google/wiki40b huggingface dataset:
Jūlija Timošenko

Dzīvesgājums

Dzimusi 1960. gadā Dnipropetrovskā Vladimira Grigjana un Ļudmilas Telehinas ģimenē. Par Timošenko etnisko izcelsmi izteikti dažādi viedokļi. Kaut arī viņas biogrāfi rakstīja, ka viņas tēvs ir bijis Armēnijas ebrejs, tomēr vēlāk pati Timošenko apgalvoja ka viņas tēvs ir bijis latvietis. Vecāki šķīrās, kad Jūlijai bija trīs gadi. Pēc vietējās skolas beigšanas studēja ekonomiku Dnipropetrovskas Valsts universitātē, studiju laikā 1979. gadā apprecējās ar Oleksandru Timošenko. Strādāja par inženieri Dnipropetrovskas mašīnbūves uzņēmumā. Perestroikas laikā 1988. gadā viņa kopā ar vīru nodibināja kooperatīvu, no 1989. gada vadīja jauniešu centru. 1991. gadā nodibināja kompāniju "Ukrainas benzīns". Pēc Ukrainas neatkarības atjaunošanas Timošenko bija Ukrainas Apvienotās Energosistēmas vadītāja (1995-1997), darbojās dabasgāzes sektorā, un bija viena no Ukrainas bagātākajiem cilvēkiem. 
Oranžās revolūcijas laikā Timošenko bija Viktora Juščenko sabiedrotā un 2005. gada janvārī kļuva par Ukrainas premjerministri, tomēr tā paša gada septembrī savstarpējo domstarpību dēļ Juščenko atcēla viņu no amata. Arī pēc uzvaras 2006. gada vēlēšanās pretrunas starp Juščenko un Timošenko ilgāku laiku neļāva sastādīt funkcionējošu valdību. Timošenko atguva premjerministres amatu 2007. gada 18. decembrī. 
Pēc 2010. gada Radas vēlēšanām Timošenko savu premjerministres posteni zaudēja.
2011. gada 11. oktobrī tiesa Jūlijai Timošenko piesprieda brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem par savu pilnvaru pārsniegšanu, 2009. gadā noslēdzot Ukrainai neizdevīgu līgumu ar Krieviju par dabasgāzes piegādi. 
Eiromaidana protesta kustības rezultātā 2014. gada 22. februārī Ukrainas Parlaments nobalsoja par Timošenko tūlītēju atbrīvošanu no cietuma. Tās pašas dienas pēcpusdienā Timošenko atbrīvoja no apsardzes Harkivas slimnīcā un aizveda uz Kijevas Neatkarības laukumu, kur viņa uzrunāja sapulcējušos ļaudis, uzsverot, ka Ukrainā ir sākusies brīvu cilvēku, brīvas valsts un eiropeiskas valsts ēra.
Dace Seisuma

Biogrāfija

No 1989. līdz 1991. gadam mācījusies Cēsu 1. vidusskolā, no 1992. līdz 1994. gadam — Cēsu medicīnas skolā medicīnas māsas specialitātē. No 1994. līdz 1998. gadam studējusi Latvijas Medicīnas akadēmijas Rehabilitācijas fakultātē, kur ieguvusi fizioterapeita un veselības aprūpes bakalaura grādu. 2007. gadā ieguvusi ārsta grādu Rīgas Stradiņa universitātes Medicīnas fakultātē. 2010. gadā ieguvusi ārsta internista grādu Latvijas Universitātes Internās medicīnas rezidentūrā.
No 1998. līdz 1999. gadam strādājusi par fizioterapeiti Līgatnes rehabilitācijas centrā "Skaļupes", pēc tam līdz 2001. gadam bijusi fizioterapeite "Veselības Centrā 4". No 2008. līdz 2010. gadam bijusi ārste stažiere Paula Stradiņa klīniskās universitātes slimnīcas Neatliekamās medicīnas centrā.
Pašlaik ir endokrinoloģe Paula Stradiņa klīniskās universitātes slimnīcas Endokrinoloģijas centrā un Klīnika Premium Medical.

Privātā dzīve

Māte ir ārste. Viņai ir divi brāļi. Ar A. Bērziņu iepazinusies Cēsu pusē neilgi pēc 21. gadsimta sākuma. Viņiem ir arī kopīgs dēls Kristaps Andris. Īsi pirms Bērziņa stāšanās Latvijas prezidenta amatā viņi apprecējušies. 2016. gada janvārī laulība tika šķirta.
Asteroīds

Asteroīds (grieķu: ἀστήρ, astēr — "zvaigzne"; εἶδος, eides — "veids") jeb mazā planēta ir planētveidīgs Saules sistēmas objekts, kura izmēri, salīdzinot ar pārējo planētu un pundurplanētu izmēriem, ir mazi. Asteroīdi pēc Keplera likumiem riņķo orbītā ap Sauli. Lielākā daļa mazo planētu atrodas asteroīdu joslā starp Marsa un Jupitera orbītām. No pašlaik zināmajiem lielākais asteroīds pēc izmēra ir Cerera, lai gan daudzi astronomi to ir klasificējuši kā pundurplanētu. Nākamie lielākie asteroīdi ir 4 Vesta, 2 Pallāda, 10 Higieja un 31 Eufrosine.
Pirmais asteroīds Cerera tika atklāts 1801. gadā. Līdz 2012. gada 21. aprīlim bija atklāti 584 599 asteroīdi, no kuriem 326 266 ir numurēti. Tiek lēsts, ka Saules sistēmā faktiskais asteroīdu skaits ir mērāms miljonos.

Asteroīdu klasifikācija

Asteroīdi tiek klasificēti pēc to virsmu ķīmiskā sastāva, ko nosaka, veicot spektroskopijas pētījumus. Visizplatītākie ir C tipa asteroīdi (aptuveni 75%), kuru virsmu galvenokārt veido ogleklis. Nākamā izplatītākā grupa ir S tipa asteroīdi (17%), kuru virsmu galvenokārt veido silikātieži. Pastāv arī citu veidu asteroīdi, piemēram, A, B, D, E, F, G, M, P, R, T un V tipa asteroīdi.

Asteroīdi, kuru nosaukumi saistīti ar Latviju

Divdesmit divu asteroīdu nosaukumi ir saistībā ar Latviju. Tie ir šādi: 1284 Latvija, 1796 Rīga, 1805 Dīriķis, 2014 Vasiļevskis, 2867 Šteins, 3233 Krišbarons, 4136 Artmane, 4391 Balodis, 4392 Agita, 16513 Vasks, 23617 Daugava, 24709 Mītava, 24794 Kurzeme, 37623 Valmiera, 274084 Baldone, 284984 Ikaunieks, 85466 Krastiņš,  332530 Canders, 352646 Blumbahs, 320153 Eglītis, 428694 Saule un 457743 Balklavs.
Heija muižiņa

Heija muižiņa (vācu: Hay's Höfchen) bija 18. gadsimta vidū baroka stilā celta Rīgas tirgotāja Kārļa Bērensa ārpilsētas vasarnīca ar sākotnējo nosaukumu Schoongezicht ("Skaistais skats") tagadējā Daugavgrīvas ielā 25 Pārdaugavā. 18. gadsimta otrajā pusē muižiņā pārmaiņus uzturējušies Apgaismības laikmeta filozofi Hāmanis (1753-1759) un Herders (1764-1769). Muižiņas parka pakājē sākās Filozofu aleja (Philosophengang), kas turpinājās gar Daugavas stāvkrastu līdz Drēzena muižiņai. Savu nosaukumu tā ieguva pēc tam, kad 18. gadsimta beigās to savā īpašumā ieguva angļu tirgotājs Džons Hejs (John Hay). Ēka nodega 1980. gados, nojaukta 1990. gadu beigās.

Vēsture

Muižiņas ēkas celtas jau agrāk Bērensu dzimtai piederējušā zemes gabalā, kas 18. gadsimta sākumā saukts par Bērensu muižu (Berendshof). Pēc 1750. gada veiksmīgais tirgotājs un filantrops Kārlis Bērenss (1725-1789) šeit uzcēla savu vasaras mītni, no kuras pavēries lielisks skats uz Vecrīgu. 1786. gadā muižas zemes iekļāva Rīgas pilsētas teritorijā. Pēc K. Bērensa nāves muiža tika novērtēta uz 2000 albertdālderiem un pārdota tirgotājam Dž. Heijam.
1812. gada kara laikā Heija muižiņas ēkas nav nodedzinātas kopā ar citām Āgenskalna ēkām. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas 19. gadsimta vidū tuvējās Švarcmuižas zemes sāka dalīt gruntsgabalos un pārdot apbūvei Rīgā ieceļojušajiem lauciniekiem. 20. gadsimta pirmajā ceturksnī nams bija Sketeru ģimenes īpašumā, uz ielas pusi tika pārvietota nama kolonāde un balkons. Pēc 1920. gada agrārās reformas muižiņā atradās E. Martina ērģeļu būvētava, pirms Otrā pasaules kara muižiņas ēkas piederēja G. Lēmanam. Pēc Latvijas okupācijas un kara beigām ēkā atradās Rīgas mehāniskās fabrikas kopmītnes. 1980. gados muižiņa smagi cieta ugunsgrēkā, tika uzsākta tās restaurācija, pēc tam tā tika pamesta bez logiem un durvīm, novesta avārijas stāvoklī un 1990. gados privatizēta. Pirms 2000. gada ēkas atliekas tika nojauktas un nolīdzinātas.

Apraksts

Heija muižiņa bijusi vienstāva koka ēka ar stāvu mansarda jumtu, diviem pildrežģa tehnikā veidotiem mezonīniem. Visām nama pirmā stāva telpām, arī reprezentācijas zālītei bija nekrāsoti, trinītī likti profilētu dēļu griesti. Rūpīgi tēstās guļšķautņu sienas klāja papīra tapetes.
Sērpaskābe

Atrašanās dabā

Sērpaskābe ir skābā lietus veidošanās starpprodukts no gaisā nonākušā sēra dioksīda.

Izmantošana

Sēra dioksīdu vai sulfītus saturošus šķīdumus lieto par dezinfekcijas līdzekļiem un reducējošiem reaģentiem. Šādiem šķīdumiem ir balinošas īpašības un tie iedarbojas maigāk, nekā hloru saturoši balinātāji. Sērpaskābi lieto arī augļu konservēšanai.
Prizrena

Vēsture

Pilsēta pazīstama no Bizantijas laikiem. 1019. gadā, sabrūkot Pirmajai Bulgāru valstij, bizantieši nodibināja bulgāru bīskapiju ar centru Prizrenā. 1072. gadā bulgāri sacēlās un Prizrenā tika kronēts Bulgārijas cars Petars III, tomēr jau 1073. gadā bizantieši sacelšanos apspieda.
1198. gadā Krusta karu laikā serbu valdnieks Stefans Nemanja ieņēma pilsētu, tomēr 1191. gadā atdeva to atpakaļ bizantiešiem. 1204. gadā to ieņēma bulgāri, bet 1208. gadā - serbu valdnieks Stefans II Nemanja iekaroja pilsētu.
Prizrena kļuva par serbu bīskapijas centru. Serbijas ietekmīgā valdnieka Stefana Dušana laikā 14. gadsimtā Prizrena bija galma rezidence un faktiskā valsts galvaspilsēta.
Osmaņu impērijas valdīšanas laikā Prizrena bija Rumēlijas provinces Kosovas vilajeta sandžaka centrs. Pilsētā pieauga musulmaņu un albāņu iedzīvotāju skaits.
19. gadsimta otrajā pusē Prizrena kļuva par albāņu kultūras un politisko centru. 1878. gadā šeit nodibinājās Prizrenas līga - pirmā albāņu politiskā organizācija, kura centās apvienot albāņu apdzīvotās zemes.
Pirmā Balkānu kara laikā Prizrenu ieņēma serbu karaspēks un tā tika iekļauta Serbijas valstī.
Pirmā pasaules kara laikā to ieņēma Austroungārija, bet Otrā pasaules kara laikā - Itālija un iekļāva to Albānijā. Pēc kara, kad Prizrena tika iekļauta Dienvidslāvijā, pilsēta kļuva par albāņu nacionālisma centru.
Kosovas kara laikā (1996-1999) vispirms no pilsētas tika padzīti albāņu iedzīvotāji un tika nodedzināta Prizrenas līgas māja, pēc kara tā nonāca ANO administratīvā (t.s. UNMIK) un NATO militārā (t.s. KFOR) pārziņā.
2004. gada nemieru laikā pilsētā tika nodedzinātas gandrīz visas serbu pareizticīgo baznīcas (arī UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļautā Ljeviškas Dievmātes baznīca (Богородица Љевишка)).
Štūrovo

Vēsture

Rakstos pilsēta pirmoreiz minēta 1075. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Štūrovo līdz 1920. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Pārkāņa (Párkány). Arī slovāki pilsētu sauca par Parkanu, līdz 1948. gadā tā tika pārdēvēta par godu Ļudovītam Štūram. No 1541. līdz 1683. gada oktobrim, kad apkaimē tika izcīnīta Pārkāņas kauja, pilsēta atradās Osmaņu impērijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām no 1938. līdz 1945. gadam ietilpa Ungārijā. 1968. gadā Štūrovo tika uzcelts celulozes kombināts (Juhoslovenské celulózky a papierne). No 1993. gada - Slovākijā.

Cilvēki

2001. gadā vairums pilsētas iedzīvotāju bija ungāri (68,7 %), dzīvoja arī slovāki (28,1 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (77,18 %), nereliģiozi (16,45 %).
Erekcija

Erekcija ir fizioloģisks fenomens, kad dzimumloceklis kļūst stingrs, piebriest un palielinās. Erekcija ir sarežģītu psiholoģisko, nervu, asinsvadu un endokrīno faktoru rezultāts. Tā ir bieži saistīta ar seksuālu uzbudinājumu, lai gan erekcijas var būt pēkšņas. Ereģēta dzimumlocekļa forma, leņķis un virziens cilvēkiem ir savstarpēji ļoti atšķirīgi.

Fizioloģija

Erekcijas laikā parasimpātiskās nervu sistēmas (S2 — S4 līmenī) ietekmē atslābst asinsvadu gludie miocīti, paplašinās un iztaisnojas vītņu artērijas un asinis ar lielu spiedienu ieplūst kavernozajos sinusos. Arteriovenozās anastomozes slēdzas, nefunkcionē arī kapilāri. Rezultātā kavernozie ķermeņi palielinās un kļūst cieti, tunica albuginea ir izstiepta, bet aizejošās vēnas saspiestas. Erekciju veicina slāpekļa oksīds (NO), kas paplašina asinsvadus. Turpretī spongiozajā ķermenī arī atslābušajā dzimumloceklī asinis plūst pa kavernoziem sinusiem, bet erekcijas laikā vēnu atplūde nav bloķēta, jo spongiozā ķermeņa tunica albuginea ir ļoti elastīga. Dzimumloceklim atgriežoties normālā stāvoklī, tā artērijas sašaurinās un veido līkumus, bet trabekulu gludie miocīti kontrahējas.

Psiholoģiskā erekcija

Psiholoģisko erekciju izsauc galvas smadzenēs saņemtie kairinājumi kā: dzirde, garša, tauste, iztēle, redze, oža. Nonākot uzbudinājuma stāvoklī, tie nosūta signālu pa muguras smadzenēm uz kaunuma nerviem.

Reflektorā erekcija

Mehāniska stimula (pieskāriena) gadījumā erekciju izsauc dzimumloceklī radušies kairinājumi, kuri nonāk muguras smadzenēs un dod signālu izraisīt erekciju, nesaskaņojot to ar centrālo nervu sistēmu.
Kristāliskā struktūra

Par kristālisko struktūru mineraloģijā un kristalogrāfijā dēvē likumsakarīgu atomu izkārtojumu kristālā. Kristālisko struktūru nosaka atomu grupa, kurā atomi izkārtoti noteiktā veidā. Šāda vienība cikliski atkārtojas trijās dimensijās noteiktā režģī. Attālums starp šīm atomu grupām dažādos virzienos tiek saukts par kristāla režģa parametriem. Kristāla struktūra un simetrija nosaka daudzas kristāla īpašības, piemēram skaldnību, elektronisko saišu struktūru un optiskās īpašības.

Brevē režģi un kristālu klases

Singonijas kombinējot ar dažādiem iespējamiem režģa centrējumiem, tiek iegūti dažādi Brevē režģi. Tie apraksta režģa punktu ģeometrisko izkārtojumu un rezultātā — kristāla translācijas simetriju. Ir 14 veidu Brevē režģi (sk. attēlu pa labi), kas savstarpēji atšķiras pēc tiem piemītošās translācijas simetrijas.
Visi līdz šim zināmie kristāli (izņemot kvazikristālus) iekļaujas vienā no šiem 14 veidiem.
Kristāla struktūra satur tās pašas atomu grupas (kristāliskās vienības), kas izvietotas ap katru režģa punktu. Tādējādi šī atomu grupa bezgalīgi atkārtojas trīs dimensijās saskaņā ar noteikta Brevē režģa ģeometriju. Raksturīgās atomu grupu rotācijas un spoguļsimetrijas var grupēt kristālu klasēs. Izdala 32 kristālu klases.

Kristālu defekti

Dabiskajos kristālos ļoti bieži ir novērojami defekti, kas novirza atomu izkārtojumu no augstāk aprakstītās ideālās sistēmas. Šie defekti lielā mērā nosaka dabā sastopamo materiālu elektriskās un mehāniskās īpašības. Piemēram, kristāliskā režģa dislokācija noved pie ievērojami zemākas laušanas pretestības šajā vietā.

Kristāla simetrija un fiziskās īpašības

Divdesmit no 32 kristālu klasēm ir tā saucamās pjezoelektriskās klases. Kristāliem, kas pieder šīm klasēm, piemīt pjezoelektriskas īpašības. Visām 20 pjezoelektriskajām klasēm nav simetrijas centra.
Ir vairākas kristāliskās struktūras, piemēram perovskīta struktūra, kas uzrāda ferroelektriskas īpašības. Ja šāda kristāla rašanās laikā nav elektriskā lauka, tas nav polarizēts. Taču pietiekamas jaudas elektriskais lauks piešķir perovskīta kristālam pastāvīgu polarizāciju. Šo polarizāciju var apvērst ar pietiekami spēcīgu pretējo lādiņu. Šajā gadījumā šis efekts tiek sasniegts pateicoties perovskīta kristāla struktūrai, nevis tāpēc, ka tā sastāvā būtu dzelzs.
Kingmena rifs

Vēsture

Kingmena rifu 1789. gadā atklāja amerikāņu kapteinis Edmunds Fenings (Edmund Fanning) ar kuģi Betsey. Kapteinis V. E. Kingmens (W. E. Kingmann) rifu aprakstīja 1853. gadā no kuģa Shooting Star. ASV izvirzīja savas pretenzijas uz šo atolu ar nosaukumu Dendžera rifs (Danger Reef) 1856. gadā, pamatojoties uz Gvano salu aktu, lai arī uz rifa nekādu gvano iegulu nebija. Formāli ASV rifu anektēja 1922. gada 10. maijā ar nosaukumu "Kingmena rifs".
20. gadsimta 30. gados Kingmena rifs tika izmantots kā aviokompānijas PanAm lidojošo laivu pusceļa pieturas punkts lidojumos starp Havaju salām un Amerikāņu Samoa.
6. oktobris

6. oktobris ir 279. gada diena pēc Gregora kalendāra (280. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 86 dienas.
Kombinācija

Kombinācija kombinatorikā ir galīgas kopas apakškopa, kas var būt arī pati kopa. Elementi apakškopā drīkst atkārtoties (tomēr biežāk apskata gadījumu, kad elementi neatkārtojas), bet atšķirībā no variācijām to secībai nav nozīmes (kopas pieraksti ar atšķirīgu vienu un to pašu elementu novietojumu apraksta vienu un to pašu kopu).
Bieži runā arī par k-kombinācijām vai k-apakškopām — tās ir apakškopas ar k elementiem.

Kombināciju skaits

Ja ir dota kopa ar n elementiem, tad tās k-kombināciju (k-apakškopu) skaitu, sauktu par kombinācijām no n pa k, var aprēķināt pēc formulas:
{n \choose k} = C^k_n = \frac {n!} {k! \cdot (n-k)!},
kur n! ir n faktoriāls un \tbinom{n}{k} ir binomiālkoeficienti.
Pomerānijas Elizabete Magdalēna

Dzīvesgājums

Dzimusi 1580. gada 17. aprīlī Volgastes pilī Pomerānijas-Volgastes hercoga Ernesta Ludviga un viņa sievas Sofijas Hedvigas, dzimušas Braunšveigas-Līneburgas princeses, ģimenē. 
1600. gada 14. maijā viņa Volgastē apprecējās ar hercogu Frīdrihu un no vīra saņēma dāvanā Dobeles pili, Jumpravmuižu, Mežmuižu, Ozolmuižu un citas, kopā vairāk nekā 20 muižu. Hercogienes muižās liela vērība tika veltīta dārzkopībai un ārstniecības augu audzēšanai, kurus izmantoja ārstniecības līdzekļu gatavošanai. 
1622. gada Jelgavas pamiera sarunu laikā, atbalstot hercoga Frīdriha centienus nodrošināt Kurzemes un Zemgales neitralitāti Poļu-zviedru karā, viņa izvērsa plašu saraksti ar dažādu valstu valdniekiem un viņu sievām. 
Pēc hercoga Frīdriha nāves viņa 1643. gada novembrī pārcēlās uz Dobeles pili, kurā veica apjomīgus celtniecības un labiekārtošanas darbus. 1646. gada 15. septembrī hercogiene deva rīkojumu dibināt Jaunjelgavas pilsētu (Frīdrihštati). Mirusi Dobeles pilī 1649. gada 23. februārī, apglabāta līdzās vīram Jelgavas pils kapenēs.
Prespas ezers

Kultūras pieminekļi

10. gadsimtā bulgāri uz Ajosahilas salas Mazajā Prespas ezerā (tagadējās Grieķijas teritorija) uzcēla cietoksni un Svētā Ahila baznīcu. Uz salas atrodas arī senākas būves. Savukārt Lielajā Prespas ezerā (Ziemeļmaķedonijas teritorijā) uz Golemgradas sala atrodas 14. gadsimtā celtā Svētā Pētera klostera drupas. Ezera Ziemeļmaķedonijas krastā, Kurbinovo ciemā, atrodas Svētā Jura baznīca, kurā ir izcilas 1191. gada freskas. Abu ezeru stāvkrastu klintīs ir vientuļnieku celles, kurām var piekļūt praktiski tikai alpīnisti.
Mazā Prespas ezera Albānijas krastā netālu no Treni ciemata atrodas alu apmetne un nocietinājumi, kā arī Trajāna laiku cietoksnis.
Dzeltenkakla cauna

Izskats

Kā jau caunas nosaukums norāda, dzeltenkakla caunai ir dzeltens kakls, tās kažoks ir ļoti košs; tumši oranžbrūns ar dzeltenu pakakli, krūtīm un vēderu, mugura nedaudz gaišāka kā krusti un kājas, reizēm dzeltenais matojums sedz arī plecus un muguru, un tumši ir tikai krusti, kājas, aste un galva. Gaišās dzeltenkakla caunas foto var apskatīt šeit. Pazode dzeltenkakla caunai ir gandrīz balta. Kažoka matojums ir īss, ne tik blīvs kā sabulim vai meža caunai.
Dzeltenkakla caunas ir lielas, to ķermeņa garums ir 50—70 cm, astes garums 38—43 cm, svars 2,5—5,5 kg. Tēviņi ir izteikti lielāki par mātītēm. Ķermenis garš, slaids un spēcīgs. Galvas forma saplacināta, trīstūrveidīga ar zemu novietotām, noapaļotām ausīm. Ausu gali ir gandrīz vienā līnijā ar galvas virsmu. Pēdu spilventiņi ir bez matojuma. Dzeltenkakla caunai ir asi nagi, kas ļauj tai kāpelēt pa kokiem.

Uzvedība

Dzeltenkakla cauna ir nosacīta vientuļniece, mātes ar mazuļiem turas kopā līdz nākamajam mazuļu metienam, bieži pieaugušas caunas dzīvo kopā pa pāriem vai, ja tā dzīvo viena, tad uzturas sava pāra tuvumā. Tā ir ļoti veikla un izmanīga, kāpjot kokos, un lielāko daļu savas dzīves pavada tajos. Atšķirībā no daudzām citām caunām dzeltenkakla cauna pamatā medī dienā, lai gan nakts aizsegā tā labprāt medī cilvēku mājokļu tuvumā. Atšķirībā no citām caunām dzeltenkakla caunai nav savas teritorijas, izņēmums ir mātītes ar mazuļiem. Ziemā vienas dienas laikā tā noiet 10—20 km, vasarā vairāk.

Barība

Dzeltenkakla caunas ir visēdājas, tās medī grauzējus, burundukus, zaķus, putnus, kukaiņus, izēd no ligzdām olas, labprāt mielojas ar medu, augļiem, ogām un riekstiem. Ja ir izdevība, dzeltenkakla cauna nomedī stirnas un mežacūkas bērnus vai pat pieaugušās stirnas. Pastāv uzskats, ka dzeltenkakla cauna ir svarīgs dzīvnieks augļu un ogu sēklu izplatīšanā, tā kā sēklas nesagremojās, tad ar ekskrementiem tās tiek pārnestas uz jaunu vietu.
Medī dzeltenkakla cauna pamatā uz zemes, uzbrūkot upurim no slēpņa vai dzenot ilgstoši noskatīto medījumu. Bieži dzeltenkakla caunas medī pa pāriem vai ģimeņu grupās.

Vairošanās

Nav daudz zināms par dzeltenkakla caunu vairošanos. Iespējams, ka to riesta laiks ir augustā, bet mazuļi dzimst nākamā gada aprīlī vai maijā, jo tāpat kā citām caunām ir embrioniskā diapauze, embrija attīstība tiek atlikta. Dzeltenkakla caunām ir noturīgas partneru attiecības. Mātīte nemaina tēviņu visu mūžu, lai gan bērnus audzina viena pati. Parasti piedzimst 2—3 mazuļi. Mazuļi paliek kopā ar māti līdz nākamā gada pavasarim. Ziemā ģimene veido kopīgas medības lielākiem dzīvniekiem. Jaunās caunas kādu laiku uzturas un medī kopā ar māti arī pēc tam, kad piedzimst nākamais metiens.
Zemes grupas planētas

Zemes grupas planētas, sauktas arī par cietzemes planētām, ir Saules sistēmas četras planētas, kuras  atrodas vistuvāk Saulei. Vistuvāk tai no šīm četrām planētām atrodas Merkurs, tai seko Venera, Zeme un Marss. Atšķirībā no milzu planētām Zemes grupas planētas sastāv galvenokārt no relatīvi smagiem ķīmiskajiem elementiem; tām ir dzelzs un niķeļa maisījuma kodols, ko aptver silikātu apvalks. Dažreiz Zemes grupas planētas dēvē par iekšējām planētām, tomēr pieņemts par iekšējām planētām saukt planētas, kas atrodas tuvāk Saulei nekā Zeme (Veneru un Merkuru). Iekšējās planētas nekad nenonāk opozīcijā, tās pie debess vienmēr redzamas Saules tuvumā (ne tālāk par noteiktu leņķi, ko sauc par maksimālo elongāciju).
Valentīna Eiduka

Sportistes karjera

Ar šķēpa mešanu sākusi nodarboties 16 gadu vecumā. Sākumā trenējusies pie Kārļa Libera, trīs gadus vēlāk un pēc kļūšanas par PSRS sporta meistari pārgājusi pie Alberta Putāna (viņš bijis Ineses Jaunzemes treneris). Sportistes karjeras atlikušo daļu trenējusies pie Valentīna Mazzālīša.
Laikā no 1957. līdz 1967. gadam astoņas reizes uzvarējusi Latvijas čempionātā, divas reizes bijusi otrajā vietā un vienu reizi izcīnījusi bronzas medaļu. 1963. gadā izcīnījusi uzvaru PSRS "Dinamo" čempionātā, kā arī ieņēmusi otro vietu starptautiskajā "Dinamo" čempionātā. 1959. gada PSRS Tautu spartakiādē izcīnījusi piekto vietu, divas reizes bijusi sestajā vietā PSRS čempionātā (1964, 1965). Viņas personiskais rekords ir 52,97 m (ar vecās konstrukcijas šķēpu), kas tika sasniegts 1964. gadā. Laikā no 1954. līdz 1969. gadam (16 gadi) bijusi starp desmit labākajām latviešu šķēpa metējām pēc personiskā rekorda.

Treneres karjera

1967. gadā uzsākusi šķēpa mešanas treneres karjeru. Treneres karjeras sākumā viņas panākumiem bagātākie audzēkņi bijuši Astrīda Ostrovska, Arnis Šimkuss, Jurijs Smirnovs.
Vairāki viņas audzēkņi ir sasnieguši atzīstamus panākumus starptautiskajās sacensībās. Vadims Vasiļevskis ir 2004. gada Atēnu Olimpisko spēļu sudraba medaļas laureāts un pašreizējais Latvijas rekordists, Ainārs Kovals ir šīs pašas godalgas ieguvējs 2008. gada Pekinas Olimpiskajās spēlēs, Zigismunds Sirmais ir pašreizējais pasaules rekordists junioriem. Vēl ir trenējusi Ingu Kožarenoku, Sintu Ozoliņu-Kovalu, Ansi Brūnu, Aneti Kociņu. Par ieguldījumu šķēpa mešanas attīstībā 2008. gadā saņēmusi IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
2006. un 2008. gadā tikusi atzīta par gada treneri Latvijā. 2011. gadā tika atzīta par gada labāko vieglatlētikas treneri Eiropā.

Privātā dzīve

V. Eiduka ir dzimusi 1937. gada 12. martā Rēzeknē. Bijusi precējusies ar treka riteņbraucēju, PSRS izlases dalībnieku Ivaru Eiduku.
Mācījusies Rīgas 15. pamatskolā, 1968. gadā absolvējusi LVFKI.
Glikolskābe

Vēsture

Pirmoreiz iegūta no etilēnglikola, no tā cēlies vielas nosaukums.

Atrašanās dabā

Atrodama rāceņos, vīnogās, cukurbietēs, ananasos un citos augos. Glikolskābe ir etiķskābes oksidēšanās produkts.

Iegūšana

Iegūst, ilgstoši vārot hloretiķskābes kālija sāls ūdens šķīdumu:
CH₂ClCOOK + H₂O → CH₂OHCOOH + KCl
Rūpnieciski iegūst, elektrolītiski reducējot skābeņskābi uz svina elektrodiem.

Īpašības

Pazīstami dažādi glikolskābes anhidrīdi, piemēram, cikliskais glikolīds un diglikolskābe.
Zibspuldze

Zibspuldze ir ierīce ar mākslīgu gaismas avotu, kura paredzēta īslaicīgu augstas intensitātes gaismas uzplaiksnījumu radīšanai. To lieto galvenokārt, fotografējot nepilnīga apgaismojuma apstākļos.
Sākotnēji fotografējamā objekta apgaismošanai izmantoja magnija pulvera un oksidētāja (visbiežāk salpetra) maisījumu, kuru aizdedzinot, ieguva spožu gaismas uzliesmojumu.
Vaļējā pulvera risinājumu 1930. gados aizstāja ar stikla spuldzēm, kurās ievietoja magnija vai cirkonija foliju un iepildīja skābekli. Aizdedzināšanu veica ar elektrību vai kapseli. Šādas spuldzes bija vienreiz lietojamas.
Vēlāk fotografēšanā sāka lietot impulsu ksenona lampas.
Mūsdienās plaši izplatītas ir gaismas diožu zibspuldzes.