google/wiki40b huggingface dataset:
Jelgavas 6. vidusskola

Vēsture

Jelgavas 6. vidusskola tika atklāta 1978. gada 1.septembrī. Skolas būvniecību finansēja un veica mikroautobusu rūpnīca RAF. 1997.gadā tika atklāts peldbaseins.
Skolā mācās izglītojamie no 1. līdz 12. klasei. Kopš 2003.gada darbojas arī pirmsskolas izglītības grupas. 
Jelgavas 6.vidusskolai ir sava simbolika: karogs un logo. Skolas darba pamatā ir vārdi: “Mūsdienīga, sadarbībai atvērta skola, kurā pedagogiem un izglītojamajiem ir vienāda vērtību izpratne”.
2019. gadā Jelgavas 6. vidusskolai nolēma pievienot likvidējamās Jelgavas 2. pamatskolas klases.

Direktori

No 1978. līdz 2010. gadam par skolas direktoru strādāja Alfrēds Holsts. Šajā laikā skolā tika iedibinātas tradīcijas, izveidojās saliedēts skolotāju kolektīvs. 
2010. gada 27. augustā direktores amatā stājās Ilze Arbidane. Ilze Arbidane 1989. gada 1. augustā uzreiz pēc augstskolas sāka strādāt par latviešu valodas skolotāju, vēlāk kļuva par direktora vietnieci mācību darbā. Viņas profesionalitāte un kompetence tika augstu novērtēta, tādēļ pilsētas pašvaldība uzticēja viņai skolas vadīšanu.

Sasniegumi

2015. gadā Jelgavas 6.vidusskola saņēma Jelgavas pilsētas pašvaldības izglītības kvalitātes balvu «Zelta Grauds 2015» pamatizglītības 2. posmā (7. – 9. klase).
Ferrari

Vēsture

1929. gadā Enco Ferrāri Alfa Romeo dibināja sporta automobiļu nodaļu Scuderia Ferrari (burtiski "Ferrāri Stabilais"), kas nodarbojās ar autosacīkšu braucēju sponsorēšanu un automašīnu izgatavošanu sacīkšu vajadzībām. Enco Ferrāri iesākumā nemaz nebija ieinteresēts ielu automobiļu ražošanā.
1938. gadā Ferrāri aizgāja  no Alfa Romeo. Enco Ferrāri pēc līguma bija autosacīkšu liegums uz četriem gadiem, kā arī viņš nedrīkstēja projektēt sporta auto.
1941. gadā fašistiskās valdības līderis Benito Musolīni konfiscēja Alfa Romeo uzņēmumu priekš Ass valstu kara apgādes. Scuderia pārtapa par Auto Avio Costruzioni Ferrari, kas it kā valsts vajadzībām ražoja darbagaldus un lidaparātu rezerves daļas. Tāpat zināms kā SEFAC (Scuderia Enzo Ferrari Auto Corse), Ferrāri izgatavoja divus sacīkšu automobiļus Tipo 815. Tie bija pirmie Ferrari markas automobiļi (to debija notika 1940. gada sacīkstēs Mille Miglia), tomēr Otrā pasaules kara laikā, tiem nebija lielu panākumu. 1943. gadā Ferrari rūpnīca pārcēlās uz pašreizējo vietu Maranello. 1944. gadā rūpnīcu sabombardēja sabiedrotie un tā tika atjaunota pēc kara beigām, 1946. gadā, kā arī tika uzsākta ielas automobiļu ražošana.
1947. gadā uzņēmums kļuva par akciju sabiedrību.
Pirmais ielas Ferrari bija 1947. gada 125 S, kas bija aprīkots ar 1,5 litru V12 dzinēju; Enco Ferrāri nelabprāt izgatavoja un pārdeva savus automobiļus, lai finansētu Scuderia Ferrari.
1969. gadā FIAT iegādājās 50 % Ferrari akciju. Tas ļāva palielināt pieejamos investīciju fondus, tika uzsākta rūpnīcas paplašināšana, kas bija paredzēta, lai pārceltu ražošanu no Turīnas FIAT, kur ražoja ar Ferrari dzinējiem aprīkotos Fiat Dino.
1988. gadā, Enco Ferrāri vadīja Ferrari F40 ražošanas uzsākšanu, tas bija pēdējais jaunais Ferrari, kas tika izlaists pirms viņa nāves tajā pašā gadā. No 2002. līdz 2004. gadam, Ferrari ražoja modeli Enzo, kas ir visu laiku ātrākais šīs markas modelis, nosaukums modelim tika piešķirts godinot kompānijas dibinātāju Enco Ferrari. Modelim bija jāsaucas F60, kas turpinātu F40 un F50 modeļu sēriju, tomēr Ferrari bija tik ļoti apmierināts ar jaunā modeļa rezultātu, ka nolēma to nodēvēt par Enzo. Iesākumā šis modelis tika piedāvāts kompānijas pastāvīgajiem klientiem, katrs no 399 automobiļiem (izņemot 400., kas tika ziedot Vatikāna labdarībai) maksāja 650 tūkstoši dolārus.
2002. gada 15. septembrī, 964 dažādi Ferrari markas automobiļi apvienojās Ferrari Driving Days pasākumā Silverstonas trasē, kur visi automobiļi devās trasē uzstādot jaunu pasaules rekordu.
Līdz 2008. gadam FIAT bija ieguvis līdz 85 % Ferrari kapitāldaļu.
2014. gada 29. oktobrī mātes uzņēmums Fiat Chrysler Automobiles paziņoja, ka plāno  atdalīt Ferrari, 10 % tā kapitāldaļu pārdodot biržā. Līdz tam FIAT piederēja 90 % Ferrari akciju.
2015. gada 22. oktobrī Ferrari Ņujorkas fondu biržā veica sākotnējo publiskajo piedāvājumu ar 9 % akcijām.
2016. gada 4. janvārī sākta akciju kotēšana Milānas fondu biržā.
NBA konferenču fināli

Nacionālās basketbola asociācijas konferenču fināli ir Austrumu un Rietumu konferenču čempioņu noskaidrošanas sērija, kurā piedalās katras konferences izslēgšanas spēļu pirmo divu kārtu uzvarētājas. Abu konferenču uzvarētāji satiekas finālā. Visvairāk konferences čempiontitulus ir izcīnījusi Losandželosas "Lakers" vienība (31), otrajā vietā ar 21 titulu atrodas Bostonas "Celtics".
Ķērpji

Ķērpji (latīņu: Lichenes) ir kompleksi simbiotiski organismi, kas ir izveidojušies aļģu un sēņu kopdzīves rezultātā. Tos veido asku sēnes ar zaļaļģēm vai zilaļģēm. Trīs ķērpju ģintīs ietilpst bazīdiju sēnes. Šie koporganismi ir ļoti stabili un vienoti kā morfoloģiski, tā fizioloģiski. Ķērpjos esošās aļģes sauc par gonīdijām. Daži pētnieki to neuzskata par simbiozi, bet par īpašu sēņu parazītisma veidu uz aļģēm: sēne uzsūc ūdeni un minerālvielas, bet aļģe sintezē ogļhidrātus. Vairāki pētnieki atraduši, ka ķērpju lapoņos ir arī baktērijas (Azotobacter), kas saista slāpekli.

Vairošanās

Vairojas galvenokārt veģetatīvi. Visbiežāk uz lapoņa virsmas izaug mazi kamoliņi (kaudzītes) sorāļi. Tajos attīstās sorēdijas. Tās sastāv no vienas vai vairākām aļģēm, ko ietver sēņu hifu režģis. Līdzīgi veidojumi ir arī izīdijas — matveida izaugumi, kuru vidū ir aļģes, bet ārējā kārtā sēņu hifu pinums. Izīdijas no lapoņa viegli atdalās, un vējš tās iznēsā. Ķērpji reizēm vairojas arī ar sporām. Tās attīstās augļķermeņos - apotēcijos un peritēcijos. No sporām dīgst sēņotne, kas, augot kopā ar aļģēm, izveido jaunu ķērpi.

Ekoloģija

Pazīstamas apmēram 20 000 ķērpju sugas. Tie izplatīti gandrīz visā zemeslodē. Aug augsnē, smiltīs, uz akmeņiem, žogiem, jumtiem, koku stumbriem, zariem, uz klintīm u.c. Spēcīgi attīstīti ķērpji ir arktiskajā tundrā un kalnos, kur daudz nokrišņu un liels gaisa mitrums. To attīstībai nepieciešams tīrs gaiss, jo ķērpji nepanes kaitīgas gāzes. Pilsētās ķērpji parasti neaug. Tādēļ ķērpji ir labi gaisa bioindikatori.
Freimans

Koka konstrukciju projektēšana

Koka konstrukciju projektēšana tiek veikta ar populāro Zviedru programmatūru RoofCon (TrussCon), pateicoties kurai klients sev pasūtīto konstrukciju pat pirms ražošanas uzsākšanas var apskatīt 3D formātā.

Izaugsme

Uzņēmums ir uz zināšanām un nepārtrauktu attīstību virzīts. Uzņēmums koncentrējamies uz to, lai nodrošinātu augstāko iespējamo produkta kvalitāti, optimālākās izmaksas un īsus izpildes termiņus, lai klients sadarbības laikā un pēc tās būtu apmierināts.

Projektēšana

Projektēšanas process sākas konsultācijā ar klientu, celtnieku un arhitektu. Tas palīdz nodrošināt nepieciešamo informāciju, piemēram, stāvu plāns, atrašanās vieta u.c. Pēc tam informācija tiek nosūtīta dizainerim. Izmantojot īpašu programmatūru, ko sauc par RoofCon un TrussCon, dizaineris izveido individuālu projektu ar skicēm un cenu, un tālāk nodot klienta apstiprināšanai.

Materiālu sagāde

Materiālu kvalitāte ir viens no noteicošajiem faktoriem kopņu izturībā, tādēļ uzņēmums izvēlamies augstākās kvalitātes C24 stipruma koku.

Kokmateriāla sagatavošana

Koka plāksnes tiek izvēlētas atkarībā no to izmēra un nepieciešamās konstrukcijas daļas. Katra kopnes sastāvdaļa tiek akurāti piegriezta nepieciešamajos izmēros un leņķos, izmantojot industriālo zāģi.

Koka kopņu ražošana

Koka kopnes tiek novietotas uz speciālas pamatnes, kura ir veidota, balstoties konkrētam plānam. Pēc tam profesionāļu komanda novieto metāla plāksnes uz savienojumu vietām, un ar hidrolisko presi iespiež tās, nofiksējot koka kopni.

Piegāde klientam

Koka kopnes tiek sapakotas, un ar specializētu iekštelpu ceļamkrānu tiek ievietotas piegādes automašīnā. Pēc tam kravas auto nogādā koka kopnes tieši klientam.
Talsu pilskalns

Vēsture un arheoloģija

Tiek uzskatīts, ka pilskalnu līdz 11. gadsimtam apdzīvojuši Kurzemes lībieši un tikai līdz ar kuršu ekspansiju Ziemeļkurzemē 11. gadsimtā pilskalns ieguvis liela centra nozīmi un ticis ļoti spēcīgi nocietināts. Arī senpilsēta ir veidojusies tajā pašā laikā. Talsi (Talse) pirmo reizi rakstos minēti 1231. gada Alnas Balduīna līgumā ar kuršiem, tajā laikā Talsu pilskalns ir bijis viens no galvenajiem Vanemas jeb vēlākās Miera Kursas pilskalniem.
Talsu pilskalns ir līdz šim viens no visplašāk pētītajiem kuršu nocietinājumiem, kuru pirmais ir aprakstījis Augusts Bīlenšteins. Laikā no 1936. gada līdz 1938. gadam arheoloģiskajos izrakumos Ādolfa Karnupa vadībā šeit tika izpētīta gandrīz desmitā daļa no visa pilskalna platības. Kopumā ieguva vairāk nekā 4000 senlietu. Izrakumi liecināja, ka pilskalns apdzīvots no 10. gadsimta līdz 14. gadsimtam un tajā izsekojami deviņi apbūves periodi. Jau 10. gadsimtā pilskalns nocietināts ar blīviem akmeņu klāstiem, virs kuriem pacēlusies divkārša guļkoku aizsargsiena 2-4 m platā joslā. Gar to bijušas izvietotas dzīvojamās mājas. Lielas pārbūves pilskalnā notikušas, sākot ar 11. gs., kad paaugstināti aizsargvaļņi, ar torņveida izbūvēm nodrošināta ieejas vieta un nostiprināta guļkoku nocietinājumu līnija. Ēkas šajā laikā izvietotas daudz blīvāk, konstatētas arī divtelpu celtnes. Šajā laikā ēku stūros atrod arī kuršiem raksturīgos dzīvnieku (īpaši zirgu) galvaskausu ziedojumus. Aizsargceltnes, kā arī dzīvojamo ēku sienas (acīmredzot, lai mazinātu aizdedzināšanas iespējas) bijušas apmestas ar māliem.
1992.-1993. gadā arheologa J. Asara vadībā notika pārbaudes izrakumi arī senpilsētas teritorijā, kur vietām konstatēts līdz 1,7 m biezs kultūrslānis. Arheoloģiskos izrakumus pilskalnā un senpilsētā veicis arī Guntis Zemītis 2001. gadā.
Modlinas cietoksnis

Modlinas cietoksnis (poļu: Twierdza Modlin) ir viens no lielākajiem 19. gadsimta cietokšņiem Polijā. Tas atrodas Narevas un Vislas upju satekā, netālu no Modlinas ciema, kas atrodas 50 km attālumā no Varšavas. 1813. gadā tas tika pārsaukts par Novogeorgijevskas cietoksni (krievu: Новогеоргиевская крепость).

Vēsture

Šis reģions, kuru šķērso vairākas upes un to satekas, bija stratēģiski nozīmīgs vairāku gadsimtu garumā. Pirmās fortifikācijas šeit parādījās ap 1656. gadu, kad zviedri šeit iekārtoja sev nocietinātu nometni, kas kalpoja gan kā punkts karagājienos, gan kā noliktavas karaspēka apgādei. 1660. gadā, kad zviedri zaudēja vairākās kaujās, šeit izveidotais forts tika demobilizēts un nākamie nocietinājumi šajā vietā parādījās tikai pēc 150 gadiem.
Pēc Polijas dalīšanas reģions tika iekļauts Krievijas impērijas teritorijās. Neilgi pēc tam tika izstrādāts celtniecības plāns priekš liela un spēcīga cietokšņa šajā rajonā, tomēr tas netika īstenots dzīvē, jo 1806. gadā reģions nokļuva Napoleona rokās, kurš to uzticēja saviem poļu sabiedrotajiem. Franču inženieru vadībā 1807. gadā uzsāka nocietinājumu būvi, kuri bija paredzēti arī kā viens no lieliem resursu punktiem karos pret austrumiem. 1809. gadā pirmie kazemāti un sienas bija gatavas. Kopumā franču laikā tika izveidota cietokšņu sistēma, kurā bija vairāki bastioni un forti. 1810. gadā vadošais franču inženieris tika aizstāts, jo bija notikušās vairākas izmaiņas Napoleona plānos. Turpmāk darbos tika iesaistīti pat 20 000 strādnieku, tomēr franču iecerētais cietoksnis tā arī netika pabeigts. 1813. gada 5. februārī 36 000 krievu karavīri pienāca pie cietokšņa un aplenca to. Poļu karavīri to aizstāvēja līdz cietokšņa kapitulācijai 1813. gada decembrī.
Pēc tam, kad krievu karaspēks ieņēma cietoksni, tas tika nosaukts par Novogeorgijevskas cietoksni. Kopā ar citiem tuvākajiem cietokšņiem tas veidoja četrstūri. 1909. gadā tika uzsākta cietokšņa sistēmas izbūve ap galveno citadeli. Forti tika izbūvēti 8 km attālumā no citadeles, lai to pasargātu no artilērijas. Kopumā fortu sistēma izmaksāja 8 000 000 rubļu, tomēr nomainoties kara ministriem visa nocietinājumu līnija netika pabeigta.
Cietoksnis tika uzskatīts par vienu no krievu varas simboliem Polijā. 1915. gada vasarā tā aizstāvēšanā piedalījās 2. Sibīrijas strēlnieku divīzija, 63. un 58. kājnieku divīzijas. Tomēr augusta sākumā cietoksni ieņēma Vācijas karaspēks, iegūstot 1 600 artilērijas lielgabalu un apmēram miljonu artilērijas lādiņu.
Pēc Pirmā pasaules kara Modlina kļuva par atjaunotās Polijas valsts daļu. Cietoksnis tika modernizēts ar vairākiem moderniem bunkuriem, prettanku un pretgaisa aprīkojumu. Tā uzdevums bija piesegt Varšavu no uzbrukuma ziemeļos. Šeit bija izvietotas vairākas barakas un militārās apmācības iestādes. Otrā pasaules kara laikā šeit norisinājās kauja par Modlinu. Cietoksnis kapitulēja 1939. gada 29. septembrī.
Rūdolfs Balcers

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Balcers uzsāka Norvēģijā, kur pēc vairākām junioru līgās aizvadītām sezonām, 2013.—14. gada sezonā devās laukumā divās spēlēs Norvēģijas hokeja līgas kluba Stavangeras "Oilers" sastāvā. Nākamajā sezonā Balcers kļuva jau par "Oilers" pamatsastāva spēlētāju, 36 spēlēs atzīmējoties ar 21 rezultativitātes punktu un kopā ar komandu izcīnot Norvēģijas čempiona titulu. 18 gadu vecumā viņš bija līgas rezultatīvākais U-20 vecuma spēlētājs.
Pēc sezonas noslēguma Balceru 2015. gada NHL draftā izvēlējās Sanhosē "Sharks". Stavangerā Balcers aizvadīja vēl vienu sezonu, kopā ar "Oilers" otro gadu pēc kārtas izcīnot Norvēģijas čempiona titulu, taču tad pārcēlās uz Ziemeļameriku, pievienojoties Rietumu hokeja līgas vienībai Kemlūpas "Blazers".
2017. gada 13. jūlijā noslēdza trīs gadu līgumu ar NHL klubu Sanhosē "Sharks", pievienojoties tās Amerikas hokeja līgas fārmklubam Sanhosē "Barracuda". Balcers kļuva par rezultatīvāko "Barracuda" spēlētāju, sezonas gaitā piedaloties arī AHL Zvaigžņu spēlē. 2018. gada 11. februārī Balcers tika izsaukts uz NHL, taču, neaizvadījis nevienu spēli, vien dienu vēlāk atgriezās "Barracuda" sastāvā. Regulāro sezonu Balcers noslēdza ar 48 punktiem, kas viņu padarīja par komandas rezultatīvāko spēlētāju un ierindoja visas līgas 50 rezultatīvāko spēlētāju starpā. Balcers tika atzīts par "Barracuda" sezonas labāko debitantu. 2018. gada 13. septembrī Balcers tika iesaistīts vasaras lielākajā NHL maiņas darījumā, kuras ietvaros "Sharks" ieguva Ēriku Kārlsonu, savukārt Balcers pievienojās Otavas "Senators". Savu debiju NHL piedzīvoja 2019. gada 5. janvāra spēlē pret Minesotas "Wild", savukārt jau dienu vēlāk, savā otrajā spēlē, atzīmējās arī ar pirmo vārtu guvumu NHL. Sezonas turpinājumā Balcers aizvadīja 36 spēles NHL, gūstot 14 punktus.
Latvijas hokeja izlases rindās spēlējis 2018. gada un 2019. gada. Pasaules čempionātos. Debiju Pasaules čempionātā Balcers aizvadīja 5. maijā, gūstot divus vārtus Latvijas izlases uzvarā ar 3:2 pār Norvēģiju. Gan 2018., gan 2019. gada Pasaules čempionātus noslēdza kā Latvijas izlases rezultatīvākais spēlētājs. Junioru vecumā spēlējis 2015., 2016. un 2017. gada Pasaules čempionātā junioriem, kā arī 2014. un 2015. gada Pasaules čempionātā jauniešiem.
Arjens Robens

Karjera

Pirmos panākumus A. Robens guva Nīderlandes kluba FC Groningen sastāvā, 2001. gadā nosaukts par Eredivisie sezonas labāko futbolistu. Pēc diviem gadiem pārgāja uz vienu no vadošajiem līgas klubiem Eindhovenas PSV, ar kuru kļuva par čempionāta uzvarētāju. 2003. gada labāko Nīderlandes jauno futbolistu A. Robenu mēģināja iegūt savā sastāvā vairāki Anglijas klubi, līdz 2004. gadā tas izdevās Londonas "Chelsea", kuras sastāvā viņš kļuva par Premjerlīgas uzvarētāju. Pēc trešās sezonas Anglijā A. Robens nokļuva Madrides "Real", kas par spēlētāja pāreju samaksāja 35 miljonus sterliņu mārciņu. Arī Spānijā viņš kļuva par čempionu, taču, pārejot uz Minhenes "Bayern" 2009. gadā, spēlētāja vērtība bija kritusies un transfēra maksa bija 25 miljoni mārciņu.
Jau savā pirmajā spēlē, pārstāvot Bavārijas klubu, A. Robens guva divus vārtus, bet pirmajā sezonā ar "Bayern" atkal kļuva par čempionāta uzvarētāju un sasniedza Čempionu līgas finālu. Pēc pirmās sezonas Vācijas klubā atzīts par 2010. gada Vācijas Gada futbolistu, kā tikai ceturtais ārzemju spēlētājs balvas vēsturē.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Rojas novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Rojas novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Jānis Kļaviņš (šahists)

Šahista karjera

Jānim Kļaviņam bija samērā īsa, tomēr ļoti spilgta šahista karjera. Viņš uzvarēja Latvijas čempionātā šahā 1952. gadā un vēlāk trīs reizes ieguva bronzas medaļu (1956, 1959 un 1960). 1955. gadā viņš izpildīja PSRS sporta meistara normu komandu sacensībās Vorošilovgradā, bet nākamajā, 1956. gadā Maskavā kļuva par PSRS 1. masu turnīra uzvarētāju. Jānis Kļaviņš piedalījās PSRS Tautu spartakiādēs Latvijas komandas sastāvā 1953. gadā (ieguva pirmo vietu pie trešā galdiņa), 1955. gadā, 1958. gadā, 1959. gadā, 1960. gadā (ieguva trešo vietu pie trešā galdiņa), 1962. gadā un 1963. gadā. Tāpat viņš pārstāvēja "Daugavas" komandu PSRS kausa izcīņās 1954. gadā un 1961. gadā. 1962. gadā bija Latvijas Zinātņu akadēmijas šaha komandas līderis un deva lielu ieguldījumu tās uzvarā 3. Latvijas PSR komandu čempionātā.
Jānis Kļaviņš bija kombicionālā stila piekritējs, kura spēks slēpās daudzpusīgā variantu aprēķinā. Tomēr zinātnieka darbs sešdesmito gadu vidū guva virsroku, un Jānis Kļaviņš pamazām aizgāja no šaha dzīves.

Zinātnieka karjera

Pēc Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātes beigšanas 1957. gadā Jānis Kļaviņš nonāca Latvijas Zinātņu Akadēmijas Fizikas institūtā, kur nostrādāja ilgus gadus. Aizstāvējis zinātņu kandidāta grādu 1967. gadā (vēlāk pēc Latvijas neatkarības atgūšanas nostrificēts par fizikas doktoru). Nodarbojies ar magnetohidrodinamisko mašīnu siltumproblēmu pētniecību. Bijis inženieris, pētnieks, institūta laboratorijas vadītājs, institūta zinātniskais sekretārs un direktora vietnieks zinātniskajā darbā.
Pantāga

Pantāga, pantāgs jeb pentogs ir tradicionāls latviešu Ūsiņa dienas ēdiens. Tas simboliski ataino sauli, tādēļ to bieži gatavo arī Lieldienās.
Pirmo nakti pēc ziemas laižot zirgus pieguļā, līdzi tika ņemtas gan vārītas, gan jēlas olas, ko izmantoja, lai virs ugunskura ceptu pantāgu. Pirms pantāga ēšanas, tas vispirms tika ziedots Ūsiņam. Ziedot varēja divējādi: lejot olu mieta vai cirvja kāta caurumā, pēc tam caurumam uzveļot virsū lielu akmeni; vai pirmo pantāga kumosu ieliekot nelielā bedrītē, kuru pēc tam aizbēra ciet ar zemi. Kad Ūsiņam bija ziedots, tad pirmais iesāka ēst vecākais vīrs vai saimnieks, tad piebiedrojās pārējie vīri un puiši.

Gatavošana

Pantāgu cepa uz atklātas uguns āra pavardā vai ugunskurā. Parasti lietoja apaļu čuguna pannu garā kātā. Virs uguns sakarsē pannu, tad pannā iesit olas un sakuļ dzeltenumu kopā ar baltumu un garšvielām. Pantāgam lietojamās garšvielas ir atkarīgas no cepēju iztēles un izdomas. Bet klāt pielikto garšvielu simboliskā nozīme ir tāda, ka klāt jāliek tas, kas pērnajā gadā ir pietrūcis un kas šogad būtu vajadzīgs.
Rīgas Natālijas Draudziņas vidusskola

Vēsture

Par skolas pirmsākumu uzskata 1895. gadu, kad Natālija Draudziņa Rīgā nodibināja privātu četrklasīgu otrās šķiras meiteņu skolu, kas atradās trīsistabu dzīvoklī Krišjāņa Barona un Lāčplēša ielas stūrī, mācības tajā uzsāka 69 meitenes.
Pēc jaunas ēkas uzcelšanas 1910. gadā tā tika pārdēvēta par Natālijas Draudziņas ģimnāzija. Pirmā Pasaules kara laikā skolu  1915. gadā bija jāevakuē uz Krieviju, taču N. Draudziņa nokārtoja skolas pārcelšanu uz Tērbatu (tagad Tartu). 1918. gada aprīlī Natālija Draudziņa kopā ar savu mācību iestādi atgriezās Latvijā, 1919. gada sākumā skolu nacionalizēja Stučkas valdība. Skola savu darbību atkal atsāka 1919. gada rudenī. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā skolu nacionalizēja un 1941. gadā Draudziņu atbrīvoja no skolas direktores amata, tomēr saglabāja "goda direktrises" titulu un dzīvokli skolas ēkā. Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā skolu pārdēvēja par Rīgas Natālijas Draudziņas 7. vidusskolu. 1982. gadā uzbūvēja divus skolas peldbaseinus. 1991. gadā skola atguva ģimnāzijas vārdu.
Latvijas skolu reformas gaitā 2010. gadā tai tika pievienota Rīgas komercģimnāzija, 2011. gadā Natālijas Draudziņas ģimnāziju apvienoja ar Rīgas 99. vidusskolu un nosauca par Rīgas Natālijas Draudziņas vidusskolu. 2013. gadā tai pievienoja Rīgas Centra sākumskolu Tērbatas ielā 69.

Skolas ēkas

Skolas ēku bloks Bruņinieku ielā 24a sastāv no vairākiem korpusiem, no kuriem viens ir celts 1910. gadā pēc Rīgas pilsētas arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta un ir iekļauts arhitektūras pieminekļu sarakstā. Fasāžu arhitektoniskajā apdarē izmantoti gotiski motīvi. Abi pārējie korpusi būvēti 1970. un 1980. gadā. Ēkas paplašinājuma (arhitekts Edgars Šēnbergs) primitīvās fasādes novirzi no apbūves līnijas gar Krišjāņa Barona ielu diktējušas administratīvi birokrātiskas prasības celtniecībā izmantot vienīgi saliekamās taisnstūra būvdetaļas. Veiksmīgāks ir apjomu kompozīcijā uzirdinātais paplašinājuma spārns gar Tērbatas ielu.
2016. gadā Rīgas Natālijas Draudziņas vidusskolā sāka ēku otrās kārtas atjaunošanas darbus.
GhanaSat-1

Lidojuma gaita

GhanaSat-1 tika palaists 2017. gada 3. jūnijā 21:07:38 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 v1.2 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas kravas kuģa SpaceX CRS-11 hermētiskajā nodalījumā kopā ar citiem nanopavadoņiem TOKI, Mazaalai, BRAC ONNESHA un Nigeria EduSat-1. Kravas kuģis SKS sasniedza 5. jūnijā. GhanaSat-1 palaists orbītā brīvā lidojumā 7. jūlijā 08:50 UTC no nanopavadoņu palaišanas iekārtas J-SSOD Nr. 7 reizē ar pavadoņiem TOKI un Mazaalai.
Georgs Augusts Šveinfurts

Dzīvesgājums

Georgs Augusts Šveinfurts dzimis 1836. gada 29. decembrī bagāta Rīgas tirgotāja ģimenē. No 1856. līdz 1862. gadam viņš studēja dabaszinības Heidelbergas, Minhenes un Berlīnes universitātēs. 1863.-1866. gadā viņš kā botānikas speciālists piedalījās vācu ekspedīcijā uz Ēģiptes un Sudānas teritoriju, pēc kuras Šveinfurts publicēja darbu par Nīlas baseina botānisko kartējumu.
1869.-1871. gadā viņš Berlīnes Zinātņu akadēmijas Humbolta fonda uzdevumā no Hartumas devās augšup gar Nīlas pieteku Bahrelgazelas upi un sasniedza eiropiešiem līdz tam nepazīstamo Kongo upes augšteces baseinu mūsdienu Sudānas, Kongo Demokrātiskās Republikas un Centrālāfrikas Republikas teritorijā. Aprakstījis azande cilti ar kanibālisma paražām jeb ņam-ņam (Niam-Niam), kā arī pigmeju cilti aka.
1873.—1874. gadā Šveinfurts piedalījās ekspedīcijā uz Lībijas tuksnesi. 1875. gadā viņš apmetās Kairā un izveidoja Ēģiptes ģeogrāfisko biedrību un nodevās Āfrikas vēstures un etnogrāfijas pētīšanai, veica ekspedīcijas uz Arābijas tuksnesi, Faijumas oāzi, 1881. gadā pētīja Sokotras salas un 1888.—1889. gadā Jemenas floru. 1891.-1894. gadā viņš veica pētījumus Eritrejas teritorijā.
Kopš 1887. gada viņš bija Vācu koloniālās biedrības loceklis un ar savām lekcijām un rakstiem veicināja Vācijas impērijas koloniālo ekspansiju Austrumāfrikā. Šveinfurts miris Minhenē 1925. gada 19. augustā.
Rivjēra

Rivjēra (franču un itāļu: Riviera; no itāļu riva vai franču rive — ‘krasts’) ir Ligūrijas jūras piekrastes rajons Francijas dienvidaustrumos un Itālijas ziemeļrietumos. Tradicionāli iedalās Azūra krastā (vai Franču Rivjērā) Francijā un Itālijas Rivjērā (Rivjēra di Ponente un Rivjēra de Levante).
Apvidum raksturīgs tipisks tā sauktais «Vidusjūras klimats» ar temperatūru ziemā no +9 līdz +12°С, bet vasarā — no +22 līdz +25 °C. Daudz saulainu dienu (270—300 gadā), nokrišņu daudzums lietus veidā 500–700 mm gadā. Līdz Pirmajam pasaules karam Rivjēra bija viens no tuberkulozes ārstniecības centriem, vēlāk kļuva par ļoti populāru kūrortu ar vienām no pasaules augstākajām nekustamo īpašumu cenām.
Tradicionāli par «Rivjērām» dēvē arī citas kūrvietas pasaulē ar tipisku Vidusjūras klimatu: Adrijas Rivjēra Adrijas jūras krastā, Turcijas Rivjēra Antaljas apkārtnē, Amerikas Rivjēra Santabarbaras apvidū, Kaukāza Rivjēra Krievijas Melnās jūras piekrastē un Abhāzijā u.c.