google/wiki40b huggingface dataset:
Pikša

Izplatība

Pikša sastopama Atlantijas okeāna krastos gan austrumos, gan rietumos. Tomēr ziemeļaustrumu reģionā dzīvo lielākā daļa pikšu. Eiropas piekrastēs tā sastopama no Portugāles līdz Islandei, Špicbergenai un Novaja Zemļai Ziemeļu ledus okeānā. Mājo arī Skagerakā un Kategatā. Lielākās pikšu populācijas sastopamas uz ziemeļiem no Lamanša, bet visapdzīvotākās ir Ziemeļjūra, Fēru salu un Islandes piekrastes un Norvēģijas krasti. Ziemeļamerikas pusē pikša izplatīta, sākot ar Grenlandes rietumkrastiem un beidzot ar Haterasas ragu. Lielākā rietumreģiona populācija mājo pie Keipkodas pussalas un Grandbankas.

Baltijas jūrā

Pikša Baltijas jūras rietumdaļā ir samērā reta, bet austrumdaļā ļoti reta ieceļotāja. Ir ziņas, ka Latvijas piekrastē noķerta 1951. gadā.

Izskats

Pikša ir vidēji liela vai liela jūras zivs. Ķermeņa garums līdz 76 cm, svars 4,5 kg. Rekordliels īpatnis tika noķerts pie Islandes, tā ķermeņa garums sasniedza 112 cm, svars 16,8 kg. Visbiežāk pikša ir apmēram 35 cm gara.
Pikšai ir vārpstveida ķermenis, maza galva ar samērā lielām acīm. Augšžoklis ievērojami garāks par apakšžokli, uz kura atrodas ļoti īss tausteklis. Mute relatīvi neliela. Pikšai ir trīs, viena no otras pilnīgi atdalītas, muguras spuras un divas anālās spuras. Pirmā muguras spura augsta, trīsstūrveida, ar 14—17 mīkstiem stariem. Otrai muguras spurai ir 20—24 mīksti stari, trešajai 19—22. Pirmajai anālajai spurai 21—25 mīksti stari, otrajai 20—24. Sānu līnija tumša, arī uz galvas redzamas sānu līnijas poras. Mugura tumša, zaļganbrūna, sāni gaišāki, vēders balts. Starp krūšu spuras pamatni un sānu līniju melns, noapaļots plankums.

Īpašības

Pikša ir  bentiska jūras zivs, sastopama 80—200 m dziļumā virs akmeņainas, grantainas, smilšainas vai ar gliemežvākiem bagātas grunts. Parasti uzturas ūdenī, kura temperatūra ir 4—10 °C. Barošanās migrācijas nelielas — sākot ar trešo vai ceturto dzīves gadu pikša vasarā dodas krasta virzienā, rudenī — jūras virzienā.

Barība

Barojas ar bentiskajiem organismiem: vēžveidīgajiem, adatādaiņiem, gliemjiem, tārpiem, sīkām zivīm, piemēram, smilšu gardegunēm, moivām, siļķēm un hekiem. Mazuļi barojas ar airkājvēžiem.

Vairošanās

Dzimumgatavību pikša sasniedz 5—6 gadu vecumā, sasniedzot 47 cm garumu. Nārsta migrācijas tālas. Nārsto no februāra līdz jūnijam, galvenokārt laikā no marta līdz aprīlim 100—150 m dziļumā pie ūdens temperatūras 6—10 °C un sāļuma 35 PSV. Mātītes auglība 0,1—1,8 milj. ikru. Nārsts porcijveida. Ikri un kāpuri pelaģiski. Mazuļi slēpjas zem medūzām. Mazuļi uz bentisku dzīvesveidu pāriet pirmajā gadā, sasniedzot 15 cm garumu. Pikša var sasniegt 20 gadu vecumu.
Spāņu kurts

Izskats

Tas ir vidēji liels elegants suns. Siluetam vispirms jāatspoguļo darba suņa līnijas, tam nav jābūt ne pārāk izsmalcinātam ne smagam. Ķermeņa garums ir nedaudz lielāks par ķermeņa augstumu skaustā. Suņiem tas ir 62 - 70 cm, kucēm 60 - 68 cm. Perfektas uzbūves suns var pārsniegt šo standartu par 2 cm. Apmatojums ir vai nu īss, smalks un gluds vai nu vidēja garuma pinkains un rupjš. Jebkura krāsa ir pieņemama, vienkrāsas vai plankumos uz baltā fona. Tipisks kažoks ir brūns ar melnu svītrojumu (angl. brindle), melns, ruds, kanēļkrāsas vai balts. Acu plakstiņu, deguna un lūpu pigmentācijai ir liela nozīme baltiem suņiem. Spāņu kurtam ir neliela, gara, sausa galva. Pāreja no pieres uz deguna muguras daļu ir neizteikta. Lūpas sausas, melnas. Degungals arī melns, neliels. Žokļi ar pilnīgu šķērveida sakodienu. Pilna zobu formula. Mandeļformas acis ir nelielas, izteiksmīgas, pēc standarta vēlamas pēc iespējas tumšākas. Ausis nelielas, trīsstūra formas, augstu novietotas, pieguļ pie galvas. Tās ir platākas pie pamatnes, bet galos smailas. Uzbudinājuma brīdī ausis saslienas uz skrimšļiem, vērstas uz sāniem. Taisnas ausis skaitās par brāķi. Kakls ir izliekts un garš, šķērsgriezumā ovāls. Kakla mugurpuses līnija nedaudz konkāva. Rumpis ir slaids, bet kompakts. Pleci sausi, ieslīpi. Pleca kaula garums ir izteikti lielāks par lāpstiņas garumu. Krūškurvis dziļš, bet nedaudz nesasniedz elkoņu līniju. Ribas ir plakanas ar diezgan lielām atstarpēm. Vēders strauji ierauts uzreizi aiz krūšu kaula. Skausts neizceļas. Mugura ir taisna un gara, krusti ieslīpi. Krustu kaulu augšējais punkts var būt augstāks par skausta līniju. Priekškājas ir platas un līdzenas, pakaļkājas labi muskuļotas, slaidas ar izteiktu apakšējās locītavas leņķi. Aste ir gara, lokana, tā sniedzas gandrīz līdz zemei. Suņa svars ir ap 25-30 kg, kucēm ap 20-25 kg.
15. aprīlis

15. aprīlis ir gada 105. diena pēc Gregora kalendāra (106. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 260 dienas.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Garkalnes novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Garkalnes novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Saurieši (stacija)

Vēsture

Stacija tika atvērta līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi posma Rīga—Suntaži atklāšanu 1935. gadā. Tās koka ēka pārvesta no dzelzceļa līnijas Daugavpils—Rītupe. Reizē ar būvniecību no stacijas tika izbūvēts ap 2 km garš 750 mm platuma pievedceļš uz vietējo ģipša rūpnīcu. Vēlāk tas tika pagarināts un savienots ar jau agrāk esošo šaursliežu dzelzceļu Zeltiņi—Salaspils. 1965. gadā uz ģipša lauztuvēm tika uzbūvēts 1524 mm platuma pievedceļš (mūsdienās tas joprojām darbojas un pieder SIA “Knauf”), bet šaursliežu dzelzceļi ar visiem to atzariem — likvidēti. Pasažieru satiksme stacijā pārtraukta 2007. gadā.
Uļjana Semjonova

Biogrāfija

Uļjana Semjonova ir dzimusi 1952. gada 9. martā Zarasos, kur bija viņas mātes dzīvesvietai tuvākā dzemdība nodaļa. Līdz 13 gadiem dzīvoja tagadējā Medumu pagastā.
1965. gadā viņu uzaicināja mācīties sporta skolā Rīgā viņas neparasti garā auguma dēļ. 1967. gadā trenera Strupovica vadībā viņa kopā ar Latvijas jauniešu izlasi izcīna savu pirmo zelta medaļu PSRS skolēnu spartakiādē. Kopš 15 gadu vecuma 2,12 metrus garā basketboliste sāka spēlēt TTT Rīga pieaugušo komandā, laika posmā no 1975. līdz 1987. gadam bija komandas kapteine. No 1967. līdz 1989. gadam viņa TTT komandas sastāvā kļuva par desmitkārtēju Eiropas čempionvienību kausa ieguvēju un piecpadsmitkārtēju PSRS čempioni. TTT ierakstīta Ginesa rekordu grāmatā kā komanda, kas 18 reizes kļuvusi par Eiropas čempionvienību. 1971. gadā saņēmusi apbalvojumu "PSRS Nopelniem bagātā sporta meistare".
PSRS izlasē aizvadīja 18 sezonas no 1968. līdz 1986. gadam, kuru laikā nepiedzīvoja nevienu zaudējumu. Kopā ar PSRS izlasi Semjonova uzvarēja divās Olimpiskajās spēlēs, 3 reizes Pasaules čempionātā, 1973. gadā uzvarēja Universiādes basketbola turnīrā un 10 reizes triumfēja Eiropas čempionātā. Laikposmā no 1970. līdz 1985. gadam U. Semjonova 12 reizes tika atzīta par Latvijas populārāko sportisti. Laikposmā no 1988. līdz 1992. gadam bijusi LOK viceprezidente. Kopš 1991. gada viņa ir Latvijas olimpiskās komitejas sociālā fonda prezidente. 1993. gada 10. maijā U. Semjonova kā pirmā eiropiete tika izvirzīta uzņemšanai basketbola slavas zālē Springfīldā, ASV, kur tajā pašā gadā tika uzņemta. 1995. gadā viņa saņēma ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni par īpašiem nopelniem Latvijas labā, kas ir Latvijas augstākais apbalvojums.
Rumānijas karaliste

Izveidošana

Laikā no 1859. līdz 1877. gadam valstiskais veidojums Rumānijas teritorijā attīstījās no Osmaņu impērijas autonomo provinču Moldāvijas un Valahijas savienības, vietējās izcelsmes prinča vadībā, līdz starptautiski atzītai neatkarīgai karalistei ar vācu Hoencollernu dinastijas karali.
1859. gadā Aleksandra Joana Kuzas izveidotā Moldāvijas un Valahijas savienība 1862. gada 5 februārī oficiāli izveidoja Rumānijas valsti ar galvaspilsētu Bukarestē. 1866. gadā Kuza bija spiests atkāpties no varas un par Rumānijas princi uzaicināja kļūt vācu Hoencollernu dinastijas pārstāvi. Šādu izvēli diktēja topošās valsts interese iegūt Prūsijas karalistes militāro un ekonomisko atbalstu. Paralēli, 19. gs. Balkānos jaunveidoto valstu karaļus parasti izvēlējās no kādas Rietumeiropas dinastijas.
Pēc 1877.-78. gada Rumānijas-Krievijas-Turcijas kara Berlīnes kongress atzina Rumānijas neatkarību. 1878. gadā Rumānijai pievienoja Dobrudžas teritoriju, taču vienlaikus, tā bija spiesta atdot dienvidu Besarābijas Budžaku Krievijas Impērijai. 1881. gadā Karolu I kronēja par pirmo rumāņu karali.

Paplašināšanās

Rumānija, iespiesta starp Osmaņu, Austroungārijas un Krievijas impērijām skatījās uz Francijas Trešo republiku kā sev radniecīgo romāņu valodu kultūras centru.
1913. gada jūnijā Rumānija iesaistījās Otrajā Balkānu karā pret Bulgārijas karalisti. 330 tūkstoši rumāņu kareivju iebruka Bulgārijā, ieņēma dienvidu Dobrudžu un apdraudēja Sofiju. Karam noslēdzoties, Rumānija anektēja sen iekāroto dienvidu Dobrudžu.
1916. gada 27. augustā Rumānija Antantes pusē iesaistījās Pirmajā pasaules karā, jo vēlējās iegūt Austroungārijas kontrolēto Transilvāniju. Rumāņus ātri sagrāva un okupēja Austroungārijas, Vācijas, Osmaņu un Bulgārijas karaspēks. 1916. gada beigās, pēc tam kad 6. decembrī Bukaresti ieņēma vāciešu komandētie spēki, rumāņu un sabiedroto krievu karaspēks kontrolēja tikai Moldāviju. Fronte galīgi sabruka pēc boļševiku apvērsuma Krievijā, un Rumānija 1917. gada 9. decembrī parakstīja pamieru.

Lielā Rumānija

Lai arī rumāņu karaspēkam nebija nekādu spožo panākumu, valsts bija nostājusies kara uzvarētāju pusē, tāpēc ar 1919. gada Senžermēnas un 1920. Trianonas miera līgumiem tai atļāva iegūt vairākas teritorijas, pēc tam, kad tajās dzīvojošie etniskie rumāņi izvēlējās pievienoties Rumānijai. 1918. gada 9. aprīlī Besarābijā trīs mēnešus pastāvējusī Moldāvijas Demokrātiskā Republika izlemj pievienoties Rumānijai. 1918. gada novembrī, sabrūkot Austroungārijai, rumāņu karaspēks ieņem Transilvāniju un citas rumāņu apdzīvotās teritorijas, kas gadsimtiem ilgi bija Ungārijas Karalistes pakļautībā. Vienlaikus, Bukovinas Kongress nobalsoja par pievienošanos Rumānijai.
Karalistes nestabilā iekšpolitiskā sistēma un dinastijas ģimenes skandāli noved pie karaļa Karola II diktatūras izveidošanas 1938. gada sākumā. 1940. gada 5. septembrī izveidojas Antonesku diktatūra, kas pastāv līdz 1944. gada 23. augustam.
1947. gada 30. decembrī padomju okupācijas spēku un komunistu valdības spiediena dēļ karalis Mihajs I atteicās no troņa, devās trimdā un Rumānijā izveidoja Rumānijas Tautas Republiku.
Tizen

Vēsture

Samsung sadarbībā ar EFL un īpaši ar Karstenu Haicleru (Carsten Haitzler) izstrādāja projektu LiMo. 2011. gada septembrī projektam pievienojās Intel, un tas tika pārdēvēts par Tizen. Intel kopā ar Nokia un Linux Foundation bija izstrādājusi platformu MeeGo, bet 2011. gadā Nokia pārtrauca atbalstīt Linux izstrādes, pievēršoties Microsoft programmatūrai.
2012. gada 1. janvārī LiMo Foundation tika pārdēvēts par Tizen Association. 2012. gada 30. aprīlī izlaista Tizen versija 1.0 ar koda nosaukumu Larkspur. 2012. gada 25. septembrī izlaista versija 2.0 alpha ar koda nosaukumu Magnolia.
Pirmā uz Tizen balstīta ierīce bija Samsung viedkamera NX300M, kura izlaista 2013. gada oktobrī. Operētajsistēma izmantota viedpulkstenī Samsung Gear 2, kurš izlaists 2014. gada aprīlī. Pirmā Tizen viedtālruņa izlaišana aizkavējās, lai veiktu uzlabojumus, līdz 2015. gada janvārī izlaists Samsung Z1.
Andris Plotnieks

Dzīvesgājums

Dzimis 1938. gadā Rīgā strādnieku ģimenē. No 1958. līdz 1963. gadam strādāja tiesībsargājošā iestādē. 1962. gadā beidza Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti, no 1964. gada bija LVU pasniedzējs, 1968. gadā ieguva juridisko zinātņu kandidāta grādu, bet 1979. gadā Maskavā aizstāvēja doktora disertāciju. Vairākus gadus bija LVU Juridiskās fakultātes dekāns. PSKP biedrs, ievēlēts par Rīgas Kirova rajona Tautas deputātu padomes deputātu.
Pēc LKP šķelšanās Plotnieks darbojās Latvijas Neatkarīgajā komunistiskajā partijā un Latvijas Tautas frontē.
Iesaistījās Atmodas kustībā, 1989. gadā bijis iekļauts izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
1989. gada pavasarī ievēlēts par PSRS Augstākās Padomes deputātu no Jelgavas 304. vēlēšanu apgabala (saskaņā ar virtuālās enciklopēdijas "Latvijas ļaudis" datiem, ievēlēts kā LTF kandidāts). 
1990. gada 18. marta vēlēšanās ievēlēts par Latvijas PSR Augstākās Padomes deputātu 133. Kalnciema vēlēšanu apgabalā. AP darbojās kā neatkarīgais deputāts, bija Likumdošanas jautājumu komisijas priekšsēdētāja vietnieks.
Nesekmīgi piedalījās 5. Saeimas vēlēšanās no saraksta "Republikas platforma", vēlāk vadīja "Republikāņu partiju", kas 1996. gadā pievienojās DPS.
2000. gadā Totalitārisma seku dokumentēšanas centra vadītājs Indulis Zālīte paziņoja, ka Andris Plotnieks ir bijis PSRS VDK štata darbinieks.
Rūjienas pienotava

Rūjienas piensaimnieku biedrības dibināšana

20. gadsimta sākumā Vidzemē un Rūjienas apkārtnē veidojās labvēlīgi apstākļi piensaimniecības attīstībai. Samazinoties linu un labības cenām pasaules tirgū, lauksaimnieki raudzījās lopkopības virzienā. Pieauga pieprasījums pēc piensaimnieku kooperācijas nepieciešamības Rūjienā.
1908. gada 2. novembrī tika izvēlēta komisija koppienotavas tālākai attīstībai. 1909. gada 28. janvārī tika nodibināta pirmā lopu pārraudzības biedrība. kurā bija 21 biedrs. 1909. gadā notika vairākas apspriedes par koppienotavas dibināšanu, tika izstrādāti statūti, kurus parakstīja 1909. gada 24. oktobrī. Statūti reģistrēti 1910. gadā, bet piensaimnieku biedrības darbība uzsākta 1911. gada 18. janvārī.
Par Rūjienas piensaimnieku biedrības dibināšanas periodu uzskatāms laika periods no 1908. gada līdz 1911. gadam. Reāli pienotava darbību uzsāka 1912. gada rudenī, kad tika pabeigta Rūjienas pienotavas ēkas būvniecība. Namā tika uzstādītas modernas mašīnas, kas ļāva dienā pārstrādāt 10000 litru piena. Ēkas būvniecība izmaksāja 40000 zelta rubļu. Ievestā piena apjoms 1912., 1913. un 1914. gadā svārstījās starp 3000 līdz 4000 litriem dienā.

Kara gadi

Rūjienas piensaimnieku biedrības attīstību aizkavēja kara gadi. Daudzi saimniecību vadītāji tika aizsaukti karā, ganāmpulki tika nemitīgi samazināti. 1918. gada 30. oktobrī piena ievešana pienotavā mainīgo varu dēļ bija jāpārtrauc uz nezināmu laiku.

Atjaunošana un uzplaukums

Rūjienas piensaimnieku biedrības darbību atjaunoja 1922. gada 1. februārī. Bija lieli izdevumi mašīnu un inventāra remontam, tāpēc piena apstrādāšana izmaksāja dārgi — līdz par 25% no piena vērtības. Piensaimnieku biedrības stāvoklis uzlabojās, kad pie pienotavas ierīkoja vadmalas veltuvi un krāsotavu, lai pilnīgāk izmantotu tvaika katlu un samazinātu ražošanas izmaksas. Jau pirmajos mēnešos vadmalas veltuve, kas sāka darboties 1924. gada sākumā, nodrošināja aptuveni 12 santīmu piemaksu uz vienu sviesta mārciņu. Biedrības biedru un piena vedēju skaits strauji auga. 1924. gadā piena apjoms sasniedza pirmskara apmērus. Togad sākās piensaimnieku biedrības uzplaukuma laiks. Biedrības darbība tika paplašināta — 1931. gadā sabiedrībai bez centrālās kopmoderniecības bija jau 12 krejošanas punkti. 1930. gadā tika uzsākti plaši Rūjienas pienotavas būvdarbi. Ēkai tika veikts kapitālremonts, tā tika paplašināta. Pienotavai tika iegādāta jauna tehnika. Pārbūvētās ēkas pirmajā stāvā ierīkoja moderniecību — izbūvēja mākslīgu saldētavu sviesta uzglabāšanai un citām vajadzībām. Tika uzstādīta arī jauna 7000 litru tilpuma sviesta kuļmuca, kāda tajā laikā bija tikai Centrālajai piensaimniecības savienībai Rīgā. Ar jauno kulšanas mucu varēja sakult līdz 1200 kg sviesta dienā. Ēkas otrajā stāvā atradās kantora telpas un sapulču zāle, kā arī tika ierīkoti dzīvokļi grāmatvedim, koppienotavas vadītājam un praktikantiem. Piensaimnieku sabiedrība tika uzskatīta par vienu no lielākajām Latvijā. 1930. gadā sabiedrība eksportēja 6400 muciņas sviesta un pārstrādāja 8 700 000 litrus piena, par kuru lauksaimniekiem tika izmaksāts vairāk nekā viens miljons latu.
Ak Jeruzaleme, modies

Ak Jeruzaleme, modies ir Jurjānu Andreja korālis ar Filipa Nikolaji vārdiem, kas pirmo reizi atskaņots Ceturtajos Vispārīgajos latviešu Dziesmu un Mūzikas svētkos Jelgavā 1895. gadā.
No mūzikas apskatnieku citātiem zināms, ka korāļa izpildījums atstāja varenu iespaidu publikā. Šā iespaida cēloņi bija ir tautā jau agrāk ieskanējušā meldija, ir teksts, ko vēl kāpināja plašā (6 — 8 balsīm veidotā) harmonizācija ar skanīgo instrumentālo pavadījumu.

Citāti

„Tas bija dziļi aizgrābjošs brīdis kad uz diriģenta rokas mājienu klusošā milzu estrāde piepeši pārvērtās par veselu skaņu jūru...
...Kas tās par varenām, satricinoši cēlām un pilnīgām skaņām, kādas atskanēja it īpaši pie dziesmas trešā panta: — Lai Tev' teic, kam vien ir mēle! Tanīs klausoties, gribējās izsaukties: — Cik brīnišķīgu slavu tu, debesu ķēniņ, proti no cilvēku lūpām sev sagatavot! Cik niecīgam bija katram klausītājam par sevi jājūtas pretim šim brīnišķīgajam skaņu spēkam, ar kuru salīdzinot pat lieliskā jūras krākšana top nespēcīga."
"..Neaprakstāms ir iespaids, ko šī dziesma atstāj tiklab pret latviešiem, kā arī cittautiešiem un citticībniekiem! Visi tie tūkstoši dziedātāju un visi tie tūkstoši klausītāju kā viena milzīga draudze vienojās šīs dziesmas skaņām. Un tomēr tā ir tā pati vecā, sensen no bērnu dienām dzirdētā dziesma visi tie tūkstoši dziedātāju un visi tie tūkstoši klausītāju, vai tie nav kā tas pulks, kas „no visām tautām un valodām, ko nevar izskaitīt, no visiem zemes galiem" pulcējušies
ap tā goda krēslu, kas nācis ievest viņus „tai pērļu vārtiem izrotātā, no eņģeļu mēlēm apdziedātā pilsētā" un nu visi dzied godu un slavu tam vienam neiznīcīgam Ķēniņam, tam mūžīgam, gudram Dievam? Laimīgs, kas šai pulkā var līdz dziedāt. Kam lūpas nespēj dziedāt, tam sirds šai lielai dziesmai dzied klusībā līdz savu dziesmu, kas lai gan mēma, tomēr redzama atspīd asarās. Tiešām, šī dziesma aizgrāba līdz asarām." (Apsīšu Jēkabs)
"...ko gan līdzēja visi tādi krievu noliegumi lietot Latvijas vārdu, kuru uzdevums bija noslāpēt mūsu nacionālo garu, ja pat tādu dziesmu, kā "Jeruzaleme, mosties" tauta saprata kā varenu aicinājumu: "Latvija, mosties!" Es vēl šodien, pēc vairāk nekā 50 gadiem, nevaru aizmirst milzīgo saviļņojumu, kad dzirdēju abu šo dziesmu ("Ak Jeruzaleme, mosties" kopā ar Baumaņa himnu "Dievs, svētī Latviju") varenās skaņas līstam pār klausītājiem." (Edgars Švēde, "Latvija, mosties!" Latvija, 1954. nr. 27.)

Vēsture

Baznīcas dziesmu Wachet auf, ruft uns die Stimme 1599. gadā sacerēja luterāņu mācītājs Filips Nikolaji (Philipp Nicolai, 1556-1608). Johans Sebastiāns Bahs 1731. gadā sacerēja kora kantāti. 
Svantes Gustava Dīca (Dietz 1. pantu) un Nikolajs Kalniņš (2. un 3. pantu) latviski atdzejoto Baha korāli vīru kopkoris ar orķestra pavadījumu izpildīja 1880. gada Otrajos Vispārīgie latviešu Dziedāšanas svētkos, bet 1895. gada Ceturtajos Vispārīgajos latviešu Dziesmu un Mūzikas svētkos to izpildīja jauktais koris ar orķestri un ērģelēm jau ar Jurjānu Andreja komponētu mūziku.
Nepabeigtās vakariņas

Sižets

20. gadsimta 2. puse kādā neitrālā kapitālistiskā valstī. Vienā no prestižiem restorāniem banketa laikā nogalināts liela koncerna direktors Viktors Palmgrēns. Lietas izmeklēšana nodota kriminālpolicijas inspektoram Pēram Monsonam un viņa palīgiem. Tā kā lieta skar valdības "augstākos ešelonus" izmeklēšanas paātrināšanai no galvaspilsētas ierodas slavenais komisārs Martins Beks. Aizdomās turamo ir daudz, bet vainīgais beigās izrādās bezdarbnieks Svensons, kurš atlaists no Palmgrēna fabrikas.
Alsungas viduslaiku pils

Vēsture

Alsungas pils celta netālu no kuršu pilskalna, kas vēlāk nodēvēts par Alsungas Dižgabalkalnu. Rakstītajos avotos tas pirmo reizi kā Aliswangis minēts jau 1231. gadā Romas pāvesta vicelegāta Alnas Balduīna līgumā ar kuršiem. Kuršu ķēniņa Lamekina laikā Alšvanga ietilpa viņa pārvaldītajā Bandavas valstī.
1341. gadā Livonijas ordeņa valsts Kuldīgas komturam Alšvangā bija nocietināta māja, 1372. gadā ordenis uzcēla četrstūrainu akmens pili, kuru vēlāk papildināja ar apaļiem torņiem. Tajā apmetās Kuldīgas komturam padotais ordeņa fogts.
Kurzemes hercogistes laikā no 1573. līdz 1728. gadam Alsungas pilsmuiža Alsungas draudzes novadā piederēja Kurzemes hercogistes maršala Šverina dzimtai. 1632. gadā katoļticībā pārgājušais Johans Ulrihs fon Šverins uzsāka sev padoto luterāņu iedzīvotāju pievēršanu katoļticībai.
1925. gadā pilī tika ierīkota pienotava. 1939. gadā pilij tika izbūvēts otrais stāvs un tā tika piemērota skolas vajadzībām.
Liturģija

Liturģija (grieķu: λειτουργία) ir ierasti publiski pasākumi, ko praktizē reliģiska grupa pēc savas ticības, likumiem un tradīcijas.
Liturģija ir komunāla atbilde svētajam, izrādot uzslavu, pateicību, pielūgsmi un nožēlu. Īpaši liturģijas rituāli tiek veikti, saskaroties ar nozīmīgiem notikumiem dzīvē, piemēram, piedzimšanu, pieaugšanu, laulībām un nāvi. Šādos gadījumos tā tiek veidota saikne ar dievišķo, kā arī citiem kopienas pārstāvjiem. Par liturģijas aktivitātēm ir uzskatāms gan ģērbšanās stils, gan ēdiena pagatavošanas veids, gan kosmētikas lietošana, gan citas higiēnas prakses.
Dažas no pazīstamākajām reliģijām, kurās liturģijai ir nozīmīga loma, ir budisms, jūdaisms un kristietība. Kristietībā liturģija ir garīdznieka vadīta dievkalpojuma daļa, kurā lasa lūgšanas, evaņģēlija tekstu, dzied garīgas dziesmas, upurē vīnu un maizi.
Brīvā izvēle tautu Eiropā

Vēsture

2003. g. 28. augustā virkne bijušo Latvijas Sociālistiskās partijas (Nikolajs Kabanovs, Sergejs Solovjovs, Jānis Lapinskis u.c.) un Tautas Saskaņas partijas (Jakovs Pliners, Tatjana Feigmane, Valērijs Buhvalovs u.c.) biedru, kas nepiekrita savu partiju lēmumiem par izstāšanos no PCTVL, kā arī virkne "līdztiesībnieku" dibināja partiju BITE.
13. oktobrī partija tika reģistrēta. Tā nekavējoties iestājās kā otrā dalībniece apvienībā PCTVL.
Partijas BITE un "Līdztiesība" kopš 2003. g. rudens sāka darboties kā vienota organizācija. Lielākā daļa PCTVL biedru bija abu partiju biedri (statūti neaizliedza dalību citās partijās).
2007. g. partijas IV kongress taisīja lēmumu par apvienošanos ar "Līdztiesību", oktobrī to apstiprināja Uzņēmumu reģistrs.

Vadība

Kopš dibināšanas partijas valdes priekšsēdētājs nemainīgi ir bijis Jakovs Pliners, politiskais sekretārs — Nikolajs Kabanovs.
Staipekņu ģints

Apraksts

Staipekņu ģints augi ir mūžzaļi, daudzgadīgi lakstaugi ar ložņājošu stublāju, vertikāliem dakšveidīgiem zariem, kas klāti ar sīkām lapiņām. Tie vairojas ar sporām, kas nobriest vārpiņās. Tās var būt gan uzreiz zara galā, gan uz kātiņa. Staipekņu sporas izmanto medicīnā.
Gustavs Ozoliņš

Biogrāfija

Gustavs Ozoliņš piedzima 1865. gada 11. maijā (pēc vecā stila — 28. aprīlī) Rugāju pagastā zemnieku ģimenē. Ozoliņš bija Rugāju Lauksaimniecības biedrības priekšnieks un Latvijas Zemnieku kredītbankas padomes loceklis.
1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta Latgales apgabalā. Parlamentā darbojās līdz 1931. gadam. 1930. gadu otrajā pusē bija Rugāju pagasta padomes priekšsēdētājs.
1944. gadā dzīvoja Balvu pagastā, par tālāko likteni ziņu nav.
Pīrisāre

Vēsture

Pirmie iedzīvotāji salā bija krievu vecticībnieki, kas Ziemeļu kara laikā bēga no Krievijā notiekošajām reliģiskajām reformām uz dažādām nomaļām vietām. Vecticībnieku kultūra lielā mērā nosaka arī Pīrisāres mūsdienu sadzīvi un arhitektūru, šeit eksistē savdabīga, harmoniska kultūrvide, valdošā valoda ir krievu valoda. Salinieki nodarbojas ar zveju, audzē sīpolus.
1920. gadā salā bija ap 700 iedzīvotāju, bet pēc 2007. gada 16. augusta datiem salā mīt 94 cilvēki.
1944. gada februārī salu bombardēja Vācijas gaisa spēki, nodarot nopietnus bojājumus.
Kristaps Zariņš (ķirurgs)

Biogrāfija

1944. gadā emigrējis uz Zviedriju kopā ar vecākiem, 1946. gadā pārcēlies uz ASV.
1960. gadā beidzis Bruklinas Tehnisko augstskolu Ņujorkā, 1964. gadā absolvējis Lehaijas universitāti. 1968. gadā Džona Hopkinsa universitātē Baltimorā ieguvis medicīnas doktora grādu M.D.
No 1968. līdz 1973. gadam strādājis Džona Hopkinsa slimnīcā, no 1974. līdz 1979. gadam — ASV kara flotes medicīnas centrā Sandjego. No 1976. līdz 1993. gadam docējis Čikāgas universitātē, bija asinsvadu ķirurgs Medicīnas centrā, 1982. gadā kļuvis par profesoru. 1993. gadā kļuva par asinsvadu ķirurgu Stenforda universitātes Medicīnas centrā.
Ir vairāk nekā 250 zinātnisku rakstu autors, ir autors vai līdzautors vairāk nekā 15 grāmatām. Vairāku profesionālo organizāciju biedrs vai valdes loceklis.
1998. gadā ticis apbalvots ar Paula Stradiņa balvu, 2003. gadā — ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2009. gadā saņēmis Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu.