Jūdaisms

Jūdaisma vēsture

Savā sākotnējā veidošanās posmā jūdaisms vēl nebija vienota reliģiska mācība. Pastāvēja daudz dažādu tā formu. Taču tās visas vienoja galvenā iezīme, kuru varētu apzīmēt kā radikālu monoteismu, t.i., ka Dievs kā absolūta, transcendentāla esamība ir radījis pasauli, vada un pārvalda to saskaņā ar savu dievišķo, cilvēkiem nesasniedzamo saprātu.
Svētie raksti vēsta, ka pēc izraēļu atbrīvošanas no Ēģiptes verdzības Dievs Sīnājā parādījies izraēļiem, viņu vadonim (pravietim Mozum) noslēdzis ar tiem derību (līgumu) un devis tiem Desmit baušļus un Toru. Šajā līgumā pausta Dieva griba, kas 613 "noteikumu" mitzvot veidā nosaka cilvēku ikdienas dzīvi, to rīcību un savstarpējās attiecības. Tikai dzīvojot saskaņā ar dievišķo gribu, cilvēki sasniegs pilnu harmoniju ar pasauli.
Mozus pirms savas nāves Dieva dotās instrukcijas aprakstījis piecās Toras grāmatās. Aplūkojot šo grāmatu aprakstu, kā arī desmit baušļu būtību kopējā dziļākā sociālpsiholoģiskā un filozofiskā interpretācijā, varam secināt, ka šīs mācības mērķis tā vai citādi, tieši vai pastarpināti bijis vienot ģimeni, dzimtu, cilti, tautu (ticība vienam Dievam), stiprināt cilvēku garu un morāli grūtajos tā laika pārbaudījumos. Tā vēl Torā skaidri nojaušama reliģijas nozīme daudzu gadsimtu ilgajā civilizācijas attīstības ceļā.

Jūdaisma likumu krājumi

Ebreju likumu un tradīciju (halaha) pamats ir Tora (Mozus piecas grāmatas). Tradicionāli tiek uzskatīts, ka Torā ir 613 likumi jeb mitzvot, kas jāievēro katram ebrejam. Daudzi no tiem attiecas uz upurēšanas ceremonijām Jeruzalemes templī, un mūsdienās mazāk par 300 no šiem likumiem var tikt reāli īstenoti.
Lai arī pagātnē ir bijušas ebreju grupas, kas atzina tikai rakstīto Toras tekstu (piemēram - sedukeji, karaīti), lielākā daļa ebreju tic arī mutvārdu Torai, kas apkopota un izskaidrota Talmudā. 
Rabīniskais jūdaisms vienmēr ir uzskatījis, ka Tora (rakstītais likums) no pašiem pirmsākumiem ir pastāvējis kopā ar mutvārdu likumu. Lai pamatotu šo uzskatu, ebreji norāda uz Toras tekstu, kur daudzas lietas nav līdz galam definētas un daudzas procedūras nav pilnībā izskaidrotas, tādējādi norādot uz to, ka senajos laikos lasītājam šīs zināšanas bija, jo tie pārvaldīja arī mutvārdu likumus.
Rabīna Jūdas haNasi (Judah haNasi) laikā, ap 200. gadu, liela daļa mutvārdu likumu tika apkopoti Mišnā. Nākamo gadsimtu laikā šie teksti tika pakļauti debatēm un diskusijām abos tā laika galvenajos jūdaisma centros - Izraēlā un Babilonijā. Rezultātā no šim Mišnas komentāriem radās Jeruzalemes un Babilonijas Talmudi. Laika gaitā par galveno ir kļuvis Babilonijas Talmuds.
Halaha, reliģiskais Jūdaisma dzīvesveids, ir balstīts uz Toras lasīšanu un mutvārdu likumiem - Mišnu, Midrašu (Midrash), Talmudu un tā daudzajiem komentāriem. Halahas sistēma ir attīstījusies gadsimtu laikā. ņemot vērā atzītu rabīnu lēmumus un komentārus.

Jūdaisma novirzieni

Vēlīnajos viduslaikos, kad Eiropu un Tuvos Austrumus atdalīja robeža starp kristiešu un musulmaņu valstīm, ebreji sadalījās divās lielās grupās. Centrālās un Austrumeiropas ebreji, kas dzīvoja Svētajā Romas impērijā, Polijas-Lietuvas kopvalstī, vēlāk Krievijas impērijā, tika saukti par aškenazi. Ebreji no Spānijas, Portugāles un Vidusjūras reģiona tiek saukti par sefardiem. Kad sefardus 1492. gadā izdzina no Spānijas, viņi apmetās Ziemeļāfrikā, Tuvajos Austrumos, Tālajos Austrumos un Rietumeiropā (galvenokārt Nīderlandē). Šīm divām grupām ir atšķirības rituālos un kultūras paražās, bet viņu teoloģija ir vienāda.
Pēdējo pāris gadsimtu laikā aškenazi ebreji ir sadalījušies vairākos reliģiskajos virzienos. Sākotnēji Eiropā, izveidojoties hasīdismam, bet vēlāk arī ASV - ortodoksālajā, reformu un konservatīvajā. Katram no tiem ir citādāki uzskati par to, kuri no jūdaisma principiem ir jāievēro un kā ebrejiem ir pareizi jādzīvo.

Jūdaisma kalendārs

Ebreji gadu skaitīšanu sāk no brīža, kad Dievs radījis pasauli. 2011. gada septembra beigās ebreji atzīmēja 5772. gada iestāšanos. Pie gadskaitļiem viņi liek burtus AM, kas nozīmē pasaules gadā (piemēram, AM 5772).