Jukums Vācietis

Dzīvesgājums

Jukums Vācietis dzimis 1873. gada 11. novembrī Jaunlutriņu pagastā Jaunmuižas kalpa Jukuma Vācieša un viņa sievas Līzes daudzbērnu ģimenē. Mācījās Šķēdes pagasta skolā, Jaunmuižas skolā un Kuldīgas ministrijas skolā, līdztekus strādājot sērkociņu fabrikā "Vulkāns". 1891. gadā septembrī Jukums iestājās Rīgas apakšvirsnieku mācību bataljonā, pēc gada iestājās Viļņas junkuru karaskolā, kuru beidza 1897. gadā un sāka dienēt Kauņas cietokšņa garnizonā. 1902. gadā Vācietis turpināja dienestu Rīgas unteroficieru bataljonā. 1904. gadā apprecējās ar Margaretu Kergeri un viņiem piedzima trīs bērni — Irēna, Jukums un Vera. 1905. gadā Vācieti paaugstināja par štāba kapteini un 1906. gadā viņš iestājās Nikolaja Ģenerālštāba akadēmijā Pēterburgā. Pēc tās beigšanas kapteinis Vācietis dienēja Kauņā un Daugavpilī, bet 1912. gadā kļuva par apakšpulkvedi un 102. Vjatkas kājnieku pulka bataljona komandieri Grodņā.
Pirmā pasaules kara sākumā kā bataljona komandieris piedalījās Austrumprūsijas operācijā un 1914. gada novembra kaujās pie Varšavas, kur tika ievainots kājā. Pēc ārstēšanās kara hospitālī no 1915. gada februāra pasniedza taktiku Viļņas karaskolā. 1915. gada novembrī Jukumu Vācieti iecēla par 5. Zemgales latviešu strēlnieku bataljona komandieri un paaugstināja par pulkvedi. Pēc 1916. gada jūlija kaujām viņš dedzīgi aizstāvēja ideju par latviešu bataljonu pārveidošanu par pulkiem. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā Vācietis piekrita uzskatam par "brīvu Latviju brīvā Krievijā", bet pēc Oktobra revolūcijas nostājās boļševiku pusē.
Pēc Krievijas karaspēka atkāpšanās no Rīgas Vācietis 1917. gada novembrī tika iecelts par 12. armijas pavēlnieku un decembrī kā Revolucionārā lauka štāba pārvaldes priekšnieks sāka Sarkanās armijas organizēšanu. 1918. gada februārī viņš Baltkrievijā apspieda Dovbora-Musņicka 1. Poļu korpusa sacelšanos. Pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanos Vācietis 1918. gada aprīlī kļuva par latviešu strēlnieku divīzijas komandieri, kas 6. -7. jūlijā Maskavā apspieda kreiso eseru sacelšanos. 18. jūlijā viņu iecēla par Austrumu frontes pavēlnieku, bet 2. septembrī par pirmo Padomju Krievijas visu bruņoto spēku virspavēlnieku (главнокомандующий всеми Вооружёнными Силами РСФСР).
Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latvijā 1919. gada janvārī viņu iecēla arī par Padomju Latvijas armijas virspavēlnieku, taču jau martā viņš tika atcelts no šī posteņa. Pēc vairākām militārām neveiksmēm 1919. gada 8. jūlijā Vācietis pēc kara un jūras lietu tautas komisāra Trocka rīkojuma tika atcelts no Krievijas bruņoto spēku virspavēlnieka amata sakarā ar aizdomām "par dalību kontrrevolucionārā baltgvardu organizācijā". Pēc izmeklēšanas Vācieti atbrīvoja un augustā piekomandēja Kara revolucionārajai padomei "sevišķi svarīgu uzdevumu izpildei". Saskaņā ar Pētera Dardzāna atmiņām, pēc Krievijas pilsoņu kara beigām pulkvedis Jukums Vācietis, šķiroties no saviem bijušajiem virsniekiem, kad tie devušies atpakaļ uz atbrīvoto Latviju, esot teicis: "Pasakiet tiem tur dzimtenē, lai Dievs pasarga latviešu tautu un Latviju, ja kādreiz notiktu, ka izbadējušo, mežonīgo krievu masas iebruktu un ietu pāri Latvijai".
1921. gadā Vācieti iecēla par Sarkanās armijas Ģenerālštāba akadēmijas pasniedzēju, 1927. gadā par profesoru. Ģenerālštāba akadēmijā viņš lasīja kara vēstures, militāri sabiedriskās psiholoģijas kursu un uzrakstīja vairākas grāmatas. Savā darbā "Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme" viņš parādīja, ka strēlnieki aizstāvējuši padomju varu tādēļ, ka tikai lielinieku uzvara deva iespēju Latvijai būt neatkarīgai.
1935. gadā Vācietim tika piešķirta 2. ranga armijas komandiera dienesta pakāpe (atbilst vēlākai ģenerālpulkveža pakāpei), bet 1937. gada 29. novembrī lekciju starpbrīdī viņš tika apcietināts. Spīdzināšanas un sišanas rezultātā Vācietis esot atzinies "kontrrevolucionāra apvērsuma gatavošanā" un dalībā "latviešu fašistiski—teroristiskā spiegu organizācijā" kopā ar 20 augstām Sarkanās armijas militārpersonām, kā arī esot spiegojis Vācijas (no 1918.) un Latvijas (no 1921.) labā.
1938. gada 26. jūlijā Lielā terora laikā Staļins un Molotovs apstiprināja 138 apsūdzēto cilvēku nošaušanu, pēc kā 28. jūlijā PSRS Augstākās tiesas Augstākā kolēģija visiem piesprieda nāvessodu nošaujot, kas tajā pašā dienā tika izpildīts NKVD palīgsaimniecībā "Komunarka" Maskavā.
Reabilitēts 1957. gadā.

Sprediķis Piņķu baznīcā

Dienu pirms kaujas Smārdes iecirkņa frontē 1916. gada 17. jūlijā 5. Zemgales latviešu strēlnieku bataljona komandieris pulkvedis Jukums Vācietis lika saviem karavīriem pulcēties Piņķu Nikolaja baznīcā, kur mācītāja vietā noturēja sprediķi. Aleksandrs Čaks 1937.—1939. gadā rakstītajā poēmā "Mūžības skartie" ietvēra balādi "Sprediķis Piņķu baznīcā", kurā iemūžināja šo notikumu. Atmodas laikā pie baznīcas šim notikumam par godu atklāja piemiņas akmeni.