, kuras līdz šim kopumā ir ieguvušas 236 no 240 iespējamām medaļām. Kazahstāna, Uzbekistāna, Dienvidkoreja un Ziemeļkoreja ir vienīgās valstis, neskaitot augstākminētās, kuras ir izcīnījušas vietu uz goda pjedestāla, katrai iegūstot pa medaļai.

Dalība

Lai piedalītos šajā čempionātā, daiļslidotājiem ir jāpārstāv kāda ISU dalībvalsts, kas atrodas ārpus Eiropas subkontinenta. Katra dalībvalsts var deleģēt līdz pat trim sportistiem vai komandām katrā disciplīnā, atbilstoši iegūtajam minimālajam TES (tehnisko elementu vērtējumam) pašreizējā vai iepriekšējā sezonā. Katra dalībvalsts var izvēlēties to pārstāvošos daiļslidotājus pēc saviem ieskatiem. Tāpat kā citos ISU pieaugušo čempionātos sportistiem ir jābūt sasniegušiem 15 gadu vecumu līdz iepriekšējā gada 1. jūlijam.
Sākot ar 2018. gadu, čempionātā drīkst piedalīties sekojošas valstis: Amerikas Savienotās Valstis, Apvienotie Arābu Emirāti, Argentīna, Austrālija, Brazīlija, Dienvidāfrika, Dienvidkoreja, Filipīnas, Honkonga, Indija, Indonēzija, Japāna, Jaunzēlande, Kambodža, Kanāda, Kazahstāna, Kirgizstāna, Ķīna, Malaizija, Maroka, Meksika, Mongolija, Singapūra, Taivāna, Taizeme, Uzbekistāna un Ziemeļkoreja.

TV pārraides

Čempionāta pārraides Eiropā nodrošina Eurosport.
Mozus no Leonas

Biogrāfija

Dzimis Spānijas vidienes pilsētā Gvadalahārā, 30 gadus dzīvojis Gvadalahārā un Valladolidā, vēlāk Avilā. 1305. gadā nolēmis atgriezties mājās, miris Arevalo. Leģenda vēstī, ka pēc Mozus nāves kāda bagāts vīrs no Avilas viņa bez līdzekļiem atstātajai atraitnei esot piedāvājis lielu summu par oriģinālu, no kura viņas vīrs izgatavojis Zohar kopiju, bet atraitne atzinusies, ka vīrs esot īstenībā bijis manuskripta autors.

Mācība

Mozus no Leonas ap 1280. gadu sāka kabalistu vidē izplatīt grāmatas aramiešu valodā, kuras viņš teicās esam nokopējis no antīkiem gudrības tekstiem, kuru autors bijis rabīns Simons bar Johai, slavenā rabīna Akivas māceklis, kas dzīvojis un mācījis Izraēla zemē otrajā gadsimtā. Šīs grāmatas kļuva par pamatu Sefer ha-Zohar ("Mirdzuma grāmatai"), kas pamazām pārtapa par Kabalas kanonisko tekstu Ha-Zohar ha Qadosh ("Svētais Zoars"). Tās bija pilnas ar jaunvārdiem, noslēpumainu simboliku un erotisku iztēli. Teksta analīze liecina, ka tas patiesi balstās uz senāku materiālu, tomēr lielā mērā ir paša Leonas Mozus jaunrade, izmantojot automātisko rakstīšanu transa stāvoklī.

Izvilkums no mācības

Dievs ir vienots veselums — viens bez diviem, nenovērtējams. Patiesi dievišķa eksistence izraisa visa radītā eksistenci. Cildenās iekšējās būtības slepus rada saikni, kas vieno visu no visaugstākā līdz viszemākajam, plešoties no augšējā baseina līdz pasaules malai. Nav nekā — pat ne vismazākā lieta, kas nav saistīta ar šīs ķēdes posmiem. Viss ir savažots tā noslēpumā, notverts tā vienīgumā. Dievs ir viens, Dieva noslēpums ir viens, visa pasaule apakšā un augšā neizprotamā veidā ir viena. Dievišķā eksistence ir nedalāma. Visa ķēde ir viena. Lejā līdz pat pēdējam posmam, viss ir saistīts ar visu pārējo; tātad dievišķā būtība ir kā apakšā, tā augšā, debesīs un virs zemes. Nav nekā cita.

Mozus no Leonas „Sefer ha-Rimmon” (Granātābolu grāmata), Atlanta, 1988.
Medio Systems

Vēsture

Medio Systems dibināts 2004. gadā, lai izstrādātu meklētājprogrammatūru mobilajām ierīcēm.
2007. gadā tika piedāvāts mobilās meklēšanas pakalpojums, ļaujot lietotājiem atrast zvanu toņus, grafiskos datus un no interneta iegūstamu informāciju.
2009. gadā, kad Medio darbinieku skaits bija pieaudzis līdz 100, Google palaida savu meklētājprogrammu mobilajām ierīcēm. Nespējot konkurēt ar meklēšanas gigantu, Medio pārfokusējās uz pareģojošo analīzi un zinātnisko datu nodrošināšanu, izmantojot pašu izstrādāto meklētājprogrammatūru. Darbinieku skaits tika samazināts līdz 60.
2014. gada 12. jūnijā  paziņots, ka Somijas uzņēmums Nokia savai kartogrāfijas platformai HERE iegādāsies Medio Systems, lai veidotu kontekstuālās kartes un lokācijas pakalpojumus, kas mainās atkarībā no situācijas un nodrošina augsti personalizētu informāciju. Medio Systems īpašnieki tajā laikā bija investīciju uzņēmumi Accel Partners, Trilogy Equity Partners, Frazier Technology Ventures un Mohr Davidow Ventures. Darījums pabeigts 2. jūlijā.
Medio tika integrēts HERE, un izbeidza darbību kā patstāvīgs uzņēmums. 
2015. gadā HERE pārdots Vācijas autobūves konsorcijam, kurā ietilpa Audi AG, BMW AG un Daimler AG.
Bračislavs Vasiļkovičs

Dzīvesgājums

Uzskata, ka Polockas kņazs Bračislavs bija Vitebskas kņaza Vasiļko Bračislaviča (valdīja 1186—1221) dēls no Polockas Rurikoviču dinastijas. Pēc tēva nāves viņš ap 1221. gadu pats kļuva par Vitebskas kņazu un bija Polockas kņaza Svjatoslava Mstislaviča vasalis. Pēc tam, kad Svjatoslavs Mstislavičs 1232. gadā kļuva Smoļenskas kņazu, viņš iecēla Bračislavu savā vietā par Polockas kņazu. Pēc tam, kad Smoļenskas kņazisti pakļāva Zelta orda, viņš pakāpeniski līdz 1248. gadam nokļuva Lietuvas atkarībā. 1238. gadā Polockas kņazs Bračislavs piedalījās lietuviešu karaspēka iebrukumā Smoļenskas kņazistē. 1239. gadā izprecināja savas meitas Novgorodas kņazam Aleksandram un lietuviešu kunigaitim Tautivilam. Pēc tam hronikās vairs nav pieminēts, jadomā, ka viņš valdījis vismaz līdz 1242. gadam, kad pēc viņa znota Aleksandra uzvaras Ledus kaujā atguva kontroli pār Lotigolu.
Iespējams, ka viņš valdīja līdz pat 1254. gadam, kad par Bračislava pēcteci Polockā kļuva viņa znots Tautivils.
Baltijas reģiona sabiedroto komisija

Baltijas reģiona sabiedroto komisija (franču: Commission Interalliée des Régions Baltiques) bija viena no pēc Pirmā pasaules kara beigām izveidotajām Antantes valstu militārajām komisijām, kas tika izveidota ar uzdevumu panākt karadarbības pārtraukšanu Baltijas reģionā un organizēt sakautās Rietumkrievijas armijas evakuāciju.

Vēsture

Pēc 1919. gada Parīzes miera konferences lēmuma izveidotā Baltijas reģiona sabiedroto komisija franču ģenerāļa Anrī Albēra Nisela (Henri Albert Niessel) 1919. gada 7. novembrī ieradās Berlīnē. Pēc Latvijas armijas uzvaras Pārdaugavas operācijā 10.—11. novembrī Vācijas valdība nolēma, ka ģenerālleitnantam Valteram fon Eberhardam jāpārņem Rietumkrievijas armijas vadība. 11. novembrī sabiedroto komisija Kēnigsbergā tikās ar Vācijas armijas pārstāvjiem. 13. novembrī komisija ieradās Tilzītē netālu no Vācijas-Lietuvas robežas, kur tikās ar Vācijas armijas VI. rezerves korpusa virspavēlniecību. 
Komisija ar vilcienu devās uz Rīgu, kur tikās ar Latvijas valdību, Kauņā ar Lietuvas valdību un Jelgavā ar ģenerāli Valteru fon Eberhartu. 
Ģenerālis Eberharts ierosināja Latvijas valdībai pārtraukt karadarbību naktī no 19. uz 20. novembri un sākt pamiera sarunas ar Latvijas Pagaidu valdību. Tādā gadījumā Vācija saglabātu kontroli pār Kurzemi un Zemgali, tādēļ radiogramma palika bez atbildes, bet 21. novembrī Latvijas armija turpināja uzbrukumu un izdzina sakautās armijas daļas no Jelgavas, bet nākamajā dienā — no Tukuma. Tā kā Rietumkrievijas armijas daļas nu juridiski bija Veimāras republikas pakļautībā, taču turpināja pretoties, Latvija 25. novembrī pieteica karu Vācijai. 
30. novembrī Baltijas reģiona sabiedroto komisija uzstāja, ka "latviešu karaspēkam nekavējoties jāpārtrauc uzbrukuma rakstura darbība pret krievu un vācu karaspēku".
Decembra sākumā pēdējās Rietumkrievijas armijas daļas šķērsoja Latvijas—Lietuvas un tā laika Latvijas—Klaipēdas apgabala robežas pie Palangas. 3. decembrī Latvijas armijas virspavēlniecība izdeva pavēli par tālākas virzības apturēšanu. Austrumprūsijas ziemeļu robežas aizsardzībai pret Latvijas un Lietuvas karaspēka uzbrukumu 1920. gada janvārī Tilzītes-Ragnītes apriņķī Nemunas upes kreisajā krastā līdz 31. martam tika ievestas piecas armijas brigādes no Vācijas vidienes. Pēc Sabiedroto komisijas prasības bijušās Rietumkrievijas armijas daļas izformēja un internēja Austrumprūsijas teritorijā.
Spīdmintons

Krosmintons(agrāk - spīdmintons) ,ir sporta spēle ar raketi un volānu. Spēli izgudroja sportists no Berlīnes Bils Brandess (Bill Brandes) balstoties uz badmintona, tenisa un skvoša pamatelementiem.
Šodien krosmintons jau tiek spēlēts visā pasaulē. Lai spēlētu krosmintonu nav nepieciešams uzstādīt tīklu vai izmantot speciāli pielāgotu kortu, to var spēlēt jebkur, tenisa kortā, uz ielas, pludmalē, parkā vai sporta zālē. Spēles laukumu veido divi kvadrāti (5,50 x 5,50m), kas viens no otra novietoti 12,80 metru attālumā. Šobrīd tiek organizēti pasaules kausa posmi daudz un dažādās valstīs un spīdmintona klubu un valstu federāciju skaits strauji pieaug. 2011. gadā notika pirmais Krosmintona Pasaules čempionāts, Berlīnē, Vācijā.
Darja Domračeva

Karjera

Trīs reizes piedalījusies ziemas olimpiskajās spēlēs (2010, 2014, 2018). 2010. gadā Vankūverā izcīnījusi bronzas medaļu 15 km klasiskajā biatlona distancē. 2014. gadā Sočos baltkrieviete izcīnīja trīs zelta medaļas (15 km distancē, iedzīšanā, masu startā). 2018. gadā Phjončhanā ieguva sudraba medaļu distancē ar kopēju startu un Baltkrievijas komandas sastāvā uzvarēja stafetē. Domračeva ar četrām zelta, vienu sudraba un vienu bronzas medaļu ir otra medaļām bagātākā biatloniste olimpisko spēļu vēsturē (vāciete Kati Vilhelma ir izcīnījusi 3 zelta, 3 sudraba un 1 bronzas medaļu), tāpat viņa ir pirmā biatloniste, kas vienās olimpiskajās spēlēs izcīna vismaz 3 zelta medaļas un trešā starp gan sievietēm, gan vīriešiem, kas to sasniegusi (Mihaels Greiss to paveica 2006. gadā un Ūle Einars Bjērndalens — 2002. gadā).
Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā, lielākos panākumus guvusi 2012. gadā Rūpoldingā, kad izcīnīja zeltu iedzīšanā un sudrabu sprintā. Kopumā karjeras laikā Domračeva izcīnījusi divas zelta, trīs sudraba un vienu bronzas medaļu.
Pasaules kausa posmos piedalās kopš 2005.—2006. gada sezonas. 2014.—2015. gada sezonā izcīnījusi uzvaru kopvērtējumā, vēl divās sezonās palikusi otrajā vietā (2012, 2013). Uzvaru vairākas reizes izcīnījusi arī atsevišķu distanču kopvērtējumos.
2018. gada vasarā D. Domračeva paziņoja par sportistes karjeras beigām.

Privātā dzīve

Kopš 2016. gada D. Domračeva ir precējusies ar leģendāro norvēģu biatlonistu Ūli Einaru Bjērndalenu, 1. oktobrī viņiem piedzima meita Ksenija. Pēc meitas piedzimšanas biatloniste veiksmīgi atgriezās profesionālajā sportā.
Kārlis Dēķens

Biogrāfija

Dzimis 1866. gada 28. jūnijā Jaungulbenes pagasta "Šļaukās" rentnieka ģimenē. Vispirms mācījies pagastskolā, pēc tam Cimzes skolotāju seminārā Valkā un Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā. Nokārtojis mājskolotāja eksāmenu.
Strādājis par tautskolotāju Viļķenes un Susejas pagastskolās, kā arī Valmieras elementārskolā.
Piedalījies 1905. gada revolūcijā, par ko 1907. gadā apcietināts. 1908. gadā attaisnots. Iestājies Latvijas Sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā (LSDSP). Bijis partijas Centrālās komitejas dalībnieks. Strādājis žurnālistikā, bijis laikrakstu "Dienas Lapas" un "Jaunais Vārds" līdzstrādnieks. No 1909. līdz 1911. gadam vadījis pedagoģisko nodaļu žurnālā "Izglītība", 1914. gadā bija žurnāla "Skola un Māja" galvenais redaktors.
Pirms Pirmā pasaules kara bijis Latvijas Skolotāju biedrības priekšsēdētājs. Kara laikā devies uz Krieviju. Vispirms strādājis Novgorodas guberņā, evakuētajā Lubānas komercskolā. Pēc tam darbojies Maskavas Kultūras biroja Izglītības nodaļā un strādājis Latviešu bēgļu komercskolā. No 1916. līdz 1917. gadam studējis Šaņavska universitātē. 1917. gadā ievēlēts Tartu skolotāju kongresa prezidijā. Sagatvojis tur pieņemto Latvijas skolu likumu. Tajā pašā gadā bijis žurnāla "Latvijas Skola" redaktors. Tāpat Dēķens ir bijis Vidzemes pagaidu zemes padomes Skolu nodaļas vadītājs.
Pēc Latvijas Republikas pasludināšanas kļuvis par tās pagaidu parlamenta — Tautas padomes — locekli. Paralēli tam turpinājis pedagoga darbu: strādājis par mājskolotāju Kurzemē, no 1919. gada bija skolotājs Rīgas 3. ģimnāzijā. Izveidojis klasi nedzirdīgajiem bērniem un atjaunojis Strazdumuižas Neredzīgo skolu. Ievēlēts visos Latvijas parlamentos: Satversmes sapulcē (1920), 1. Saeimā (1922), 2. Saeimā (1925), 3. Saeimā (1928) un 4. Saeimā (1931). Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gada maijā Saeimas darbība tika apturēta. Dēķens kā viens no potenciālajiem jaunā režīma pretiniekiem tika apcietināts un nogādāts Liepājas koncentrācijas nometnē, kur pavadīja vairākus mēnešus. Tāpat no 1920. līdz 1934. gadam bija Rīgas pilsētas domes priekšsēdētājs.
Miris 1942. gada 10. jūnijā Zaļenieku pagasta "Mazbaņos". Apglabāts Raiņa kapos Rīgā.
Apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Harijs Pīkols

Biogrāfija

Pīkola futbolista karjera aizritēja vienā komandā — Liepājas Olimpijā, kuras sastāvā viņš no 1921. līdz 1932. gadam trīs reizes kļuva par Latvijas meistaru futbolā (1927.—1929.gados), trīs reizes ieguva Rīgas futbola kausu (Latvijas kausa priekštecis), četras reizes finišēja otrajā vietā Latvijas meistarībā. Izslavēts bija ar savu spēcīgo 11 metru soda sitienu izpildījumu. Tāpat Pīkols aktīvi spēlēja bendiju un hokeju. Spēlētāja gaitas pārtrauca laikā, kad Olimpijas sastāvā viņa pozīcijā nostabilizējās Fricis Laumanis. Pēc aktīvo sporta gaitu beigām strādāja par krāsotāju, turpināja dzīvot Liepājā arī pēc 2.Pasaules kara.
Epikontinentāla jūra

Epikontinentāla jūra vai šelfa jūra ir jūra, kas pilnībā izvietojusies kontinenta šelfa robežās uz kontinentālas zemes garozas un kuru gandrīz pilnībā iekļauj kontinenta krasts vai piekrastes salas. Parasti veidojas jūras transgresijas rezultātā augsta pasaules okeāna līmeņa periodā. Šādas jūras parasti ir seklas (100—200 m).
Epikontinentālās jūras bija izplatītas dažādos ģeoloģiskajos periodos, veidojot plašas ūdens akvatorijas mūsdienu kontinentu iekšienē (Rietumsibīrijas līdzenums, Amazones baseins u.c.). Mūsdienās par epikontinentālajām jūrām izskata Persijas līci (applūdis pirms aptuveni 10 000 gadu), Baltijas jūru, Hudzona līci, Sentlorensa līci, Dienvidķīnas jūru, Karpentārija līci u.c. Par reliktu epikontinentālo jūru uzskatāma arī Kaspijas jūra.
Sauļus Širmelis

Karjera

Futbolista karjeras laikā pārstāvējis dzimtās pilsētas Biržu, kā arī Ukmerģes un Anīkšču klubus Lietuvas PSR čempionātā. Vēl turpinot spēlētāja karjeru, sācis trenēt Ukmerģes VJSM. Vēlāk bijis gan trenera asistents, gan galvenais treneris vairākos Lietuvas klubos. Ar Lietuvas A līgas klubu FBK Kaunas laika posmā no 2000. līdz 2002. gadam trīs reizes izcīnījis Lietuvas čempionu titulu. 
2003. gada jūlijā parakstīja līgumu ar Latvijas Virslīgas klubu FK Ventspils, kļūstot par tā galveno treneri.
Širmeļa vadībā komanda kļuva par Latvijas kausa ieguvējiem. Pēc 2004. gada sezonas pēc abpusējas vienošanās līgums tika pārtraukts.
Širmelis bijis galvenais treneris tādos Lietuvas klubos kā Viļņas "Žalgiris", Panevēžas "Ekranas", Kauņas "Atletas" un FK Šiauliai. 2005.–2006. gada sezonā vadījis Slovākijas klubu Prešovas "Tatran". 2009. gadā neilgu laiku trenējis Somijas otrās spēcīgākās līgas klubu Atlantis. No 2011. līdz 2015. gadam strādājis Kazahstānā, vadot klubus Oralas "Akzhayik" un Šimkentas "Ordabasy", kā arī Kazahstānas U21 izlasi.
2016. gada jūnijā tika apstiprināts par Latvijas futbola kluba FK Jelgava galveno treneri. Komanda sezonu noslēdza 2. vietā, tomēr vienošanās par līguma pagarināšanu netika panākta.
Latvijas Ceļa locītavas ķirurģijas, artroskopijas un sporta ortopēdijas asociācija

Latvijas Ceļa locītavas ķirurģijas, artraskopijas un sporta ortopēdijas asociācija (LCASA) ir korporācija, kas apvieno profesionālos artroskopijas ķirurgus Latvijas Republikā, lai veicinātu starptautiski noteiktajiem standartiem atbilstošu artroskopijas ķirurģijas attīstību Latvijā. Korporācijas prezidents ir Andrejs Peredistijs.

LCASA biedru saraksts

Ivs Luriņš, Valdis Gončars, Valdis Andersons, Uldis Krustiņš, Pēteris Studers, Jānis Viļums, Vitolds Jurkevičs, Māris Zambrāns, Aleksejs Lisovskis, Romāns Prozorovičs, Valdis Zatlers, Vilnis Vigulis, Uldis Ārgalis, Nikolajs Ļidovskis, Juris Krupnovs, Mareks Mačuks, Jānis Dobelnieks, Modris Ciems, Jānis Jaudzems, Dainis Iļješāns, Anrijs Buzijans, Laimonis Ejubs, Andrejs Peredistijs, Aigars Vugulis, Jānis Krustiņš, Gundars Lācis, Dmitrijs Guzenko, Aleksandrs Omeļčenko, Arnis Fogelis, Laimonis Zuļģis, Jānis Jansons, Sandris Petronis, Aivars Baurovskis, Andrejs Kovaļčuks, Jānis Keselis.
Apūlija

Ģeogrāfija

Apūlija robežojas ar Molizes reģionu ziemeļrietumos, Kampānijas reģionu rietumos un Bazilikatas reģionu dienvidrietumos. Reģionu dienvidos apskalo Taranto līcis, dienvidaustrumos — Jonijas jūra, bet ziemeļos un austrumos — Adrijas jūra. Otranto šaurums to atdala no Grieķijas un Albānijas, kuras atrodas otrpus Adrijas jūrai uz austrumiem.
Apūlijas dienvidaustrumu daļu veido Salento pussala, kas ir zināms kā Itālijas "zābaka" papēdis. Savukārt ziemeļrietumos ir Gargāno pussala, kas veido "zābaka" piesi. Lielāko daļu no Apūlijas veido zemienes. Tikai neliela teritorija ir kalnaina. Tas raksturīgs provinces austrumiem, kur mazliet Apūlijas teritorijā iestiepjas Apenīni. Lielākās Apūlijas pilsētas ir Bari, Taranto, Fodža, Andrija, Barleta un Leče.

Administratīvais iedalījums

Administratīvi sīkāk Apūlija dalās sešās provincēs: Bari, Barletas-Andrijas-Trani, Brindizi, Fodžas, Lečes un Taranto provincē, savukārt vēl sīkāk dalās 258 komūnās. Līdz 2009. gadam reģionu veidoja piecas provinces. Šajā gadā Barletas-Andrijas-Trani province tika izveidota no 10 Bari un Fodžas provinču kopienām.

Vēsture

8. gadsimtā p.m.ē. senie grieķi Apūlijas krastos izveidoja savas kolonijas. 4. gadsimtā p.m.ē. reģions nonāca Senās Romas kontrolē. 216. gadā p.m.ē. kartāgiešu karavadonis Hanibāls Barka Apūlijas teritorijā Otrajā pūniešu karā izcīnīja nozīmīgu uzvaru kaujā pār romiešiem. Pēc Romas impērijas sabrukuma Apūliju vairākkārtīgi iekaroja dažādas tautas, līdz 11. gadsimtā tās teritorijā hercogisti izveidoja normāņi. 13. gadsimtā Svētās Romas impērijas valdnieks Frederiks II Apūliju pievienoju Sicīlijas Karalistei. Līdz 1808. gadam Apūlija bija daļa no Neapoles Karalistes. Pēc tam Neapoles Karaliste apvienojās ar Sicīlijas Karalisti, izveidojot Abu Sicīliju Karalisti. Šī feodālā valdījuma sastāvā Apūlija bija līdz 1861. gadam, kad tika dibināta Itālijas Karaliste un reģions nonāca jaundibinātās valsts sastāvā.
Edīte Soppe

Biogrāfija

No 1970. gadu beigām līdz 1980. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Argentīnas šahistēm. Trīs reizes pēc kārtas uzvarējusi Argentīnas sieviešu šaha čempionātos: 1979., 1980. un 1981. gadā. 1978. gadā kopā ar Bernu Karrasko dalījusi pirmo vietu Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā. Par šo panākumu FIDE viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 1979. gadā piedalījusies starpzonu turnīrā Riodežaneiro, kurā ieņēmusi 15. vietu.
Četras reizes pārstāvējusi Argentīnu Pasaules šaha olimpiādēs (1976, 1978, 1980, 1982).
1980. gadu vidū pārstājusi piedalīties šaha turnīros, lai vairāk laika varētu veltīt ģimenei un saviem diviem bērniem. Viņa arī izcēlusies kā šaha trenere. Savā skolā izaudzinājusi daudzus šahistus, tajā skaitā arī divus Kordovas provinces šaha čempionus. Piedalījusies arī Kordovas provinces šaha federācijas izveidē. Pēc Edītes Soppes nāves kopš 2012. gada regulāri notiek viņas piemiņai veltīti šaha turnīri.
Snuķaiņi

Evolūcija

Snuķaiņu izcelšanās notikusi Āfrikā. Vissenākais zināmais snuķainis Eritherium azzouzorum, kas ir arī viens no senākajiem placentāļu (Eutheria) pārstāvjiem, bija mazs, lapsas izmēra dzīvnieks. Tā fosilijas atklātas Marokā, mazais snuķainis ir dzīvojis pirms apmēram 60 miljoniem gadu paleocēna beigās. Paleocēna beigās dzīvoja arī otrs senākais snuķainis Phosphatherium, kura fosilijas arī atrastas Marokā. Eocēna laikā un oligocēna sākumā attīstījās daudzas dažādas sugas, piemēram, eocēna laikā Āfrikā radās Numidotheriidae, Moeritheriidae un Barytheriidae snuķaiņu dzimtas. Tie bija tapīra auguma dzīvnieki, kuriem bija jau daļēji attīstīti ilkņi un kuri mitinājās seklu ūdenstilpju krastos. Tiem bija raksturīgs daļēji ūdenī dzīvojošu dzīvnieku dzīves veids. Indijas subkontinentā attīstījās snuķaiņu dzimta Anthracobunidae. Ar laiku snuķaiņi sāka dzīvot plašās teritorijās Ziemeļamerikā, Eiropā, Āzijā un Āfrikā.
Lielākā daļa snuķaiņu dzimtu mūsdienās ir izmirušas kopš pēdējā ledus laikmeta. Snuķaiņu sistemātika līdz galam nav skaidra un ik pa laikam tiek mainīta, balstoties uz jaunākajiem zinātniskajiem pētījumiem un atklājumiem. Saskaņā ar 2005. gada sistemātiku snuķaiņu kārtā ir vismaz 177 sugas, kas tiek iedalītas 43 ģintīs.
Vinsēnas līcis

Vinsēnas līcis (angļu: Vincennes Bay) ir līcis Austrumantarktīdā Mosona jūras piekrastē starp Bada un Noksa krastiem. Līcim ir V forma, platākajā vietā ap 105 km plats un to norobežo Foldžera rags austrumos un Nata rags rietumos. Līci atklāja 1940. gadu beigās amerikāņu operācijas Highjump laikā un nosaukts par godu Čārlza Vilksa ekspedīcijas flagmanim USS Vincennes (kas savukārt nosaukts par godu Vinsēnas pilsētiņai Indiānas štatā).
Līča austrumu krastā atrodas austrāliešu polārstacija Keisi un pamestā amerikāņu polārstacija Vilksa.