google/wiki40b huggingface dataset:
Žanna d'Otremona

Biogrāfija

Dzimusi dižciltīgā Bretaņas ģimenē, viņas tēvs ir bijis kara kuģa komandieris. 1929. gadā apprecējusies ar Lusjēnu Bridē d'Otremonu un pārcēlusies uz Parīzi. Trīs reizes kļuvusi par Francijas sieviešu šaha čempioni, turklāt visās šajās reizēs čempionātos bijusi otrā, bet čempionāta uzvarētājām nav bijusi Francijas pilsonība. 1928. un 1929. gadā par tādu šahisti kļuvusi Paula Švarcmane, bet 1932. gadā — Alise Tonini. 1927. un 1933. gadā ieņēmusi arī trešo vietu Francijas sieviešu šaha čempionātos. 1933. gadā Folkestonā piedalījusies Pasaules čempionāta šahā sievietēm, kurā ieņēmusi 7. vietu (čempionātā uzvarēja Vera Menčika).
1996. gada Pasaules čempionāts florbolā

Dalībnieki

 Čehija
 Dānija
 Igaunija
 Krievija
 Latvija
 Lietuva
 Norvēģija
 Singapūra
 Somija
 Šveice
 Ungārija
 Vācija
 Zviedrija
Arvīds Pfeifers

Dzīvesgājums

Dzimis 1847. gadā Rīgā Jēkaba Pfeifera ģimenē. 1866. gadā nokārtoja eksāmenu Kurzemes guberņas rasēšanas mērnieku skolā. 1869. gadā sāka strādāt Rīgas pašvaldībā, tad pārgāja darbā Rīgas policijā, kā kvartāluzraugs.
Kopš 1880. gada 18. oktobra bija Dinaburgas pilsētas policijmeistars. 1881. gadā viņam piešķīra Vitebskas guberņas sekretāra statusu, 1899. gada 17 februārī ievēlēja par pilsētas galvu, martā apstiprināja amatā. 1903. gadā viņu pārvēlēja šajā amatā. Kopš 1913. gada bija titulārpadomnieks.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gada vasarā viņu ievēlēja Vitebskas kara apgādes rajona pilsoņu komitejā, tomēr vēlāk arestēja un izsūtīja uz Sibīriju. Vācu okupācijas laikā atgriezās Daugavpilī un mira 1918. gada 5. oktobrī.

Sabiedriskie amati

Glābēju uz ūdeņiem biedrības priekšsēdētājs, Ebreju amatniecības skolas aizgādības komitejas priekšsēdētājs, ebreju slimnīcas aizgādības komitejas priekšsēdētājs, Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības valdes loceklis un goda biedrs, Labdarības biedrības biedrs, Cietuma komitejas direktors, sabiedriskā nosodījuma departamenta slimnīcas padomes loceklis, nabagmājas komitejas loceklis.
Soļvičegodska

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1492. gadā un iesākumā tās nosaukums bija Usoļska (Усольск). 15. gadsimta beigās pilsēta izplauka kā sāls ieguves centrs. Šeit attīstījās un pirmo kapitālu ar sāls tirdzniecību ieguva Krievijas impērijā vēlāk ietekmīgā Stroganovu dzimta. 1613. gada 22. janvārī Soļvičegodsku nopostīja poļu-lietuviešu neregulārais karaspēks t.s. ļisovčici (lisowczycy).
Soļvičegodska bija tradicionāla politisko darbinieku izsūtīšanas vieta - 20. gadsimta sākumā pilsētā dzīvoja ap 450 izsūtīto.

Cilvēki

No 1909. līdz 1911. gadam izsūtījumā Soļvičegodskā dzīvoja Josifs Staļins.
Balhašs

Ģeogrāfija

Seno ķīniešu rakstītajos avotos Balhašs minēts jau 103. gadā p.m.ē., ķīnieši ezeru dēvēja Pu-Ku jeb Bu-Ku. Ezers bija Ķīnas teritorija, tās ziemeļrietumu robeža līdz 1864. gadam, kad ezers tika pievienots Krievijas impērijai. Ķīna uzskata šo darījumu par netaisnīgu. Pēc PSRS sabrukuma 1991. gada ezers atrodas Kazahstānas teritorijā.
Mūsdienās, līdzīgi Arāla jūrai, Balhašs izžūst, jo ūdens no tajā ietekošajām upēm tiek novirzīts sauso Centrālāzijas augšņu apūdeņošanai. Ezera rietumu daļā ir saldūdens (nedaudz iesāļš), duļķaināks, savukārt austrumu daļā — sālsūdens, šī daļa ir ievērojami dzidrāka, skaistā zilā krāsā. Abas daļas gandrīz pārdala Sariesikas pussala. Šaurums starp abām ezera daļām saucas Uzinarals. Galvenā ieteka ir Ili upe.
Ezera ziemeļu piekraste ir stāva, kalnaina, savukārt dienvidu krasts — zems, smilšains, ar blīvām niedru audzēm. Ezerā maz salu, no kurām lielākās ir Basarala un Tasarala. Klimats bieži vējains, ezerā lieli viļņi. Balhašs parasti aizsalst novembra beigās un ledus iet aprīļa vidū.
Ezera fauna ir samērā bagāta. Ezerā dzīvo 36 sugu zivis, no kurām 5 sugas ir endēmas — dzīvo tikai Balhašā.
Gan paša Balhaša ūdens, gan arī Ili upes ūdens ir ļoti nozīmīgi Kazahstānas eknomikā. Uz Ili uzcelta hidroelektrostacija, tās ūdens tiek izmantots irigācijai un rūpniecībai. Savukārt Balhašā notiek zveja. Pieaugot iedzīvotāju skaitam Balhaša baseina Ķīnas daļā, paredzams, ka pieaugs nesaskaņas starp abām valstīm par ezerā ietekošo upju ūdens izmantošanu. Ezerā notiek kuģu satiksme.
Plūstamība

Plūstamība jeb šļūde ir materiāla spēja lēni un nepārtraukti plastiski deformēties ilgstošas slodzes iedarbībā. Slodzes lielums ir mazāks par tecēšanas robežu. Laika gaitā šļūde var radīt nepieļaujami lielas izmēru izmaiņas vai pat detaļas sagraušanu. Plastiskās deformācijas attīstība ir atkarīga no slogojuma veida un temperatūras. Šļūde piemīt materiāliem ar viskoelastīgu dabu. Kaut gan daudzi materiāli ir elastīgi, pieaugot temperatūrai, tiem parādās viskoelastīga materiāla pazīmes. Tā, piemēram, tēraudu karsējot, šļūde paliek izteiktāka, kaut gan tērauds ir izteikts elastīgas dabas materiāls un pakļaujas Huka likumam.
Visbiežāk veic šļūdes pārbaudi stiepē. Pārbaudes rezultātā nosaka šļūdes robežu – vislielāko spriegumu, pie kura šļūdes deformācija vai ātrums noteiktā laika periodā nepārsniedz iepriekš noteiktu lielumu. Šļūdes robežu apzīmē ar R un skaitļu indeksu, kas norāda pārbaudes temperatūru, pieļaujamo deformāciju procentos un pārbaudes ilgumu stundās. Piemēram, R1 700°/0,2/1000 uzrāda, ka dotajam materiālam šlūde 700 °C temperatūrā, ja pieļaujamā deformācija ir 0,2 % un pārbaudes ilgums ir 1000 stundas, nebūs lielāka par 1 %.
Roalds Hofmans

Dzīvesgājums

Dzimis ebreju ģimenē Zoločivas pilsētā, tolaik Polijā, īsi pirms Otrā pasaules kara. Holokausta laikā, palīdzot iedzīvotājiem, kopā ar māti un citiem cilvēkiem slēpās kāda ukraiņu ciema mājas bēniņos. Pēc kara pārcēlās uz Poliju. 1949. gadā ģimene emigrēja uz ASV.
Hofmans 1958. gadā ieguva bakalaura grādu Kolumbijas Universitātē, bet 1960. gadā - maģistra grādu Hārvarda Universitātē. Kopš 1965. gada strādā Kornela Universitātē.
Ivars Strautmanis

Ivars Strautmanis (dzimis 1932. gada 19. jūlijā, miris 2017. gada 21. septembrī) bija latviešu arhitekts, žurnālistes Baibas Strautmanes un Mado Strautmanes tēvs. Piešķirts augstais Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktora goda nosaukums. Vairāku pilsētbūvniecības projektu un apjoma arhitektūras autors, Salaspils memoriālā ansambļa līdzautors
Enzīmi

Enzīmi (grieķu: ενζυμον, enzumon — 'iekšā' + 'ieraugs'), arī fermenti (latīņu: fermentum — 'ieraugs'), ir lielmolekulāri biokatalizatori, kas paātrina visas organismā notiekošās vielmaiņas reakcijas — uzturvielu noārdīšanu, jaunu vielu sintēzi, dažādu vielu un jonu transportu, ķermeņa temperatūras un pH regulēšanu un tā tālāk. Vielas, kuras tiek pārveidotas enzīmu katalizētajās reakcijās, sauc par substrātiem. Savulaik tika uzskatīts, ka visi enzīmi ir olbaltumvielas, bet kopš 1980. gada ir pierādīta dažu nukleīnskābju (ribozīmu) katalītiskā spēja, kas apgāza šo aksiomu. Latviešu valodā parasti enzīmu nosaukumu izskaņā ir ‘-āze’, kas parasti tiek pievienots substrāta nosaukumam. Pastāv arī tradicionālie enzīmu nosaukumi, piemēram, pepsīns, tripsīns.

Vēsture

1833. gadā tika izolēts pirmais enzīms – diastāze. Ap 1850. gadu Luijs Pastērs nonāca pie secinājuma, ka raugos cukuru par alkoholu pārvērš īpašs spēks, ko nosauca par “fermentu”, bet uzskatīja, ka tas var pastāvēt tikai dzīvās šūnās. Vārdu “enzīms” pirmo reizi 1877. gadā lietoja vācu fiziologs Vilhelms Kūns. 1897. gadā Eduards Buhners pierādīja, ka cukura fermentēšanai nav nepieciešamas dzīvas rauga šūnas. 1965. gadā tika noteikta pirmā enzīma trīsdimensionālā struktūra, dodot pirmo precīzo ieskatu molekulārās darbības principos.
Dzeloņstieple

Dzeloņstieple, vienkāršrunā arī dzeloņdrāts, ir stieple, uz kuras ir izvietoti griezīgi vai duroši asumi. Dzeloņstieples izmanto vienkāršu un lētu norobežojumu būvei, kā arī jau esošo uzlabošanai. Cilvēks vai dzīvnieks, kas mēģinās tikt cauri dzeloņstieplēm, izjutīs sāpes un iegūs savainojumus, kā arī ir iespējams sapīties dzeloņstieplēs pat ar letālu iznākumu. Vienkāršotai dzeloņstiepļu uzstādīšanai nepieciešami tikai balsti.
Dzeloņstieples bija pirmais veiksmīgais norobežojums, kas spēja apstādināt lielu liellopu ganāmpulku. 19. gadsimtā Teksasas fermeri tās plaši izmantoja, lai ierobežotu savas plašās ganības.
Pirmajā pasaules karā sāka plaši izmantot dzeloņstieples militārām vajadzībām. Tās izmantoja, lai aizsargātu karavīrus no ienaidniekiem tranšeju karā. Dzeloņstieples uzdevums bija saplēst uzbrūkošo ienaidnieku drēbes un ādu, tādējādi veicinot noasiņošanu un dažāda veida infekcijas un slimības.
Transnistras gubernatorija

Iekarošana

Līdzīgi kā Somija, Rumānija 1941. gada 22. jūnijā iesaistījās karā pret PSRS kopā ar Vāciju, lai atgūtu PSRS 1940. gada jūnijā okupētās teritorijas: Ziemeļbukovinu un Besarābiju, teritoriju starp Prutas un Dņestras upēm, ko arī paveica līdz 26. jūlijam. Karam veiksmīgi attīstoties, vācieši rumāņu diktatoram Jonam Antonesku ierosināja iznīcināt nelielo padomju armijas kontingentu skaidri ģeogrāfiski definētā zonā starp Dņestru un Bugu.
Rumānijas armija ieņēma Transnistras teritoriju un aplenca Odesu, kur 60 000 rumāņu kareivjiem sākotnēji pretojās tikai 34 000 padomju karavīru. Taču neveiksmīgi īstenotais uzbrukums izgāzās, asiņainas cīņas par Odesu ievilkās līdz 16. oktobrim un rumāņi zaudēja 92 545 kareivju. Visu rumāņu okupācijas laiku gandrīz 600 km garajās Odesas pazemes katakombās darbojās vairāki simti padomju partizānu.
Rumāņu administrācija atvēra visas padomju varas gados slēgtās baznīcas, darbojās 2200 pamatskolas, no kurām 1677 bija ukraiņu, 311 rumāņu, 150 krievu, 70 vāciešu un 6 bulgāru. Darbojās arī augstākās izglītības iestādes, teātri, muzeji. 1941. gada 7. decembrī atsāka darboties Odesas Universitāte ar sešām fakultātēm.

Ebreju slaktiņi

Pēc pilsētas okupācijas divas rumāņu divīzijas izvietoja savu štābu NKVD ēkā, kuru padomju karaspēks atkāpjoties bija mīnējis. Ēka uzsprāga 21. oktobrī, nogalinot vairāk nekā 50 virsniekus un 50 kareivjus. Kā atriebību Rumānijas diktators Jons Antonesku pavēlēja par katru bojā gājušo kareivi nošaut 100 ebrejus, bet par katru virsnieku 200 ebrejus. Soda akcija izvērtās par Odesas slaktiņu, kura rezultātā tika nogalināti gandrīz 100 000 reģiona ebreju.
Rumāņi pašu spēkiem, kā arī sadarbībā ar vācu karaspēku un vietējo vāciešu vienībām iekarotajā teritorijā veica Holokaustu. Papildus vietējo ebreju iznīcināšanai uz Transnistru nogalināšanai tika deportēti gandrīz 200 000 ebreji no Besarābijas un Rumānijas austrumiem.

Pastāvēšanas beigas

Pēc rumāņu armijas lielajiem zaudējumiem Staļingradas kaujā, visu 1943. gadu notika rumāņu atkāpšanās uz rietumiem. 1944. gada 11. martā padomju armija šķērsoja Bugas upi un līdz marta beigām ieņēma visu Transnistras teritoriju, izņemot ielenkto Odesu, kurā vācu un rumāņu armijas iznīcināja visus infrastruktūras objektus. Odesa tieka ieņemta 19. aprīlī.
X.Org

X.Org ir organizācija, kas izveidojusies 1999. gadā uz The Open Group pamatiem un kas nodarbojas ar X Windows System attīstības koordināciju, sākot no versijas X11R6.5.1 līdz 2004. gadam.
2004. gada 22. janvārī X.Org un freedesktop.org izveidoja X.Org Foundation — X.Org fondu, kas turpina savu X Windows System izstrādi (ko nereti sauc par "X.Org Server" vai "X.Org Foundation Open Source Public Implementation of X11") arī pašlaik (2008.). Dalība X.Org fondā ir iespējama kā individuāli, tā arī korporatīvi ar ziedojumu palīdzību.
Sižeta pagrieziens

Sižets

Kinorežisors Ivars Jansons 50 gadu vecumā pamet Maskavu un atgriežas dzimtenē, cenšoties atjaunot saites ar sievu, dēlu un draugiem.
Katarina Blagojeviča

Biogrāfija

No 1960. gadu sākuma līdz 1970. gadu vidum bijusi viena no vadošajām Dienvidslāvijas šahistēm. Trīs reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos (1961, 1972, 1974). Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte, tajā skaitā trīs reizes pēc kārtas uzvarējusi Beverveikas (Nīderlande) šaha turnīros (1960, 1961, 1962), kā arī 1963. gadā bijusi labākā Amsterdamas šaha turnīrā.
1964. gadā Suhumi sasniegusi lielāko panākumu savā šahistes karjerā, kad ieņēmusi 5. vietu Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīrā. Divas reizes piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīros: 1971. gadā Ohridā bijusi 9. vietā, bet 1973. gadā Menorkā palikusi 11. vietā.
Vairākkārt pārstāvējusi Dienvidslāvijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1963-1974). Komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba (1963) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas (1966) medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1964. gadā Blagojevičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.

Personīgā dzīve

Blagojevičas māsa Gordana Markoviča ir starptautiskā šaha meistare.
Rumbula (stacija)

Vēsture

1921. gadā tika atvērts Doles pieturas punkts, ko 1929. gadā pārdēvēja par Rumbulu.
Oriola (uzņēmums)

Kronans Droghandel pirmsākumi

1907. gadā Zviedrijā dibināts uzņēmums Kronans Droghandel AB, kas nodarbojās ar zāļu vairumtirgošanu.
1971. gadā Zviedrijā tika nacionalizēta farmācija nozare un farmācijas tirgus monopolizēts.

Oriola pirmsākumi

1948. gadā Somijas zāļu ražotājs Orion izveidoja zāļu izplatīšanas uzņēmumu Oriola Oy.
1970. gadā Oriola izveidoja medicīnas produktu nodaļu. 1972. gadā izveidota laboratoriju piederumu nodaļu. 1974. gadā iegādāts zobārstniecības piederumu piegādātājs Hammasväline Oy. 1979. gadā Oriola sāka piedāvāt rentgenaparatūru.
1990. gadā Oriola sāka vairumtirgošanu Igaunijā, 1994. gadā — Lietuvā un 1995. gadā — Latvijā. 1996. gadā Oriola iegāja Krievijas tirgū dibinot uzņēmumu OOO Moron. 
2002. gadā Orion ieguva vairākumu Zviedrijas vairumtirgotājā Kronans Droghandel (KD) un tas tika apvienots ar Oriola.

Oriola-KD

2006. gadā Orion tika sadalīts divos uzņēmumos. Vecais uzņēmums tika likvidēts 2006. gada 30. jūnijā, bet jaunie reģistrēti 1. jūlijā. Jaunais Orion Oyj pārņēma farmaceitisko un diagnostikas biznesu, bet Oriola-KD — farmaceitisko vairumtirgošanu.
2007. gadā Oriola-KD un Lifco AB izveidoja kopuzņēmumu un 70 % Oriola-KD zobārstniecības biznesa tika pārdots Lifco. 2008. gadā Oriola Krievijā iegādājās farmācijas vairumtirgotāju Vitim. 
2009. gadā Zviedrijā  tika liberalizēts farmācijas monopols. Vairumtirdzniecības operācijas Zviedrijā tika turpinātas ar nosaukumu KD Pharma. 2010. gadā Oriola-KD iegādājās Zviedrijas aptieku ķēdi. 2010. gadā Medicīnas un laboratorijas preču bizness tika pardots Mediq N.V.; atlikušais zobārsniecības bizness pārdots Lifco. 2010. gadā Oriola Krievijā iegādājās aptieku ķēdi OOO 03 Apteka.
2011. gadā KD Pharma Zviedrijā un Moron Krievijā tika pārdēvēti par Oriola.
2015. gada augustā uzņēmumā apstiprināta jauna stratēģija, paplašinot pakalpojumu sniegšanu farmācijas uzņēmumiem un veselības aprūpes operatoriem.
2016. gadā Oriola-KD iegādājās pakalpojumu sniegšanas uzņēmumus: Zviedrijas Svensk Dos un Somijas Pharmaservice Oy un Farenta (70,9 %).
2017. gada 13. martā Oriola-KD panāca vienošanos ar Kesko par kopuzņēmuma veidošanu, lai Somijā izveidotu veselības, skaistuma un labklājības preču veikalu ķēdi; kopuzņēmuma izveide pabeigta 30. jūnijā, abiem uzņēmumiem iegūstot 50 % kapitāldaļu jaunajā uzņēmumā.

Atkal Oriola

2017. gada 3. aprīlī Oriola-KD Oyj nosaukums mainīts uz Oriola Oyj.
31. augustā pabeigta Zviedrijas uzņēmuma ICTHS Health Support AB iegāde; tas nodarbojas ar pakalpojumu sniegšanu farmācijas uzņēmumiem un veselības aprūpes operatoriem.

Oriola Latvijā

1994. gadā Orion Latvijā dibināja zāļu un medicīnisko preču vairumtirdzniecības uzņēmumu SIA Oriola Rīga. Darbu tas uzsāka 1995. gada oktobrī. 2000. gadā Rīgā, Dzelzavas ielā tika uzcelta jauna noliktava ar biroju.
Pēc Orion grupas sadalīšanās 2006. gadā Oriola Rīga kļuva par daļu no Oriola-KD.
2008. gadā zobārstniecības preču bizness tika nodots SIA Sirowa DAB.
2017. gada 14. augustā paziņots, ka Oriola bizness Baltijā (AS Oriola, Oriola Estonia Oü, SIA Oriola Riga, SIA Panpharmacy, UAB Oriola Vilnius) tiks pārdots tā vadībai (SIA Oribalt Group).
Hikšteina parks

Hikšteina parks ir viens no Jēkabpils pilsētas parkiem, kas atrodas blakus Brīvdabas muzejam "Sēļu sēta" starp netālu atrodošos Daugavas kreiso krastu un Kena parku.
Parks radās 19. gadsimta 80. gados, vietā, kur Jēkabpilī pilsētas īpašumus iegūst Hikšteina dzimta, kura uzbūvē Hikšteina alus darītavu, kas Otrā Pasaules kara laikā tika sagrauta. Uzņēmēja aizraušanās bija koku stādīšana un parku veidošana, tāpēc blakus alus darītavai sāka veidot parku. Hikšteins iestādīja no Eiropas ievestos kokus. Mūsdienās parka teritorijā ir saglabājušies tādi reti koki kā Krimas liepa, Sudrabkļava, Moltkes liepa, Platlapu liepa un Sibīrijas citruspriede. No 1949. gada teritoriju blakus parkam ir pārņemis Brīvdabas muzejs "Sēļu sēta".
Amūras ezis

Izskats un īpašības

Amūras ezis ir neliels zīdītājs ar kompaktu, apaļīgu ķermeni. Pieauguša dzīvnieka garums ir apmēram 18—26 cm, bet svars atkarīgs no sezonas. Rudenī pirms ziemas miega ezim ir uzkrātas tauku rezerves. Pavasarī pēc ziemas miega Amūras ezis sver apmēram 235 g, rudenī pirms hibernācijas apmēram 1100 g. Tēviņi vidēji ir lielāki nekā mātītes. Galva salīdzinoši neliela, ķīļveidīga, ar noapaļotām, labi attīstītām, bet īsām ausīm, ar apaļām, melnām acīm un nelielu, izstieptu, smailu, ļoti kustīgu, allaž mitru purniņu. Kājas īsas, turklāt pakaļkājas nedaudz garākas par priekškājām, ķepām pieci pirksti. Trīs vidējie pirksti labi attīstīti un samērā gari, bet abi malējie ķepas abās malās īsāki un vājāki. Nagi gari. Aste ļoti īsa, apmēram 16—28 mm. 
Kā visi eži Amūras ezis no virspuses (muguras un sāniem) segts ar gludām, spīdīgām, apmēram 30 mm garām adatām. Dzīvnieks ir gaišā, pelēkbrūnā krāsā. Apmēram trešdaļai adatu nav pigmentācijas. Kad dzīvnieks ir mierīgs, adatas guļ slīpi, novietojušās cita pār citu kā jumta dakstiņi, bet briesmu gadījumā ezis saritinās kamolā, izslejot adatas stāvus. Turklāt tās novietojas tā, ka smailes vērstas krusteniski dažādos virzienos. Starp adatām aug daži ļoti tievi, gari mati. Adatas pakāpeniski izkrīt un to vietā aug jaunas. Apmatojuma krāsa ķermeņa apakšpusē pelēka ar dažādām nokrāsām, no gaiši pelēkas līdz tumši brūnai. Jo vecāks ezis, jo dzeltenīgāks kļūst matojums.

Uzvedība un barība

Amūras ezis sastopams dažādos biotopos, tas vienīgi izvairās no augstiem kalniem un lieliem purviem. Vislabprātāk Amūras ezis apmetas upju ielejās un kalnu zemākajās nogāzēs, kas segtas ar lapu koku vai jauktu koku mežiem, bagātīgu pamežu un bieziem zālājiem. To visbiežāk var novērot pļavās, mežmalās, izcirtumos, krūmājos un sīkmežos. Amūras ezis kā visi eži ir vientuļnieks un aktīvs nakts laikā. Diennakts gaišajā laikā tas parasti noguļ savā migā, bet vēsās, lietainās dienās ezis barību meklē arī pa dienu. Galvenokārt tas barojas ar kukaiņiem, tārpiem (īpaši iecienītas ir sliekas) un citiem nelieliem bezmugurkaulniekiem, retāk ar sīkiem grauzējiem, bet vēl retāk ar augļiem un ogām. Oktobrī, iestājoties vēsam laikam, Amūras ezis kā visi Eirāzijas eži dodas ziemas miegā. Ziemošanas miga tiek ierīkota zem biezas lapu kaudzes, iztrupējušos celmos un zem kritušiem kokiem.
Vairošanās sezona sākas martā vai aprīļa sākumā. Sezonā viens metiens, kurā ir 3—8 mazuļi un par kuriem rūpējas tikai māte. Pārojas otrajā dzīves gadā.
Flauta

Flauta (itāļu: flauti, franču: flûte) ir koka pūšaminstruments. Flauta ir ļoti sens mūzikas instruments, 2009. gadā Vācijā arheoloģiskajos izrakumos tika atrasta 35 000 gadus veca kaula flauta, kas ir senākais vispāratzītais mūzikas instrumenta atradums pasaulē. 
Flautas priekšteči ir dažādas mēlīšu stabules, svilpes. Flautas tipa instrumenti vispirms bija pazīstami Āzijā. 
Senākais flautas paraugs bija garenflauta (blokflauta) jeb slīpflauta. Pazīstama Eiropā jau X - XI gs. Spēlējot to turēja vertikāli noliektu uz leju kā oboju un klarneti. No mūzikas prakses tā izzuda sava bālā un vienveidīgā skanējuma dēļ, taču mūsdienās atgriežas senās mūzikas repertuārā. 
Šķērsflauta sākotnēji bija klejojošu mūziķu instruments. Instrumenta pirmos paraugus izgatavoja no koka, tādēļ arī mūsdienu flautu, kas tiek gatavota no metāla vai plastmasas, pēc tradīcijas sauc par koka pūšaminstrumentu. XVII gs. beigās flautām parādījās pirmie vārsti. Tad arī instrumentu pirmoreiz iekļāva operas orķestrī. (Dž. Lulli operā "Izīda"). Mūsdienās flautu tur horizontāli, uz labo pusi. Bet nedaudz agrāk šī pati horizontālā flauta spēlēta otrādāk- uz kreiso pusi.
Jūlijs Students

Dzīvesgājums

Dzimis 1898. gada 26. decembrī Lubānas pagasta ”Aizsilniekos” (tagad Indrānu pagastā). Mācījās Lubānas pagasta Rupsalas skolā un Madonas reālskolā. 1920. gada rudenī J.A. Students iestājās Latvijas Augstskolas filoloģijas un filozofijas fakultātē. Studiju laikā un pēc tam viņš strādāja Latvijas Republikas Kara ministrijā par arhīva pārzini (1921-1939). Līdztekus šim darbam intensīvi nodarbojās ar izglītības darbu, mācīja psiholoģiju, ētiku, estētiku, didaktiku, pedagoģiju, loģiku un socioloģiju Latvijas Tautas Universitātē un tai pakļautajā Fiziskās audzināšanas institūtā (1923–1940), Almas Klaustiņas sieviešu ģimnāzijā (1923–1929), Marijas Beķeres sieviešu ģimnāzijā (1925–1929), Kaucmindes mājturības institūtā (1926–1940), Feldmaņa teātra kursos (1927–1933), Komerczinātņu institūtā (1929–1939), Zeltmata latvju drāmas kursos (1934–1938), Egles literatūras studijā (1934–1940). 1927. gadā viņš Latvijas Universitātē nesekmīgi centās aizstāvēt doktora disertāciju „Atziņas teorija grieķu filozofijā“, bet 1931. gadā Jēnas Universitātes Filozofijas fakultātē doktora disertāciju Die geschichtliche Entfaltung der Ästhetik als Lehrfach an der Universität Jena. Latvijas konservatorijā J. Students mācīja psiholoģiju, pedagoģiju un pedagoģijas vēsturi (1930–1944). 1939. gadā viņa raksts „Varonības būtība“ saņēma Kultūras fonda godalgu.
Pēc Latvijas okupācijas sakarā ar privāto mācību iestāžu slēgšanu J. A. Studentu atlaida no visām darba vietām, izņemot Latvijas konservatoriju. Vācu okupācijas laikā viņš atsāka strādāt Kaucmindes mājturības institūtā (1941–1944) un Krišjāņa Valdemāra jūrskolā (1942-1943).
1944. gada rudenī viņu uzaicināja strādāt Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē par profesoru loģikā. Tomēr jau 1945. gada 10. janvārī profesoru J. Studentu apcietināja un 1945. gada 5. martā ar LVU rektora pavēli atbrīvoja no darba par pretpadomju rakstiem. No 1945. līdz 1952. gadam viņš atradās izsūtījumā Ņižņijtagilā Krievijas PFSR. Pēc atgriešanās Latvijā viņam neļāva nodarboties ar pedagoģisko darbību Rīgā un viņš bija spiests VDK uzraudzībā dzīvot pie māsas Dobelē un strādāt par stiklinieku un namdari. Valsts Drošības iestādēm adresētajās vēstulēs viņš lūdza atdot 1947. gada sākumā viņa prombūtnes laikā dzīvokļa kratīšanu laikā konfiscētās vairāk kā 300 grāmatas. 1957. gadā daļu grāmatu viņam atdeva, bet par pārējām izmaksāja kompensāciju. Vienīgi apmēram 10 mapes ar manuskriptiem bija iznīcinātas. Miris 1964. gada 27. martā Dobeles rajona Auru ciemā.

Piemiņa

1998. gadā iznāca viņa grāmatas „Vispārīgā paidagoģija“ ar apakšvirsrakstu „Zinātne un māksla sevis un citu audzināšanā” atkārtots izdevums un tika atzīmēta viņa simtgade ar konferenci Latvijas Akadēmiskajā bibliotēkā. 2008. gadā Latvijas Universitātē atzīmēja viņa 110 gadu jubileju, kurai par godu LU Bibliotēkas Izglītības zinātņu un psiholoģijas bibliotēkā 23. decembrī tika atklāta viņam veltīta izstāde.
Peters Gvozdjāks

Šaha kompozīcija

2000. gadā Peters Gvozdjāks ieguva nosaukumu FIDE meistars šaha kompozīciju risināšanā, gadu vēlāk 2001. gadā nosaukumu FIDE starptautiskais meistars šaha kompozīcijā, un, visbeidzot, 2012. gadā nosaukumu lielmeistars šaha kompozīcijā. 2007.—2009. gada pasaules čempionātā šaha kompozīcijā viņš ieguva sudraba medaļas trijos šaha kompozīcijas žanros: divvilčos, trīsvilčos un pasaku šaha uzdevumos.
Peters Gvozdjāks ir viens no pasaules vadošajiem ekspertiem šaha uzdevumos ar ciklisku gājienu maiņu, salīdzinot divas vai vairākas fāzes. Viņš publicējis divas monogrāfijas par šo tēmu.