Nauda

Nauda ir līdzeklis, ar ko var izteikt preču un pakalpojumu vērtību un ko pēc vispārējas vienošanās izmanto parādsaistību nokārtošanai. Parasti to izdod valdība vai kāda finanšu iestāde (banka), taču naudas funkcijas īpašos apstākļos (ekonomiskas stabilitātes trūkums, karš, cietums) var pildīt arī plaša patēriņa preces, piemēram, cigaretes vai alkohols. Naudas vērtība atkarīga no tās kā apmaiņas priekšmeta noderīguma, savukārt tas atkarīgs no naudas tirgus vērtības.
Naudai var būt pašai par sevi piemītoša vērtība (ja naudas funkcijas pilda kāda prece); izplatīta šādas naudas forma ir valūta ar zelta segumu. Nauda, kurai pašai par sevi vērtība nepiemīt, ir salīdzinoši nesens izgudrojums. Šādas naudas vērtību nosaka likums — valdība naudu izdod un ar likumu nosaka, ka šī nauda jāpieņem kā maksāšanas līdzeklis, turklāt prasa, lai šajā naudā tiktu maksāti nodokļi. Vēsturiski ir bijuši gadījumi, kad nauda, kam pašai vērtība piemīt (piemēram, zelta seguma veidā), to zaudē (ASV dolārs) vai tāda, kurai tās nav bijis, to iegūst (t.s. Šveices dinārs).
Latvijas Republikas naudas vienība kopš 2014. gada ir eiro, kurā ir 100 centu.

Vārda etimoloģija

Latviešu valodas vārdam "nauda" ir ļoti sena izcelsme, kas kopēja ar vairākām citām indoeiropiešu valodām, piemēram, gotu valodā niutan — "derīgums, ienākums", vācu: nutzen — "lietot, noderēt", lietuviešu: naudà — "labums, īpašums".

Prečnauda

Prečnauda (angļu: commodity money) ir apmaiņas līdzeklis (tātad nauda), kas tajā pat laikā ir pielietojams pats par sevi (tātad kā prece). Prečnaudas piemēri vēsturē ir dažnedažādākie, pat pārtikā patērējamas preces, piemēram, sāls vai Austrumāzijā par naudu izmantotie sapresētas tējas bloki. Tomēr visizplatītākais prečnaudas veids ir bijuši dārgmetāli: zelts, sudrabs, platīns vai pat varš.

Reprezentatīva nauda (zelta standarts)

Papīra naudu, kurai ir preces (visdrīzāk zelta vai sudraba) segums, 19. gs. ekonomists Viljams Stenlijs Dževonss izšķīra atsevišķā kategorijā, ko viņš sauca par "reprezentatīvu naudu". Šādā naudā banknotes faktiski var uzskatīt par sertifikātiem, kas apliecina to turētāju īpašumtiesības uz zeltu vai sudrabu, kas tās sedz.
Pirmās Republikas latu pēc šīs klasifikācijas varētu uzskatīt par reprezentatīvu naudu. Bija noteikts, ka viens lats pēc pieprasījuma maināms pret 0,2903226 gramiem tīra zelta, kas ir ekvivalenti apmēram 8 latiem, 2012. gada jūnija latos.
Pieņemot, ka politiskā situācija ir stabila un nav paredzams, ka politiķi varētu izdarīt krasas izmaiņas, šādu reprezentatīvu naudu, virspusīgi skatoties, var pielīdzināt prečnaudai, taču, kā norāda daži autori, notikumi ASV, 1920. gados, pirms Lielās depresijas liecina, ka zelta standarts nav spējīgs kontrolēt naudas piedāvājuma pieaugumu daļēju rezervju bankvedības vidē, jo komercbankām ir liela nozīme naudas piedāvājuma palielināšanā (skat. naudas reizinātājs).
Pastāv arī iespēja, ka naudas pirktspējas samazināšanās dēļ vai inflācijas pieaugšanas dēļ monētas fiat (bezseguma) naudas sistēmā var kļūt līdzvērtīgas prečnaudai. Kaut arī ASV Valsts kase pēdējās dekādēs izmanto aizvien mazāk vara jaunu monētu kalšanai, apgrozībā joprojām esošo 1909.-1982. gada 1 centa monētu vara satura tirgus vērtība 2012. gada 19. jūnijā bija 2,24 centi, tātad sastāvā esošā metāla tirgus vērtība bija 224% no nominālvērtības. 1946.-2012. gada 5 centu monētu sastāvā esošā vara un niķeļa tirgus vērtība bija 98% (4,9 centi) no nomināla.