google/wiki40b huggingface dataset:
Niša (pilsēta)

Vēsture

Senajos laikos pilsētas vietā bija sengrieķu apmetne Naissos. Dardānijas kara laikā (75. - 73. p.m.ē.) pilsētu ieņēma romieši nosaucot līdzīgā vārdā par Naisu (Naissus) un iekļaujot to Augšmēzijas provincē (Moesia Superior).
268. gada septembrī, III gadsimta krīzes laikā, kad impērijā iebruka goti un heruli, pie pilsētas notika izšķirošā Naisas kauja, kurā imperatori Galiēns un nākamie imperatori Klaudijs II un Aurēlijs smagi sakāva gotus par dažiem gadsimtiem paildzinādami impērijas mūžu. Dažus gadus pēc kaujas, t.i. 272. gadā Naisā piedzima nākamais imperators Konstantīns Lielais - kristietības ieviesējs Romas impērijā. 443. gadā huņņi Atilas vadībā ieņēma Naisusu, nogalinot gandrīz visus iedzīvotājus, un Naisa zaudēja savu nozīmību.
VI gadsimta beigās pilsētas apkārtnē ieradās slāvi un 615. gadā tie ieņēma pilsētu. IX gadsimtā to ieņēma bulgāri, bet XI gadsimtā - ungāri. 1096. gada 3. jūlijā Nišas garnizons atsita Zemnieku Krusta kara karotājus. 1173. gadā pilsētu ieņēma Bizantijas imperators Manuils I Komnēns, bet XII gadsimta beigās tā nonāca serbu valdnieka Stefana Nemanjas rokās, kurš miermīlīgi uzņēma Frīdriha Barbarosas krusta karotājus.
1375. gadā pilsētu pirmoreiz ieņēma osmaņi, tomēr 1443. gadā Janošs Hunjadi kopā ar Serbijas karali Džuradžu Brankoviču to atkaroja. Tomēr 1448. gadā to atkal ieņēma osmaņi un tā palika Osmaņu impērijas sastāvā turpmākos 245 gadus.
Turku laikā Niša bija Osmaņu impērijas administratīvais un militārais centrs. XVIII gadsimtā celtais osmaņu cietoksnis ir viena no vislabāk saglabātajām šāda tipa aizsardzības celtnēm Balkānos.
Pirmā serbu sacelšanā laikā 1809. gada 31. martā serbu spēki Karadžordža Petroviča vadībā aplenca Nišu, tomēr osmāņi karaspēks no apkārtējiem valsts rajoniem uzbruka nemierniekiem, tos sakaujot. Par biedinājumu serbiem osmaņu komandieris pavēlēja uzcelt t.s. Galvaskausu torni, kurā iemūrēja kritušo serbu galvaskausus, šis piemineklis vēl aizvien redzams Nišas apkaimē. Serbijas sastāvā Niša iekļāvās 1878. gadā.
2.pasaules kara laikā nacisti netālu no Nišas ierīkoja pirmo koncentrācijas nometni Dienvidslāvijas teritorijā.
1996. gadā Niša bija pirmā pilsēta, kurā pie varas nāca Slobodana Miloševiča politiskie pretinieki.
Tunisa

Vēsture

Tunisa vēsturiski bija neliels lībiešu ciemats netālu no feniķiešu pilsētas Kartāgas. 146. gadā p.m.ē. Trešajā pūniešu karā Kartāga, kā arī Tunisa, tika iznīcināta. Vēlāk Senās Romas sastāvā Tunisa piedzīvoja uzplaukumu. 7. gadsimtā pilsētu iekaroja musulmaņi. No 800. līdz 909. gadam Tunisa bija Aglabidu dinastijas valdnieku galvaspilsēta, bet vislielākā labklājība pilsētā bija Hafsidu dinastijas valdīšanas laikā (1236—1574). 1535. gadā Tunisa nonāca Svētās Romas imperatora Kārļa V Habsburga pakļautībā, bet jau 1539. gadā to iekaroja Osmaņu impērija. 1573. uz vienu gadu tā bija spāņu kontrolē, bet tad to turki atguva. Osmaņu impērijas sastāvā Tunisa bija līdz 1881. gadam, kad tā tika iekļauta Francijas protektorāta sastāvā. Otrā pasaules kara laikā 1942. gadā Tunisu okupēja vācu Trešais reihs, bet 1943. gadā britu un Sabiedroto karaspēks to atkaroja. 1956. gadā, kad Tunisija ieguva neatkarību no Francijas, Tunisa kļuva par tās galvaspilsētu.

Ģeogrāfija

Tunisa atrodas Tunisijas ziemeļaustrumos Tunisas ezera krastā. Ezeru ar Tunisas līci savieno kanāls, kas izrakts cauri pilsētai. Antīkā pilsēta Kartāga atradās tieši Tunisas līča krastā pavisam netālu no Tunisas ziemeļaustrumu virzienā. Tunisas pilsēta ir uzcelta pakalna nogāzē.
Pēc Kopena klimata klasifikācijas pilsētā valda silts Vidusjūras klimats (Csa), kuram raksturīgs karsts un sauss periods, kam seko vēss un mitrs periods. Viskarstākais un sausākais laiks ir jūlijā, kad vidējā gaisa temperatūra ir +26,3 °C un nokrišņu daudzums ir 3,1 mm. Visaukstākais mēnesis ir janvāris, kad vidējā temperatūra ir +11,5 °C. Visvairāk nokrišņu ir decembrī — 66,8 mm. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 465,5 mm.
Vienkāršā pārmiju pārveda

Vienkāršā pārmiju pārveda pieder pie parasto pārmiju pārvedu grupas. Tā ir pati vienkāršākā no pārmiju pārvedu konstrukcijām gan uzbūves, gan ģeometrijas ziņā un tas ir pats izplatītākais no sastopamajiem pārmiju pārvedu veidiem. Ģeometriski vienkāršajai pārmiju pārvedai viens virziens ir taisns, bet otrs - no tās atzarojošais sānu virziens. Ordinātas atliek no taisnās rāmsliedes pret pārvedlīknes ārējo sliežu pavedienu. Parasti krustenis ir ar taisnām darba šķautnēm, bet ekspluatācijas īpašību uzlabošanai un pārvedlīknes pagarināšanai var būt arī līklīnijas formu pārvedlīknes virzienam. Tādā gadījumā krusteņi ir savstarpējami aizvietojami tikai konkrēta virziena prototipa pārmijām, atšķirībā no taisnajiem krusteņiem.
Limbažu Galvenā bibliotēka

Bibliotēkas vēsture

Limbažu Galvenās bibliotēkas pirmsākumi cieši saistās ar Limbažu Saviesīgās biedrības dibināšanu 1884.gadā. Sākotnējā ideja dibināt bibliotēku pieder biedrības komponistam Baumaņu Kārlim, kurš 1886.gada 3.martā bibliotēkai dāvina 300 vērtīgas grāmatas latviešu, krievu un vācu valodās no savas personīgās bibliotēkas. Bibliotēka reāli sāk darboties 1886.gada oktobrī, tā bija atvērta 2 reizes nedēļā uz dažām stundām, lai izsniegtu grāmatas lasīšanai mājās. Bibliotēkas fondu papildināja galvenokārt ar dāvinājumiem, vēlāk jaunu grāmatu iegādei izmantoja arī abonentu (tā dēvēja lasītājus) iemaksātās summas. No valsts un pašvaldībām toreiz nekāda finansiāla palīdzība nebija gaidāma. Pirmās statistiskās ziņas dokumentos parādās par 1887.gadu.

Pasākumu kalendārs

Bibliotēkas mājaslapā apskatāms bibliotēkas aktivitāšu kalendārs
Sofija

Vēsture

Arheoloģija liecina, ka Sofijas vietā jau 8. gadsimtā p.m.ē. bijusi apmetne. 29. gadā romieši ieņēma trāķiešu pilsētu Serdiku (Serdica).
Romiešu laikā Serdika bija Dakijas (Dacia) provinces centrs, bet Diokletiāna un Konstantīna I laikā Iekšzemes Dakijas (Dacia Mediterranea) centrs. 342.—343. gadā (iespējams, līdz 344. gadam) Serdikā notika Serdikas koncils.
441.gadā pilsētu nopostīja huņņi. Bizantijas imperators Justiniāns I pilsētu atjaunoja un nosauca par Triadicu. 809.gadā pilsētu ieņēma bulgāri un pārdēvēja to par Sredecu. 1376. gadā to nosauca par Sofiju (grieķu - gudrība).
1382. gadā Sofiju ieņēma osmaņi un tā kļuva par Osmaņu impērijas provinces Rumēlijas centru. 1443. gadā pilsētu nodedzināja poļu un ungāru karaspēks karaļa Vladislava III Varnieša vadībā. 1878. gadā Sofiju ieņēma krievu karaspēks un 1879.gadā tā kļuva par Bulgārijas galvaspilsētu. Otrā pasaules kara laikā pilsētu ieņēma padomju karaspēks.
Stepes lāčpurns

Augšanas apstākļi

Humusa saprofīts. Aug atsevišķi vai grupās pavasaros zālē stepēs un mežastepēs, bieži tuvu meža stādījumiem, ar kuriem spēj veidot mikorizu, smilšainās vai mālainās augsnēs. Reizēm mežacūku un kurmju rakumos un citādi savandītā augsnē. Var veidot raganu riņķus.
Tā kā aug saulainās, vējainās vietās, tad bez lietus ātri izžūst un cepurītes forma kļūst līdzīgāka tradicionālajai lāčpurnu formai ar šaurākām krokām. Sausos gados augļķermeņi var neveidoties vispār vairākus gadus no vietas. Augļķermeņu dzīves cikls ir īsāks kā citiem lāčpurniem, parasti 5—7 dienas.

Barības vērtība

Reta sēne, par kuras atrašanu vajadzētu ziņot mikologiem. Vairākās zemēs tā iekļauta Sarkanajās grāmatās, ieskaitot Ukrainu.
Ēdama pēc 10 minūšu termiskas apstrādes, kas samazina sēnē iespējami esošo toksīnu daudzumu. Tāpat kā citi lāčpurni, dažiem indivīdiem izsauc nelielus un diennakts laikā pārejošus gremošanas trakta vai nervu sistēmas traucējumus. Cepurīte parasti pilna ar smiltīm, kas apgrūtina apstrādi.

Līdzīgās sugas

Nelīdzinās citiem lāčpurniem savas cepurītes un kātiņa īpatnējās uzbūves dēļ. Bisītes jeb ķerveļi un ķēvpupi atšķiras no lāčpurniem ar savu virsmu, kura vienmēr ir izlocīti krunkaina, kamēr stepes lāčpurniem fragmentāra un atgādina ziedkāpostu. Bez tam, bisīšu un ķēvpupu cepurītes ir tumši brūnos toņos, kamēr stepes lāčpurns pat vecumā paliek gaiši brūns vai gaiši pelēks.
Akrotērijs

Akrotērijs (grieķu akrōtērion) ir rotājošs elements, kuru izmanto frontonos un kapu stēlās, parasti — palmetes, volūtas vai skulptūras veidā. Akrotēriju izmanto gotiskajā un klasiskajā arhitektūrā.
Transs (mūzikas žanrs)

Transs (angļu: Trance music) ir elektroniskās deju mūzikas apakšžanrs, kurš ir radies 1990. gadu sākumā Vācijā. Pamatā mūzikas žanra temps ir 128—150 sitieni minūtē, melodiskas sintezatoru veidotas frāzes un mūzikas veidā, kas ir progresīva, jo tas balstās uz augšup un lejup ejošu melodiju. Transs ir dažādu elektroniskās deju mūzikas žanru kombinācija, tādu kā Ambientā mūzika, Tehno un Hauss
Intermediate eXperimental Vehicle

Lidojuma gaita

IXV tika palaists 2015. gada 11. februārī 13:40 UTC ar nesējraķeti Vega (lidojums VV04) no Gviānas kosmiskā centra. Tas no raķetes atdalījās 340 km augstumā. Maksimālais augstums bija 412 km. Pēc tam kosmoplāns iegāja atmosfērā un veica kontrolētu nolaišanos Klusajā okeānā.

Eksperiments ar raķetes augšējo pakāpi

Pēc IXV atdalīšanās raķetes augšējā pakāpe AVUM VV04 ar atlikušo degvielu veica manevru un sasniedza orbītu. Pēc tam veikts vēl viens manevrs, lai noietu no orbītas. Iespējams, šis eksperiments veikts, lai pārbaudītu Vega spēju ievadīt derīgo kravu ekvatoram tuvā orbītā.
Betulīns

Atklāšana

Betulīnu atklāja Johans Tobiass Lovics (vācu: Johann Tobias Lowitz), 18. gadsimta krievu ķīmiķis. 1788. gadā Lovics sublimēšanas ceļā ieguva no bērza tāss baltu ķīmisko savienojumu, kuram bija izteiktas pretapdegumu īpašības. 1831. gadā betulīns tika iegūts ekstrakcijas ceļā.

Betulīna izmantošana tautas medicīnā

Bērza miza tiek izmantota ārīgi kā dezinficējošs līdzeklis. Austrumu medicīnā betulīnu izmanto gan ārīgi, gan iekšķīgi (kā pretdrudža līdzekli, kā arī kuņģa slimību un tuberkulozes ārstēšanai). Medicīnā tiek izmantota arī betulīnskābe (betulīna atvasinājums).

Betulīna perspektīvas AIDS ārstēšanā

Pašlaik ASV tiek izstrādāti betulīna atvasinājumi (precīzāk — betulīnskābes amīdi un peptīdi), kam ir anti-HIV aktivitāte. Taču betulīna atvasinājumu ar tādu aktivitāti iegūšanas metodes ir samērā sarežģīti.
Rīsera-Larsena pussala

Rīsera-Larsena pussala (norvēģu: Riiser-Larsenhalvøya) ir ap 130 km gara un līdz 75 km plata ar ledu klāta pussala Karalienes Modas Zemes piekrastē Austrumantarktīdā. Austrumos to apskalo Licova-Holma līcis, rietumos — Rīsera-Larsena jūra. Atdala Prinča Haralla krastu austrumos no Princeses Ranhillas krasta rietumos. Pussalas turpinājums ziemeļu virzienā ir Gunnerusa grēda. Piekrastē šelfa ledāji. Pussala nosaukta norvēģu pētnieka Jalmara Rīsera-Larsena vārdā, kurš to atklāja 1931. gada 21. februārī lidojumā no kuģa Norvegia.
Čārlzs Simičs

Biogrāfija

Kara laikā kopā ar ģimeni devies bēgļu gaitās. 1954. gadā emigrējis uz ASV, tur viņa ģimene apmetas Čikāgā. Studējis Ņujorkas Universitātē.
Pirmais dzejoļu krājums What the Grass Says ("Ko saka zāle") iznāk 1967. gadā. Izdevis daudzus dzejoļu krājumus angļu valodā, par izlasi Selected Poems 1963-1983 ("Dzejas izlase 1963-1983", 1985) un dzejoļu krājumu Unending Blues ("Nebeidzamais blūzs", 1986) nominēts Pulicera balvai. Šo prēmiju saņēmis par dzejprozas krājumu The World Doesn't End ("Nav gala pasaulei", 1989).
Atdzejojis angļu valodā dienvidslāvu autoru dzeju (Vasko Popa, Milorads Pavičs, Tomažs Šalamuns). Par Vasko Popas grāmatu saņēmis Amerikas PEN centra tulkotāju balvu (1980).
Par ieguldījumu amerikāņu dzejā saņēmis arī Vollesa Stīvena balvu (2007) un Roberta Frosta medaļu (2011).
Č. Simiča dzeju latviski atdzejojuši Gunars Saliņš, Maija Meirāne un Jānis Elsbergs. 2013. gadā latviski izdots krājums "Nav gala pasaulei" Kārļa Vērdiņa atdzejojumā. Amanda Aizpuriete tulkojusi Č. Simiča eseju "Dzeja un pieredze".
Alerģija

Alerģija ir organisma reakcija uz organismā vai vidē esošām specifiskām vielām — alergēniem. Alerģijai parasti ir nepatīkamas izpausmes, piemēram, nātrene, dermatīts, tūska, izsitumi, alerģiskas iesnas, šķaudīšana.
Pirmo reizi jēdzienu alerģija (grieķu val. allos - svešs, cits un regon - darīt) lietoja austriešu pediatrs Klemens fon Pirke 1906. gadā, kad ievēroja, ka viņa pacientiem rodas dažādi simptomi pēc saskares ar putekļiem, ziedputekšņiem un dažādiem pārtikas produktiem.

Alerģijas izpausmes

Alerģijas izpausmes var būt vietējas vai sistēmiskas. Vietējas:
• Deguna gļotādas pastiprināta sekrēcija (alerģisks rinīts)
• Konjunktīvas apsārtums un sāpes (alerģisks konjunktivīts)
• Bronhu spazmas, apgrūtināta elpošana, aizdusa, reizēm pat īstas astmas lēkmes
• Dažādi izsitumi uz ādas - ekzēma, nātrene, kontaktdermatīts. Tipiskas izsitumu lokalizācijas vietas pārtikas alerģiju gadījumā ir locītavas (simetriski), vēders, cirkšņu apvidus
• Iespējamas galvassāpes, dzirdes pasliktināšanās, sāpes ausīs
Sistēmiskas (visa organisma) alerģiskās reakcijas tiek dēvētas par anafilaksi. Atkarībā no tās smaguma var tikt novērotas ādas reakcijas, bronhu spazmas, tūska, hipotonija, koma un pat pacienta nāve.
Rojas pagasts

Vēsture

1945. gadā Lubezeres pagastā izveidoja Rojupes ciema padomi. 1950. gadā Rojupes ciemam pievienoja daļu Jaunciema ciema un Jūrmalas ciema, 1954. gadā - lielāko daļu Lubezeres ciema, 1963. gadā - daļu Kaļķu ciema. 1969. gadā Rojupes ciemā esošajai Rojai piešķīra pilsētciemata statusu, bet ciemu pievienoja Rojai kā lauku teritoriju. 1991. gadā Rojai atņēma pilsētciemata statusu un kopā ar lauku teritoriju reorganizēja par pagastu. 2008. gadā Rojas pagasts apvienojās ar Mērsraga pagastu un izveidoja Rojas novadu. 2011. gadā Mērsraga pagasts atdalījās no Rojas novada un novadā vairs nav teritoriālā iedalījuma.
Kārsavas pagasts

Vēsture

1920. gada agrārās reformas laikā Malnavas muižu sadalīja 364 vienībās un 128 piegriezumos 10 275 ha kopplatībā, muižas centrā izveidoja Latgales lauksaimniecības vidussskolu. Salnavas muižu sadalīja 80 vienībās un 19 piegriezumos 2237 ha kopplatībā un Žurilavas muižu sadalīja 72 vienībās un 15 piegriezumos 257 ha kopplatībā.
1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Bozaukas, Kārsavas, Oponosu, Nesteru, Ranču, Salnavas un Vītolu ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Kārsavas rajonā. Mūsdienās Kārsavas pagasta teritorija iekļauta Kārsavas novada Salnavas un Malnavas pagastos, kā arī nelielas teritorijas Mežvidu, Mērdzenes un Goliševas pagastos.
Pirmais Latgales latviešu kongress

Pirmais Latgales latviešu kongress (latgaliešu: Pyrmais Latgolys latvīšu kongress) 1917. gada 26. - 27. aprīlī (pēc jaunā stila 9.-10. maijā) Rēzeknē bija pirmā demokrātiski ievēlētā Latgales latviešu pārstāvju sanāksme, kurā tika nolemts, ka Latgales, Vidzemes un Kurzemes latvieši ir viena tauta un Latgalei jāapvienojas ar pārējiem topošās Latvijas valsts novadiem vienā zemē.

Piemiņa

Pieminot Latgales kongresa simtgadi, 1917. gada 3. maijā Latgales Kultūrvēstures muzejā Rēzeknē tika atklāta kongresam veltīta izstāde. Tajā eksponēja arī Baltkrievijas Nacionālajā valsts vēstures arhīvā atrastu kongresa rezolūcijas krievisko variantu, ko Latgales Pagaidu zemes padome iesniedza Krievijas Pagaidu valdības vadītājam Kerenskim.
Priežu vērpējs

Izplatība

Priežu vērpējs ir izplatīts Eiropā un Āzijā. Priežu vērpēja izplatīšanas areāls sakrīt ar šīs sugas galvenā barības auga, parastās priedes, izplatību. Priežu vērpēja izplatības areāls ir Rietumeiropā līdz Vidusāzijai (Ķīnas ziemeļiem, Krievijas Āzijas daļas vidum un Kazahstānai).
Priežu vērpēja pasugu izplatības areāli ir ierobežoti mazākos Eiropas reģionos. Dendrolimus pini ibericus sastopams Portugālē un Spānijā; Dendrolimus pini calabria — Itālijā; Dendrolimus pini cederensis — Grieķijā; Dendrolimus pini schultzeana — Spānijā; Dendrolimus pini adriatica un Dendrolimus pini paulae — Dienvidturcijā; Dendrolimus pini corsaria — Ziemeļfrancijā.

Ekoloģija

Priežu vērpējs ir labi pazīstams parastās priedes mežu kaitēklis Austrumeiropā un Centrāleiropā. Raksturīgs ar regulāriem priežu defoliācijas uzliesmojumiem. Piemēram, Vācijā no 1700. gada līdz 1929. gadam ir atzīmēti 77 uzliesmojumi.
Priežu vērpēja galvenais barības augs ir parastā priede, bez par barības augiem var kalpot arī dažas citas skujkoku sugas (parastā egle, kadiķi) un pat platlapu koku sugas (pīlādži, bērzi, liepas).
Tauriņu nams

Taureņu nams ir viens no Stokholmas muzejiem. Tas atrodas Stokholmas pilsētas pievārtē, ziemeļu pusē, administratīvā atrašanās vieta ir Stokholmas lēnī, Solnas komūnā. Atrodas Hāgas dārzā, ko iekļauj Hāgas parks.
Taureņu namu dibināja 1989. gadā Stefens un Marija Frīdi.Tauriņu nams piesaista ar vairākiem apskates objektiem- taureņu, putnu namu, Āzijas dārzu un Stokholmā vecāko ziemas dārzu.
Taureņu nama teritorija aptver vairāk nekā 800 kvadrātmetru lielu teritoriju, tajā ir radīts tropu klimats- nemainīga temperatūra dienā +25 grādi pēc Celsija,bet naktī +18 grādi, taureņu labsajūtas radīšanai gaisa mitrums vienmēr ir augsts. Šeit ir apskatāmi vairāki tūkstoši dzīvu taureņu.
2007. gadā muzejam ir mainījies saimnieks un Tauriņu namā notiek uzlabošanas darbi.

Ar savu auto

E4 ceļš, Upsalas virziens, jānogriežas uz Haga Norra, jābrauz līdz Hāgas parkam, pie kura ir stāvvieta.
Movsess Silikjans

Biogrāfija

Dienestu Krievijas impērijas armijā uzsācis 1884. gadā. Mācījies Maskavas Militārajā ģimnāzijā un pēc tam Aleksandra kara skolā. Pabeidzis arī Virsnieku strēlnieku skolu. Dienestu armijā sācis kā bataljona adjutants. Pirms Pirmā pasaules kara sākuma bijis Erevānas komandanta palīgs. 
Pirmā pasaules kara laikā karojis Kaukāza frontē pret Osmaņu impēriju. Sākumā komandēja pulku, bet vēlāk tika iecelts par Vanas grupas komandieri. Izcēlies kaujās, kurās tika ieņemtas vairākas Osmaņu impērijas pilsētas un teritorijas mūsdienu Turcijas austrumu daļā, par ko apbalvots ar vairākiem ordeņiem un ieguvis ģenerālmajora dienesta pakāpi. 
Pēc Kaukāza frontes sabrukuma un krievu karaspēka aiziešanas Silikjans atvaļinājās no dienesta, tomēr jau 1918. gada janvārī tika iecelts par 1. armēņu strēlnieku divīzijas komandieri. Īsā laikā viņš radīja kaujasspējīgas regulārās armijas vienības, kuru uzdevums bija atvairīt turku uzbrukumus. Drīz vien viņš tika iecelts par Erevānas armijas grupas komandieri. 1918. gada maijā, kad turki, ieņēmuši Aleksandropoli, uzsāka uzbrukumu Erevānas virzienā, Silikjans uzņēmās visu regulāro un zemessardzes vienību komandēšanu. Divās kaujās pie mūsdienu Armēnijas un Turcijas robežas Silikjana komandētās vienības uzvarēja turkus un tā tika nosargāta Ararata ieleja, kas neļāva turku karaspēkam virzīties tālāk Armēnijas teritorijā. Viens no šo kauju dalībniekiem, vēlākais PSRS maršals, Ivans Bagramjans sacīja, ka Silikjans bija "visapdāvinātākais no visiem tā laika armēņu ģenerāļiem". 1920. gada rudenī Silikjans komandēja armēņu karaspēku pie Aleksandropoles, cenšoties apturēt vairākkārt lielāko turku revolucionāru karaspēku (Turcijas neatkarības karš). 
No dienesta atvaļinājies, kad Armēnijā pie varas nāca boļševiki. Pēc tam strādājis dažādās padomju iestādēs. 1937. gadā represēts. Hruščova valdīšanas laikā reabilitēts.
Aina Matīsa

Biogrāfija

Aina Matīsa dzimusi 1938. gada 14. jūnijā Jaunlatgales apriņķī, skolotāju ģimenē. Beigusi Rīgas kultūras un izglītības darbinieku tehnikumu (1956) un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas teātra fakultātes režisoru nodaļu (1964). Strādājusi par režisori Latvijas televīzijā (1964—1968), Tautas kinoaktieru studijas vadītāju (1968—1993). Pasniedza aktiermākslu dažās Dailes teātra studijās un Leļļu teātra aktieru kursos. Kopš 1998. gada strādā par skatuves runas pedagoģi Latvijas Kultūras akadēmijā un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā.
1982. gadā Rīgas Kinostudijas spēlfilmā "Mana ģimene" (režisors Pēteris Krilovs) notēloja nelielu lomu.
Režisora un teātra darbinieka Arnolda Liniņa (1930—1998) atraitne.
Banska Bistrica

Vēsture

Pilsētas tiesības no 1255. gada. Tāpat kā vairums Slovākijas pilsētu, tā gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Bestercebāņa (ungāru: Besztercebánya). Kopš 15. gadsimta beigām, kad pilsētas apkaimē radās Fugeru un Turzo ģimenēm piederoši vara ieguves uzņēmumi, Banska Bistrica kļuva par lielāko vara ieguves centru pasaulē. 16. gadsimtā pilsēta bija viens no Slovākijas protestantisma centriem. Banskā Bistricā 1620. gadā par Ungārijas karali tika ievēlēts Gābors Betlens. Pēc atradņu izsīkšanas Banska Bistrica kļuva par vieglās rūpniecības centru.
Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā 1944. gada 29. augustā Banskā Bistricā sākās Slovākijas Nacionālā sacelšanās. No 1993. gada — Slovākijā.

Ekonomika

Banska Bistricā kopš 1996. gada atrodas Slovākijas pasta (Slovenská pošta) galvenā mītne. Šeit atrodas arī Slovākijas Meža dienesta (Lesy SR) galvenais birojs.

Izglītība un kultūra

Banska Bistricā atrodas 1992. gadā dibinātā Mateja Bela universitāte, darbojas valsts opera (Štátna opera v Banskej Bystrici). No muzejiem, iespējams, ievērojamākais ir Slovākijas Nacionālās sacelšanās muzejs ar militārās tehnikas kolekciju.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (94,7 %). Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (46,6 %), nereliģiozi (30,2 %), luterticīgie (13,9 %).
Banska Bistrica ir hokejista Petera Budaja (Peter Budaj, 1982), komponista Jana Cikera (Ján Cikker, 1911—1989), futbolista Mareka Hamšīka (Marek Hamšík, 1987), hokejista Mihala Handzuša (Michal Handzuš, 1977), aktrises Barbaras Nedeljākovas (Barbara Nedeljáková, 1979), futbolista Andreja Rendlas (Andrej Rendla, 1990), futbolista Jabuba Silvestra (Jakub Sylvestr, 1989), hokejista Tomāša Surovija (Tomáš Surový, 1981) un hokejista Riharda Zednīka (Richard Zedník, 1980) dzimtā pilsēta.
Karls Mahs

Biogrāfija

Daudzkārtējais Lielbritānijas jauniešu šaha čempionātu laureāts dažādās vecuma kategorijās, kurās izcīnījis divas uzvaras: 1990. gadā U9 vecuma grupā un 1991. gadā U10 vecuma grupā. 1993. un 1994. gadā bijis Eseksas grāfistes jauniešu šaha čempions U18 vecuma grupā. Vairākkārt pārstāvējis Angliju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvis 1994. gadā, kad uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U14 vecuma grupā. Par panākumiem turnīros FIDE 1999. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Sarkanmuižas pagasts

Vēsture

Sarkanmuižas pagasts tika izveidots 19. gs. otrajā pusē. 20. gadsimta 20. gados Ventspilij pievienoja vairākus ciemus gar Kuldīgas ceļu un Pārventā. 1939. gadā to pārdēvēja par Ventas pagastu. 1945. gadā Ventas pagastā izveidoja Liepenes, Tārgales un Ventas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Ventspils rajonā. 1954. gadā Liepenes ciemu pievienoja Ventas ciemam. 1961. gadā daļu, bet 1966. gadā, kad Ventas ciemu likvidēja, tā lielāko daļu pievienoja Tārgales ciemam. 1990. gadā Tārgales ciemu reorganizēja par Tārgales pagastu.
Atlantīda

Atlantīda (grieķu: Ἀτλαντὶς νῆσος) ir leģendāra nogrimusi sala, kas pirmoreiz pieminēta sengrieķu filozofa Platona dialogos Tīmajs un Kritijs, kuri sarakstīti ap 360. gadu p.m.ē.
Pirmais, kas savos darbos ir minējis Atlantīdu, ir atēnietis Solons. Viņa darbi nav saglabājušies līdz mūsdienām, taču apstiprinājumu tam var gūt Platona darbos, kur viņš atsaucas uz Solonu. Tiek uzskatīts, ka Atlantīda atradusies Atlantijas okeānā netālu no Gibraltāra.
Oļegs Laizāns

Klubos

Laizāns ir uzaudzis Rīgā, karjeru sācis kā JFC Skonto audzēknis, bet 2005. gadā sāka spēlēt Skonto FC pieaugušo komandā.
2010. gadā viņš uz sešiem mēnešiem tika izīrēts Polijas klubam Gdaņskas "Lechia". Tajā viņam neizdevās nostiprināties, un īres līgums netika pagarināts. Augustā viņš pievienojās 1. līgas līdervienībai FB Gulbene 2005.
2011. gada februārī viņš pārgāja uz citu Latvijas klubu — FK Ventspils.
2012. gada sezonas sākumā vēlreiz devās uz Poliju, pievienojoties Lodzas ŁKS. Arī šoreiz kluba pamatsastāvā spēlēja reti, aizvadot vien 9 spēles.
2012. gada jūlijā parakstīja līgumu ar Krievijas Nacionālās līgas klubu Krasnojarskas "Jeņisej". Komandā nospēlēja trīs sezonas, aizvadot 81 spēli un gūstot 5 vārtus. 
2015. gada jūlijā atgriezās Latvijā, atkal panākot vienošanos ar FK Ventspils. Ventspils klubā nospēlēja līdz sezonas beigām, 12 spēlēs gūstot 1 vārtus. Pirms 2016. gada sezonas pievienojās Virslīgas debitantiem Riga FC.

Izlasē

Latvijas izlasē Laizāns debitēja 2011. gada 10. augustā, draudzības spēlē pret Somiju, 78. minūtē nomainot Aleksandru Fertovu. Līdz 2017. gada 7. oktobrim izlasē aizvadījis 44 spēles, vārtus pagaidām nav guvis.