Voldemārs Salnais

Izglītība un sabiedriskā darbība

Dzimis 1886. gada 20. maijā Cēsu apriņķa Lubānas pagasta "Pauros" zemtura ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas reālskolā, iesaistījās nelegālos skolēnu pulciņos. Piedalījās 1905. gada revolūcijā, 1907. gadā tika deleģēts uz Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas 5. kongresu Londonā. Pēc atgriešanās arestēts par darbošanos revolucionārajā kustībā, Rīgas pagaidu kara tiesa viņam piesprieda sešus gadus spaidu darbos. Sodu izcieta Rīgas un Aleksandrovskas katorgās. Pēc ieslodzīguma beigām 1913. gada martā V. Salnais tika uz mūžu nometināts Kosaja Stepj ciemā Irkutskas guberņā, bet jau maijā viņš no turienes aizbēga un emigrēja uz ASV.
ASV viņš strādāja par krāsotāju un apmeklēja ekonomikas kursus Lovela institūtā. Aktīvi darbojās Bostonas latviešu biedrībās un sociāldemokrātiskajā presē — laikrakstā "Strādnieks" un mēneša žurnālā "Darba Balss". Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā Salnais pameta ASV un gada beigās ieradās Harbinā Ķīnā, kur rediģēja krievu valodā iznākošo dienas laikrakstu "Darba Balss" (krievu: Голос Труда). 1918. gada jūnijā Harbinā nodibināja Latvijas pašnolemšanas biedrības nodaļu, kas pieņēma protesta rezolūciju pret Brestļitovskas miera līgumu un prasību par Latvijas pašnoteikšanās  tiesībām. 
1918. gada vasarā viņš pārcēlās uz Vladivostoku, kur kādu laiku bija Sibīrijas pagaidu valdības ārlietu ministrijas preses departamenta vicedirektors, pēc tam Centrosojuza statistiskās nodaļas vadītājs.  
1918. gada septembrī viņu ievēlēja par Tālo Austrumu Latviešu Centrālā biroja sekretāru, 1919. gada martā — par Sibīrijas un Urālu latviešu nacionālās padomes Centrālā biroja priekšsēdētāja biedru, Juridiskās komisijas un Ārlietu komisijas vadītāju, viņš piedalījās latviešu Imantas pulka organizēšanā.

Politiskā un diplomātiskā darbība

1920. gada aprīlī V. Salnais atgriezās Latvijā un kļuva par Valsts statistiskās pārvaldes vicedirektoru. Amatā bija līdz 1921. gadam, taču pēc tam tajā vairākkārt atgriezās. 1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā, kur pārstāvēja Mazinieku partiju. Darbojās ārlietu un budžeta komisijās, kā arī bija ārlietu ministra Zigfrīda Annas Meierovica biedrs. 1925. gada aprīlī kļuva par darba ministru Hugo Celmiņa vadītajā valdībā, amatā bija līdz valdības demisijai gada beigās. No 1933. gada marta līdz 1934. gada martam bija ārlietu ministrs Ādolfa Bļodnieka valdībā. Salnā demisija izraisīja valdības krīzi, kuras rezultātā Ministru kabinets bija spiests demisionēt.
1937. gada 1. maijā Salnais tika iecelts par Latvijas ārkārtējo sūtni un pilnvaroto ministru Zviedrijā, Dānijā (līdz 1939. gada 22. septembrim) un Norvēģijā, ar rezidenci Stokholmā. Neatzina 1940. gada Latvijas okupāciju un Augusta Kirhenšteina vadīto valdību. Tā paša gada 23. jūlijā iesniedza Zviedrijas Ārlietu ministrijai protesta notu sakarā ar Baltijas valstu okupāciju, neatbildēja uz Kirhenšteina valdības rīkojumu nodot sūtniecību PSRS iestādēm un atteicās atgriezties Latvijā. 1943. gadā dibināja sakarus ar Latvijas Centrālo Padomi, kuras informāciju un savāktās ziņas par vācu okupēto Latviju nosūtījis Latvijas vēstniekiem Londonā, Vašingtonā un citur, uz kuru pamata tie izstrādāja Rietumu valstu valdībām iesniegtos memorandus.
Miris 1948. gada 4. augustā Stokholmā. Pēc nāves kremēts, pelnu urna novietota Stokholmas Hēgalidas baznīcas kolumbārijā.