google/wiki40b huggingface dataset:
Dow Jones ilgtspējības rādītāji

Dow Jones ilgtspējības rādītāji (angļu: Dow Jones Sustainability Indices, DJSI) ir biržas rādītāji, ko kopēji uztur S&P Dow Jones Indices un RobecoSAM. Tie rāda pasaules ilgtspējīgāko uzņēmumu veiktspēju. Uzņēmumi šiem rādītājiem atlasīti, balstoties uz visaptverošu ilgtermiņā ekonomisko, vides un sociālo kritēriju novērtējumu. Indeksus aprēķina pēc Laspeiresa formulas.
DJSI saimē ietilpst galvenais globālais indekss (DJSI World) un dažādi reģionālie indeksi: Eiropas, ziemeļvalstu, Ziemeļamerikas un Āzijas Klusā okeāna. Dow Jones ilgtspējības rādītājos izveidoti arī nozaru specifiski indeksi. Pēc DJSI metodoloģijas var tikt sastādīti pēc individuāliem kritērijiem pielāgoti indeksi.
Dow Jones ilgtspējības rādītājus 1999. gadā izveidoja Dow Jones Indexes, sadarbojoties ar RobecoSAM, kas bija īpaši specializējies uz ilgtspējības investīcijām. Rādītājos tika iekļauti 10 % labākie, ilgtspējīgākie uzņēmumi no Dow Jones indeksos aplūkotajiem 2500 uzņēmumiem.
2001. gadā DJSI sāka sadarbību ar indeksu sabiedrību STOXX. 2010. gadā pārtraukta sadarbība ar STOXX. 2012. gadā 'Dow Jones Indexes apvienojās ar S&P Indices, izveidojot S&P Dow Jones Indices.
Brigu baznīca

Vēsture

Brigu pirmo koka baznīcu uzcēla Pasienes dominikāņi 1698. gadā. Pašreizējo koka baznīcu uzbūvēja muižnieks Riks 1800. gadā. 1866. gadā Krievijas valdība baznīcu atņēma katoļiem un atdeva pareizticīgajiem, neskatoties uz to, ka draudzei bija 1154 ticīgie. Katoļu baznīcai dievnamu un saimniecības ēkas atpakaļ atdeva Latvijas valdība 1920. gada 9. decembrī. Baznīcu 1921. gada janvārī iesvētīja toreizējais Ludzas dekāns, bet vēlākos gados bīskaps Antonijs Urbšs, pēc kā baznīca nonāca Brigu draudzes apsaimniekošanā.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Kupčs.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Baznīcas iesvētīšana (3. svētdiena pēc Triju Ķēniņu dienas), Vissvētākās Trīsvienības svētki, Kunga Jēzus pārveidošanas diena (svētdienā pēc 6. augusta), Krusta paaugstināšanas svētki (40 stundas).

Tehniska informācija

Briģu baznīca ir koka celtne, kas no ārpuses ir apšūta ar dēļiem un nokrāsota ar eļļas krāsu. Iekšpusē ir apmetums, dēļu grīda. Baznīca ir 10 metrus gara un 10 metrus plata. Baznīcas solos var novietoties 75 cilvēki. Baznīca ir apkurināma ar krāsni.
Hahuta

Vēsture

Glacioloģiskos pētījumus Kaffieiras līdzenumā jau 1938. gadā veica poļu zinātniskā ekspedīcija Ludvika Savicka (Ludwik Sawicki) vadībā. Pētījumus Oskara II Zemē vēlāk turpināja citi zinātnieki, kā rezultātā Toruņas Nikolaja Kopernika universitātes ģeogrāfu grupa nolēma rīkot ekspedīciju uz Špicbergenu. Ekspedīciju vadīja Polijas Zinātņu akadēmijas profesors Jans Šupričiņskis (Jan Szupryczyński) un tās nodrošināšanai tika izbūvēta stacijas ēka. 1995. gadā sākās jauns vasaras ekspedīciju cikls. 
Kopā ekspedīcijās uz Hahutu piedalījušies vairāk kā 300 cilvēku. Lai arī staciju pārsvarā izmanto vasaras periodā, tā ir aprīkota arī vissezonas darbam vienlaicīgi līdz 15 cilvēkiem. Stacijas kopējā platība ir ap 100 m², tajā ir dzīvojamās un guļamtelpas, laboratorijas, darbnīcas, noliktavas, garāža, elektroģeneratori. Stacijas aprīkojumā ir meteostacija (novērojumi tiek veikti kopš 1975. gada), limnogrāfs, ledus urbji, dažādi ūdens un grunts mērinstrumenti.
Polārstaciju kā bāzes nometni izmanto arī Latvijas zinātnieki.

Zinātniskā darbība

Galvenās izpētes jomas ir glacioloģija, glaciālā ģeomorfoloģija, mūžīgā sasaluma izpēte, kā arī meteoroloģija, klimatoloģija un botānika.
Petrovske

Vēsture

Par pilsētas pirmsākumiem uzskata 1790. gadu, kad uz serbu pulkvedim Šteričam piederošajām zemēm tik izveidoti vairāki ciemi, tajā skaitā Petrovo-Krasnosiļļa (Петрово-Красносілля, Петрово-Красноселье). Pašas pilsētas veidošanās saistāma ar Franču-krievu biedrības 1895. gadā uzbuvēto Šterovkas ķīmisko un sprāgstvielu rūpnīcu. Pie rūpnīcas izaugušais ciemats 1930. gadā oficiāli ieguva nosaukumu Šterovkas dinamīta rūpnīcas ciemats (посёлок Штеровского динамитного завода). 1935. gadā rūpnīcai piešķīra revolucionāra un komunistiskās partijas darbinieka Grigorija Petrovska vārdu. 1941. gadā rūpnīcu evakuē uz austrumiem (Permu, Soļikamsku un Sterļitamaku), bet 1944. gadā to atjauno iepriekšējā vietā. 1959. gadā ciemats pārdēvēts tagadējā vārdā, bet 1963. gadā tam piešķirts pilsētas statuss.
Ludzas rajons

Izveide un reorganizācija

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Ludzas apriņķis tika sadalīts Kārsavas, Ludzas un Zilupes rajonos. 1952. - 1953. gadā Ludzas rajons ietilpa Daugavpils apgabalā. No 1959. Ludzas rajonam tika pievienots Zilupes rajons, bet 1962. gadā daļa no Kārsavas rajona. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Ludzas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Ciemi

Blontu - Briģu - Ciblas - Cirmas - Goliševas - Isnaudas - Istras - Lauderu - Līdumnieku - Malnavas - Mežvidu - Mērdzenes - Miglinieku - Nautrēnu - Nirzas - Nukšas - Pasienes - Pildas - Pureņu - Pušmucovas - Rundēnu - Salnavas - Zaļesjes - Zvirgzdenes.

Pagasti

Blontu pagasts - Briģu pagasts - Cirmas pagasts - Goliševas pagasts - Isnaudas pagasts - Istras pagasts - Lauderu pagasts - Malnavas pagasts - Mērdzenes pagasts - Mežvidu pagasts - Nirzas pagasts - Nukšu pagasts - Pasienes pagasts - Pildas pagasts - Pureņu pagasts - Pušmucovas pagasts - Rundēnu pagasts - Salnavas pagasts - Zvirgzdenes pagasts.
Jānis Zarumba

Biogrāfija

Pēc Rīgas pilsētas 4. ģimnāzijas beigšanas (1926) divus gadus mācījies Latvijas Universitātes Matemātikas fakultātē (1928-1929) un apliecinājis sevi kā ļoti daudzpusīgu sportistu. Bijis pazīstams ar savu prasmi runāt un asprātībām. Vairākus gadus sargājis sporta kluba "Universitātes Sports" pirmās futbola komandas vārtus. 1933. gadā Turīnā bijis Latvijas studentu futbola izlases vārtsargs Pasaules studentu spēlēs. Labās spēles un uzvārdu sakritības dēļ Itālijas līdzjutēji Zarumbu iesaukuši par "Zamoru" — tā laika labākā Spānijas vārtsarga Rikardo Zamoras vārdā. Tāpat bijis basketbolists Latvijas Universitātes klubā "Gongs", kā arī piedalījies šaha un bridža turnīros. Bijis arī aktīvs sporta organizators. 1933. gadā ievēlēts Latvijas Šaha savienības valdē, bet 1935. un 1937. gados Latvijas Basketbola savienības revīzijas komisijā. 1930. gados strādājis pamatdarbā par Latvijas kara invalīdu savienības grāmatvedi.
Otrā Pasaules kara laikā devies bēgļu gaitās, taču Vācijā nokļuvis Padomju okupācijas zonā un 1945. gadā no Rostokas atgriezies Rīgā. 1950. gados bijis Krustpils cukura fabrikas galvenais grāmatvedis. Pēckara Padomju Latvijā Zarumbas brīvdomīgais raksturs bija par iemeslu vairākkārtējām represijām no padomju varas iestāžu puses. Viņa pēdējais arests 1957. gadā 1. aprīlī notika tikai dienu pēc Latvijas šaha čempionāta finālturnīra beigām un beidzās ar tiesas piespriestu trīs gadu ieslodzījumu soda nometnēs par pretpadomju propagandu un aģitāciju. 1959. gadā atbrīvots un atgriezies Rīgā. Mūža pēdējos gados strādājis par naktssargu un vairs nav piedalījies šaha turnīros. Miris no smadzeņu triekas. Apglabāts Rīgas Meža kapos.
Pēteris Šnore

Dzīvesgājums

Dzimis 1860. gada 29. septembrī Liepupes pagastā Ūķu māju saimnieka Miķeļa Šnores un viņa sievas Dārtes, dzim. Vikmanes, piecu bērnu ģimenē. Mācījās Liepupes draudzes skolā, Limbažu apriņķa skolā. Pēc Krišjāņa Valdemāra aicinājuma 1874. gadā iestājās Ainažu jūrskolā, 1879. gadā ieguva tālbraucēja stūrmaņa un 1881. gadā - tālbraucēja kapteiņa tiesības. Pēteris Šnore vadīja Liepupē būvētos buriniekus Peter Paul (1881-1885) un Rota (1886-1891). 1886. gadā viņš ar trīsmastu barkentīnu "Rota" sasniedza Ziemeļamerikas krastus, 1887. gadā Rosario ostu Argentīnā. P. Šnore papildināja jūrnieku ekipējumu ar paša izstrādātām glābšanas ierīcēm. 1891. gadā ar ģimeni pārcēlās uz dzīvi Rīgā, darbojās Rīgas savstarpējās jūras apdrošināšanas biedrībā "Laima" kā tās dibinātājs un direktors (1894-1914), bija kuģniecības sabiedrības "Austra" valdes loceklis, Francijas kuģu klasificēšanas biedrības Bureau Veritas eksperts. Darbojās Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijā, vadīja kuģniecības nodaļas latviešu laikrakstos.
Pirmā pasaules kara kopā ar ģimeni pārcēlās uz Tālajiem Austrumiem, dzīvoja Nikolajevskā pie Amūras, pēc kara beigām bija kuģu kapteinis Hakodatē, Japānā (1920-1922) un namu pārvaldnieks Šanhajā, Ķīnā (1923-1924), kur izdeva grāmatu The wonderful mechanisms of the Universe, kurā iztirzāja Einšteina relativitātes teoriju. Uzrakstīja "Latvju jūrnieku himnu" un "Dzimtenei", kurai mūziku sacerēja A. Valle. 1924. gadā atgriezās Latvijā nodarbojās ar astronomiju, bija Francijas Astronomu biedrības biedrs. Sarakstīja vairākas mācību grāmatas par jūrniecības tēmu.
Miris 1928. gada 25. decembrī, apbedīts ģimenes kapa vietā Rīgas Meža kapos.

Izgudrojumi

1910. gadā Pētera Šnores izgudrotie no ziemeļbriežu spalvām un gumijas bumbām izgatavotie glābšanas aparāti (kamzolis, josta, silksna un cisa) ieguva godalgu izstādē un tika plaši lietoti uz latviešu kuģiem.

Piemiņa

1998. gadā netālu no Liepupes ietekas jūrā, kur 19. gs. atradās Ūķu burukuģu būvvieta, atklāja "Burinieka akmeni" ar tēlnieka Viļņa Titāna iecirsto uzrakstu.
Sovetska (Kaļiņingradas apgabals)

Vēsture

Prūsijas krusta karu laikā tagadējās pilsētas apkārtnē Nemunas lejtecē dzīvoja kuršiem līdzīgie skalvji. 1289. gadā Vācu ordenis uzcēla Skalavas pili (Schalauerburg), kurai Lietuvas krusta karu laikā 1293. gadā uzbruka Lietuvas dižkunigaitijas karaspēks. 1313. gadā Vācu ordenis šeit uzcēla pirmo tiltu pār Nemunu, bet 1406.—1410. gadā Tilzītes mūra pili, kuru jau 1411. gadā nopostīja žemaiši. Pēc Vācu ordeņa sekularizācijas pils apkaimi iekļāva Prūsijas hercogistes sastāvā un 1552. gadā piešķīra pilsētas tiesības.
1807. gadā uz plosta Nemunas upē tika noslēgts Tilzītes miera līgums starp Napoleonu un Krievijas ķeizaru Aleksandru I. Drukas aizlieguma laikā 19. gadsimtā Tilzīte bija ievērojams lietuviešu grāmatu izdošanas centrs. Šeit tika izdots pirmais lietuviešu laikraksts Aušra, bet vēlāk — laikraksts Varpas. 1918. gada 30. novembrī Tilzītē tika parakstīts Tilzītes akts, kurā Mazās Lietuvas lietuvieši pieprasīja tās pievienošanu Lietuvas valstij.
Pilsēta ir devusi nosaukumu Tilzītes sieram (vācu: Tilsiter).

Cilvēki

Tilzīte ir leģendārā vācu blēža Vilhelma Foigta (Wilhelm Voigt, 1849—1922), vācu mūziķa Edgara Frēzes (Edgar Froese, 1944), amerikāņu mūziķa Džona Keja (John Kay, 1944), vācu valodnieka Gustava Kosinnas (Gustaf Kossinna, 1858—1931), vācu ārsta un botāniķa Franča Meiena (Franz Meyen, 1804—1840), vācu aktiera Armīna Millera-Štāla (Armin Mueller-Stahl, 1930), vācu ģeofiziķa Emīla Vīherta (Emil Wiechert, 1861—1928) dzimšanas vieta.
Rīgas Tautas nams

Rīgas Tautas nams Bruņinieku ielā 29/31 bija Latvijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas un ar to saistīto organizāciju centrālā biroja ēka laikā no uzcelšanas 1930. līdz 1934. gadam, kad Ulmaņa veiktā valsts apvērsuma laikā to ieņēma aizsargi. Nams tiek nodots aizsargu organizācijas īpašumā, un līdz 1940. gadam tas pazīstams kā Aizsargu nams. Vēl 1940. gada vidū šeit atradās arī Rīgas 1. bibliotēka.
Tautas nama pamatakmens likšanā piedalījās sociāldemokrātu līderis Rainis. Sākotnēji iecerēts, ka nams būs vairāku korpusu komplekss kurā būs arī teātra zāle un baseins. Celtniecības darbus vada arhitekts Karre. 1929. gada 12. decembrī tiek svinēti spāru svētki. Nama pirmo korpusu, kas izmaksā 1 miljonu latu, pabeidz 1930. gada septembrī, pārējās plānotās kārtas tā arī nekad netiek uzceltas. Namā ievācas LSDSP vadības aparāts, laikraksta Sociāldemokrāts redakcija, sporta organizācija SSS, jauniešu Darba jaunatne un Latvijas arodbiedrības centrālbirojs. Pirmajā stāvā atradās iecienīta ēdnīca un kafejnīca. Ēkā izvietota plaša bibliotēka.
Nama atklāšana notika 1930. gada 13. septembrī. Pasākuma sākumā tiek dziedāta Internacionāle, runā Saeimas priekšsēdētājs Pauls Kalniņš; dziedot Marseljēzu, tornī tiek uzvilkts sarkanais karogs, kas plīvo līdz pat Ulmaņa apvērsumam, kad tā vietā aizsargi uzvelk valsts karogu.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā namā iekārtojās Arodbiedrību Centrālā padome, vēlāk Latvijas Republikāniskā arodbiedrību padome, un ēka plašāk pazīstama kā Arodbiedrību nams. Nacistiskās Vācijas okupācijas laikā šeit atrodas Rīgas darba pārvalde. Mūsdienās ēkā atrodas Latvijas Brīvo Arodbiedrību savienība. Pēc neatkarības atjaunošanas šeit atradās arī LSDSP birojs.
Karnevāla kultūra

Jēdzienu karnevāla kultūra, runājot par viduslaiku un renesanses karnevālu, šo laikmetu oficiālās un tautas kultūras attiecībām un smieklu kultūru, ir ieviesis krievu literatūrzinātnieks Mihails Bahtins darbā "Fransuā Rablē daiļrade un viduslaiku un renesanses tautas smieklu kultūra". Šis jēdziens un ar to saistītās Bahtina idejas ir aktuālas arī mūsdienu literatūrzinātnē, kulturoloģijā, filozofijā, runājot par, piemēram, oficiālās kultūras un tautas kultūras pretstatu vai postmodernisma literatūras karnevalizāciju.

Karnevāla pazīmes

Viduslaikos karnevāli visvairāk izplatīti bija romāņu valstīs, īpaši Francijā, to kopilgums varēja sasniegt pat trīs mēnešus gadā. Kā uzskata Bahtins, viduslaiku karnevāls uzskatāms par principiālu pretstatu oficiālajiem valsts un baznīcas kultiem, rituāliem, ceremonijām, svētkiem. Karnevāls ir izteikti nereliģiozs, laicīgs; tas ir izteikti juteklisks un konkrēts, atmetot misticismu, maģijas elementus utt. Karnevālam raksturīgs arī spēles elementi, taču tajā nav sadalījuma skatītājos un izpildītājos, dalībnieki ir visi, turklāt karnevālu nevēro — tajā dzīvo, un tas ir visus tautas slāņus aptverošs. Karnevāls uzskatāms par īpašu dzīves formu ("karnevālā spēlē pati dzīve, un spēle uz laiku kļūst par pašu dzīvi"), kurā sairis ierastais stingrais cilvēku hierarhiskais norobežojums, tiek ignorētas jebkādas privilēģijas, feodālās sabiedrības normas un aizliegumi. Karnevālā vieno īpašā familiaritāte, pazūd ierastā atsvešinātība.
Karnevāla norisēs raksturīga parasto opozīciju (augša — apakša, seja — mugura) apvēršana, karnevāls bieži parodē (arī, piemēram, oficiālos baznīcas kultus). Arī karnevāla smiekli ir īpaši — tie nav individuāli, bet gan kolektīvi, proti, tautiski un universāli (smiekli par visu un visiem, tātad arī pašiem par sevi). Karnevāla smiekli ir ambivalenti, tie ir gan jautri un līksmojoši, gan reizē arī izsmejoši un asi ("aprok un atjauno").
Zeltiņu pagasts

Upes

Bružupīte, Medņupe, Melnupe.

Ezeri

Ķiploku ezers, Pātražs, Sudalezers.

Vēsture

Valkas apriņķa Alūksnes draudzes novada Zeltiņu pagasts (Seltinghof), domājams, izveidots 1866. gadā. 1935. gadā tā platība bija 53,7 km² un tajā dzīvoja 986 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Melnupes un Zeltiņu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Zeltiņu ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946-1949) un Apes (1949-1956), Alūksnes (1956-1962; pēc 1967. gada) un Gulbenes (1962-1967) rajonos. 1954. gadā Zeltiņu ciemam pievienoja likvidēto Melnupes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Zeltiņu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Alūksnes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Zeltiņi (pagasta centrs), Aizpurieši, Joškas, Kundrati, Medņi, Micpapi, Vilki.
Ūdeles

Izskats

Visas trīs ūdeļu sugas ārēji ir ļoti līdzīgas: tumši brūnā krāsā, salidiem spēcīgiem ķermeņiem ar īsām kājām, nedaudz saplacinātām galvām. Tās ir daļēji ūdenī dzīvojoši dzīvnieki, un starp ķepu pirkstiem tām ir daļējas peldplēves. Vislielākā ūdele ir jūras ūdele, bet vismazākā Eiropas ūdele. Eiropas un Amerikas ūdeles dabā ir grūti atšķirt, jo auguma atšķirība nav tik izteikta. Visvieglāk abas var atšķirt pēc purniņa: Amerikas ūdelei balts ir tikai apakšžoklis, bet Eiropas ūdelei ir balts apakšžoklis un baltas augšlūpas, tādējādi purna gals izskatās balts.

Ūdeles un cilvēks

Ūdeļu kažokāda tiek ļoti augstu vērtēta starp medniekiem simtiem gadu. Kažokādas matojums ir ļoti blīvs un spožs. Akotspalva ir stingra, bet pavilna mīksta un pūkaina. Pieaugot kažokādu pieprasījumam, Amerikas ūdeles sāka audzēt kažokzvēru fermās, tādējādi Amerikas ūdeles nonāca Eiropā. Izbēgot no fermām, kā arī apzināti izlaižot Amerikas ūdeles savvaļā, tās ir iedzīvojušās Eiropas dabā un izspiedušas vietējās ūdeles no savām mājām, tā kā ir par tām lielākas un spēcīgākas. Eiropas ūdelei līdz ar to draud izmiršana. Bez kažokādām cilvēki izmanto arī ūdeļu taukus, kas tiek lietoti medicīnā un kosmētikā, kā arī, lai koptu ādas izstrādājumus kā apavus, somas un citus.
Mūsdienās galvenokārt ētisku apsvērumu dēļ ūdeļu audzēšana fermās ir aizliegta aptuveni pusē Eiropas Savienības valstu.

Barība

Eiropas ūdelei un Amerikas ūdelei ir līdzīgi medību ieradumi. Ūdeles medī zivis un citus ūdens dzīvniekus, nelielus sauszemes dzīvniekus, īpaši trušus un zaķus, putnus, izēd no ligzdām olas.
Ūdeles, ko audzē kažokzvēru fermās, baro ar sieru, olām, zivīm, dažāda veida gaļu, putnu gaļu ieskaitot, tām ir piemērota rūpnieciski ražotā suņu barība. Ferma, kurā dzīvo 3000 ūdeļu, vienas dienas laikā var apēst 1 tonnu barības. Kāda no Viskonsinas ūdeļu audzētavām gada laikā ūdelēm izbaro 2 miljonus siera, kuram beidzies lietošanas termiņš, un 1 miljonu olu. Visas ASV ūdeļu fermas kopā izlieto 200 000 tonnas piena produktu.

Uzvedība

Ūdeles vienmēr dzīvo ūdens tuvumā; upīšu, ezeru un pārplūdušu purvu tuvumā, tās ļoti reti var satikt tālāk prom no ūdeņiem. Dažreiz tās attālinās no ūdens līdz vairākiem simtiem metru, medījot trušus, kas ir to iemīļota barība. Dažos reģionos, īpaši Skotijā un Īrijā ūdeles dzīvo arī jūras krastā. Dažreiz tās var sastapt pilsētās, ja pilsētā ir piemērota ūdens krātuve.
Sfēriskā koordinātu sistēma

Sfēriskā koordinātu sistēma ir koordinātu sistēma ģeometrisku figūru attēlošanai trīs dimensijās, kurā tiek izmantoti parametri (r, θ, φ). To iegūst, polārajai koordinātu sistēmai (r, φ) pieliekot papildus parametru θ, kas raksturo stara leņķi ar z asi un ļauj tam pārvietoties trīsdimensiju telpā. Savukārt parametrs φ raksturo leņķi stara projekcijai xy plaknē ar x asi. Virsma, kas veidojas, mainot leņķus θ un φ (bet nemainot r), ir sfēra. Ja maina arī r, tad iegūst lodi.

Pielietojumi

Sfērisko koordinātu sistēmu lieto, lai aprakstītu Zemes punktu koordinātas. Šajā gadījumā koordinātu sākumpunkts atrodas zemes centrā, un r ir konstants (vienāds ar Zemes rādiusu), bet atrašanās vietu apraksta leņķi θ un φ. Ģeogrāfiskais garums atbilst leņķim φ un var būt robežās no -180° līdz 180°, bet ģeogrāfiskais platums θ' = 90° − θ ir atkarīgs no leņķa θ un var būt robežās no -90° līdz 90°.
Depresija (filma)

Sižets

Divu narkomafiju cīņa un šajā cīņā iesaistīto cilvēku izkropļotie likteņi. Mafija organizē narkotiku sūtījumu caur Rīgas ostu uz Krieviju. Notikumu virpulī tiek ierauta arī jaunā dejotāja Imalda.
Kumāni

Kumāni (turku: kumanlar, ungāru: kunok) jeb polovcieši (krievu: по́ловцы, половчане), saukti arī par kipčakiem (turku: kıpçak), bija tjurku valodās runājošu stepju klejotāju cilšu apvienība 11.-13. gadsimtā, kas no Sibīrijas iebruka Eiropas stepju joslā un izspieda no turienes pečeņegu ciltis. Viņi pakļāva zemes tagadējās Kazahstānas, Krievijas Federācijas un Ukrainas teritorijā, ko slāvi dēvēja par Polovciešu stepi.

Vēsture

Kumāni iebruka arī tagadējās Rumānijas teritorijā, kur 1089. gadā tos Transilvānijā sakāva Ungārijas karalis Lāslo I. 1203. gadā polovcieši ieņēma Kijevu.
1223. gadā kaujā pie Kalkas upes Mongoļu impērijas karaspēks sakāva apvienoto polovciešu un Kijevas Krievzemes karaspēku un kumāni pakāpeniski saplūda ar mongoļiem, piedaloties tatāru, baškīru, kazahu un Ziemeļkaukāza tautu etnoģenēzē, kas lielā mērā pārņēma viņu kultūru un valodu.
1235. gadā daļa kumānu pārcēlās pāri Karpatiem, kur 1239. gadā ungāru karalis Bēla IV viņiem ierādīja zemi, un viņi pieņēma kristīgo ticību un saplūda ar ungāriem. Daļa kumānu izklīda pa Bulgāriju, Trāķiju un Mazāziju.
Tālis Freimanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1946. gadā Liepājā Friča Freimaņa ģimenē. Mācījās Liepājas 5. vidusskolā, bērnībā trenējies paukošanā, peldēšanā, vieglatlētikā, futbolā un basketbolā.
Pēc iekļaušanas Latvijas PSR skolēnu izlasē turpināja mācības Rīgā. Astoņas sezonas viņš spēlēja Rīgas ASK basketbola komandā, aizvadīja 74 spēles Latvijas izlasē un vairāk nekā 10 spēļu PSRS otrajā izlasē. 
1972. gadā pārgāja spēlēt Ķekavas komandas sastāvā, studēja LVU Tirdzniecības un finanšu fakultātē, pēc kuras beigšanas strādāja par LVU docentu un Ekonomistu plānošanas institūta līdzstrādnieku. Papildinājās Maskavas Finanšu institūtā, aizstāvēja ekonomikas zinātņu kandidāta disertāciju un 1987. gadā kopā ar Vilni Ādamsonu publicēja mācību grāmatu "Tirgus cenas un to veidošanās".  
Latvijas neatkarības atjaunošanas periodā bija akciju sabiedrības "RAF" valdes priekšsēdētāja vietnieks, 1993. gadā Aleksandrs Lavents viņu uzaicināja kļūt par Banka Baltija prezidentu. Banka piedāvāja augstas procentu likmes noguldījumiem latos, tādējādi rēķinoties ar lata vērtības mazināšanos. Kad šī prognoze nerealizējās, bankas reālais vadītājs A. Lavents piešķīra vairākus fiktīvus kredītus, tādējādi iztukšojot tās kasi un novedot pie maksātnespējas 1995. gada maijā.
Pēc bankas kraha T. Freimanis nonāca uz apsūdzēto sola, turpinot darboties Latgales tautsaimniecības pētīšanas institūtā. 1996. gadā viņam, Laventam un vairākiem citiem bijušajiem Bankas Baltija darbiniekiem tika izvirzītas apsūdzības, krimināllieta tika nodota tiesai 1997. gada jūnijā. 1998. gada rudenī apsūdzētajiem tika mainīts drošības līdzeklis — viņi tika apcietināti. 
2001. gadā T. Freimanis iesūdzēja Latvijas valsti Eiropas Cilvēktiesību tiesā. 
Tā paša gada nogalē tiesa viņam piesprieda brīvības atņemšanu uz sešiem gadiem ar mantas konfiskāciju.
Spriedums tika pārsūdzēts Augstākajā tiesā, kur 2007. gada novembrī T. Freimani notiesāja un piesprieda 5,5 gadus ilgu cietumsodu, bet pirmstiesas apcietinājumu ieskaitīja cietumsodā, atbrīvojot viņu tiesas zālē. 
2009. gadā T. Freimanis Rīgas pilsētas Centra rajona tiesā iesniedza prasību pret Latvijas valsti Tieslietu ministrijas personā par kopumā 100 000 latu morālā kaitējuma atlīdzības piedziņu, jo apcietinājumā viņš pavadījis par trim gadiem ilgāku laiku, nekā bijis galīgais viņam noteiktais sods. Apcietinājumā pavadītais laiks viņam nodarījis smagu morālo kaitējumu, kā arī liedzis pašattīstības iespējas, turklāt, būdams ekonomikas zinātņu doktors, pēc Bankas Baltija lietas beigām viņš tā arī nav varējis atrast darbu specialitātē, kā arī valsts maksātā pensija aprēķināta, ieskaitot aprēķinā laiku, ko viņš pavadījis apcietinājumā.
Rīgas pilsētas Centra rajona tiesa uzdeva piedzīt no Tieslietu ministrijas 3500 latu morālā kaitējuma atlīdzību, kā arī valsts nodevu un ar lietas vešanu saistītos izdevumus.
2017. gadā Tālis Freimanis nokārtoja eksāmenu Lutera Akadēmijas Teoloģijas nodaļā un tika iesvētīts par Rīgas Jaunās Sv. Ģertrūdes evaņģēliski luteriskās draudzes evaņģēlistu.
Ineši

Pieminekļi

Vecpiebalgas muižas apbūve. Atrodas pie Orisāres upītes. Vecpiebalgas muižas ēka celta 1688. gadā un tajā laikā bija zviedru valdības īpašums. Pēc Lielā Ziemeļu kara Krievijas imperators Pēteris I uzdāvināja muižu Borisam Šeremetjevam, kura pēcnācēju saimniekošanas laikā ap 1784.—1786. gadu tika uzcelta muižas dzīvojamā ēka tagadējā izskatā. Muiža kalpojusi par prototipu Slātavas muižai brāļu Kaudzīšu romānā „Mērnieku laiki”. Pie muižas atrodas parks 4,2 ha platībā. Parkā ir 43 koku un krūmu sugas. 22 no tām eksotu, kuras visas ir saglabājušās. Parku apjož laukakmeņu žogs. Muižas vīna pagrabiņā iekārtots Piebalgas novadpētniecības muzejs, kurš iepazīstina apmeklētājus ar Piebalgu senā un ne tik senā pagātnē. Šobrīd muižas telpās atrodas pagasta pārvalde, bibliotēka un kultūras nams.