ASV prezidents

Amata izveide

1783. gadā, kad tika atzīta ASV neatkarība de iure, valsts struktūra bija nesakārtota — 1777. gadā tika izstrādāta un 1781. gadā — ratificēta pirmā ASV konstitūcija, kas aprakstīja mūžīgu konfederāciju, bet vienīgajai federālajai institūcijai — Kongresam — tā nepiešķīra iespējas finansēt sevi vai nodrošināt savu lēmumu izpildi. Daļēji šāda rīcība skaidrojama ar antimonarhistisko noskaņojumu tajā laikā — sistēma bija izstrādāta tā, lai nodrošinātos pret iespēju, ka par ASV vadītāju kļūtu tirāns, aizstājot Lielbritānijas karali. Kongress izrādījās nespējīgs kļūt par forumu starpštatu sadarbībai, kas veicinātu komerciālo un ekonomisko attīstību. Bet Neatkarības karam sekojošās ekonomiskās depresijas dēļ ASV valdības dzīvotspēju apdraudēja politiskie nemieri vairākos štatos. Tāpēc tika sasaukts konstitucionālais konvents ar nolūku izmanīt tā laika konstitūciju, tomēr, lai izveidotu spēcīgu izpildvaru, kas nespētu uzurpēt varu, beigu beigās nācās izstrādāt jaunu konstitūciju. Pirms 1788. gada, kad tika ratificēta jaunā konstitūcija, nebija amata, kas dotu līdzvērtīgu izpildvaru. Kontinentālā kongresa prezidentiem saskaņā ar pirmo konstitūciju bija tituls "Savienoto Valstu prezidents sapulcētajā kongresā", ko parasti saīsināja kā "Savienoto Valstu prezidents". Tomēr šiem prezidentiem nebija dotas plašas izpildvaras funkcijas. Prezidenta loma jaunpieņemtajā konstitūcijā atrisināja vairākas politiskās problēmas, ar kurām saskārās jaunā valsts, joprojām saglabājot balansu, kas neļāva sagrābt varu un izveidot monarhiju. ASV bija pirmā valsts pasaulē, kurā tika izveidots prezidenta kā valdības galvas amats.

Prasības

Saskaņā ar ASV konstitūcijas otro pantu par ASV prezidentu var kļūt vismaz trīsdesmit piecus gadus veca persona, kas ir ASV pilsonis kopš dzimšanas un pēdējos četrpadsmit gadus nodzīvojis ASV. Par ASV prezidentu varēja kļūt arī tie, kuri ASV konstitūcijas pieņemšanas brīdī bija pilsoņi, pat ja nebija dzimuši ASV, taču, ņemot vērā, ka ASV konstitūciju pieņēma 1787. gadā, mūsdienās nav pilsoņu, uz kuriem šis noteikums varētu attiekties. Pirmie septiņi ASV prezidenti un devītais prezidents Viljams Herisons bija dzimuši pirms ASV neatkarības pasludināšanas, tāpēc, lai arī viņi visi bija dzimuši mūsdienu ASV teritorijā, sākotnēji bija Lielbritānijas pilsoņi. Lai izmainītu prasības, būtu nepieciešams konstitūcijas grozījums, tomēr pēdējā laikā tiek apspriesta iespēja mainīt prasības, jo sevišķi prasību, ka prezidentam ir jābūt dzimušam ASV. ASV ir vairāki politiķi, piemēram, bijušais Kalifornijas gubernators austrietis Arnolds Švarcenegers, kas par ASV pilsoņiem kļuvuši dzīves laikā. Turklāt neskaidrības rada fakts, ka nav definēts, ko nozīmē "ASV pilsonis kopš dzimšanas" (Natural born citizen) — parasti par tādu uzskata pilsoni, kas ir dzimis vienā no ASV štatiem (tai skaitā arī Kolumbijas apgabalā) un kura vecāki ir ASV pilsoņi, bet pastāv strīdi, vai ASV pilsoņu bērni, kas nav dzimuši kādā no štatiem, ir pilsoņi kopš dzimšanas, tāpat nav skaidrs, kāds ir uzreiz pēc dzimšanas adoptētu ārzemnieku bērnu statuss. Lai gan līdz šim bijuši trīs prezidenta amata kandidāti, kas dzimuši ārpus ASV štatiem (attiecīgi — Meksikā, Arizonā, pirms tā kļuva par štatu, un Panamas kanāla zonā), šis jautājums nav atrisināts. Prezidenta Čestera Artura pretinieki izplatīja baumas, ka viņš esot dzimis Kanādā, nevis ASV, bet viņš pats tā arī nesniedza nekādus pierādījumus par savu izcelsmi, ja šīs baumas būtu izrādījušās patiesas, viņš, iespējams, nevarētu pildīt prezidenta pienākumus.

Vēlēšanas

ASV prezidenta vēlēšanas ir relatīvi sarežģīts process. Prezidenta un viceprezidenta termiņš un ievēlēšanas kārtība ir noteikta ASV konstitūcijas otrajā pantā un tā grozījumos. Sistēma veidota tā, lai arī mazāku štatu un lauku apgabalu balsojums ietekmētu vēlēšanu rezultātu. Prezidentu ievēl vēlēšanu kolēģija, kuru savukārt ievēl tauta, bet, ja kolēģijai neizdodas ievēlēt prezidentu — Kongress. Prezidenta kandidātu lielākās partijas izvēlas vairākkārtējos iepriekšējos balsojumos.

Vēlēšanu kampaņa un kandidātu izvirzīšana

Mūsdienās vēlēšanu kampaņa sākas divus gadus pirms prezidenta vēlēšanām, neilgi pirms pirmsvēlēšanu balsojumiem. Šajos balsojumos lielākās partijas ievēl savus kandidātus. Lai gan balsošanā piedalās tikai partiju biedri, balsu skaits tiek sadalīts pa štatiem un uzvara lielākajos štatos parasti garantē nominēšanu, kas arī ir iemesls, kāpēc kampaņa sākas vēl pirms balsojumiem. Kampaņu finansē ne tikai ar paša kandidāta līdzekļiem, bet arī ar ziedojumiem. Amatā pirmo termiņu esošais prezidents parasti automātiski tiek nominēts kā partijas kandidāts nākamajām vēlēšanām. Kandidāta izvirzīšanu formāli apstiprina partijas konferencē. Izvēlētais kandidāts izvēlas savu viceprezidenta kandidātu un arī šo izvēli automātiski apstiprina konferencē. Lai gan nominēšanas konferencēm ir ilga vēsture, to nozīmīgums ir krietni mazinājies un mūsdienās ir vairāk ceremoniāls, tomēr tās joprojām kalpo, lai sagatavotu partijas vēlēšanām un pievērstu publikas uzmanību kandidātiem. Kandidāti piedalās televīzijas debatēs, visbiežāk gan uz tām aicina tikai Demokrātu un Republikāņu kandidātus. Kandidāti arī dodas tūrē pa visu valsti, lai skaidrotu savu politisko nostāju, pārliecinātu vēlētājus un savāktu ziedojumus. Mūsdienu vēlēšanu kampaņas lielākoties ir mērķētas uz svārstīgo štatu pārliecināšanu ar reklāmām masu medijos un biežām kandidātu vizītēm.

Inaugurācija

Prezidenta inaugurācija parasti notiek 20. janvārī, kas ASV tiek dēvēta par inaugurācijas dienu un iezīmē gan prezidenta, gan viceprezidenta četru gadu ilgā termiņa sākumu. 20. janvāris par inaugurācijas dienu noteikts ar ASV konstitūcijas divdesmito grozījumu, kas tika izdarīts 1933. gadā, pirms tā stāšanās spēkā inaugurācija notika 4. martā. Šādi grozījumi bija nepieciešami, jo, ja 18. gadsimtā jaunievēlētajam prezidentam bija nepieciešami vairāki mēneši, lai nokārtotu savas lietas un pārvāktos uz Vašingtonu, tad 19. un 20. gadsimtā, ienākot jaunajām tehnoloģijām, četros mēnešos starp vēlēšanām un jaunievēlētā prezidenta stāšanos amatā bieži vien izveidojās varas dīkstāve, kas sevišķi spilgti izpaudās krīzes situācijās, piemēram, pirms Amerikas pilsoņu kara sākuma un Lielās depresijas laikā.
Pirms stāšanās amatā ievēlētajam prezidentam, saskaņā ar ASV konstitūciju, ir jādod šāds zvērests:
Es zvēru (vai apstiprinu), ka es uzticīgi pildīšu Savienoto Valstu prezidenta amata pienākumus un darīšu visu, kas manos spēkos, lai saglabātu, aizsargātu un aizstāvētu Savienoto Valstu Konstitūciju.
— Zvēresta teksts
Prezidents var izvēlēties starp vārdiem "zvēru" vai "apstiprinu", līdz šim "apstiprinu" izvēlējušies tikai Frenklins Pīrss un Herberts Hūvers. Prezidents parasti zvēresta sākumā pēc vārda "Es" parasti nosauc savu vārdu, piemēram "Es, Džordžs Vašingtons, zvēru...". Lai gan nav vēsturisku liecību, kas to apstiprinātu, pastāv pieņēmums, ka Džordžs Vašingtons papildinājis zvērestu ar vārdiem "Lai man palīdz Dievs", tāpēc daudzi prezidenti (tai skaitā visi prezidenti, sekojot viņa piemēram, papildinājuši zvērestu ar šiem vārdiem). Zvērestu parasti pieņem ASV galvenais tiesnesis, un parasti tas tiek dots, turot roku uz Bībeles, reizēm prezidents arī īpaši izvēlas Bībeles pantu, uz kura zvērot turēt roku.
Zvērestu prezidents dod uzreiz pēc viceprezidenta zvēresta divpadsmitos dienā, kopš 1981. gada ceremonija notiek uz ASV Kapitolija rietumu kāpnēm. Gan viceprezidenta, gan prezidenta zvērestam seko fanfaras, bungu rīboņa un attiecīgo amatu himnu atskaņojumi, bet prezidenta himnai seko 21 zalves haubiču salūts. Pēc salūta prezidents saka runu, kurā izklāsta savas prezidentūras mērķus. Kopš 1953. gada pēc zvēresta došanas prezidents, viceprezidents un Kongress ietur kopējas svinīgās pusdienas. Bet kopš Tomasa Džefersona otrās inaugurācijas 1805. gadā prezidents dodas parādē pa Pensilvānijas avēniju uz Balto namu. Dažādi svinīgi pasākumi, atzīmējot inaugurāciju, norisinās desmit dienu garumā — piecas dienas pirms un pēc inaugurācijas dienas.
Ne vienmēr visas šīs tradīcijas tiek ievērotas — gadījumos, kad iepriekšējais prezidents miris vai atstājis amatu priekšlaicīgi, viņa vietā par prezidentu nekavējoties kļūst viceprezidents, tāpat zvērestu vajadzības gadījumā var pieņemt jebkurš jurists, piemēram, pēc Džona Kenedija nošaušanas 1963. gada 22. novembrī amatā stājās Lindons Džonsons, kas zvērestu deva prezidenta lidmašīnā, un to pieņēma Teksasas ziemeļu apgabala tiesnese. Tāpat, ja inaugurācijas diena iekrīt svētdienā, zvērestu dod nelielā privātā ceremonijā, bet nākamajā dienā svinīgā publiskā ceremonijā dod zvērestu atkārtoti.

Atstādināšana un atkāpšanās no amata

ASV konstitūcijas pirmie divi panti nosaka, ka augstas valdības amatpersonas, tai skaitā prezidentu, var atstādināt no amata par nodevību, kukuļošanu vai citiem smagiem noziegumiem un pārkāpumiem. Lai atstādinātu prezidentu no amata, jāuzsāk impīčments, par šādu rīcību lemj Pārstāvju palātas komitejas. Uzsākot impīčmentu, Pārstāvju palātai iesniedz impīčmenta rezolūciju, kurā uzskaitītas pret prezidentu vērstās apsūdzības; ja Pārstāvju palāta pieņem rezolūciju, tā tiek nodota tālāk Senātam. Lietai nonākot Senātā, process notiek tāpat kā tiesā — īpaši izvēlēti Pārstāvju palātas locekļu uzstājas ar apsūdzībām, katrai pusei ir tiesības izsaukt lieciniekus, turklāt Senāta locekļiem jāzvēr, ka viņi rīkosies godprātīgi. Pēc apsūdzības noklausīšanās Senāts balso, ja divas trešdaļas nobalso, ka prezidents ir vainīgs, viņš automātiski tiek atstādināts no amata. Līdz šim impīčmentam tikuši pakļauti divi prezidenti — Endrū Džonsons 1868. gadā un Bills Klintons 1998. gadā, neviens no viņiem netika atstādināts, lai gan Džonsona gadījumā pietrūka tikai vienas balss.
Saskaņā ar ASV konstitūcijas 25. grozījumu, viceprezidents un kabineta vairākums var atcelt prezidentu no amata, nolemjot, ka viņš nav spējīgs veikt savus pienākumus. Šādā gadījumā viceprezidents kļūst par prezidenta amata izpildītāju, taču atstādinātais prezidents var amatu atgūt rakstiski pasludinot, ka viņš ir spējīgs pildīt savus pienākumus. Ja viceprezidents un kabinets četru dienu laikā rakstiski paziņo, ka turpina apstrīdēt prezidenta spējas pildīt savu amatu, jautājumu nodod Kongresam, kam tas jāizskata 21 dienas laikā kopš šāda paziņojuma saņemšanas (ja nav Kongresa sesija, tad tai jāsākas 48 stundu laikā, tādā gadījumā 21 dienu skaita no Kongresa sasaukšanas brīža). Ja vien divas trešdaļas Kongresa nenolemj, ka prezidents nav spējīgs pildīt savus pienākumus, prezidents šādā gadījumā var atsākt pildīt savu amatu.
Prezidents drīkst atkāpties ar Kongresa lēmumu, ja iesniedzis rakstisku atlūgumu valsts sekretāram. Līdz šim no prezidenta amata atkāpies vienīgi Ričards Niksons, kuram 1974. gadā draudēja impīčments sakarā ar Votergeitas skandālu.

Tiesības un pienākumi

ASV prezidents ir izpildvaras, federālās valdības un valsts galva un bruņoto spēku virspavēlnieks, kura pienākums ir rūpēties par likumu izpildi, lai to veiktu, prezidenta pakļautībā ir 4 miljoni darbinieku, kas strādā izpildvaras struktūrās, tai skaitā miljons aktīvā dienesta karavīru. Varas dalīšana palīdz saglabāt balansu starp izpildvaru, likumdevēju varu un tiesu varu. Prezidentam ir tiesības iecelt vairākos izpildvaras un tiesu varas amatos. Vēl pirms stāšanās amatā prezidents var iecelt līdz 6000 amatpersonu, bet, esot amatā, vēl 8000. Prezidents ar Senāta piekrišanu ieceļ vēstniekus, federālos tiesnešus, sava kabineta locekļus (kurus viņš jebkurā brīdī var atstādināt) un citus federālā līmeņa darbiniekus. Ja prezidents kādu ieceļ amatā Senāta brīvdienu laikā, šis lēmums ir spēkā tikai līdz Senāta nākamajai sesijai. Prezidents arī akreditē citu valstu vēstniekus. Prezidents var atzīt vai neatzīt citu valstu pastāvēšanu un uzsākt vai pārtraukt ar tām diplomātiskās attiecības. Prezidents var arī apžēlot, visbiežāk tas notiek īsi pirms termiņa beigām.
Prezidents nevar atlaist Kongresu. Atšķirībā no parlamentārām republikām, prezidents galvenokārt ir atkarīgs no Kongresa ieteikumiem, taču ne no tā atbalsta, konstitucionāli nav iespējama Kongresa opozīcija prezidentam un praksē tā ir ļoti reta. Turklāt, lai gan prezidents pats nevar izdot un ierosināt likumus, viņam nav liegts piedalīties likumprojektu izstrādē, šādā gadījumā likumprojektus viņa vietā iesniedz Kongresa locekļi no viņa partijas. Ikgadējā uzrunā Kongresam (State of the Union Address), kurā prezidents ziņo par stāvokli valstī, prezidents parasti izsaka savus ieteikums likumdošanas jomā nākamajam gadam (saskaņā ar konstitūciju prezidentam reižu reizēm ir jāsniedz Kongresam informācija par valsts stāvokli un jāizsaka savs viedoklis par tālāko rīcību). Prezidents var uzlikt veto Kongresa izdotam likumam, kuru var atcelt tikai divas trešdaļas Kongresa. Ja veto neuzliek desmit dienu laikā, likums tiek izsludināts, ja veto uzliek, to atgriež atkārtotai izskatīšanai. Tomēr šāds veto tiek izmantots reti, tā vietā parasti izmanto tā saucamo "kabatas veto", kuru izmanto tikai ASV — proti, ja mazāk kā 10 dienas pirms Kongresa sesijas beigām pieņem likumu, prezidents var nolemt to neizsludināt līdz nākamajai sesijai.
Iespējams, vissvarīgākā prezidenta funkcija ir bruņoto spēku un nacionālās gvardes komandieris. Izstrādājot konstitūciju, prezidenta vara tika ierobežota — vara pieteikt karu ir Kongresam, bet prezidents dod pavēli sākt izvietot kareivjus un piedalās stratēģijas plānošanā. Karavīru izvietošana uz laiku, kas ilgāks par 60 dienām, var notikt tikai ar Senāta divu trešdaļu piekrišanu, arī militāros tēriņus pārrauga Kongress. Līdz ar bruņotajiem spēkiem, prezidents kontrolē arī ārpolitiku, tai skaitā līgumu slēgšanu, kurus ratificē divas trešdaļas Senāta, prezidents var arī slēgt īpašas vienošanās (executive agreements), kurām saskaņā ar ASV likumiem ir starptautiskā līguma spēks, tomēr tās neskaitās līgumi.

Prezidenta rezidences

Prezidenta rezidences ir Baltais nams un Kempdeivida. Baltais nams atrodas ASV galvaspilsētā Vašingtonā un 1792. gadā bija pirmā ēka, kuru sāka celt jaundibinātajā galvaspilsētā. Pirmais prezidents, kas tajā dzīvoja, bija Džons Adamss, kurš tajā ievācās 1800. gadā. Baltais nams ir ne vien prezidenta dzīves vieta, bet arī prezidenta un viņa administrācijas darba vieta. Mūsdienās Balto namu veido ēku komplekss. Prezidents ar ģimeni dzīvo centrālajā ēkā, bet administrācija strādā Rietumu spārnā, kurā atrodas arī prezidenta vajadzībām paredzētais Ovālais kabinets, savukārt Austrumu spārns, kas tika uzcelts pēc Otrā pasaules kara, lai apslēptu zem tā izveidoto bunkuru, tiek izmantots pirmās lēdijas un ar Baltā nama darba organizēšanu saistīto darbinieku vajadzībām. Kempdeivida ir prezidenta lauku rezidence, kas atrodas kalnainā apvidū vienā no ASV nacionālajiem parkiem Mērilendā apmēram 90 km uz ziemeļrietumiem no Vašingtonas. Rezidenci Kempdeividā izveidoja prezidents Franklins Rūzvelts, kurš vasarās, kad Vašingtonā bija ļoti karsts, pavadīja brīvdienas uz savas jahtas, taču Otrā pasaules kara laikā drošības apsvērumu dēļ (pastāvēja risks, ka jahtu varētu nogremdēt vācu zemūdenes) bija spiests meklēt citu atpūtas vietu. Lai gan Kempdeivida ir paredzēta galvenokārt atpūtai, to mēdz izmantot arī politisku apspriežu rīkošanai, piemēram, 2000. gadā te notika Izraēlas un Palestīnas miera sarunas.
Prezidenta vajadzībām kopš 1942. gada izmanto arī Blēra namu Vašingtonā, kurā izmitina prezidenta viesus. Parasti tur apmetas ārvalstu vadītāji oficiālo vizīšu laikā, taču Blēra namu pirms stāšanās amatā ir izmantojuši arī vairāki prezidenti, lai tur pārvadītu nakti pirms inaugurācijas. Lielāko daļu Harija Trumena prezidentūras Blēra namu izmantoja kā prezidenta rezidenci, jo Balto namu pēc nopietnu strukturālu bojājumu atklāšanas tajā laikā nācās pilnībā pārbūvēt.

Prezidenta transportlīdzekļi

Kopš 1990. gada prezidenta vajadzībām tiek izmantotas divas īpaši pielāgotas Boeing 747 lidmašīnas, kuras ir iekārtotas tā, lai vajadzības gadījumā prezidents no lidmašīnas varētu sekmīgi vadīt valsti. Prezidents izmanto arī jūras kājnieku helikopteru. Lidaparātam, kuru izmanto prezidents, ir īpašs radiosakaru pazīšanās signāls — [militārā struktūrvienība, kurai pieder lidaparāts] viens, piemēram, prezidenta lidmašīnas pazīšanās signāls ir Air Force One — "Gaisa spēki viens", savukārt prezidenta izmantotais jūras kājnieku helikopters ir Marine One. Pārējie pazīšanās signāli ir Army One (armija), kas tika izmantots prezidenta helikopteram no 1957. līdz 1976. gadam, Navy One (jūras spēki) — izmantots tikai vienu reizi, kad Džordžs V. Bušs apmeklēja jūras spēku lidmašīnu bāzeskuģi USS Abraham Lincoln, Coast Guard One (krasta apsardze), kas nekad vēl nav izmantots, un "Executive One", ja tiek izmantots civilais lidaparāts. Pārvietojoties pa zemi, prezidents izmanto bruņotu limuzīnu, kas šobrīd ir īpaši pielāgots kadiljaks, kura pazīšanas signāls ir Cadillac One. Prezidenta limuzīnu ārpus Vašingtonas pavada eskorts, kas sastāv no apmēram 27 mašīnām, kurās ietilpst vietējās policijas vienības, specvienības, Slepenais dienests, prese, darbinieki, goda viesi un ātrā palīdzība, kurā atrodas prezidenta asins grupai atbilstošu asiņu krājumi. Ārzemēs prezidents izmanto ASV armijas vai diplomātisko transportu, vajadzības gadījumā ārzemēs nogādā prezidenta helikopteru vai limuzīnu, vietējie transportlīdzekļi nekad netiek izmantoti.

Apsardze

Par prezidenta un viņa ģimenes apsardzi atbild ASV Slepenais dienests. Lai gan līdz 1997. gadam prezidents ar ģimeni tika apsargāts arī pēc termiņa beigām līdz pat savai nāvei, patlaban Slepenais dienests apsargā tikai amatā esošo prezidentu. Pēdējais prezidents, kuru Slepenajam dienestam jāapsargā līdz mūža galam, ir Bills Klintons, viņa pēctečus apsargās ilgākais desmit gadus pēc termiņa beigām. Tomēr Kongresā izcēlušās plašas debates par šo jautājumu — sakarā ar terorisma draudu palielināšanos tiek apsvērts atjaunot apsardzi mūža garumā.

Prezidentu bibliotēkas

Sākot ar Herbertu Hūveru katram prezidentam tiek veidota sava bibliotēka — arhīvs, kurā uzglabā ar viņa prezidentūru saistītos materiālus. Divpadsmit no šīm bibliotēkām, kuras pārrauga ASV nacionālais arhīvs, veido vienotu tīklu, pastāv vēl sešu citu prezidentu bibliotēkas, kas šajā tīklā neietilpst. Tradīciju veidot šādas bibliotēkas aizsāka Franklins Rūzvelts 1939. gadā, novēlot personīgus un ar savu prezidentūru saistītus materiālus federālajai valdībai, uzskatīdams, ka ar prezidentūru saistīti dokumenti ir nacionālā mantojuma daļa, kurai jābūt pieejamai sabiedrībai. Gan Rūzvelts, gan viņa pēctecis Trumens paši rūpējās par savu bibliotēku ēku celšanu, tādējādi izveidojās tradīcija, ka bibliotēkas izveido par privātiem līdzekļiem, bet tās uztur valdība. Tā kā līdz tam prezidentam atstājot amatu dokumenti palika viņa īpašumā, laika gaitā daļa iepriekšējo prezidentu dokumentu bija izklīduši, pazuduši un daži pat tīši iznīcināti, tāpēc valdība sākotnēji veicināja ideju prezidentam ziedot savus dokumentus valstij brīvprātīgi, bet 1978. gadā tika pieņemts likums, saskaņā ar kuru oficiālie, ar prezidentūru saistītie materiāli kļuva par valsts īpašumu. Divpadsmit prezidentu bibliotēku tīklā iesaistītajās bibliotēkās glabājās četrsimt miljoni lappušu tekstu, ap desmit miljoniem fotogrāfiju, filmas 5000 km kopgarumā, 100000 stundas ierakstu gan diskos, gan audio un video kasetēs un ap pusmiljonu muzejisku priekšmetu. Šajos materiālos ietilpst ne tikai prezidenta prezidentūras laika dokumenti, bet arī ar prezidenta ģimeni un tās vēsturi, vēlēšanu kampaņām saistīti materiāli, kā arī prezidenta saņemtie apbalvojumi un dāvanas. Nozīmīga bibliotēku fondu daļa ir ar prezidentu saistītu personu, piemēram, prezidenta administrācijas, partijas biedru, ģimenes locekļu un draugu, ziedotie materiāli. Tāpat šajos materiālos ietilpst arī dokumenti, kas saistīti ar prezidentu pirms un pēc prezidentūras. Vairākas no bibliotēkām ir izveidojušas mutvārdu vēstures projektus, radot atmiņu audioierakstus. Vairāki prezidenti arī tikuši vai tiks apglabāti savās bibliotēkās.