google/wiki40b huggingface dataset:
Frīdrihs Erdmans Štolls

Dzīvesgājums

Dzimis mācītāja ģimenē, 1760. gada 21. decembrī Albrehtsā (Albrechts in Franken). Mācījās Šlēzingenas ģimnāzijā (Gymnasium zu Schleusingen), no 1780. gada līdz 1784. gadam studēja teoloģiju Leipcigas universitātē, bet no 1784. gada bijis mājskolotājs Vidzemē. No 1800. gada līdz 1825. gadam mācītājs Jaunpilī (Jurgensburg) un Zaubē, no 1825. gada līdz 1826. gadam Madlienas (Sissegall) un Meņģeles (Altenwoga) draudzē. 
Nodarbojās ar ornitoloģiju, papildināja 1773. gada 22. februārī Anatomijas teātra telpās Kalēju ielā 34/36 nodibinātā Himzeļa muzeja (Himselsches Museum) ornitoloģijas kolekciju. Cita starpā nošāvis un ievācis kolekcijai sārto strazdu (Turdus roseus) Vidzemē, kas ir senākais mūsdienās zināmais šīs sugas novērojums Latvijā.
Miris 1826. gada 28. oktobrī (9. novembrī pēc jaunā stila) Madlienas mācītājmuižā.
Sevska

Vēsture

Sevska ir viena no vecākajām pilsētām Brjanskas apgabalā. Tā pirmoreiz minēta hronikā 1146. gadā, kopā ar Brjansku un Karačevu. Tomēr 13.-15. gadsimtā nav nevienas hronikas atsauces par Sevsku; iespējams, ka šī pilsēta tajā laikā nepastāvēja.
16. gadsimtā Sevska atradās uz Krievijas caristes dienvidu robežas, un tur bija uzcelts ozola koka cietoksnis. 17. gs. beigās pēc dumpja Maskavā uz Sevsku no Maskavas bija izraidīti tūkstošiem strēlnieku ar viņu ģimenes locekļiem, tāpēc Sevska ātri kļuva par lielu pilsētu. Pat šodien Sevskā ir mazāk iedzīvotāju, nekā bija pirms 300 gadiem.
No 1778. līdz 1920. gadam Sevska bija apriņķa pilsēta Orlas guberņā, 1920.—1929. g. — Brjanskas guberņā. Kopš 1929. gada Sevska ir rajona centrs.

Interesants fakts

Pie Sevskas tika atrasta lielākā Eiropas Krievijā mamutu atlieku akumulācija.
2019. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā

2019. gada (70.) Eiropas čempionāts cīņas sportā notika no 2019. gada 8. līdz 14. aprīlim Rumānijas galvaspilsētā Bukarestē.
Spišska Nova Vesa

Vēsture

Iesākumā slāvu apmetne, 13. gadsimtā šeit apmetās vācieši. Sens vara ieguves centrs. Līdz 15. gadsimta sākumam pilsēta bija Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Iglo (ungāru: Igló). 1412. gadā Spišska Nova Vesu, tāpat kā citas Spišas pilsētas Ungārijas karalis Sigismunds Luksemburgs ieķīlāja Polijas karalim Jagailim un tā palika Polijas kroņa īpašums līdz par Polijas pirmajai dalīšanai 1772. gadā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijā.

Tūrisms

Pilsēta ir tūrisma centrs, pateicoties tās tuvumam Spišas pilij un Slovākijas Paradīzes Nacionālajam parkam. Pilsētā atrodas Spišas novada muzejs un zoodārzs.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības pilsētas iedzīvotāji ir slovāki (94,21 %). Pēc reliģiskās pārliecības: katoļi (69,81 %), nereliģiozi (16,95 %), luterāņi (3,17 %), grieķu katoļi (3,05 %).
Kaņepītis

Izplatība

Kaņepītis ir sastopams gandrīz visā Eiropā, izņemot Skandināvijas un Somijas ziemeļu daļu. Tas mājo arī Ziemeļāfrikā, Tuvajos Austrumos, Rietumsibīrijā, Kazahstānā, Turkmenistānā, Afganistānā un Irānas ziemeļos. Izplatības areāla austrumu mala sasniedz Altaju, Mongolijas rietumus un Ķīnas dienvidrietumus.

Latvijā

Latvijā kaņepītis ir parasts ligzdotājs apdzīvotu vietu tuvumā un apstādījumos gar ceļiem, kā arī parasts caurceļošanas laikā. Kaņepītis Latvijā regulāri ziemo, tomēr galvenokārt rietumu daļā. Ziemotāju skaits nav īpaši liels, bet siltās ziemās varētu būt daži tūkstoši īpatņu. Latvijā mājo kaņepīšu nominālpasuga — Eiropas kaņepītis (Linaria cannabina cannabina).

Izskats

Kaņepītis ir neliels, slaids putniņš ar garu asti. Tas ir nedaudz mazāks par mājas zvirbuli. Tā ķermeņa garums ir apmēram 13,5 cm, spārnu plētums 21—25 cm, svars 15—20 g.
Kaņepītim ir raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņa apspalvojums ir sarkanīgi brūns, mugurpuse tumšāka kā apakšpuse, galva pelēka, rīkle un zemaste gaiša, gandrīz balta, knābis pelēks. Vairošanās sezonas laikā tēviņiem izaug košs riesta apspalvojums — tā pakausis saglabājas pelēks, bet piere tāpat kā krūtis kļūst sarkana, arī mugura iegūst sarkanīgāku brūno toni. Mātītēm visu gadu saglabājas zeltenbrūnais apspalvojums, vienīgi riesta laikā uz krūtīm izaug tumši brūnu spalviņu svītrojums. Jaunie putni ir līdzīgi mātītēm. Sava dekoratīvā apspalvojuma un patīkamās dziedāšanas dēļ kaņepītis 19. gadsimtā bieži tika turēts būrīšos iekštelpās. Abiem dzimumiem, jaunos putnus ieskaitot, ir balta astes un spārnu maliņa.

Uzvedība

Kaņepītis apmetas samērā atklātās ainavās, kur aug biezi krūmāji, kas nodrošina tiem ligzdošanas vietas. To bieži var novērot dārzos un parkos. Ārpus vairošanās sezonas kaņepīši pulcējas samērā lielos baros, reizēm tie ir jaukti ar citām žubīšu dzimtas sugām.

Barība

Kaņepītis barojas uz zemes, lakstaugos vai krūmu apakšējos zaros. Tā galvenā barība ir sēklas, ar sēklām kaņepītis baro arī savus putnēnus. Tam patīk mazas un vidēji lielas sēklas. Kaņepīti var novērot barojamies ar sēklām uz dažādiem pļavu, tīrumu, grāvju un ūdenstilpju krastu augiem: kaņepēm, liniem, krustziežiem (piemēram, rapsis, tīruma zvēre, ganu plikstiņš, parastā krustaine), pienenēm, dadžiem, ilzītēm, ūdenspipariem, kā arī krūmos un kokos, piemēram, vilkābelēs un bērzos. Ļoti nelielā daudzumā, īpaši vasarā, kaņepīši barojas arī ar bezmugurkaulniekiem.

Ligzdošana

Kaņepīši ligzdu vij biezos krūmos un dzelkšņainu koku pazarēs. Ligzdu vij mātīte. Tai ir kausveida forma un tā vīta no zāles, sūnām un zariņiem, kas pēc tam tiek izklāta ar matiem un vilnu. Vienā sezonā var būt 2—3 perējumi. Dējumā ir 4—6 gaiši zilas olas ar tumši violetiem vai brūniem raibumiņiem. Perē tikai mātīte, bet putnēnus baro abi vecāki. Inkubācijas periods ilgst 10—14 dienas. Jaunie putni lidot sāk 11—17 dienu vecumā.
Sestrorecka

Vēsture

Pilsētu 1714. gadā dibinājis Pēteris I ap munīcijas rūpnīcu. Līdz par 1922. gadam Sestroreckā atradās pazīstama ieroču rūpnīca, vēlāk tā tika pārveidota par instrumentu ražotni, bet 2008. gadā rūpnīca pārtrauca ražošanu. 1900. gadā šeit atklāja pirmo sanatoriju. No 1918. līdz 1940. gadam 2 kilometrus uz ziemeļiem no pilsētas bija PSRS robeža ar Somiju, līdz Ziemas kara rezultātā robeža tika pārcelta tālāk uz rietumiem.

Ekonomika

Pilsētas teritorijā atrodas liels slimnīcas komplekss un daudzas sanatorijas un atpūtas nami.
Franss Halss

Biogrāfija

Viņš bija dzimis Antverpenē flāmu vecākiem, kas pārcēlās uz Holandi pēc tam, kad pilsētu 1585. gadā ieņēma spāņi. Kopš 1591. gada viņa vecāki bija apmetušies Hārlemā, Ziemeļholandē, un viņš turpat nodzīvoja visu mūžu. Viņš bija divreiz precējies un ar vismaz desmit bērniem.
Halss pastāvīgi bija finansiālās grūtībās, un mūža nogalē pilsētas nabagmāja atvēlēja viņam mazu ikgadēju pabalstu, jo viņš, dzīvojot tajā, bija gleznojis tās reģentu portretus. Pēc četriem gadiem viņš mira, un plašu atzinību viņa darbi atkal ieguva tikai 19. gadsmita vidū.

Mākslinieka karjera

Agrākā zināmā Halsa glezna ir Jacobus Zaffius (1611), un ir iespējams, ka viņš bija māceklis pie sava novadnieka Karela van Mandera. Halss sasniedza popularitāti ar saviem pirmajiem grupu portretiem, no kuriem pazīstamākajos ir attēlotas Sv. Adriāna (1627) un Sv. Jura (1616) strēlnieku rotas. E.H. Gombrihs par Sv. Jura strēlnieku rotas virsnieku mielasta portretu saka:
[..] grupas portrets, kas gleznots Halsa karjeras sākumā, atklāj spožumu un oriģinalitāti, ar kādu viņš risināja šādus uzdevumus. Lepno un neatkarīgo Nīderlandes pilsētu iedzīvotājiem bija pienākums dienēt strēlniekos - parasti kopienas turīgāko locekļu vadībā. Hārlemieši šo vienību virsniekus pēc dienesta pienākumu izpildes mēdza godāt ar lepnu mielastu, un bija izveidojusies tradīcija šos priecīgos notikumus iemūžināt lielā gleznās. Māksliniekam tas noteikti nebija viegls uzdevums - vienā darbā ietvert tik daudz portretu un panākt, lai rezultāts neizskatītos kokains vai samākslots, kā tas mēdza gadīties agrāk. Halss jau no paša sākuma izprata, kā atveidot līksmo svinību gaisotni un atdzīvināt ceremoniālo grupu, vienlaikus negrēkojot pret nepieciešamību katru no divpadsmit vīriem parādīt tā, lai mums liktos, ka paši esam viņus visus sastapuši - sākot no druknā pulkveža ar pacelto glāzi galda galā un beidzot ar jauno leitnantu pretējā pusē, kurš gan atstāts bez sēdvietas, taču raugās tik pašapzinīgi, it kā gaidītu komplimentus par savu lielisko ekipējumu.
Kopā Halss šajos gados bija uzgleznojis piecus lielus grupu portretus. Vienu no tiem, Trūcīgo kompānija (1633—37), viņš atteicās pabeigt, jo viņš nevēlējās doties uz Amsterdamu pozēšanai, un tam tika nolīgts kāds mazpazīstams portretists, kas paveica darbu tik labi, ka mākslas speciālisti joprojām nevar piekrist, kur sākas viena darbs un beidzas otra.
Viņš ir labi pazīstams arī ar savām spēcīgu un veselīgu tēlu gleznām, kā Smejošais kavalieris (1624). Halsa mierīgākie vēlīnākie darbi ir pielīdzināmi viņa laikabiedram Rembrantam.
23. februāris

23. februāris ir gada 54. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 311 (312 garajā gadā) dienas.
Tiešie nodokļi Latvijā

Tiešie nodokļi ir tie nodokļu veidi Latvijā, kur apliekamais objekts (visbiežāk ienākumi vai īpašums) pieder vai ir attiecināms uz pašu nodokļu maksātāju.

Tiešo nodokļu veidi

Latvijā ir seši tiešie nodokļi - iedzīvotāju ienākumu nodoklis, uzņēmuma ienākumu nodoklis, valsts sociālās apdrošināšanas nodoklis, nekustamā īpašuma nodoklis, dabas resursu nodoklis, izložu un azartspēļu nodoklis.

Uzņēmuma ienākumu nodoklis

Uzņēmumu ienākuma nodokļa objekts ir nodokļa maksātāja taksācijas perioda laikā gūtā peļņa. Uzņēmuma ienākuma nodokļa likme ir 15%.
Nodokli maksā iekšzemes uzņēmumi, no valsts vai pašvaldības budžeta finansētas institūcijas, kuru ienākumi no saimnieciskās darbības nav paredzēti budžetā, pastāvīgās pārstāvniecības un ārvalstu komercsabiedrības un citas ārvalstu personas, kas gūst ieņēmumus Latvijā.
Nodokli maksā arī individuālie (ģimenes) uzņēmumi (tai skaitā zemnieku un zvejnieku saimniecības), kuri sagatavo gada pārskatu atbilstoši Gada pārskatu un konsolidēto gada pārskatu likumam.
Nodokli nemaksā fiziskās personas, biedrības un nodibinājumi, reliģiskās organizācijas, arodbiedrības, politiskās partijas, kā arī privātie pensiju fondi, ieguldījumu fondi, alternatīvo ieguldījumu fondi u.c.
Itāliešu īpašvārdu atveidošana

"Itāliešu valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa, ievērojot latviešu valodas tradīcijas itāliešu īpašvārdu atveidošanā. Itāliešu valodas alfabēta burti un burtkopas tiek pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā, pakļaujot šos vārdus gramatizācijai.
Pēc šiem noteikumiem atveido itāliešu  personvārdus, kā arī ģeogrāfiskos nosaukumus Itālijā, Sanmarīno, Vatikānā un Šveices itāliski runājošajā daļā.

Itāliešu valodas alfabēts

Itāliešu valodas alfabētā ir 21 burts — pieci patskaņi (A, E, I, O U) un 16 līdzskaņi. Burti J, K, W, X un Y ir daļa no alfabēta, bet tiek izmantoti tikai aizguvumiem un citu valodu vārdiem (ar ļoti nelielu skaitu izņēmumu kā Jesolo un Bettino Craxi). Patskaņiem var tikt izmantoti šie akcenti: akūts, gravis un jumtiņš.
A a B b C c D d E e F f G g H h I i J j K k L l M m N n O o P p Q q R r S s T t U u V v W w X x Y y Z z

Avoti

Itāliešu valoda. Norādījumi par citvalodu īpašvārdu pareizrakstību un pareizrunu latviešu literārajā valodā, XIII: Itāliešu valodas īpašvārdi. Sast. A. Stelle. — Rīga, 1967
Slokas

Izskats

Visas sloku sugas savstarpēji ir ļoti līdzīgas. Tām ir drukns ķermenis, raibumots brūni-melns apspalvojums un garš, slaids knābis. Atšķirībā no citiem putniem sloku knābja augšējās daļas gals ir plastisks. Acis atrodas katrā galvas pusē, tādējādi nodrošinot 360° redzes leņķi. Kakls ir samērā īss, kājas vidēji garas, pirksti ļoti gari un slaidi ar īsiem nagiem. Arī spārni ir gari, šauri un smaili. Apspalvojums ļoti mīksts un biezs.
Lielākā ģintī ir Moluku sloka (Scolopax rochussenii), kuras ķermeņa garums ir 40 cm, bet mazākā ģintī ir Amerikas sloka (Scolopax minor), kuras ķermeņa garums mazākajiem īpatņiem ir 25 cm.

Īpašības

Sloku sugas pamatā mājo mežos. Tās barojas naktīs vai vēlu vakaros, ar saviem garajiem knābjiem meklējot mīkstajā meža augsnē dažādus bezmugurkaulniekus. Slokas ir grūti novērot, jo dienas laikā, kamēr tās atpūšas, to raibumotais apspalvojums tās lieliski noslēpj starp meža augiem.
Mihails Umanskis

Biogrāfija

Šahu iemācījies spēlēt vienpadsmit gadu vecumā. Sekmīgi piedalījies junioru sacensībās: 1967. gada PSRS junioru čempionātā dalījis 3.-4. vietu, bet 1968. gadā - 1.-3. vietu. Par šiem panākumiem 1968. gadā Umanskim piešķirts PSRS sporta meistara nosaukums. 1989. gadā izcīnījis 4. vietu Krievijas šaha čempionātā.
No 1973. gada sekmīgi piedalījies korespondencšaha turnīros. 1974. gadā uzvarējis Krievijas korespondencšaha čempionātā, bet 1978. gadā kļuvis par PSRS korespondencšaha čempionu. 1998. gadā uzvarējis 13. Pasaules čempionātā korespondencšahā. 2004. gadā izcīnījis spožu uzvaru Pasaules korespondencšaha čempionu turnīrā, kas bija veltīts ICCF 50. gadu jubilejai, kur ar 7 punktiem 8 partijās bijis pārliecinoši pirmais.
Mūža pēdējos gadus pavadījis Vācijā, kur aktīvi piedalījies vietējos šaha turnīros. Miris sirds slimības rezultātā.
2011. gadā Krievijas korespondentu šaha asociācija organizēja, viņa godā, šaha turnīru Umanskis Memorial, kuru uzvarēja itāļu Eros Riccio.
Aleksandrs Ketlers

Aleksandrs Ketlers, Kurzemes princis (vācu: Prinz Alexander von Kurland, 1658—1686) bija hercoga Jēkaba jaunākais dēls, Brandenburgas-Prūsijas armijas Kurzemes pulka virsnieks. Kaujās zaudējis roku, tādēļ viņa iesauka bijusi "Vienrocis" (der Einarmige).

Dzīvesgājums

Dzimis Otrā Ziemeļu kara laikā 1658. gada 18. oktobrī Rīgā ieslodzītā hercoga Jēkaba un viņa sievas Brandenburgas princeses Luīzes Šarlotes ģimenē. Pirms tam 30. septembrī zviedri bija ar viltu saņēmuši gūstā viņa vecāku ģimeni, kurus 9. oktobrī pārveda uz Rīgu, bet 1659. gada 9. augustā izsūtīja uz Ivangorodas cietoksni Ingrijas rietumos. Pēc Olivas miera līguma noslēgšanas 1660. gadā atgriezās Jelgavā. 
1673. gadā viņa vecākais brālis princis Frīdrihs Kazimirs ar trīs Kurzemes pulkiem devās palīgā Nīderlandes Republikai karā pret Francijas un Zviedrijas koalīciju. Iespējams, ka viņš kopā ar brāli Kārli Jēkabu (1654—1677) piedalījās arī Skones karā (1674–1679), kurā Brandenburgas karaspēks viņa mātes brāļa  kūrfirsta Frīdriha Vilhelma cīnījās pret Zviedrijas armiju. 
Zināms, ka 1683. gada maijā Austrumprūsijas teritorijā prinča Aleksandra vadībā tika saformēts pirmais Kurzemes bataljons, bet 1685. gada 21. janvārī to pārveidoja par Kurzemes pulku (Regiment Kurland) ar diviem bataljoniem. Pēc tam, kad Brandenburgas kūrfirsts 1685. gadā izdeva Potsdamas ediktu, pulkā iestājās no Francijas padzītie hugenoti.
Kopā ar Kurzemes algotņu pulks piedalījās Lielajā turku karā (1667-1699). 1686. gada jūnija vidū pulks tika nosūtīts Budapeštas ieņemšanai, taču aplenkuma laikā 28. jūnijā princi Aleksandru smagi ievainoja un veda ārstēties uz Vīni, taču pa ceļam pie Šopronas viņš nomira. 
Prinča mirstīgās atliekas pārveda uz Jelgavu un apglabāja blakus tēvam Kurzemes hercogu kapenēs.
Seru bāka (aizmugurējā vaduguns)

Raksturojums

Bākas augstums ir 16 m. Bāku veido apaļš, cilindrisks betona tornis ar galeriju un laternu. Torņa apakšējā daļa ir balta, augšējā daļa, galerija un laterna sarkana. Gaismas elements atrodas 18 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta, sarkana un zaļa, atkarībā no virziena. (2 s deg, 2 s pārtraukums). Baltās gaismas signāls redzams 6 jūras jūdžu attālumā, sarkanais un zaļais signāls 3 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Sergejs Mirskis

Biogrāfija

Izglītību ieguvis Rīgas 53. vidusskolā, ko pabeidzis 1969. gadā. Nav ieguvis augstāko izglītību.
Precējies (sieva Natālija arī darbojusies politikā), ir dēls un divas meitas. S. Mirskis darbojas biedrībā "Krievijas tautiešu savienība Latvijā", bijis tās prezidija loceklis, kā arī biedrībā "Mūzikas un poēzijas klubs". Bijis uzņēmuma "Structors" menedžeris.

Politiskā darbība

Politikā S. Mirskis iesaistījies kā Krievu partijas pārstāvis, kandidējot 2001. gada Rīgas domes vēlēšanās, kad netika ievēlēts. Tāpat neveiksmīgi kandidēja 8. Saeimas vēlēšanās no PCTVL saraksta, taču laikā no 2001. līdz 2006. gadam viņš bija Saeimas deputāta palīgs. Šai laikā kandidēja arī 2005. gada Rīgas domes vēlēšanās no Tautas Saskaņas partijas, taču netika ievēlēts.
2006. gadā S. Mirskis pirmo reizi kļuva par parlamenta deputātu, kad tika ievēlēts 9. Saeimā no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta, pēc četriem gadiem ievēlēts arī 10. Saeimā. 2009. gadā netika ievēlēts Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Veiksmīgi kandidēja arī 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās 2011. gadā. 11. Saeimā S. Mirskis ir Ārlietu komisijas priekšsēdētāja biedrs, darbojas arī Saimnieciskajā komisijā. 2011. gadā tika ievēlēts par sociāldemokrātiskā partijas "Saskaņa" Rīgas organizācijas valdes priekšsēdētāju. Kandidēja 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās no "Saskaņas Centra" saraksta. Tika ievēlēts 12. Saeimā no partijas "Saskaņa" saraksta.
Pētnieciskās žurnālistikas centra Re:Baltica veiktajā pētījumā par 12. Saeimas deputātu uzstāšanos tribīnē un ziņojumu gatavošanu kopā ar 12 citiem, tostarp 7 no "Saskaņas" ievēlētajiem deputātiem, atzīts par "nerunīgo deputātu", jo 12. Saeimā 44 pavadītajos mēnešos Mirskis tikai vienreiz runājis no tribīnes un vienreiz gatavojis ziņojumu par kādu likumprojektu.
2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts.
Melnās dzilnas

Izskats un īpašības

Melnās dzilnas ir lieli, spēcīgi putni. Lielākā ģintī ir melnā dzilna (Dryocopus martius), kuras ķermeņa garums lielākajiem īpatņiem ir 55 cm, svars 370 g. 
Melno dzilnu ģints putniem ir raksturīga liela galva, spēcīgs, taisns, konusveidīgs knābis, stīva aste un gara mēle. Visām melno dzilnu sugām ir melns apspalvojums, uz kura izceļas sarkanā galvas virsa, turklāt lielākajai daļai sugu ir cekuls. Daudzām sugām melnais apspalvojums kombinējas ar baltu spalvu laukumiem, visbiežāk uz galvas. Tēviņa, mātītes un jauna putna apspalvojums melnajām dzilnām ir atšķirīgs, atšķiroties sarkanā galvas kroņa izmēram. Melnās dzilnas ir labas lidotājas. Lidojums ir taisns un spēcīgs.
Melnās dzilnas meža veselībai ir ļoti nozīmīgi un vērtīgi putni, tie barojas ar kukaiņiem, kurus atrod koku stumbros, ar aso knābi izcērtot nelielu caurumu un ar garo mēli tos izvelkot pat no vismazākajām spraugām. Melnās dzilnas barojas arī ar augļiem, ogām un riekstiem. Ligzdai tiek izcirsts lielāks un plašāks dobums. Melnās dzilnas ir iecienījušas mirušus vai slimus kokus. Olas kā visiem dzilnu dzimtas putniem ir baltā krāsā. Šīs ģints sugām ir raksturīgi katrā vairošanās sezonā izkalt jaunu ligzdošanas dobumu, tādējādi to pamestajos dobumos citus gadus ligzdo citu sugu putni vai apmetas mazie zīdītāji, kas dzīvo kokos. Melnās dzilnas sit pa koku stumbriem arī, lai savstarpēji sazinātos. Visas ģints sugas ir nometnieces.
Vasilijs Jemeļins

Biogrāfija

Divas reizes izcīnījis sudraba medaļas Pasaules junioru šaha čempionātos: 1990. gadā U14 vecuma grupā, bet 1993. gadā U18 vecuma grupā. Divas reizes uzvarējis Sankpēterburgas pilsētas šaha čempionātos (1993, 2002). 1994. gadā izcīnījis bronzas medaļu Krievijas šaha čempionātā, bet 2002. gadā bijis otrais Krievijas šaha čempionātā. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Budapeštas turnīrā First Saturday (1994), Hamburgas Wichern Open (1999, 2000), Paula Keresa memoriālā Tallinā (2000, 2008), Rijekā (2001), Maskavā (2007).
Pārstāvējis Krievijas otro komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 2 reizes (1994, 1998). Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (1994) medaļu.
Spilves iela (Rīga)

Vēsture

Spilves iela pirmoreiz Rīgas ielu sarakstos minēta 1932. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kuru tā saglabājusi līdz pat mūsdienām. Šādi iela nosaukta par godu tuvumā esošajām Spilves pļavām.

Ielas raksturojums

Spilves iela ir aptuveni 1,4 km gara iela Iļģuciema apkaimes ziemeļos-ziemeļrietumos. Tā sākas krustojumā ar Balto (ielas turpinājums Daugavas virzienā) un Lidoņu ielu un iet ziemeļu virzienā. Ielas nepāra numuru pusē izvietota daudzstāvu dzīvojamo ēku apbūve, savukārt pāra numuru pusē - industriālā apbūve. Pēc apmēram 200 metriem iela pakāpeniski pagriežas rietumu virzienā, netālu no krustojuma ar Dzirciema ielu izteiktāts kļūst dienvidrietumu virziens. Nepāra numuru pusē seko krustojumi ar Palangas un Skodas ielām. Spilves iela beidzas krustojumā ar Buļļu un Saulgožu ielu (ielas turpinājums Dzirciema virzienā).

Sabiedriskais transports

Visas ielas garumā pasažierus pārvadā 244. maršruta mikroautobusi, līdzās tiem posmā no Buļļu ielas līdz Dzirciema ielai kursē arī 38. maršruta autobusi.
Virtuālā ķēde

Virtuālā ķēde (angļu: Virtual circuit), arī virtuālais kanāls (angļu: Virtual channel) vai virtuālais savienojums (angļu: Virtual connection), ir loģisks savienojums datu pārraides tīklā starp datu avotu un datu saņēmēju, ko fizikāli var realizēt dažādā veidā. Virtuālā ķēde pastāv tikai ziņojuma pārraides laikā.
Minerāls

Minerāls ir savienojums, kas veidojies dabiskos fizikāli ķīmiskajos procesos un kuram piemīt noteikts ķīmiskais sastāvs un kristāliskā struktūra. Minerāli veido Zemes garozu, iežus, rūdas, meteorītus. Minerāli var sastāvēt no tīriem ķīmiskajiem elementiem un vienkāršiem sāļiem līdz ļoti sarežģīta sastāva silikātiem ar tūkstošiem apzināto paveidu un formu. Organiskos savienojumus parasti neuzskata par minerāliem. Ar minerālu izpēti nodarbojas mineraloģija.

Minerāli un ieži

Iezis ir viena vai vairāku minerālu sakopojums, kurš var saturēt arī organiskas atliekas. Nereti ieži sastāv lielākoties no viena minerāla. Piemēram, kaļķakmens ir nogulumiezis kas sastāv gandrīz tikai no viena minerāla — kalcīta. Citi ieži satur vairākus minerālus. Daži minerāli — piemēram kvarcs, vizla vai laukšpats ir sastopami daudzu iežu sastāvā, savukārt citi ieži sastāv no retiem minerāliem un ir atrodami tikai vienā vietā pasaulē. Vairāk nekā puse zināmo minerālu ir tik reti, ka tie ir atrasti tikai atsevišķos paraugos, daudzi minerāli ir atrasti tikai vienreiz, pat kā viens mazs graudiņš.

Minerālu klasifikācija

Pastāv daudzi minerālu klasifikācijas veidi. Visbiežāk izmantotās klasifikāciju sistēmas grupē minerālus pēc to ķīmiskā sastāva un kristāliskās struktūras — taču arī uz šiem principiem balstās vairākas vienlīdz populāras minerālu klasifikācijas sistēmas.
Jau kopš 19. gadsimta vidus minerālus klasificē pēc to ķīmiskā sastāva. Pēc šīs sistēmas minerālus iedala klasēs pēc dominējošā anjona vai anjona grupas (piem. halīdi, oksīdi, sulfīdi). Šāds minerālu iedalījums ir pietiekami labi pamatots, jo anjons nosaka lielāko daļu minerāla īpašību. Piemēram, karbonātu minerāliem savā starpā ir lielāka līdzība nekā vara minerāliem (varš ir katjons). Bez tam minerāliem ar vienu un to pašu anjonu ir lielāka iespēja tikt atrastiem līdzīgā ģeoloģiskajā vidē. Neorganiskos savienojumus arī klasificē pēc šī principa un vienota klasifikācijas pieeja ļauj labāk apvienot ķīmijas un mineraloģijas zinātņu metodiku. Pēc ķīmiskā sastāva minerālus iedala minerālu klasēs.
Ķīmiskais sastāvs vien var būt nepietiekams minerālu klasifikācijai — nepieciešams analizēt arī minerāla kristālu uzbūvi un grupēt minerālus ar līdzīgu uzbūvi. Minerālu klasifikācijas kristaloķīmiskos pamatus izstrādāja britu fiziķis Lourenss Bregs un norvēģu mineralogs Viktors Morics Goldšmits, kuri nodarbojās ar silikātu minerālu pētījumiem. Tieši lielajai silikātu minerālu klasei bija visvairāk nepieciešams smalkāks iedalījums un kristāliskās struktūras pētījumi ļāva to pamatoti izdarīt, balstoties uz SiO₄ tetraedronu topoloģiju. Pēc kristāliskās uzbūves minerālus iedala minerālu apakšklasēs, taču šādu iedalījumu parasti izmanto tikai silikātu minerāliem
Mūsdienās visbiežāk izmanto trīs minerālu klasifikācijas sistēmas — Štrunca minerālu klasifikācijas sistēmu, veco Danas minerālu klasifikācijas sistēmu un detālo jauno Danas minerālu klasifikācijas sistēmu (1997). Vikipēdijā biežāk tiek izmantota Štrunca minerālu klasifikācijas sistēma, kas nozīmīgās zinātnes institūcijās šobrīd tiek uzskatīta par vadošo.