google/wiki40b huggingface dataset:
Ciparparaksta standarts

Ciparparaksta standarts jeb DSS (angļu: Digital Signature Standard) ir ASV Federālais informācijas apstrādes standarts (FIPS) PUB 186-4. Tas izmanto Ciparparaksta algoritmu (DSA), RSA vai Eliptiskās līknes ciparparaksta algoritmu (ECDSA) kā paraksta algoritmus, kā arī Drošo jaukšanas algoritmu (SHA) kā ziņojumu jaucējvērtību aprēķināšanas algortmu.
Ansis Daumanis

Dzīves gājums

Dzimis 1885. gada 8. decembrī (26. novembrī) Rīgas apriņķa Dreiliņu pagasta zemnieka Ernesta Daumaņa ģimenē. Mācījās Pleskavas pamatskolā, 1905. gada revolūcijas laikā organizēja Rīgas fabriku streikus, pēc Pleskavas mērnieku skolas beigšanas 1907. gadā sāka strādāt par mērnieku Viļņas guberņā. Karadienestā Varšavā (1907-1911).
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gadā Daumani iesauca Krievijas impērijas armijā, kur viņš uzdienējās līdz bataljona komandiera pakāpei. Pēc Februāra revolūcijas bija Narvas pilsētas galva, pēc tam Narvas padomes priekšsēdētājs. 1917. gada 29. (16.) novembrī Krievijas Republikas Tautas Komisāru padome (TKP) pēc viņa lūguma pieņēma lēmumu par Narvas atdalīšanu no Pēterburgas guberņas Jamburgas apriņķa un pievienošanu Autonomajai Igaunijas guberņai. Pēc tam, kad Narvu 1918. gada martā okupēja Vācijas karaspēks, Daumanis organizēja partizānu vienību Narvas-Jamburgas rajonā, vēlāk bija Sarkanās gvardes pulka (Нарвский полк Красной гвардии) komandieris un Sarkanās armijas 6. divīzijas komisārs.
Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latvijā 1919. gada sākumā Ansis Daumanis bija Padomju Latvijas armijas revolucionārās padomes loceklis un Kurzemes karaspēka grupas pavēlnieks. No 1919. gada 17. jūnija līdz 8. augustam bija Latviešu sarkano strēlnieku divīzijas 2. brigādes komandieris. Pēc
Padomju Latvijas armijas likvidēšanas Daumanis no 1919. gada 15. oktobra bija KPFSR 16. armijas revolucionārās padomes loceklis.
Poļu-padomju kara laikā bija 10. divīzijas komandieris, kritis kaujā pie Brestļitovskas (Brestas) 1920. gada 1. augustā, apbedīts Minskā.
Viņa vecākais brālis bija Jānis Daumanis (segvārds Juris Gavens), 1905. gada revolūcijas kaujinieks un lielinieku partijas darbinieks.
Laimonis Siliņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1926. gadā Rīgā. 1934./1935. gadā kā bērns sācis darboties Latvijas radiofona teātrī. 
Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur pabeidza mācības ģimnāzijā un darbojās pārvietoto personu (DP) nometnes teātrī. 1950. gadā pārcēlās uz dzīvi Oklendā ASV.Palo Alto Comedia teātra aktieris un režisors (1956–1965). 
1966. gadā kopā ar četriem citiem aktieriem Sanfrancisko nodibināja "Mazo teātri Sanfrancisko". Dibināšanas brīdī tā dalībniekiem profesionālas teātra izglītības nebija, taču "uzvarēja alkas spēlēt teātri, kopt latviskumu un izveidot savu - citādu teātri, kas netiecās pēc plašiem, krāšņiem inscinējumiem, bet pamatā lika aktieru saskaņotu darbību, cilvēku raksturu un personību attiecību veidošanu". Kopš 1971. gada Sanfrancisko Mazais teātris viesizrādēs sāka braukt uz Rīgu. 
Darbojās teātrī Comedia Theatre Manhatan Play.
Kopš 1990. gada Latvijas Teātra darbinieku savienības biedrs.
Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni.
2013. gada novembrī Laimonis Siliņš Rīgā saņēma Spēlmaņu nakts balvu.
2016. gadā pārtrauca vadīt teātri.
Miris 2019. gadā Sanfrancisko.
Valters fon Eberharts

Dzīvesgājums

Valters fon Eberharts dzimis Berlīnē 1862. gada 7. janvārī prūšu ģenerālmajora Heinriha fon Eberharta ģimenē. 
1878. gadā viņš beidza kadetu korpusu un kā leitnants uzsāka dienestu 5. gvardes grenadieru pulkā. 1909. gadā kļuva par Potsdamas apakšvirsnieku skolas komandieri. No 1912. gada bija 8. Tīringenes kājnieku pulka pulkvedis.
1913. gadā viņu iecēla par pirmo Vācijas impērijas kara aviācijas inspekcijas (Inspektion der Fliegertruppen) vadītāju. 
Pirmā Pasaules kara laikā 1915. gadā viņu paaugstināja par ģenerālmajoru. No 1916. gada septembra līdz 1917. gada martam ģenerālis Valters fon Eberharts komandēja Vācijas impērijas 20. zemessardzes divīziju, pēc tam līdz 1918. gada februārim 45. rezerves divīziju. 1918. gada 27. februārī viņu iecēla par 37. divīzijas komandieri.
Pēc Novembra revolūcijas un Vācijas kapitulācijas viņu 1918. gada 30. decembrī iecēla par XX. armijas korpusa komandējošo ģenerāli Alenšteinā. 1919. gada sākumā viņš komandēja Austrumprūsijas Kulmas apgabala aizsardzību ar Polijas karaspēku, 22. februārī tika iecelts par 46. zemessardzes divīzijas komandieri vācu okupētajā Lietuvas daļā, kas 1919. gada aprīlī tika pārveidota par "Dienvidlietuvas brīvprātīgo brigādi" (Freikorps - Brigade Südlitauen) cīņai pret lieliniekiem.
Pēc ģenerāļa Rīdigera fon der Golca atsaukšanas 1919. gada 12. oktobrī tika iecelts par Rietumkrievijas armijas vācu daļu komandieri Kurzemē un Žemaitijā. Pēc Pāvela Bermonta-Avalova atkāpšanās no armijas pavēlnieka amata viņš no 1919. gada 10. novembra vadīja Jelgavas aizstāvēšanas operāciju un tālākās kaujas līdz 1919. gada decembra vidum pret Latvijas un Lietuvas karaspēkiem. Pēc tam viņš komandēja zemessardzes brigādi (Reichswehrbrigade 20.) Austrumprūsijā.
Miris 1944. gada 7. janvārī.
Dežņova rags

Dežņova rags (krievu: мыс Дежнёва) vai Tugnehalha (eskimosu: Тугнехалха) ir klinšains zemesrags Krievijas Federācijas Tālajos Austrumos, Eirāzijas kontinenta galējais austrumu punkts. Izvietojies Čukču pussalas galā Beringa šauruma rietumu krastā. No Ziemeļamerikas kontinenta galējā rietumu punkta Velsas Prinča raga to šķir 86 km.
Zemesragu 1684. gadā atklāja Semjona Dežņova ekspedīcija, atklājot jūrasceļu no Ziemeļu Ledus okeāna uz Kluso okeānu un nosauca to par Čukotskijnosu (Чукотский Нос). 1898. gadā pēc zviedru polārpētnieka Ādolfa Nordenšelda ierosinājuma Krievijas ģeogrāfijas biedrība zemesragu pārdēvēja pirmatklājēja vārdā.
Dienvidpols

Dienvidpols ir vistālāk dienvidos esošais Zemes punkts. Dienvidpols tiek saukts arī par ģeogrāfisko dienvidpolu, lai atšķirtu to no dienvidu magnētiskā pola (šie poli ģeogrāfiski nesakrīt). Dienvidpols atrodas Antarktīdā un ir viens no diviem ģeogrāfiskajiem poliem — otrs pols ir ziemeļpols.

Izpēte

Pirmie cilvēki, kas sasniedza dienvidpolu, bija norvēģu polārpētnieka Roalda Amundsena vadītā ekspedīcija. Tas tika paveikts 1911. gada 14. decembrī. 34 dienas vēlāk, 1912. gada 17. janvārī, dienvidpolu sasniedza cita ekspedīcija angļu polārpētnieka Roberta Skota vadībā. 1928. gada 29. novembrī amerikāņu polārpētnieks Ričards Bērds kopā ar pilotu Berntu Balčenu (Bernt Balchen) pirmo reizi pārlidoja pār dienvidpolam.
Līdz 1956. gada 31. oktobrim neviens cilvēks vairs nebija sasniedzis dienvidpolu. Kopš 1956. gada dienvidpolā (aptuveni 100 m no tā) darbojas Amerikas Savienoto Valstu vissezonas polārstacija Amundsenskota-Sautpola.

Ģeogrāfiskais novietojums

Konkrētais zemeslodes punkts tika nosaukts par polu, jo šajā punktā Zemes rotēšanas ass šķērso Zemes virsmu. Tomēr ņemot vērā nenozīmīgas zemes rotēšanas ass svārstības, šī definīcija nav pilnīgi precīza.
Dienvidpola koordinātas parasti tiek apzīmētas vienkārši ar platuma grādu 90°D, jo garuma grādam dotajā ģeogrāfiskajā punktā nav vērtības, tomēr vajadzības gadījumā to ir pieņemts apzīmēt kā 0°R. Dienvidpols, tāpat kā ziemeļpols, ir ģeogrāfiskais punkts, kurā savienojas visi meridiāni.
Dienvidpols atrodas uz Antarktīdas ledāja 2835 metrus virs jūras līmeņa, aptuveni 1300 km no tuvākā krasta, Vaļu līča. Zinātnieki ir aprēķinājuši, ka dienvidpolā ledus biezums sasniedz 2700 metrus. Ledus masa lēnām pārvietojas pa kontinentu virzienā starp 37° un 40° rietumu garuma ar ātrumu apmēram 10 metri gadā.
Ģeogrāfiskais dienvidpols ir atzīmēts dabā ar vienkāršu informācijas plāksni, uz kuras ir minēti datumi, kad Roalda Amundsena un Roberta Skota ekspedīcijas sasniedza dienvidpolu, šo divu polārpētnieku teicieni, un augstums virs jūras līmeņa. Plāksni ik gadus jaungada dienā pārvieto uz precīzo dienvidpola punktu, lai kompensētu ledāja nobīdi.
Zemākā temperatūra, kas reģistrēta dienvidpolā, ir –82,8 °C. Tā reģistrēta 1982. gada 23. jūnijā. Savukārt augstākā temperatūra ir bijusi –12,3 °C, kuru reģistrēja 2011. gada 25. decembrī. Vidējā gaisa temperatūra ir no –52,0 līdz –46,3 °C. Ja salīdzina ar ziemeļpolu, tad temperatūra ir daudz zemāka, kas izskaidrojams ar to, ka dienvidpols atrodas 2835 m virs jūras līmeņa.
Ausainās pūces

Izskats un īpašības

Ausaino pūču ģints sugu galvenā pazīme ir galvas spalvu pušķi, kas atgādina ausis. Tās kopumā ir vidēji lielas pūces un apmēram visas sugas vienādi lielas. Lielākā ģintī var izaugt Madagaskaras ausainā pūce (Asio madagascariensis). Tās ķermeņa garums var sasniegt 50 cm, tajā pašā laikā mazākie indivīdi ir tikai 31 cm gari. Ausainajām pūcēm ir gari spārni, un tām ir pūcēm raksturīgie sejas diski.
Visas ausainās pūces ir aktīvas nakts laikā. Izņēmums ir purva pūce, kas kļūst aktīva jau krēslas stundās. Lielākā daļa ausaino pūču sugu ligzdo uz zemes, bet ausainā pūce (Asio otus) ligzdo pamestās vārnu un žagatu ligzdās, vai pat vanagu ligzdās. Ausainās pūces medī klajā vietā, pamatā barojoties ar grauzējiem, citiem maziem zīdītājiem un retu reizi ar putniem.
Parinjasa rags

Parinjasa rags (spāņu: Punta Pariñas) vai Balkonesa rags (Punta Balcones) ir zemesrags Peru ziemeļos Klusā okeāna krastā, Dienvidamerikas kontinentālās daļas galējais rietumu punkts. Izvietojies Pjuras departamentā netālu no Talaras pilsētas.
Oksidējošā skābe

Oksidējošā skābe ir tāda skābe, kurā oksidētāja lomā iesaistās centrālais skābi veidojošais atoms, nevis tikai atšķeltais ūdeņraža jons. Pie oksidējošām skābēm pieder slāpekļskābe, hromskābe, hlorapskābe (HClO), hlorskābe (HClO₃), perhlorskābe (HClO₄), kā arī koncentrēta sērskābe un dažas citas skābes.
Oksidējošās skābes spēj reaģēt ar neaktīviem metāliem, kuri elektroķīmiskajā spriegumu rindā atrodas aiz ūdeņraža, piemēram, varu. Šādās reakcijās rodas nevis ūdeņradis, bet citas vielas. Ja ar neaktīviem metāliem reaģē slāpekļskābe, atkarībā no reaģējošā metāla un skābes koncentrācijas slāpeklis reducējas līdz amonjakam un amonija sāļiem, slāpekļa(II) oksīdam vai slāpekļa(IV) oksīdam. Reaģējot koncentrētai sērskābei, var veidoties sēra dioksīds, sērs vai sērūdeņradis.
Lielā brīvības harta

Lielā brīvības harta (latīņu: Magna Charta Libertatum, angļu: The Great Charter) ir likums par aristokrātu privilēģijām, ko 1215. gada 15. jūnijā izdeva Anglijas karalis Džons Bezzemis (John Plantagenet). Tas ir viens no Lielbritānijas tiesību pamataktiem.

Priekšvēsture

Pēc karaļa Ričarda I nāves 1199. gadā Anglijas baroni par karali ievēlēja viņa jaunāko brāli Džonu (līdz tam reģents).
1205. gadā sākās konflikts ar pāvestu par kandidatūru uz Kenterberijas arhibīskapa vietu. Strīdā zaudējis, karalis Džons 1213. gadā bija spiests atzīt sevi par Romas pāvesta vasali un sāka maksāt nodevas. Pa to laiku Francijas karalis Filips II atņēma gandrīz visas Plantagenetu zemes Francijā (izņemot Bordo). Lai izrautu valsti no panīkuma, Džons I ieplānoja vērienīgas valsts centralizācijas un sabiedrības modernizācijas reformas, ieceru ziņā krietni apsteidzot savu laiku.
Karaļa militāro un finansiālo vājumu izmantoja baroni un pilsētas, kas apvienojās, lai saglabātu veco feodālo kārtību un ierobežotu karaļa varu, nepieļaut valsts iejaukšanos aristokrātijas un pilsētu maģistrātu autonomijā. Šo varas ierobežošanas meklējumu sākotnējais mērķis aprobežojās ar vēlmi atņemt karalim tiesības uzlikt jaunus nodokļus un piespiest to kompensēt baznīcas finansiālos zaudējumus. Kad situācija bija nonākusi līdz bruņotam konfliktam, karalis nobijās no tā un 1215. gada 15. jūnijā parakstīja Lielo brīvības hartu.
Jurijs Uričevs

Spēlētāja karjera

Sāka nodarboties ar hokeju 1998. gadā, Jaroslavļas "Lokomotiv" audzēknis. No 2008. gada sākuma spēlēja  junioru komandās "Lokomotiv-2" un Jaroslavļas "Loko". 2010. gadā sāka spēlēt Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā. 2011. gadā ieguva zelta medaļu Pasaules hokeja čempionātā junioriem.
2011. gada 7. septembrī spēlētājs gāja bojā Jaroslavļas aviokatastrofā. Viņam bija iespēja nelidot uz Minsku traumas un diskvalifikācijas dēļ.
2011. gada tautas skaitīšana Latvijā

2011. gada tautas skaitīšana Latvijā bija viena no regulārajām Latvijas tautskaitēm ar mērķi iegūt detalizētus visaptverošus datus par Latvijas pastāvīgajiem iedzīvotājiem, viņu ģimenēm un mājokļiem.
2011. gada tautas skaitīšanas trijos posmos tika iegūta informācija par 1 880 000 personām. Pēc papildus datubāzu analīzes par Latvijas pastāvīgajiem iedzīvotājiem tika atzīti vēl 188 000 personu, kuras neizdevās sastapt klātienē vai piereģistrēt internetā. Tādējādi aplēstais Latvijas pastāvīgo iedzīvotāju skaits pirmajā tautskaites dienā 2011. gada 1. martā bija 2 068 000.
Pilnībā 2011. gada tautas skaitīšanas kopsavilkuma datubāze kļuva pieejama 2014. gada martā.

Metode

Tautas skaitīšanu veica trijos posmos.
No 2011. gada 1. līdz 12. martam iedzīvotāji bija aicināti aizpildīt tautas skaitīšanas anketas tiešsaistes režīmā internetā. Šādi ieguva datus par 30% no kopējā iedzīvotāju skaita un 17% no kopējā mājokļu skaita.
No 2011. gada 17. marta līdz 31. maijam tautas skaitītāji apmeklēja iedzīvotājus viņu dzīvesvietās (bija izveidoti 1960 tautas skaitīšanas iecirkņi 37 tautas skaitīšanas reģionos), iegūstot datus par 83% no tautskaitē iekļautajām personām un par 97% no iekļautajiem mājokļiem.
No 2011. gada 1. līdz 10. jūnijam tiem iedzīvotājiem, kas nebija piedalījušies pirmajā un otrajā tautas skaitīšanas posmā, tika dota papildus iespēja aizpildīt tautas skaitīšanas anketas internetā.
Taurkalne (stacija)

Stacijas vēsture

Stacija Taurkalns tika atvērta 1904. gadā. Tās apkārtnē atrodamas Otrā pasaules kara vācu armijas klātbūtnes liecības: šaursliežu dzelzceļa pēdas, dažādas militārās būves (blindāžas, veci ierakumi). Kopš 1965. gada stacijas nosaukums ir Taurkalne.
Stacija slēgta līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu pasažieru satiksmei, 2000. gadā.
Jaroslavecas bāka

Jaroslavecas bāka (poļu: Latarnia Morska Jarosławiec) atrodas Polijā, Rietumpomoržes vojevodistes Slavenas apriņķa Jaroslavecā pie Baltijas jūras krasta.
54°32′24.15″N 16°32′31.86″E
Jāzeps Baško

Dzīvesgājums

Dzimis 1889. gadā Jasmuižas pagasta (tagad Rušonas pagasta) Kastīres ciemā zemnieka Staņislava Baško ģimenē.  
Mācījās Jasmuižas un Preiļu tautskolās, Belostokas reālskolā, vēlāk Pēterburgas Vladimira kara skolā, tad Nikolaja inženieru skolā, Gaiskuģniecības virsnieku skolā (Офицерская воздухоплавательная школа, 1911—1912) un Gatčinas kara Aviācijas skolā (Гатчинская военно-авиационная школа). 1914. gadā 7. jūlijā Baško paaugstināja par kapteini.
Pēc Pirmais pasaules kara sākuma 1914. gada oktobrī J. Baško sāka dienēt bumbvedēju "Iļja Muromietis" (Илья Муромец) eskadriļā. Baško darbojās dažādos frontes iecirkņos, vispirms Varšavas apkārtnē, pēc 1915. gada Siguldas aerodromā. 
1917. gada janvārī bumvedēja komandieris J. Baško sasniedza pasaules rekordu, paceļoties 5200 metru augstumā, tā paša gada martā viņu paaugstināja par pulkvedi.
Pēc Oktobra revolūcijas pievienojās Sarkanajai armijai, bija bumbvedēja "Kijevas Iļja Muromietis" (Илья Муромец-Киевский) komandieris. Poļu—padomju kara sākumā 1918. gadā nokļuvis poļu gūstā, taču spējis aizbēgt. 1918. gada 8. jūlijā iecelts par lidmašīnu eskadras komandieri.   
Pēc Latvijas—Krievijas miera līguma noslēgšanas 1921. gadā dienēja Latvijas Bruņotajos spēkos, bija tehniskās nozares vadītājs (1922), diviziona komandieris (1923), aviācijas pulka komandieris (1926-1929), tehniskās divīzijas štāba priekšnieks un aviācijas inspektors, beidzot armijas aviācijas priekšnieks (1938—1940).
Pēc Latvijas okupācijas Baško atgriezās dzimtajā pusē, mēģinot nodarboties ar lauksaimniecību. 
Miris 1946. gada 31. maijā, apbedīts Kastīres ciema Eikšas kapos.

Piemiņa

Latvijas Nacionālais teātris 2017. gadā iestudēja Ingas Ābeles romāna "Klūgu mūks" dramatizējumu Indras Rogas režijā par lidotāju Jezupu Baško un teologu Franci Trasūnu.
Rišards Kriņickis

Bērnība un izglītība

Rišards Kriņickis dzimis 1943. gada 28. jūlijā Sanktvalentīnā (Lejasaustrijā netālu no Lincas) darba nometnē Lager Winberg, kur bija izsūtīti viņa vecāki. Pēc kara, dzejnieka tēvs uz diviem gadiem tika iesaukts Sarkanajā armijā, bet viņa māte atgriezās atgūtajā saimniecībā, kas atradās 20 km no Gožovas. Pabeidzis Gožovas Velkopolskas 2. liceju. 1961. gadā ieguvis bakalauru poļu valodas studijās Adama Mickēviča Universitātē Poznaņā.

Dzejnieks

Rišards Kriņickis kā dzejnieks debitēja 1964. gadā ar saviem dzejoļiem Poznaņas klubā Od Nowa. Pirmais iespiestais dzejolis "Wczasowstąpienie" 1966. gadā tika publicēts iknedēļas izdevumā Pomorze. Pirmais dzejoļu krājums "Akt urodzenia" (latviešu: Dzimšana) tika izdots 1969. gadā. 1968. gadā autors izveidoja ciklu "Pęd pogoni, pęd ucieczki" (latviešu: Pakaļdzīšanās ātrums, lidošanas ātrums). Rišarda Kriņicka agrīnie dzejoļi guva iedvesmu avangardiskajā mākslā. Rišards Kriņickis 1972. un 1973. gadā strādāja žurnāla "Students" redakcijā Krakovā, ap kuru lielā mērā pulcējas "Jaunā viļņa" paaudze, ko bija izraisījusi Prāgas pavasara noskaņojumi, kam bija arī liela nozīme mākslinieku viedoklī, aktivitātēs un pieredzē.
1975. gadā, Rišards Kriņickis parakstīja "Memorial 59", paužot protestu par ierosinātajām izmaiņām Polijas Tautas Republikas konstitūcijā, kā rezultātā ieguva drukāšanas aizliegumu līdz 1980. gadam.
No 1977. līdz 1981. gadam dzejnieks darbojās cenzūras apstākļos izdevumā Zapis, kur no 1978. gada viņš bija redkolēģijas loceklis. Dzejoļi un vācu dzejas tulkojumi publicēti trimdas žurnālos Zeszytach Literackich (Parīze, 1984-1989), Pulsie (Londona, 1985), Poglądach (Berlīne, 1998). Viņš bija līdzredaktors pagrīdes žurnālam Obserwator Wielkopolski (1982—1988)

Tulkojumi

Rišards Kriņickis pamatā tulko dzeju no vācu valodas. Viņš ir tulkojis tādu dzejnieku darbus kā Bertolts Brehts, Gotfrīds Benns, Pauls Cēlans, Rainers Kunce un Nelija Zaksa.

Izdevniecība

Rišards Kriņickis 1988. gadā Poznaņā nodibināja izdevniecību Wydawnictwa a5, kurā kopš 1991. gada darbojas kopā ar sievu Kristīni Kriņicku. Pašlaik šis izdevniecība atrodas Krakovā, kur dzejnieks dzīvo. Kopš 1993. gada izdevniecība izdod sēriju "A5 Biblioteka Poetycka". Izdevniecība galvenokārt izdod mūsdienu poļu dzeju.
Gaisa tilts (Rīga)

Vēsture

20. gadsimta sākumā Rīga bija kļuvusi par nozīmīgu transporta mezglu Krievijas impērijā. Vilcienu sastāvu mazo izmēru dēļ (garus sastāvus tā laika lokomotīves nespēja pavilkt), vilcieni Rīgā kursēja ar nelieliem intervāliem cits no cita. Rezultātā izveidojās biežas bīstamas situācijas uz dzelzceļa pārbrauktuvēm. Tāpēc biežo satiksmes negadījumu dēļ uz pārbrauktuvēm, radās nepieciešamība Rīgas pilsētā uzbūvēt vairākus ielu pārvadus - viaduktus.
Gaisa tilts (toreiz saucās Aleksandra viadukts) tika uzbūvēts toreizējā Aleksandra (tagad Brīvības) ielā netālu no tagadējās Zemitānu dzelzceļa stacijas. Tā bija pirmā šāda veida būve Rīgā. Tilta projektu izstrādāja Rīgas-Orlas dzelzceļa satiksmes ceļu inženieris R. Vozņesenskis. Būvēšanu veica uzņēmējs M. Zaicevs. Pārvada būvi traucēja Aleksandra vārti (Rīgas triumfa arka, veltīta Krievijas uzvarai pār Napoleonu 1812. gadā), tādēļ tos nācās pārvietot ārpilsētas virzienā, uz Šmerļa ielas rajonu, kur tie atradās līdz pat 1936. gadam. 1904. gada 5. maijā svinīgi tika atklāta balstu būvēšana, bet pats tilts atklāts 1906. gada 18. maijā. 42m garais pārvada laidums, kuram no abām pusēm pieslēdzās uzbērumā izbūvēta uzbrauktuve pārsedza četrus sliežu ceļus. Toreiz tiltu pārsedza režģota metāla kopne (izgatavota Rudzka firmā, Varšavā). Tās ietvēra 11m platu brauktuvi, kas nodrošināja divu joslu satiksmi. Lai mazinātu troksni, kopnes brauktuvi klāja 12,7 cm biezs koka kluču bruģis. 1,53m platas gājēju ietves bija novietotas ārpus kopnēm. Abās pārvada pusēs speciālās nišās tika ierīkotas gājēju kāpnes. Visi būvniecības darbi izmaksāja 320 000 cara rubļu. Līdz Pirmajam pasaules karam uz tilta bija arī tramvaja pietura.
Otrā pasaules kara beigās Gaisa tilts tika spridzināts. Režģotā metāla kopne pār tiltu, vāciešiem atkāpjoties un padomju armijai ienākot, tika daļēji sagrauta. Karadarbības rezultātā daļēji tika bojāts arī pilsētas pusē esošais tilta balsts. Pēc kara pārvadu atjaunoja. Laikā, kamēr Gaisa tilts pēc saspridzināšanas vēl nebija atjaunots, tika izveidoti divi tramvaja maršruti. Viens gāja tikai līdz Gaisa tiltam. Tad pasažieriem ar visām mantām kājām bija jāiet pāri dzelzceļam, kur viņus gaidīja cits tramvajs, ar kuru varēja braukt tālāk. 1947. gada februārī eksperimentālā kārtā no Gaisa tilta līdz Brasas stacijai sāka kursēt trolejbuss (oficiāli trolejbuss Rīgā tika palaists tikai 1947. gada novembrī). 1963. gadā Gaisa tilta pārvadu kapitāli pārbūvēja, iegūstot pašreizējo izskatu. 1991. gadā tika veikti pārvada brauktuves remontdarbi, kā arī ārpilsētas puses caurbrauktuvei tika nomainīts metāla siju laidums.
Alis P

Vēsture

Grupu 1979. gadā nodibināja Zviedrijas latviešu jaunieši, bijušie grupas Prusaku ansamblis dalībnieki. Tā sastāvā ietilpst Gundars Rullis (balss, bass), Māris Rozenbahs (bungas) un Pēteris Šmitmanis (ģitāra). Dziesmas sacer Rullis un Šmitmanis, iespaidojoties no new wave un blūza. Tomēr grupas aktīvā darbība nav ilga - astoņdesmitajos gados iestājas pauze, ko pārtrauc 1988. gadā pašu spēkiem ierakstītais un izdotais albums "Alis iet pastaigāt", kas tiek pārdots Zviedrijas latviešu vidū, kā arī sūtīts uz Latviju.
Turpmākajos gados, kad grupa pašķiras un Rullis izmanto nosaukumu "Alis P" savai solodarbībai, top jauni radiosingli "Laimīgs", "Tuvu pie zemes", "Zaļa zāle" un citi. Grupa kļūst pazīstama arī Latvijā, galvenokārt pateicoties dziesmai "Laimīgs", kas 1990. gadā piedalās "Mikrofona" aptaujā par gada populārāko dziesmu un iekļauta vinila platē "Mikrofons - 90". Savukārt Ruļļa radītā un ierakstītā Boba Dilana dziesmas "Shelter from the Storm" latviešu versija "Aizvējā" kļūst pazīstama grupas "Bet bet" izpildījumā. "Alis P" versija iekļauta izlasē "Latviešu šūpuļdziesmas" (2005).
Pēc 20 gadiem, kad Rullis pārcēlies uz Latviju, ir sakrāts materiāls "Alis P" otrajam albumam "Uz priekšu", kas dienas gaismu ierauga 2009. gadā, un kurā dzied un ģitāras spēlē Rullis, bet bungas - Svante Drake. Šī albuma tituldziesma iekļūst "Latvian Airplay Top" 48. vietā, arī dziesmas "Gaismas ceļš" un "Arī panki precas" tiek atskaņotas radiostacijās.
2015. gadā izdotais albums "Ciparu pasaule" tiek izvirzīts Mūzikas ierakstu Gada balvai nominācijā "Roka un metāla mūzikas albums".
Albpetrol

Vēsture

Naftas ieguves vēsture Albānijā sākās 1918. gadā, kad itāliešu ģeologa Leo Madalena  pie Drašovicas (Vlorë) veiktajā pirmajā uzbumā tika atklāts neliels naftas daudzums. Drīz naftas ieguvi sāka vairāki ārvalstu uzņēmumi, piemēram Anglo-Persian Oil Company, Standard Oil.
Pēc Otrā pasaules kara naftas ieguve tika nacionalizēta. Līdz 1990. gadam Albpetrol bija viens no lielākajiem Albānijas uzņēmumiem.
1993. gada 20. martā Albpetrol tika reorganizēts kā komercsabiedrība ar 100 % valsts kapitālu.
1990. gados Albānijas naftas tirgus tika liberalizēts, un valstī ienāca ārvalstu naftas uzņēmumi. Tiem koncesijā tika nodoti naftas lauki; uzraudzība tika uzticēta Albpetrol.