google/wiki40b huggingface dataset:
Rundēnu pagasts

Daba

Rundēnu pagasts atrodas Latgales augstienē, tā lielāko daļu aizņem Rāznavas pauguraine, dienvidaustrumu daļā atrodas Dagdas pauguraine.  Augstākie pauguri — Pentjušu kalns, arī pakalni uz ziemeļiem no Kovališkiem, pie Sūnupļavas un pie Rudzišiem.

Hidrogrāfija

Pagasta ziemeļu daļā ir ūdensšķirtne starp Daugavas un Veļikajas upju baseiniem.

Upes

Pagastam cauri tek Daugavas pieteka Sarjanka. Citas upītes: Kazeņa, Siņica, Volčica, Vonogupīte.

Ezeri

Lielākais ezers — Bižas ezers (169 ha). Ezeri: Bezersļesjes, Aunejas, Testečkovas, Loboržu, Audeļu (Kovališku), Bļižņevas, Glušeņa, Pakalnu, Vorzovas, Kazeņa, Rudzīšu.

Vēsture

Agrāk pagasta teritorijā bijušas Rundēnu, Viktorinavas un Bišu muižas, tāpat bija dažas pusmuižas: Zuranpole, Čuhnova, Lielā Kriņņica un Zaķu pusmuiža. Agrārās reformas laikā muižas un pusmuižas tika sadalītas zemes gabalos. Līdz mūsu dienām saglabājusies Pakalnu muižas kungu māja, kas atrodas privātīpašumā. Māja izpildīta neoromantikas arhitektūras stilā, 19. gadsimtā celta vienstāva ķieģeļu ēka ar asimetrisku jumta izbūvi. Mūsdienās Rundēnu muižas vietā atrodas skolas komplekss, bet ir saglabājās muižas parks.
Līdz 1938. gadam pagasta teritorijā bija vairākas skolas: Ruļevā, Drozdovkā, Rudzīšos, Pakalnos, Vertulovā un pašos Rundēnos. 1939. gadā bija uzcelta Rundēnu vidusskola. 1920.-30. gados tika izveidotas krājaizdevu, lopkopības pārraudzības, lauksaimniecības biedrības. Darbojās divas dzirnavas, pienotava, 12 pārtikas preču tirgotavas, divas maizes tirgotavas, vīna un degvīna, manufaktūras un ādas tirgotava.
1935. gadā Ludzas apriņķa Rundēnu pagasta platība bija 89,7 km² un tajā dzīvoja 4261 iedzīvotājs. 1945. gadā pagastā izveidoja Pakalņu, Ruļevas, Rundēnu un Vertulovas ciema padomes. Rundēnu ciems ietilpis Zilupes (1949-1959) un Ludzas (pēc 1959. g.) rajonos. 1954. gadā Rundēnu ciemam pievienoja likvidēto Cucuru ciemu, 1960. gadā - likvidēto Vertulovas ciemu, bet kolhoza «Maija rīts» teritoriju pievienoja Lauderu ciemam. 1975. gadā Rundēnu ciemam pievienoja likvidēto Lūrupu ciemu, 1981. gadā daļu teritorijas pievienoja Kaunatas ciemam. Padomju laikā zemi apsaimniekoja padomju saimniecība «Rundēni», kas bija lielākā saimniecība Ludzas rajonā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Rencēnu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ludzas novadā.

Saimniecība

Rundēnu pagasta pašvaldības pārvaldībā ir sekojošās iestādes, kuras atrodas pagasta centrā: skola (slēgta kopš 2007. gada), Pirmsskolas izglītības iestāde, Tautas nams, ambulance un bibliotēka. Pagasta lielākās zemnieku saimniecības: "Zaļesje", "Sarja", "Vēlmes", "Cerība", pamatdarbības veidi — graudkopība un lopkopība. Rundēnu ciemā atrodas 2 veikali un pasta nodaļa.
Kolāža

Kolāža (no franču val. coller 'pielīmēt') ir dažādu fragmentu apvienojums ar nolūku radīt ko jaunu. Tēlotājā mākslā tā ir tehnika, kurā papīra vai drēbes gabaliņi vai kādi priekšmeti tiek pielīmēti pie gluda pamata. Pirmie kolāžu kā nopietnu mākslas tehniku izmantoja kubisti (1912. gadā Pablo Pikaso, radot darbu "Klusā daba ar krēsla pinumu", pielīmēja pie audekla vaskadrānas gabalu). Līdzīgu tehniku — fotomontāžu — bieži izmantoja dadaismā un sirreālismā.
Igors Vihrovs

Karjera

Ar vingrošanu sācis nodarboties septiņu gadu vecumā. I. Vihrovs ir piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs (2000, 2004). 2000. gadā Sidnejā viņš izcīnīja zelta medaļu brīvajās kustībās, tādējādi kļuva par pirmo Latvijas (kā neatkarīgas valsts) sportistu — Olimpisko spēļu čempionu. 2004. gadā Atēnās startēja atbalsta lēcienā (13. vieta), brīvajās kustībās (15. vieta), zirgā (33. vieta), vingrojumā uz stieņa (47. vieta), līdztekās (52. vieta), apļos (57. vieta) un daudzcīņā (18. vieta).
Tāpat ir izcīnījas bronzas medaļas 2001. gada Pasaules un 2000. gada Eiropas čempionātā brīvajās kustībās. 2003. gada Pasaules čempionātā izcīnījis 6. vietu brīvajās kustībās.
Dibinājis Olimpiskā sporta centra vingrošanas klubu, kurā darbojas kā treneris.
Austrumu puslode

Austrumu puslode ir termins, ko var lietot gan ģeopolitiskā nozīmē, apzīmējot Veco pasauli, gan ģeogrāfiskā nozīmē.
Ģeopolitikā terminu "Austrumu puslode" lieto, izvairoties no eirocentrisma un ietverot vienā terminā Eiropu, Āziju, Āfriku un Okeāniju.
Termins "Austrumu puslode" tiek lietots daudz retāk kā otrs termins - "Rietumu puslode".
Laucesas baznīca

Vēsture

16. gadsimtā Laucesā bija luterāņu baznīca, kas 1636. gadā, pēc mācītāja nāves, tika nodotu katoļu draudzei. No 1665. gada šeit darbojās jezuīti. 1724. gadā tie nodibināja šeit pastāvīgu misijas staciju, kas darbojās līdz 1783. gadam. 1710. gadā pēc bijušā jezuīta, bīskapa Teodora Līdinghauzena–Volfa iniciatīvas tika uzcelta draudzes koka baznīca, kuru 1795. gadā nomainīja plašāks krustveida plānojuma koka dievnams ar septiņiem altāriem. Ēka nodega 1917. vai 1918. gadā.
Tagadējā koka baznīca tika celta 1921.—1923. gadā, un 1976.—1979. un 1982. gadā tajā tika veikti lielākie remondarbi. 1981. gadā blakus baznīcai tika uzbūvēts koka zvanu tornis.

Arhitektūra

Baznīca plānā veido taisnstūri ar poligonālu apsīdu un abpus tai izvirzītajiem sakristeju apjomiem. Tā ir trīsjomu celtne ar neierastu ieejas fasādes kompozīciju — tās trīsstūra zelmini vainago trīs zemi torņi, no kuriem vidējais ir lielākais.

Draudze

Iepriekšējais draudzes prāvests bija Eugēnijs Klavcāns, bet tagad šo baznīcu apkalpo priesteris Rolands Šakals. Blakus baznīcai atrodas Laucesas katoļu kapi, kur ir daudz vecu kapakmeņu.
Asins plazma

Asins plazma ir asiņu šķidrā daļa — iedzeltens, puscaurspīdīgs šķidrums, kas sastāv no neorganiskām un organiskām vielām. Plazmā ietilpstošo ķīmisko savienojumu un ķīmisko elementu skaits ir ļoti liels. Asins plazmas sastāvā ir apmēram 93% ūdens, 7,3g/100ml olbaltumvielas (albumīns, globulīni, fibrinogēns), elektrolīti (<1% no kopējās plazmas masas), gāzes (CO₂; O₂; N₂), barības vielas (glikoze un citi ogļhidrāti, aminoskābes, lipīdi, holesterīns, vitamīni, mikroelementi), vielmaiņas produkti (urīnviela, kreatinīns, urīnskābe, bilirubīns), hormoni un citas vielas.
Bez olbaltumvielām, polipeptīdiem, aminoskābēm, lipīdiem, ogļhidrātiem, kurus asins plazma pievada šūnām struktūrelementu atjaunošanai, jaunu vielu sintēzei un arī kā enerģētisko materiālu, asins plazma transportē dažādus fermentus, hormonus, vitamīnus. Asins plazma transportē arī ogļskābo gāzi. Asinīs konstatēto makroelementu un mikroelementu spektrs aptver ļoti daudzus ķīmiskos elementus, kas liek domāt, ka nav šķidruma ar sarežģītāku ķīmisko sastāvu kā asins plazma. Pagaidām nav izdevies asins plazmu izgatavot mākslīgi — tāpēc, ja zaudēts daudz asiņu, cilvēku glābj tikai donora asinis vai to preparāti.
Kapibaras

Izskats

Kapibars ir vislielākie grauzēji pasaulē. No abām sugām lielākā ir kapibara (Hydrochoerus hydrochaeris), kuras ķermeņa garums ir 106—134 cm, augstums skaustā 50—62 cm, svars 35—66 kg. Mazākā ģintī ir mazā kapibara (Hydrochoerus isthmius), kuras ķermeņa garums ir nedaudz mazāks kā 100 cm, bet svars apmēram 30 kg.

Uzvedība un barība

Kapibarām ir raksturīgs daļēji ūdenī dzīvojošs dzīves veids. Tās mājo ezeru, upju, purvu un aplūdušas savannas krastos. Kapibaras barojas ar dažādām zālēm un lakstaugiem.
Kapibaras ir ļoti sabiedriskas. Tās veido lielus barus, kuros var būt līdz 100 īpatņiem. Tās savā starpā sazinās ar dažāda rakstura skaņām. Tēviņi veido harēmus, kuros ir vairākas mātītes. Grūsnības periods ilgst 130—150 dienas. Piedzimst 2—8 mazuļi (visbiežāk 4).
Milunka Lazareviča

Biogrāfija

No 1950. gadu vidus līdz 1980. gadu vidum bija viena no vadošajām Dienvidslāvijas šahistēm. Vienpadsmit reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos. Daudzu starptautisko sieviešu šaha turnīru laureāte.
1955. gadā Maskavā pirmo reizi piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīrā, kurā ierindojusies 7. vietā. 1964. gadā Suhumi pretendentu turnīrā ilgu laiku bijusi līdere un reālākā pretendente uz maču par Pasaules šaha čempiones nosaukumu ar toreizējo Pasaules čempioni šahā Nonu Gaprindašvili. Pēdējās trīs kārtās Lazarevičai vajadzēja iegūt tikai vienu punktu, taču beidzamā kārtā viņa cieta zaudējumu pret Gizelu Greseri un nācās spēlēt papildu turnīru ar Allu Kušniru un Tatjanu Zatulovsku. Papildturnīrā Maskavā Lazareviča atkal izrāvās vadībā pēc 1. apļa, kad viņai bija 2 punkti no 2 iespējamiem, bet abām konkurentēm tikai puspunkts. Taču 2. aplī Lazareviča zaudēja abas partijas, un noslēguma tabulā viņu par puspunktu apsteidza Alla Kušnira, kas ieguva tiesības spēlēt maču par Pasaules šaha čempiones nosaukumu. 1971. gadā Ohridā Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā Lazareviča dalīja 2.-3. vietu ar Tatjanu Zatulovsku un iekļuva pretendentu skaitā. Tomēr pretendentu maču pusfinālā viņa minimāli zaudēja ar 4½:5½ Nanai Aleksandrijai. Pēc šī zaudējuma Lazareviča starpzonu turnīros piedalījās vēl trīs reizes, labāko rezultātu sasniedzot 1979. gadā Riodežaneiro, kad dalīja 6.-7. vietu.
Vairākkārt pārstāvējusi Dienvidslāvijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 6 reizes (1963-1966, 1972-1974, 1982-1984). 1963. gadā komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1954. gadā Lazarevičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1976. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) goda nosaukumu.
Gadu gaitā saglabāja sportisku ilggadību un interesi par šaha turnīriem. 2006. gadā ieņēmusi 3. vietu Serbijas atklātajā sieviešu čempionātā.
Universitātes slimnīca

Universitātes slimnīca ir daudzprofilu ārstniecības, izglītības un zinātnes institūcija, kas ar savstarpēju līgumu palīdzību ir afiliēta ar vienu vai vairākām universitātēm vai zinātniskajiem insitūtiem.
Vēsturiski universitāšu slimnīcas ir izveidojušās no klasisko universitāšu mācību slimnīcām, bet mūsdienās tās parasti ir neatkarīgas institūcijas, kuru misija ir veikt augstākā līmeņa ārstniecisko darbību, vienlaikus izglītojot medicīnas studentus un jaunos ārstus (rezidentus). Līdztekus tam universitāšu slimnīcās notiek klīniski orientēti zinātniskie pētījumi un jauno medicīnas tehnoloģiju ieviešana klīniskajā praksē.
BDSM

BDSM ir seksuālu prakšu kopums, kas ietver erotisku varas apmaiņu ar asām sajūtu stimulācijām un dažādām lomu spēlēm. BDSM ir saīsinājums no dažādiem angļu valodas vārdiem, kas ietver duālus dalījumus starp partneriem un to attiecībām, kas veic šīs prakses: verdzību un disciplīnu (bondage/discipline), dominanci un pakļaušanos (dominance/submission), sadismu un mazohismu (sadism/masochism). Šie dalījumi lomu spēlēs bieži BDSM partnerattiecībās veido kunga vai kundzes un verga vai verdzenes tēlus.
BDSM prakses tiek saistītas ar seksuālu saturu un erotiku, tomēr ne vienmēr tās iekļauj reālas dzimumattiecības.
Ķīšupe (stacija)

Vēsture

Pietura atvērta 1973. gadā tuvējā dārzkopju kooperatīva vajadzībām. Tagadējā stacijas ēka (paviljons) uzbūvēta 1994. gadā pēc arhitekta Andra Aruma projekta.
Georgs Armitsteds

Dzīvesgājums

Dzimis 1847. gada 27. oktobrī Rīgā skotu-vācbaltiešu izcelsmes lieltirgotāja Džona Viljama Armitsteda un Karolīnes Elizabetes, dzimušas Pihlavas, ģimenē. Viņa tēvabrālis bija Džeimss Armitsteds (1826—1879).
Pēc Rīgas politehnikuma priekšskolas beigšanas studēja inženierzinātnes Rīgas Politehniskajā augstskolā (1864-1868), bija viens no studentu korporācijas "Fraternitas Baltica“ dibinātājiem un filistriem. Papildinājās Cīrihes un Oksfordas universitātēs (1868-1869). Kā inženieris piedalījās Veravas-Pleskavas (1869), Šujas-Vjatkas (1870) un Smoļenskas-Brjanskas (1870-1871) dzelzceļa līniju izbūvē.
Pēc atgriešanās Latvijā kā viens no pirmajiem sāka nodarboties ar industriālo ķieģeļrūpniecību. 1872. gadā viņš uzcēla pirmās Hofmaņa riņķa krāsnis Valgundes muižas Mazgrašos un ilgstoši bija šīs ķieģelnīcas īpašnieks (1872-1885). 1874. gadā apprecējās ar Cecīliju Pihlavu (Pychlau). No 1880. gada bija Rīgas kaulu fabrikas līdzīpašnieks. 1884.-1885. gados Armitsteds bija Rīgas Tehniskās biedrības priekšsēdētājs. 1885. gadā iegādājās Jaunmoku muižu. 1883. un 1889. gadā Rīgā organizēja lauksaimniecības un amatniecības izstādes. Bija Dinaburgas-Vitebskas dzelzceļa līnijas direktors (1892-1894), Baltijas Celulozes fabrikas direktors Slokā (1896-1901). 1901. gadā Armitsteds Jaunmokās uzcēla lepnu medību pili, kas kalpoja kā ģimenes vasaras rezidence. 1904. gada viņš iegādājās Rindzeles muižu (Rinseln, Rieselhof) Zentenes pagastā.
1901. gada 7. maijā Rīgas dome Džordžu Armitstedu ievēlēja par Rīgas pilsētas galvu (pēc Kerkoviusa, kurš amatu atstāja). Pēc ievēlēšanas mēra amatā uzsāka Rīgas pārveidošanu: viņa laikos pilsētā tika atklātas 14 jaunas skolas, 3 jaunas slimnīcas, uzcelti pilsētas muzejs, zooloģiskais dārzs, tautas bibliotēkas un tējnīcas, strādniekiem par simbolisku naudu piešķīra zemi dārziņiem, veicināja rūpniecības un tirdzniecības attīstību. Tieši viņa laikā Rīga sāka pārtapt no provinciālas un miegainas pilsētiņas par Eiropas nozīmes lielpilsētu.
Krievijas imperators Nikolajs II novērtēja Armitsteda darbu Rīgas pašvaldībā un 1910. gadā piešķīra viņam impērijas muižnieka titulu, piedāvājot ieņemt Sanktpēterburgas pilsētas galvas krēslu, taču Armitsteds atteicās.
1912. gadā Armitsteds smagi saslima. 29. oktobrī dome viņam piešķīra Rīgas goda pilsoņa nosaukumu, bet 17. novembrī viņš mira. Pie viņa kapa pirmais runāja izcilais latviešu gleznotājs Vilhelms Purvītis, atgādinot, ka Armitsteds atstājis trīs nepabeigtus darbus: mākslas skolas namu, latviešu teātra namu un Barklaja de Tolli pieminekli, ko Armitsteda pienākumu mantiniekiem vajadzētu pabeigt.
Džordžs Armitsteds vēl mūsdienās tiek pieminēts kā viens no ievērojamākajiem rīdziniekiem, un viena šādas nākamo paaudžu atzinības un pateicības izpausme viņa 160. dzimšanas gadā - ir piemineklis Rīgā. Pieminekli atklāja Lielbritānijas karaliene Viņas Majestāte Elizabete II un Edinburgas hercogs, atrodoties savā pirmajā oficiālajā valsts vizītē Latvijā 2006. gada 18. oktobrī.
Nikolajs Kabanovs

Biogrāfija

Nav ieguvis augstāko izglītību.
Atmodas laikā (1989—1991) darbojies Latvijas Tautas frontes laikraksta "Atmoda" krievu redakcijā, vēlāk laikrakstos Балтийское время, СМ-Сегодня (1992—1996, ziņu nodaļas vadītājs), 7 пятниц (1996—1999, bijis arī galvenā redaktora pienākumu izpildītājs), Вести Сегодня (1999—2002, publikāciju nodaļas vadītājs). Laikrakstā Вести Сегодня turpinājis publicēties arī pēc tam, kad sācis darboties politikā.

Politiskā darbība

2002. gadā ievēlēts 8. Saeimā no apvienības PCTVL saraksta. 2003. pavasarī kļuva par mēnešraksta Социалист Латвии redaktoru un PCTVL Saeimas frakcijas sekretāru. Kopš 2003. rudens bija jaunizveidotās partijas BITE politiskais sekretārs, PCTVL Koordinācijas padomes loceklis (līdz BITE likvidācijai un PCTVL pārstrukturēšanai 2007. gadā). 2006. gadā N. Kabanovs tika izslēgts no Saeimas Ārlietu komisijas par nacionālā naida kurināšanu: dalību filmas Нацизм по-прибалтийски ("Baltijas nacisms") uzņemšanā un publiskošanā. Tai pašā gadā ievēlēts 9. Saeimā no PCTVL.
2008. gadā pārgāja uz partiju "Jaunais Centrs" un pievienojās apvienības "Saskaņas Centrs" Saeimas frakcijai. 2009. gadā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās. 2010. gadā ievēlēts 10. Saeimā no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta, tāpat vēlētāju atbalstu saņēma arī ārkārtas vēlēšanās 2011. gadā, kad tika ievēlēts 11. Saeimā. 12. Saeimas vēlēšanās nekandidēja uz vietu parlamentā.
Biedrības "Demokrātisko vērtību un integrācijas neatkarīgā asociācija" valdes loceklis.
2018. gada rudenī ievēlēts 13. Saeimā no partijas "Saskaņa" saraksta.

Skandāli

2012. gada 25. decembrī vairāki deputāti un žurnālisti izteica aizdomas, ka Kabanovs Saeimas Valstiskās audzināšanas apakškomisijas sēdē varētu būt ieradies alkohola reibumā. Kabanovs apgalvojumus noliedza un viņus apsūdzēja apmelošanā. Saeimas Mandātu, ētikas un iesniegumu komisija Kabanovam par iespējamo atrašanos alkohola reibumā darba laikā izteica rakstisku brīdinājumu.
Balvu vēsture

Balvu vēsture aptver laika periodu kopš Balvu dibināšanas līdz mūsdienām.

Atzeles zemes sastāvā

Vēlajā dzelzs laikmetā Balvi atradās Atzeles zemē, kuru apdzīvoja latgaļi. Atzeles centrs atradās Alūksnē vai Gaujienā un tā bija sadalīta sešos novados - Gaujienā, Alūksnē, Purnavā, Bērzenē, Ābelenē un Abrenē. Domājams, ka visticamāk Balvi ietilpa Purnavas pilsnovadā, kura centrs atradās Viļakas ezerpilī.

Rīgas arhibīskapijas sastāvā

Pēc 1224. gada Tālavas un Adzeles dalīšanas mūsdienu Balvi atradās Rīgas arhibīskapijas Marienhauzenas pilsnovada sastāvā. Kad 1549. gadā Kokneses soģis Gotarts Neils tika apvainots vecās zemes grāmatas nenodošanā, nodokļu slēpšanā, zemnieku mantas atņemšanā un prettiesiskā zemes lietošanā, viņa taisnošanās pierakstā pieminēta Purnava, Bērzene un Balvi (Balbe). 1551. gada 3. martā Rīgas arhibīskaps Vilhelms izlēņoja zemi pie Balvu ezera bruņiniekam Hansam Meihsneram. Pieminēts arī vecais un jaunais Balvu ceļš, Balvu ezers, pie kura atrodas akmens ar iezīmētu krustu, un Bolupe.

Latvijas valsts sastāvā

Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācijas laikā 1920. gada janvārī Balvos atradās Latgales divīzijas štābs.
Pēc neatkarības kara beigām, saskaņā ar 1920. gada 11. augustā parakstīto Latvijas-Krievijas miera līgumu Balvi ietilpa Latvijas Republikas sastāvā. Ar 1924. gada jūnija likumu Balvu pagastu kopā ar 11 citiem pagastiem atdalīja no Ludzas apriņķa un iekļāva jaunizveidotajā Jaunlatgales apriņķī.
1925. gadā Balvi ieguva biezi apdzīvotas vietas, 1926. gadā — miesta, bet 1928. gadā 11. februārī — pilsētas tiesības, un tādējādi kļuva par pirmo pilsētu Jaunlatgales apriņķī. 1938. gada 12. oktobrī tika apstiprināts Balvu pilsētas ģerbonis.
Latvijas okupācijas laikā 1940. gada 17. jūnijā Balvus ieņēma Sarkanā armija. 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā no Balvu stacijas uz Krievijas austrumiem tika izvesti daudzi vietējie iedzīvotāji. 1941. gada 2. jūlijā Balvos ienāca nacistiskās Vācijas karaspēks. 1941. gada 8.-9. augustā Celmenes mežā noslepkavoja Balvu ebrejus (ap 500 — 1000 cilvēku). 1944. gada vasaras kauju laikā no 1944. gada 1. līdz 28. augustam notika liels Sarkanās armijas 2. Baltijas frontes uzbrukums Vērmahta aizsardzības līnijai Lubāna līdzenumā, kas stiepās no Balviem un Gulbenes līdz Līvāniem. Bijušajā muižas pilī tika iekārtots vācu kara hospitālis, tajā mirušie karavīri apglabāti kapsētā pie ezera, kas iezīmēta ar piemiņas akmeni un Balto krustu. Atkāpjoties vācu karaspēks pili nodedzināja, citi kara postījumi pilsētā bija nelieli.
Latvijas PSR periodā 1950. gadā Balvi kļuva par jaunizveidotā Balvu rajona centru. 2009. gadā pēc administratīvi teritoriālās reformas - par Balvu novada centru.
Petrozavodskas fenomens

Petrozavodskas fenomens (krievu: Петрозаводский феномен jeb Петрозаводское диво) bija līdz galam neizskaidrota vizuāla parādība, kas tika novērota Petrozavodskā, Karēlijas APSR 1977. gada 20. septembrī 4:00 no rīta un kurai bija tūkstošiem aculiecinieku, tai skaitā arī Somijā. Pēc parādības novērošanas bija tik daudz aculiecinieku un faktu, ko nevarēja ignorēt, ka tā rezultātā PSRS tika organizēts zinātnisks darbs NLO pētīšanai.
Oficiāli fenomens tika skaidrots ar pavadoņa Kosmos-955 palaišanu ar nesējraķeti Vostok-2M tajā pašā dienā. Tomēr pētījumi rāda, ka pavadoņa palaišana sākās 30 minūtes vēlāk nekā parādība.

Parādības apraksts

Novērotā parādība izskatījās šādi: naksnīgajās debesīs pēkšņi iedegās milzīga "zvaigzne", kas impulsu veidā sūtīja uz zemi gaismas kūļus. Tā lēni kustējās Petrozavodskas virzienā un izplūda virs pilsētas milzīgas medūzas formā, karājās gaisā un apbēra pilsētu ar daudzām tievām gaismas strūkliņām. Drīz pēc tam "medūza" pārveidojās par spožu pusapli un pārvietojās Oņegas ezera virzienā, kas tinās pelēkos mākoņos. Šajos mākoņos izveidojās apaļa sprausla: spoži sarkana vidū un apkārt balta. Tas viss norisinājās apmēram 10-12 minūtes.
Vēlāk pēc novērotās parādības pilsētas dzīvojamo namu logu stiklos tika atklāti lieli caurumi ar asām malām. Domājams, ka tas saistīts ar nezināmu starojumu, ko izstaroja parādība. Tas tika uzskatīts par pierādījumu, ka novērotā parādība nebija halucinācija.
Pēc Petrozavodskas hidrometeroloģiskās observatorijas direktora vārdiem, nekad agrāk viņa darbinieki neko līdzīgu Karēlijā nebija redzējuši.
Тā kā aculiecinieku bija ļoti daudz, viņi visi stāstīja vienu un to pašu, un bija daudz vēstuļu vietējo avīžu redakcijām, tad arī varas iestādes notikumu nevarēja ignorēt. Vērsās pie PSRS Zinātņu akadēmijas prezidija ar lūgumu izskaidrot notikušo. Jautājumi pienāca arī no Norvēģijas un Somijas.
Pēc šī notikuma akadēmijas prezidents A. Aleksandrovs (А. П. Александров) nosūtīja valdībai vēstuli ar priekšlikumu organizēt zinātnisko darbu nezināmu anomāliju pētīšanai.
Pēteris Mantnieks

Dzīves gājums

Dzimis 1895. gada 11. oktobrī Kosas pagasta Laulēnos.
1923. gadā Mantnieks kopā ar Aleksandru Ošiņu izveidoja Kartogrāfisko iestādi "A. Ošiņš un P. Mantnieks", pēc Ošiņa nāves 1930. gadā Mantnieks kļuva par karšu izdevniecības vienīgo īpašnieku un izveidoja plaukstošu uzņēmumu, kas līdz 1936. gadam izdeva vairāk kā 150 sienas karšu, tabulu, atlantu u.c. izdevumu, arī lietuviešu un igauņu valodās. 
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā Mantnieks devās trimdā uz Vāciju, kur Detmoldā nodibināja savu apgādu. Vēlāk pārcēlās uz dzīvi Beļģijā un atjaunoja sava Kartogrāfijas institūta darbību tā, ka tas spēja konkurēt ar citām karšu izdevniecībām, darbojoties vairāku valstu tirgos.
Miris 1979. gada 15. martā Briselē.

Piemiņa

2005. gadā iznāca karšu izdevējam Pēterim Mantniekam veltīta Jāņa Štrauhmaņa grāmata "Institūts Rīga—Brisele" un tika organizēta Mantnieka LNB fondos esošo karšu izstāde.
Beļģijas vēsture

Beļģijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Beļģijas teritorijā.

Senie laiki

1. gadsimtā pirms mūsu ēras romieši sakāva ķeltu ciltis, kuras apdzīvoja mūsdienu Beļģijas teritoriju, un pievienoja šo teritoriju Romas impērijai ar nosaukumu Gallia Belgica.

Viduslaiki

5. gadsimtā, Lielās tautu staigāšanas laikā, Beļģijas teritorijā ienāca ģermāņu cilts franki, un tā nonāca Merovingu karaļu pakļautībā. Līdz 8. gadsimtam vara pakāpeniski pārgāja Karolingu rokās, un Beļģija tika iekļauta Karolingu impērijas sastāvā. 1369. gadā Flandrijas hercogiene Margareta III apprecējās ar Burgundijas hercogu Filipu Plikpauri, līdz ar to Flandrija, un vēlāk arī pārējā mūsdienu Beļģijas teritorija, nonāca Burgundijas pakļautībā. 1477. gadā hercogiene Burgundijas Marija apprecējās ar Svētās Romas impērijas ķeizaru Maksimiliānu I, un Burgundijas hercogiste nonāca Svētas Romas impērijas kontrolē.

Nīderlandes sastāvā

1549. gadā Svētās Romas impērijas ķeizars Kārlis V izveidoja Septiņpadsmit provinces (latīņu: Belgica Regia). 1555. gadā Kārlis V nodeva provinces savam dēlam, Spānijas karalim Felipem II. Provinču ziemeļu daļu pārsvarā apdzīvoja protestanti (kalvinisti, bet dienvidu daļu — katoļi. 1579. gadā trīs katoļu provinces (mūsdienās Beļģijas teritorijā) izveidoja Arrasas ūniju. Tajā pašā gadā provinces parakstīja līgumu ar Spāniju, kas deva tām lielu administratīvo brīvību, savukārt provinces atzina par valdnieku Spānijas karali Felipi II un tika nosauktas par Spānijas Nīderlandi. Turpmākajās desmitgadēs strauju izaugsmi piedzīvoja Antverpenes pilsēta, kas kļuva par Nīderlandes revolūcijas centru. Spānijas Nīderlandes ziemeļos un rietumos atradās protestantu apdzīvotās teritorijas (Apvienotās provinces un Anglija), bet dienvidos tā robežojās ar spāņu ilggadējo ienaidnieku — Franciju. Pastāvīga karadarbība gar dienvidu robežu ar frančiem norisinājās līdz pat 17. gadsimta beigām. 1700. gadā, neatstājot pēcnācējus, nomira Spānijas karalis Karloss II, kas izraisīja karu par Spānijas mantojumu. Vairākas nozīmīgas kaujas šajā karā notika tieši Spānijas Nīderlandes teritorijā. Rezultātā Spānijas tronī kāpa Burbonu dinastijas pārstāvis no Francijas, bet Spāņu Nīderlande nonāca Austrijas Hābsburgu dinastijas valdījumos.
No 1792. līdz 1815. gadam Nīderlande bija Francijas sastāvā. 1815. gada 18. jūlijā Beļģijā norisinājās Vaterlo kauja, kur Septītās koalīcijas alianse (Apvienotā Karaliste, Prūsijas karaliste, Austrijas impērija un citas valstis) uzvarēja Napoleona Bonaparta Pirmo Francijas impēriju. Saskaņā ar Vīnes kongresa lēmumiem, no 1815. gada Beļģija bija Nīderlandes sastāvdaļa. Daudzi beļģi, īpaši franciski runājošie, bija neapmierināti ar šādu lēmumu.