google/wiki40b huggingface dataset:
Tims Vīze

Ķelnes "Fortūna"

Savu spēlētāja karjeru viņš sāka Leverkūzenes "Bayer" jaunatnes sistēmā, kur pēc tam pārcēlas uz klubu Ķelnes "Fortūna", kur sāka savu profesionālā futbolista karjeras debiju 2000. gadā, Vācijas futbola 3. Bundeslīgā.

Kaizerslauterna

Uz Kaizerslauternas klubu Vīze pārcēlās 2001./2002. gada sezonas ziemas transfēru periodā un sākotnēji spēlēja rezerves komandā trešajā divīzijā kā trešais numurs aiz vārtsargiem Georga Koha un Romana Vaidenfellera, kuri spēlēja pirmajā komandā. Tā kā Vaidenfellers pārgāja uz Dortmundes "Borussia", viņš cīnījās ar Kohu par pirmā vārtsarga vietu un savu debiju klubā aizvadīja Bundeslīgas 2002./2003. gada sākumā, nomainot Kohu, kurš 2 mačos bija ielaidis 4 vārtus. Pēc ziemas pārtraukuma viņš centās nosargāt savu vārtsarga pozīciju un pierādīja sevi kā vienu no talantīgākajiem jaunajiem vārtsargiem Bundeslīgā. Viņš tika uzskatīts par labāko vārtsargu Bundeslīgas 2003./04. gada sezonā, neskatoties uz to, ka tika nomainīts jau sezonas otrajā mačā. Viņš palika par Kaizerslauternas kluba pirmo vārtsargu līdz 2004. gada novembra beigām, kad savu vietu zaudēja veterānam Tomasam Ernstam

Brēmenes "Werder"

Vīze pārcēlās uz Werder 2005. gadā, lai būtu aizvietotājs jau samērā gados vecajam vārtargam Andreasam Reinkem, bet Vīzem bija ceļu saišu plīsums divas reizes, tāpēc viņš zaudēja iespēju spēlēt sezonas pirmajā daļā. Sakarā ar Reinkes traumu izbraukumā pret VfB Stuttgart, Vīze aizvadīja savu debijas maču Brēmenes "Werder" un palika par komandas pirmo vārtsargu atlikušajā 2005./06. gada sezonā.
Vīzem, kurš tiek salīdzināts ar vācu futbola vārtsargu, leģendu Oliveru Kānu sakarā ar viņa emocionālo uzliesmojumu, bija nestabils starts komandā, kā piemēru var nosaukt spēli pret Juventus, UEFA Čempionu līgas otrajā kārtā, 7. martā 2006. gadā, kad vēl bija jāspēlē tikai 2 minūtes un Werder jau bija tuvu, lai tiktu ceturtdaļfinālā, Vīze vienkāršā veidā noķēra bumbu, bet tad bumbu paripinot pa zemi, viņš ļāva Emersonam gūt vārtus un galu galā Juventus tika tālāk. Pēc tam viņš klubā nostabilizējās un tas tobrīd bija ļoti savtīgi, lai spētu nobīdīt savus tuvākos sekotājus Hamburger SV uz trešo vietu un izcīnītu otro vietu 2005./06. gada sezonā. Neskatoties uz to, viņš vēl joprojām centās nocelt smagumu sev no pleciem par spēli pret Juventus, savā karjerā visnozīmīgāko spēli.
2006./2007. gada sezonā viņš beidzot nostiprinājās komandā kā pirmais vārtsargs un nepiedalījās tikai 3 spēlēs visā sezonā. 2008./09. gada sezonā DFB-Pokal pusfinālā pret Hamburgu, Vīze palīdzēja komandai iekļūt finālā, kad viņš nosargāja trīs 11 metru soda sitienus pēc kārtas.

Internacionālā karjera

Savu pirmo izlases spēli Vīze aizvadīja pret Angliju 2008. gada 19. novembrī, kad viņš nāca uz maiņu, nomainot Renē Adleru otrā puslaika sākumā.
Viņš piedalījās arī FIFA Pasaules kausā 2010, bet bija vienīgais spēlētājs, kurš netika pie spēlēšanas, jo pirmā vārtsarga vieta tika atvēlēta Schalke 04 vārtsargam Manuelam Neieram un arī tad, kad Neiers guva traumu spēlē cīņā par trešo vietu, Vīzi pie spēlēšanas nelaida, ļaujot spēlēt Minhenes "Bayern" veterānam Hansam Jergam Butam.
Slaktiņš Virdžīnijas tehniskajā universitātē

Slaktiņš Virdžīnijas tehniskajā universitātē bija apšaude skolā, kura sastāvēja no diviem atsevišķiem uzbrukumiem aptuveni ar divu stundu starpību. Tas notika 2007. gada 16. aprīlī Virdžīnijas politehniskajā institūtā un valsts universitātē, Virdžīnijas štatā. Vainīgais, Čo Sun Hui (Seung-Hui Cho), nogalināja 32 cilvēkus un ievainoja 25 citus, pirms izdarīja pašnāvību.
Telemetrija

Telemetrija ir automatizēts sakaru process, kurā mērījumus un citus datus ievāc no tāliem vai nepieejamiem objektiem un pārraida uz nolasīšanas iekārtu. Telemetrs ir iekārta ar sensoru, kas šos datus pārraida.
Pārsvarā terminu attiecina uz bezvadu datu pārraidi, piemēram, izmantojot radio, ultraskaņu, infrasarkanās sistēmas, bet to var attiecināt uz telefonu un datoru tīkliem, optiskajiem sakariem vai citām pārraides formām, izmantojot vadu.
Bernhards Dīriķis

Biogrāfija

Dzimis Ērgļu pagasta "Vējavu" māju saimnieka ģimenē. Bērnību pavadīja Jēkabmiesta (tagad Jēkabpils) tuvumā Sēlijā, kur viņa tēvs rentēja muižu. Mācījās Tērbatas Skolotāju seminārā un studēja Pēterburgas Skolotāju institūtā.
No 1852. līdz 1858. gadam strādāja Ārensburgas apriņķa skolā par krievu valodas skolotāju, pēc tam pārcēlās uz Rīgu un pieņēma vietu Vidzemes kamerālpalātā, t.i. kļuva par valsts ierēdni. Mēģināja nodibināt latviešu biedrību pēc vācbaltu Latviešu Draugu biedrības parauga un laikrakstu, taču dažādu iemeslu dēļ šī iecere neizdevās. Nostrādājis četrus gadus Pleskavā par akcīzes ierēdni, viņš atgriezās Rīgā un pēc pāris gadiem realizēja savus agrākos nodomus.
1868. gada Dīriķi ievēlēja par pirmo Rīgas Latviešu biedrības (RLB) priekšnieku. Viņa vadībā RLB tika izveidotas Teātra un Zinību komisijas, Katlakalnā uzstādīts piemineklis Garlībam Merķelim un tika uzcelts biedrības nams.
1870. gadā sāka izdot nedēļas laikrakstu "Baltijas Vēstnesis" (bija arī tā redaktors), bet 1877. gadā nodibināja pirmo latviešu dienas avīzi "Rīgas Lapa". 1880. gadā abas avīzes nonāca akciju sabiedrības "Dīriķis un biedri" īpašumā, "Baltijas Vēstnesim" pārtopot par dienas avīzi "Rīgas Lapas" vietā, bet "Baltijas Vēstneša" vietā par nedēļas avīzi kļūstot "Balsij".
Sarakstīja pirmo latviešu rakstniecības vēsturi latviešu valodā "Latviešu rakstniecība" (1860), kā literatūrkritiķis tajā lielu uzmanību pievēršot arī analizējamo darbu valodas kvalitātei.
Miris 1892. gada 25. augustā (6. septembrī pēc jaunā stila) Rīgā. Apglabāts Lielajos kapos.
Stirniene (stacija)

Vēsture

Stacija atklāta 1913. gadā, sākumā saukta "Aizkolnīši". Tagadējais nosaukums stacijai ir kopš 1921. gada.
Izloksne

Izloksne ir nelielā apvidū runāts valodas paveids. Latviešu valodas trīs pamatdialektus sīkāk var iedalīt atsevišķās izloksnēs. Latviešu valodā pavisam izdalīti gandrīz pieci simti dažādu izlokšņu, kas bieži vien atbilst senāko pagastu robežām.
2015. gadā izdevniecība „Upe tuviem un tāliem” izdeva valodnieces Lidijas Leikumas ar demogrāfa Ilmāra Meža palīdzību veidoto latviešu valodas izlokšņu izdevumu „Viena zeme, vieni ļaudis, nav vienāda valodiņa”, kuras trijos kompaktdiskos, kuru kopgarums pārsniedz 3,5 stundas, apkopoti gandrīz 100 dažādi latviešu valodas izlokšņu paraugi, tostarp tādas retas un maz zināmas izloksnes kā Abrenes (Purvmalas) izloksne un Kuršu kāpu (kursenieku) izloksne.
1928. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula

Šī ir 1928. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula.
Latvijas Pasts

Vēsture

Valsts uzņēmums Latvijas Pasts tika dibināts 1992. gada 2. janvārī. Pēc diviem gadiem Valsts prezidents Guntis Ulmanis izsludināja Pasta likumu, sakarā ar kuru Latvijas Pasts tika pārdēvēts par valsts iestādi. Vēlāk, 1997. gada 11. martā Valsts prezidents izsludināja grozījumus Pasta likumā, saskaņā ar kuriem valsts iestāde Latvijas Pasts tika pārdēvēta par bezpeļņas organizāciju valsts akciju sabiedrību Latvijas Pasts.
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija 2004. gada 30. aprīlī BO VAS Latvijas Pasts izsniedza vispārējo pasta pakalpojumu licenci. Latvijas pasts ir pirmais pasta pakalpojumu sniedzējs Latvijā, kas saņēmis šādu Eiropas Savienības prasībām atbilstošu licenci. Tā paša gada 1. maijā, sakarā ar Latvijas pievienošanos Eiropas Savienībai, stājās spēkā grozījumi Pasta likumā, kas līdz 2013. gadam paredzēja pakāpenisku Latvijas pasta monopolstāvokļa samazināšanu. 2004. gada 15. jūlijā, iemūrējot topošās būves pamatos kapsulu ar vēstījumu nākamajām paaudzēm, svinīgi tika atzīmēts BO VAS Latvijas pasts jaunā pasta šķirošanas kompleksa pamatu izbūves noslēgums. Visu kompleksu bija paredzēts pabeigt 2005. gada jūlijā. 2004. gada 1. novembrī bezpeļņas organizācija valsts akciju sabiedrība Latvijas Pasts tika pārreģistrēta Komercreģistrā, kļūstot par valsts akciju sabiedrību Latvijas Pasts. 2006. gada 28. septembrī Mārupes pagastā līdzās lidostai “Rīga” atklāja pasta sūtījumu šķirošanas kompleksu.
2015. gada oktobrī Amerikas Savienoto Valstu nozīmētais pasta operators USPS pārtrauca datu apmaiņu par sūtījumu izsekošanu ar daudziem pasta operatoriem, tajā skaitā arī ar Latvijas Pastu, pieprasot samaksu par sūtījuma datu publiskošanu.
2015. gada nogalē Latvijas Pasts noslēdz vienošanos ar Pasaules Pasta savienību par pievienošanos papildu izsekošanas sistēmai, kā rezultātā no 2016. gada 1. janvāra par papildus samaksu klientiem būs pieejama informācija par sūtījumu izsekošanu.
Salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem, 2015. gadā uzņēmuma apgrozījums turpināja samazināties, tai skaitā samazinājās arī darbinieku skaits. 2010. gadā uzņēmumā strādāja 6149 darbnieki, bet 2015. gada nogalē — tikai 4269 darbinieki.
Eiropas Ekonomikas zona

Eiropas Ekonomikas zona (EEZ - kādreizējā Eiropas Ekonomiskā telpa) ir brīvās tirdzniecības zona, kurā ietilpst Eiropas Savienības (ES) un trīs Eiropas brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) valstis: Islande, Lihtenšteina un Norvēģija. EEZ mērķis ir ļaut EBTA valstīm piedalīties Eiropas vienotajā tirgū bez pievienošanās ES.

Dalības principi

EEZ apvieno tās dalībvalstis iekšējā tirgū, kas balstās uz četrām brīvībām: preču, pakalpojumu, personu un kapitāla brīva kustība starp EEZ valstīm. Tomēr atsevišķas dalībvalstis ir noteikušas pārejas periodu jaunajām dalībvalstīm, kas ierobežos brīvu darbaspēka kustību no jaunajām ES dalībvalstīm uz jau esošajām. Katrai esošajai ES dalībvalstij ir tiesības vienpusēji atcelt šos brīvas darbaspēka kustības pagaidu ierobežojumus.

Vēsture

Uz līdzīgiem principiem balstījās jau 1960. gada 3. maijā izveidotā EBTA, kurā tolaik ietilpa septiņas Eiropas valstis (Apvienotā Karaliste, Austrija, Dānija, Īrija, Norvēģija, Portugāle, Šveice), kuras netika uzņemtas vai nevēlējās pievienoties Eiropas Kopienai, kurā dominēja Francija un VFR. Pēc tam, kad 1973. gadā Apvienotā Karaliste, Īrija un Dānija tomēr pievienojās Eiropas Kopienai, arī atlikušās EBTA valstis līdz 1977. gadam noslēdza divpusējos sadarbības līgumus ar Eiropas Kopienas valstīm. Vēlāk EBTA pievienojās arī Islande, Lihtenšteina, Somija un Zviedrija.
EEZ izveidojās 1994. gada 1. janvārī pēc ES un EBTA valstu (Austrijas, Islandes, Lihtenšteinas, Norvēģijas, Somijas, Šveices, Zviedrijas) 1992. gada koplīguma ratifikācijas, lai ļautu EBTA valstīm piedalīties Eiropas vienotajā tirgū bez pievienošanās ES. Šobrīd EBTA ir palikušas tikai Islande, Lihtenšteina, Norvēģija un Šveice, no kurām tikai Šveice nav iekļāvusies EEZ. Tomēr Šveicei ar ES ir divpusējs līgums, kas pēc satura ir līdzīgs EEZ līgumam.
Šņibīši

Latvijā

Latvijā var novērot, galvenokārt caurceļojot, 10 šņibīšu ģints sugas: dūņšņibīti (Calidris falcinellus), gaišo šņibīti (Calidris alba), gugatni (Calidris pugnax), jūras šņibīti (Calidris maritima), lielo šņibīti (Calidris canutus), līkšņibīti (Calidris ferruginea), parasto šņibīti (Calidris alpina), Temminka šņibīti (Calidris temminckii), trulīti (Calidris minuta) un tundras šņibīti (Calidris melanotos). 
Rets ligzdotājs Latvijā ir gugatnis. Retumis ir ligzdojusi arī parastā šņibīša pasuga — Šinca šņibītis (Calidris alpina schinzii). Tomēr kopš 21. gadsimta sākuma drošu ziņu par ligzdošanu vairs nav.
Valdis Šteins

Biogrāfija

1963. gadā pabeidzis mācības Jaunciema astoņgadīgajā skolā, 1966. gadā — Rīgas 49. vidusskolā. 1972. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Ģeogrāfijas fakultāti.
Strādājis Celtniecības zinātniski pētnieciskā institūta Arhitektūras un pilsētbūvniecības nodaļā. Strādādams Latvijas Valsts universitātē, tajā izveidojis divus zinātnes virzienus: integratīvo un apdzīvoto vietu ainavu ģeogrāfiju. Šteins ir Latvijas administratīvi teritoriālā iedalījuma projekta autors.

Politiskā darbība

1988. gada 5. maijā uzrakstījis Latvijā pirmo paziņojumu par nepieciešamību dibināt Latvijas tautas demokrātisko fronti, viens no pirmā programmatiskā dokumenta (par šādas frontes dibināšanu) izstrādātājiem. Viens no Latvijas Tautas frontes veidošanas uzsācējiem.
1989. gadā atjaunojis LSDSP darbību Latvijā, nākamajā gadā gan no tās izstājies. Ievēlēts Latvijas Republikas Augstākajā Padomē, balsojis par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.
1992. gadā izveidojis Konservatīvo partiju, bijis tās priekšsēdētājs. Partijas kandidāts 1993. un 1999. gada Latvijas prezidenta vēlēšanās. Vairākkārt kandidējis Saeimas un Eiropas Parlamenta vēlēšanās (no Konservatīvo un zemnieku saraksta, Konservatīvās partijas, Eiroskeptiķu saraksta, partijas "Mūsu Zeme", Latvijas Atdzimšanas partijas), taču vienmēr nesekmīgi.
2000. gadā apbalvots ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Vēl saņēmis 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Naukšēnu pagasts

Daba

Lielākā daļa pagasta atrodas Tālavas zemienes Burtnieka līdzenumā. Ziemeļaustrumu daļā no Igaunijas iesniedzas Sakalas augstienes mala — Ērģemes pauguraine. Augstākā vieta - Pīkas kalns (105,2 m vjl.).

Vēsture

Līdz 1866. gadam Naukšēnu muižas pagasta zemes piederēja Rūjienas draudzes novadam. Pēc Rūjienas draudzes sadalīšanas Ziemeļu un Dienvidu draudzēs (1881) izveidoja Piksāru draudzi un uzcēla jaunu baznīcu (1914-1928).
1919. gada oktobra sarunās par militārās palīdzības sniegšanu pret Bermonta armijas uzbrukumu Rīgai Igaunijas valdība ierosināja Naukšēnu pagasta ziemeļu daļas iekļaušanu Igaunijas teritorijā, kam Latvijas valdība nepiekrita. Pēc Latvijas—Igaunijas robežas līguma parakstīšanas pagasts palika Latvijas teritorijā.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Naukšēnu muižas (vācu: Naukschen) zemi sadalīja 207 vienībās (38 bija rentes mājas) 3670 ha kopplatībā, bet Nurmu muižas (Nurms) zemi 46 vienībās (3 bija rentes mājas) 891 ha kopplatībā. Naukšēnu pagasts ietilpa Valmieras apriņķī un piederēja pie Piksāru evaņģēliski luteriskās draudzes. 
1945. gadā pagastā izveidoja Naukšēnu, Piksāru un Nurmu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Naukšēnu ciemam pievienoja Nurmu ciemu, 1961. gadā - Piksāru ciemu, 1981. gadā - daļu Ērģemes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Naukšēnu pagastu apvienoja ar Ķoņu pagastu, izveidojot Naukšēnu novadu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Naukšēni (pagasta un novada centrs), Tecēni, Doles, Piksāri, Ērmuižas, Mirķi, Nurmi.
Baltijska

Vēsture

Līdz 1945. gadam Pillavas vēsture ir Austrumprūsijas (Vācijas) vēstures sastāvdaļa. Pirmoreiz rakstos minēta 1363. gadā. Apdzīvotās vietas attīstību veicināja tas, ka 1510. gada 10. septembra vētrā šeit izveidojās jūras šaurums, kas savienoja lagūnu ar Baltijas jūru. Pillava attīstījās kā Kēnigsbergas osta, jo lagūnas sekluma dēļ lielāki kuģi nevarēja doties tieši uz Kēnigsbergu. 1725. gadā Pillavai tika piešķirtas pilsētas tiesības. 1901. gadā tika atklāts kuģojamais Kēnigsbergas kanāls, un Pillava zināmā mērā zaudēja savu ekonomisko nozīmi. Otrā Pasaules kara laikā Pillavā bija vācu zemūdeņu bāze. Kad Austrumprūsijā iegāja PSRS karaspēks, Pillava bija ļoti svarīgs vācu iedzīvotāju evakuācijas punkts no Prūsijas. 1945. gada aprīļa beigās ap Pillavu gandrīz pilnībā tika iznīcināta vācu divīzija Großdeutschland. Pillava bija pēdējā pilsēta Austrumprūsijā, ko 1945. gada 25. aprīlī ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Austrumprūsijas piešķiršanas PSRS 1946. gadā Pilava tika pārdēvēta par Baltijsku. 1952. gadā Baltijskā tika izveidota Baltijas kara flotes bāze un tā kļuva par slēgto pilsētu, kurā bija aizliegts uzturēties bez īpašām atļaujām.
Hugo Vītols

Biogrāfija

Futbolu sāka spēlēt 14 gadu vecumā, Latvijas meistarsacīkstēs piedalījās sākot ar 1930.gadu, līdz pat Latvijas neatkarības zaudēšanai nemainīgi aizstāvot RV krāsas. Trīsdesmito gadu vidū spēlēja Latvijas izlasē, atzīmējoties ar 3 vārtiem 1935.gadā draudzības spēlē pret Lietuvu. Baigajā gadā spēlēja Rīgas Spartakā (uz RV bāzes veidotā komandā), nomainoties okupāciju varām, atkal spēlēja Rīgas Vilku sastāvā, vienīgi 1944.gadā aizvadot dažas spēles Universitātes Sporta komandas sastāvā. Miris Rīgā 1966.gadā. Pēc profesijas Hugo Vītols bija montieris.
Kalna Kaibēni

Kalna Kaibēni ir latviešu rakstnieku Reiņa Kaudzītes un Matīsa Kaudzītes memoriālais muzejs, kas atrodas Vecpiebalgas pagastā.
Muzejs atrodas 8 kilometrus no Vecpiebalgas centra. Rakstnieki savu bērnību un jaunību pavadīja netālajos Mādaros, bet tālāka dzīve un darbs ir cieši saistīts ar Kalna Kaibēniem, kur no 1868. gada līdz 1882. gadam atradās viņu vadītā pagastskola - Matīss Kaudzīte bija tās skolotājs, Reinis – skolotāja palīgs. Brāļu Kaudzīšu vadībā Kalna Kaibēnu skola iemantoja labu slavu. Audzēkņu skaits strauji auga un radās nepieciešamība uzcelt jaunu, tieši izglītības mērķiem paredzētu skolas ēku. 1882. gadā skola no Kalna Kaibēniem tika pārcelta uz netālo jaunās Ogrēnskolas ēku. Brāļi Kaudzītes nopirka Kalna Kaibēnus un skolotāja darbu turpināja Ogrēnskolā. Šajās mājās abi rakstnieki ir uzrakstījuši savu izcilāko darbu "Mērnieku laiki". Pēc rakstnieku nāves, 1929. gadā, Kalna Kaibēnus savā īpašumā ieguva Izglītības ministrija, kas nolēma ēku saglabāt kā brāļu Kaudzīšu memoriālo muzeju, kas vienlaikus ir vecākais memoriālais muzejs Latvijā un 19. gadsimta 60.-70. gadu skolu vēstures piemineklis.
Muzejā ir apskatāms rakstnieku dzīves laika mājas iekārtojums, ceļojumu piemiņas lietas, sadzīves priekšmeti. Kalna Kaibēnu dārzā ir izvietoti romāna "Mērnieku laiki" tēli, leģendārais "atmiņu stūrītis" un skatu tornis.
Jānis Muncis

Dzīvesgājums

Dzimis 1886. gada 16. jūlijā Ternejas pagasta "Reņģēs" (tagad Vilpulkas pagastā) zemnieku ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas mākslas skolā, pēc kuras beigšanas strādāja Rīgā kā dekorators un scenogrāfs Interimteātrī. Pirmā pasaules kara laikā mācījās teātra mākslu pie Staņislavska Maskavas teātrī un Vsevoloda Meierholda Skatuves uzvedumu meistarības kursos (1917-1919). Kopā ar Eduardu Smiļģi piedalījās Dailes teātra mākslinieciskās programmas izstrādē (1920-1926), līdztekus studēja Latvijas Mākslas akadēmijas J. R. Tillberga Figurālās glezniecības meistardarbnīcā. 1925. gadā ieguva Grand Prix Parīzes Starptautiskajā Dekoratīvās mākslas un moderno industriju izstādē. 1926. gadā Jānis Muncis devās uz ASV, kur veidoja scenogrāfiju Pasadīnas teātrī pie Losandželosas un lasīja lekcijas skatuves mākslas studentiem, līdztekus studēja filozofiju un psiholoģiju Pasadīnas Rietumu koledžā (Occidental College). Publicēja vairākus zinātniskos darbus skatuves mākslas teorijā, piedalījās Ņujorkas Moderno Mākslu muzeja Teātra mākslas izstādēs (1926, 1933). 
1934. gadā Jānis Muncis atgriezās dzimtenē un pēc Sabiedrisko lietu ministrijas aicinājuma veidoja brīvdabas inscenējumus „Atdzimšanas dziesma” Rīgas Esplanādē (1934), „Pļaujas svētki Koknesē” (1935), kompozīcija „Tev mūžam dzīvot, Latvija!” uz peldošas  skatuves  Daugavā (1936), „Pļaujas svētki Rēzeknē” (1936), „Darba slava” (1937), „Pļaujas svētki Jelgavā” (1937), kurās piedalījās Nacionālā un Dailes teātra aktieri, Nacionālās operas balets, apvienotie kori, aizsargu un karavīru vienības. Piedalījās arī Vīnes Teātra mākslas izstādē (1936), Parīzes Starptautiskajā Mākslas un Tehnikas izstādē (1937). 
Pēc Latvijas okupācijas Jāni Munci atlaida no darba. Otrā pasaules kara beigās viņš 1944. gada devās trimdā uz Vāciju, 1949. gadā viņš izceļoja uz ASV. Miris 1955. gada 7. februārī Holivudā, apglabāts Holivudas Forever Cemetery.
Viņa arhīvs glabājas Hārvarda universitātes bibliotēkas fondos.

Piemiņa

2012. gadā Eduarda Smiļģa Teātra muzejā bija izstāde „Pasaules elpā. Jānim Muncim-125”.
Slavinājums Brīvībai

"Ύμνος εις την Ελευθερίαν" (Ýmnos eis tīn Eleutherían; latviski: "Slavinājums Brīvībai") ir Grieķijas un Kipras nacionālā himna.
Himnas vārdi ir poēma, kuru 1823. gadā sarakstījis Dionīsijs Solomoss (Dionýsios Solomós) un tā ir 158 pantu gara.
1865. gadā pirmie divi panti tika oficiāli pasludināti par Grieķijas himnu.
Himnas mūziku sacerēja Nikolajs Mancaross (Nikolaos Mantzaros).
Daļskaitlis

Daļskaitlis ir skaitlis, kas raksturo kādu noteiktu daļu no viena veseluma. Daļskaitļus var pierakstīt dažādi, piemēram, \tfrac{1}{4}, ¹⁄₄ vai 1/4. Virs daļsvītras esošo skaitli sauc par skaitītāju (raksturo daļu skaitu), bet zem daļsvītras esošo skaitli — par saucēju (raksturo daļas lielumu).
Daļskaitļi pieder racionālo skaitļu kopai un visām tām kopām, kurās ietilpst racionālo skaitļu kopa.
Daļveida skaitļi var tikt pierakstīti, neizmantojot skaitītājus un saucējus, bet izmantojot decimāldaļskaitļus, procentus vai negatīvus kāpinātājus (piemēram, 0,01, 1%, un 10⁻² ir skaitļi, kas visi ir vienādi ar 1/100). Var iedomāties, ka jebkuram veselam skaitlim, piemēram, skaitlim 7, ir saucējs, kas vienāds ar 1: 7 vienāds ar 7/1.
Radehiva

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1472. gadā. Ietilpa Žečpospoļitā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Pēc Pirmā pasaules kara Radehiva tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, Radehivu ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Radehivu ieņēma vācu karaspēks.
Pēc Otrā pasaules kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika padzīti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Līdz 1991. gadam Radehiva atradās Ukrainas PSR sastāvā.
Oksidēšanās-reducēšanās reakcijas

Oksidēšanās-reducēšanās reakcijas jeb redoksreakcijas ir tādas ķīmiskas reakcijas, kuru gaitā izmainās reaģējošo vielu sastāvā ietilpstošo ķīmisko elementu oksidēšanas pakāpes, jo elementu atomi viens otram atdod un pievieno elektronus. Daļiņas (atomus, jonus, molekulas), kas šādās reakcijās elektronus atdod jeb zaudē, sauc par reducētājiem, bet tās, kuras elektronus pievieno jeb iegūst — par oksidētājiem, savukārt elektronu atdošanas un oksidēšanas pakāpes palielināšanas procesu dēvē par oksidēšanos, bet elektronu pievienošanas un oksidēšanas pakāpes samazināšanas procesu — par reducēšanos. Tātad oksidētāji oksidē (atņem elektronus) reducētājus jeb oksidējamās vielas un paši reducējas (pievieno sev elektronus), turpretī reducētāji reducē (pievieno elektronus) oksidētājus jeb reducējamās vielas un paši oksidējas (atdod savus elektronus). Oksidēšanās un reducēšanās ir savstarpēji saistīti, viens no otra neatraujami procesi — ja kāda viela oksidējas, cita neizbēgami reducējas.

Reakciju virziens

Oksidēšanās-reducēšanās reakcijas bieži mēdz būt apgriezeniskas, piemēram, pēdējā reakcija augstākā temperatūrā norisinās pretējā virzienā, t.i., dzelzs atņem skābekli ūdenim un oksidējas, rodoties brīvam ūdeņradim. Tas atkarīgs no daudziem faktoriem, galvenokārt no sistēmas brīvās Gibsa enerģijas un vielu oksidēšanas-reducēšanās potenciāliem.
Progress M-08M

Krava

Kopējā kravas masa starta brīdī bija 2572 kg. Īpašajās tvertnēs ietilpa degviela pašam kuģim (870 kg) un stacijas dzinējsistēmai (250 kg), skābeklis (50 kg), ūdens (272 kg). Hermētiskajā kravas telpā (pavisam 1130 kg) atradās iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces, tai skaitā 324 kg amerikāņu segmentam.

Lidojuma gaita

Progress M-08M startēja no Baikonuras kosmodroma 27.10.2010. 15:11:50 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U.
Saslēgšanās ar SKS notika 30. oktobrī 16:35:40 UTC. Sākotnēji tuvošanās tika veikta automātiskā režīmā. Noslēdzošajā etapā, 10 m no stacijas, radās tehniskas problēmas. Tālāku transportkuģa vadību pārņēma Aleksandrs Kaleri, kurš manuālā režīmā veica Progress M-08M saslēgšanos pie Pirs moduļa. Speciāli izveidota komisija nāca pie slēdziena, ka problēma radusies Kurs sistēmas traucējumu dēļ. Secināts, ka pie moduļa Pirs augstfrekvences antenas nav bijušas pareizi pieslēgtas. Tās bez problēmām pielietotas agrāk, bet šoreiz pirmoreiz tika izmantota sistēma ar četriem saslēgšanās portiem.
2011. gada 24. janvārī 00:42:43 UTC Progress M-08M atvienojās no stacijas. 05:16:44 UTC tika iedarbināts kuģa galvenais dzinējs bremzēšanas manevra veikšanai, kas ilga 155 sekundes. Pēc tam transportkuģis nogāja no orbītas un sadega. Aptuveni 06:07:03 kosmiskā aparāta nesadegušās daļas iekrita Klusā okeāna dienvidu daļā vietā ar koordinātām 51° 18' dienvidu platuma 135° 54' rietumu garuma. Atšķirībā no citiem pēdejiem Progress, ar šo kosmosa kuģi netika veikti zinātniskie eksperimenti, un tas beidza darbību tajā pašā dienā, kad atvienojās no SKS.