Latvijas Centrālās padomes memorands

Latvijas Centrālās padomes memorands ir vēsturisks dokuments, ko Otrā pasaules kara laikā 1944. gada 17. martā pieņēma Latvijas Centrālā padome (LCP) un parakstīja 188 Latvijas politiskie un kultūras darbinieki (dokumentā ierakstīts arī 189. — E. Morica — uzvārds, bet viņa paraksta nav). Memorands deklarēja nepieciešamību nekavējoties atjaunot Latvijas Republikas faktisko suverenitāti un izveidot Latvijas valdību. Šī dokumentārā liecība ir nozīmīgs piemērs latviešu pretošanās kustības darbībai Otrā pasaules kara laikā.
2009. gadā tas tika iekļauts UNESCO programmas „Pasaules atmiņa” Latvijas nacionālajā reģistrā.

Vēsture

1943. gada 13. augustā pēc LU profesora Konstantīna Čakstes iniciatīvas izveidoja Latvijas Centrālo padomi, kurā ietilpa līdz Ulmaņa apvērsumam 1934. gadā Latvijas Saeimā pārstāvēto lielāko partiju pārstāvji. Tas piešķīra LCP valstisku autoritāti un norādīja uz saikni ar agrāko legālo Latvijas valsts varu. Pēc LCP ierosmes 1944. gada martā Fēlikss Cielēns, piedaloties profesoram Andrejam Teikmanim, izstrādāja Latvijas Centrālās padomes memorandu. Memorands bija domāts iesniegšanai Rietumvalstu valdībām, taču, lai nodrošinātu iespēju parakstu vākšanai okupācijas apstākļos, tas bija adresēts Latviešu leģiona ģenerālinspektoram ģenerālim Rūdolfam Bangerskim. Pēc parakstu savākšanas deklarācijas norakstus izsūtīja uz ārzemēm, bet ģenerālis Bangerskis to kā nepareizi adresētu atteicās pieņemt. Deklarāciju šifrētā veidā nosūtīja uz Zviedriju, nodeva vēstniekam Voldemāram Salnajam un ar pēdējā starpniecību rietumvalstīm.

Reakcija uz memorandu

1944. gada 26. maijā reihsministrs Alfrēds Rozenbergs memoranda sakarā uz Berlīni izsauca Oskaru Dankeru un Hinrihu Lozi, par ko saglabājies protokolisks pieraksts,, kurā minēts Rozenberga teiktais: 
  
„Diemžēl mēs nupat piedzīvojām jaunus ļoti prominentu latviešu personu uzbrukumus. Tie vēlējās ģenerāli Bangerski mudināt kādu viņu sarakstītu memorandu nosūtīt fīreram, ko Bangerskis tomēr atsacījies darīt. Šinī memorandā viņi prasīja ne tik vien Latvijas bijušās brīvvalsts atjaunošanu, bet arī tiesības vest sarunas ar jebkuru valsti, kas atzina šo latviešu gribas deklarāciju. Tas varētu nozīmēt, ka zināmos apstākļos latviešu valsts, kas šodien varētu balstīties uz vācu [aizsardzību], varētu prasīt sev tiesības vest sarunas ar valstīm, kas karo ar Vāciju [!]. Tā ir pilnīga neiespējamība, un tā arī tā jānovērtē. [..] Es atkal pieskāros memorandam un paskaidroju ģenerālim Dankeram, ka citos reihskomisariātos līdzīgos gadījumos zināms skaits atbildīgo būtu nekavējoties nošauti! Šī raksta ierosinātājs [Čakste], cita starpā, esot jau apcietināts. Dankers lūdza, vai visu šo lietu, par kuru viņš neko nezinot, nevarētu atstāt mierā, vai to nevarētu vairāk uzņemt ar humoru. Galu galā Latvija taču darījusi visu, kas tai bijis pa spēkam. Es viņam labprāt apstiprināju, ka latviešu tauta šais gados čakli strādājusi, bet arī norādīju, ka zināmām aprindām ir sakari ar igauņu un latviešu emigrācijas organizācijām Zviedrijā un ASV. Ja to pierādītu, tad maigs spriedums gan nebūtu vietā. Dankers domāja, ja šādi sakari pastāvētu, tad lietas būtu nopietnākas. Bez tam es centos Dankeram paskaidrot, ka nav iespējams, ka valstis [zemes], kuras Vācija atbalsta, varētu vēlāk vecā bezrūpībā vest sarunas ar Angliju vai Ameriku, pretēji vācu politikai un Eiropas vienotībai. Visiem būtu svarīgāki, ja viņu kultūra, skolas un tiesību sistēma būtu nodrošināta. Dankera uzdevums būtu tagad saviem tautiešiem pateikt, ja Latvija cenšas mainīt vācu pārvaldes apstākļus, tas kaitētu pašai tautai.”

Paslēptais memoranda oriģināls

Visu pēckara PSRS okupācijas laiku memoranda oriģināls bija paslēpts zem grīdas dēļiem namā Peldu ielā 19 Vecrīgā, kur kādu laiku mitinājās nacionālās pretošanās kustības dalībniece advokāte Valija Vaščunas-Jansone (1902—1990), kuras vīrs inženieris Vilhelms Jansons bija viens no memoranda parakstītājiem. Iespējams, ka kara beigās viņa ar memoranda oriģinālu devās uz Kurzemi, lai pārvestu to uz Rietumu valstīm, taču atgriezās Rīgā.
Paslēpto memoranda oriģinālu nejauši atrada 2001. gadā, veicot remontdarbus. Tas tika nodots Latvijas Kara muzejam glabāšanā. 70 gadus pēc Memoranda parakstīšanas muzejs tam par godu 2014. gada martā rīkoja īpašu izstādi un sāka veidot Memoranda parakstītāju biogrāfisko vārdnīcu „Ar parakstu par Latviju. Latvijas Centrālās Padomes Memoranda parakstītāju biogrāfijas", kuras atvēršana notika 2015. gada 25. februārī.

Bez paraksta

189. Ernests Morics, 2. Saeimas deputāts, Latvijas Strādnieku slimokasu savienības priekšsēdētājs