google/wiki40b huggingface dataset:
Raibā samtbeka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug no jūlija līdz novembrim dažādos, bet vairāk lapu koku mežos un laucēs. Izvēlas skābas, ar humusu bagātas ūdenscaurlaidīgas augsnes. Stipri bojā pelējuma sēnes. Sēne sastopama vairākos kontinentos, taču Ziemeļamerikas speciālisti nav pārliecināti, ka viņu kontinentā tā ir tā pati un viena suga.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas. Stobriņu slāni ieteicams noņemt.

Līdzīgās sugas

Atšķiras no kazu samtbekas un citām radnieciskām sugām ar savu raibi saplaisājušo cepurītes virsmu.
Stefans III Lielais

Dzīvesgājums

Dzimis Moldāvijas gospodara Bogdana II ģimenē, kurš par valdnieku bija no 1449. līdz 1451. gadam, kad to nogalināja viņa pusbrālis Petru III. Moldāvijā sakās pilsoņu karš, kas ilga līdz 1457. gadam, kad par valdnieku kļuva Stefans III. Kara laikā Stefans III ar Jānoša Huņadi atbalstu patvērās Transilvānijā, bet vēlāk Valahijas valdnieka Vlada III Drakula galmā. 1457. gadā iebruka Moldāvijā un padzina no tās Petru III.
Gandrīz viss Steafana III valdīšanas laiks pagāja cīņās pret iebrucējiem Moldāvijā. 1467. gada 15. decembrī Stefans Bajas kaujā sakāva Ungārijas karaļa Māķāša Huņadi karaspēku, vēlāk sakāva arī Zelta Ordas karaspēku. Uz laiku apturēja Osmaņu impērijas ofensīvu Balkānos, sakaujot tos Vaslui kaujā 1475. gada 10. janvārī. Kaut arī Mehmeds II sakāva Stefanu III 1476. gada 26. jūlijā Valea Albas kaujā, viņš vēlreiz apturēja osmaņu invāziju. Vairākkārt iesaistījās Valahijas iekšpolitikā. 1497. gada 26. oktobrī sakāva Polijas karali Janu I Olbrahtu Kozminas meža kaujā. 1503. gada 20. augustā Stefans III noslēdza līgumu ar sultānu Bajezidu II par Moldāvijas neatkarību apmaiņā pret ikgadēju nodevu.
1462. gadā, aplencot Kiliju, Stefans III tika ievainots kājā. Kaut arī laika gaitā galmā tika ataicināti slaveni ārsti un astrologi, no šī ievainojuma Stefans īsti neizārstējās. Miris 1504. gadā. Rumānijas pareizticīgā baznīca Stefanu III ir kanonizējusi. 2006. gadā Rumānijas televīzijas aptaujā Stefans atzīts par visu laiku ievērojamāko rumāni.
Kņazs

Lielkņazs

Lielkņazs (krievu: великий князь, lietuviešu: didysis kunigaikštis) - absolūti suverēns lielkņazistes (valsts) monarhs Austrumeiropā (Maskavijas lielkņaziste, Lietuvas lielkņaziste), pēc ranga līdzvērtīgs lielhercogam un karalim. 
Lietuvas lielkņazistē tituls parādījās XIII gs., kad to pieņēma Mindaugs (ap 1200-1263). Vēlāk, apvienojoties Lietuvas lielkņazistei un Polijas karalistei jaunā kopvalstī Žečpospoļitā, „Lietuvas lielkņazs“ bija viens no Žečpospoļitas valdnieku tituliem. Polijas-Lietuvas valdnieki savam titulam pievienoja arī citu uzvarēto suverēno valdnieku titulus, piemēram, "Prūsijas, Mazovijas, Žemaitijas un Livonijas lielhercogs". 
Krievijas teriotorijā sākotnēji šis tituls bija tikai Kijevas lielkņazam, XII gs. jau vairāki suverēni kņazi kronējās kā lielkņazi (Vladimiras, Čerņigovas, Rjazaņas u.c.), no XIII gs. lielkņaza titulu krievu kņazistēs piešķīra Zelta ordas hans kā šo zemju suverēns un senjors. Tituls saglabājās arī pēc tam, kad XVI gs. Maskavas lielkņazi kļuva par Krievijas cariem. Krievijas cars Mihails Fjodorovičs Romanovs lietoja "Livonijas lielkņaza" titulu, bet vēlākie Krievijas imperatori pēc Latvijas pakļaušanas sevi titulēja vairs tikai kā "Livonijas kņazus" un "Kurzemes un Zemgales kņazus".
Pēc XVIII gs. tituls „lielkņazs“ Krievijas impērijā pienācās tikai troņmantniekam.
Vīķe

Izplatība

Ja neņem vērā vīķes salīdzinoši nelielo izplatības areālu Turcijā (Marmora jūras upes Anatolijas reģionā), tad vīķi var uzskatīt par Eiropas zivju sugu. Tā sastopama uz ziemeļiem no Pirenejiem, Alpiem un Kaukāza, un Skandināvijā ziemeļu robeža sasniedz 67° ziemeļu paralēli. Austrumu virzienā izplatības areāls turpinās līdz Urālas un Embas upei Kazahstānā. Vīķe introducēta dažās upēs Spānijā, Portugālē un Itālijā.

Latvijā

Latvijā vīķe sastopama daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē, īpaši upju grīvu tuvumā. Nelielos vai stipri aizaugušos, īpaši slēgtos ezeros parasti nav sastopama.

Izskats

Vīķe ir neliela saldūdens zivs. Tās garums var sasniegt 25 cm, svars 175 g, lai gan parasti tā ir apmēram 15 cm gara. Latvijā tā ir mazāka un garumā aug līdz 17 cm, pieņemoties svarā līdz 70 g. Ķermenis vīķei slaids, no sāniem saplacināts. Mute vērsta uz augšu un uz priekšu. Mugura zilganzaļa, sāni un vēders sudrabaini. Acis vīķei ir lielas, bet zvīņas smalkas, kas ļoti viegli atdalās no ādas. Starp anālo un vēdera spurām uz vēdera viduslīnijas asa, ķīļveida josla, kuru nesedz zvīņas. Sānu līnija pilnīga, un tajā ir 45—55 zvīņas. Anālajā spurā parasti vairāk staru nekā auslejai. Rīkles zobi divās rindās, to iekšējā mala rievota.

Uzvedība un barība

Vīķe mājo plašos ezeros, lielās un vidēji lielās upēs. Uzturas lielos baros, vietās ar lēnu straumi. Sevišķi lielas koncentrācijas vīķes veido pavasarī pirms nārsta un rudenī, izvietojoties ziemošanas bedrēs. Ziemā mazaktīva. Vīķe parasti uzturas ūdens virsējos slāņos. Tālas migrācijas neveic. Barojas ar zooplanktonu, vēžveidīgos ieskaitot, ūdenī iekritušiem kukaiņiem un bentosu.

Vairošanās

Dzimumgatavība vīķei iestājas 1—6 gadu vecumā (visbiežāk 2—3 gadu vecumā), sasniedzot 5—12 cm, Latvijā 6—10 cm garumu. Vīķe parasti nārsto vienu vai divas reizes mūžā. Nārsto no aprīļa līdz jūlijam, Latvijā no jūnija līdz jūlijam, kad ūdens temperatūra] sasniedz 13—28° C. Nārstošana notiek gan seklumā, gan dziļumā, no 5 cm līdz 3 m, parasti uz augiem, retāk uz grants vai akmeņainas gultnes. Raksturīgs porciju nārsts 2—6 piegājienos ar 10—20 dienu starplaiku. Auglība 0,6—25 tūkst. ikru. Kopējais nārsta ilgums 24—45 dienas. Ikri ir lipīgi un pielīp pie augiem, oļiem vai akmeņiem, to attīstība ilgst 3—8 dienas, atkarībā no ūdens siltuma. Ja ūdens temperatūra 18° C, ikri attīstās 70—80 stundās. Kāpuri uzturas seklos krastos, bet mazuļi pamet piekrastes un uzsāk pelaģisku barošanos ar planktonu. Veido hibrīdus ar plaudi, plici, raudu, ruduli, ausleju, sapalu un balto sapalu. Vīķe var sasniegt 10 gadu vecumu, Latvijā līdz 8 gadu vecumam.
Žans Klods van Damme

Filmēšanās reklāmās

2013. gada 13. novembrī Volvo Trucks augšupielādēja reklāmas klipu tīmekļa vietnē YouTube. Šajā klipā Van Damme demonstrē špagatu atrodoties ar katru kāju uz divu Volvo ražotu smago mašīnu priekšējiem spoguļiem. Video ātri vien kļuva populārs internetā un jau pirmajās 3 dienās bija skatīts 11 miljonus reižu, 35 miljonus reižu pirmās nedēļas laikā.
Rīgas Lietuviešu vidusskola

Vēsture

Dibināta 1991. gadā kā Latvijas lietuviešu klase ar 9 skolēniem Rīgas 85. vidusskolas ēkā. 1995. gadā izveidoja Rīgas Lietuviešu pamatskolu. 2000. gadā skolai piešķīra vidusskolas statusu un Rīgas Lietuviešu vidusskolas nosaukumu. 2001. gadā skola pārcēlās uz jaunām telpām Prūšu ielā 42A.

Izglītības programmas

Pamatizglītības programma (21011111), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (31011011).
Regīna Spektore

Diskogrāfija

Regīna Spektore bija producents saviem pirmajiem diviem albumiem, taču lielāku popularitāti ieguva albumi Soviet Kitsch un Begin to Hope", kuriem ir raksturīga augstāka profesionalitāte.
Royal Dutch Shell

Vēsture

Royal Dutch Shell tika dibināts 1907. gada februārī, kad 1890. gadā dibinātā Nīderlandes Royal Dutch Petroleum Company (darbojās ar naftas ieguvi mūsdienu Indonēzijā) apvienojās ar 1897. gadā dibināto britu "Shell" Transport and Trading Company Ltd (nodarbojās ar opija tirdzniecību Ķīnā), lai spētu konkurēt ar amerikāņu monopolu Standard Oil. 1919. gadā Shell iegādājās kompāniju Mexican Eagle Petroleum Company un 1921. gadā pieņēma vārdu Shell-Mex Limited. Trīsdesmito gadu ekonomikas krīzes laikā Shell apvienojās ar British Petroleum, nodibinot Shell-Mex and BP Ltd, līdz 1975. gadā tās tika atkal šķirtas.
2015. gada 8. aprīlī tika paziņots, ka panākta vienošanās par Apvienotās Karalistes enerģētikas uzņēmuma BG Group pirkšanu par 64 miljardiem eiro. Darījums tika pabeigts 2016. gada februārī.

Bizness

Royal Dutch Shell darbojas vairāk nekā 140 valstīs. Viena no lielākajām Shell struktūrvienībām - Shell Oil Company atrodas Hjūstonā, Teksasā.

Kritika

Shell biznesa prakse tiek kritizēta no vairāku vides un cilvēktiesību aizstāvju organizāciju puses. Visskaļākos protestus izpelnījies Shell darbība Nigērijā. 2004. gadā atklājās, ka Shell stipri pārspīlējis savā īpašumā esošās potenciālo naftas atradņu apjomu. Pēdējā laikā Shell ticis kritizēts par savām darbībām Īrijā (Koribas gāzes atradnēs) un Krievijā (Sahalīna-2 projektā).

Shell Latvijā

Shell Latvijā darbojās īdz 1940. gadam. Tam bija vairākas degvielas uzpildes stacijas Latvijā, tajā skaitā Rīgā. Interesants fakts, Brīvības un Miera ielas stūrī nelielā ēka ir bijusi Shell norēķinu kase par degvielu.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas Shell atgriezās Lavtijā.
Shell Latvijas degvielas mazumtirdzniecības tirgū strādāja līdz 2002. gadam, kad tas no Latvijas aizgāja. Visas Shell degvielas uzpildes stacijas pārņēma Statoil (tagad Circle K).
2016. gadā Shell zīmols atgriezās Latvijas tirgū uz zīmola licences līguma pamata ar SIA Baltic Fuels Retail Partners. 28. jūlijā Rīgā  tika atvērtas pirmās Shell degvielas uzpildes stacijas, kas agrāk darbojās ar Trest zīmolu. Līdz 2016. gada beigām tika atvērtas aptuveni desmit Shell DUS.
2019. gada pavasarī visas Shell degvielas uzpildes stacijas Latvijā tika slēgtas, uzņēmumam nepaskaidrojot slēgšanas iemeslus.
Roberts Purs

Dzīvesgājums

Dzimis 1886. gada 23. decembrī Gaujienas pagastā. 1907. gadā kā eksterns beidza Pēterburgas Kadetu korpusu, pēc tam studēja Rīgas Politehniskajā institūta ķīmijas nodaļā (1908-1914), studentu korporācijas Talavija loceklis. Pirmā pasaules kara laikā bija virsnieks inženieris Šliselburgas ķīmiskajā fabrikā (1914-1918). Latvijas brīvības cīņu laikā bija studentu rotas kapteinis (1918-1919), vēlāk Bruņotā I diviziona (Tanku diviziona) virsnieks (1920). Pēc kara beigām viņu iecēla par apgādes daļas priekšnieku Tehniskajā pārvaldē (1921). No 1924. gada R. Purs bija Valsts kontroles ierēdnis.
Otra pasaules kara beigās devās trimdā uz Vāciju, kur mira 1960. gada 16. jūlijā Štutgartē.
Ziemeļkipras administratīvais iedalījums

Ziemeļkipras administratīvo iedalījumu veido 5 distrikti, kuri sīkāk iedalās 12 apakšdistriktos. Ziemeļkipra ir de facto neatkarīga, parlamentāra republika, kas atrodas Kipras ziemeļos. Tā savu neatkarību pasludināja 1983. gadā, ko ir atzinusi tikai Turcija.
Pīters Pens (1953. gada filma)

Sižets

Džordžs un Mērija Dārlingi pošas uz balli, kamēr viņu bērni Vendija, Džons un Maikls pošas gulētiešanai. Kamēr Dārlingi atrodas ballē, viņu bērnus apciemo Pīters Pens, par kuru Vendija saviem brāļiem bija stāstījusi pasakas. Pīters trijotni aizved uz Nekurnekadzemi, kur viņiem priekšā ir dažādi piedzīvojumi, tajā skaitā tikšanās ar Kapteini Āķi, kurš vēlas Pīteram atriebties par savas kreisās rokas zaudēšanu.
Valdis Šlakāns

Biogrāfija

Valdis Šlakāns piedzima 1898. gada 5. jūlijā. Vadījis lauksaimniecību Kokneses pagastā.
Šlakāns ir bijis Ilūkstes un Tukuma apriņķa valdes priekšsēdētājs. 1931. gadā tika ievēlēts 4. Saeimā no Latvijas Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijas saraksta. Parlamentā darbojās līdz Ulmaņa apvērsumam 1934. gada maijā. Otrā pasaules kara laikā devās trimdā.
Miris 1951. gada 10. oktobrī Eslingenē. 13. oktobrī turpat kremēts.
Jānis Peive

Biogrāfija

Peive dzimis 1906. gada 3. augustā (21. jūlijā pēc vecā stila) Semjoncevas ciematā (Pleskavas guberņās Toropecas apriņķī) Krievijā (tagad Tveras apgabalā) latviešu zemnieka Voldemāra Peives ģimenē. 1929. gadā pabeidzis K. A. Timirjazeva Maskavas lauksaimniecības universitāti. 1930. gadā apprecējies ar sievu Kseniju.
Otrā pasaules kara laikā ieradās Latvijā, kur 1944. gadā viņu iecēla par Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas rektoru, šajā amatā bijis līdz 1950. gadam, 1951. gadā kļuvis par Latvijas Zinātņu akadēmijas prezidentu.
1958. gadā Peivi iecēla par PSRS Tautību padomes priekšsēdētāju, bet 1959. gada 27. novembrī viņš kļuva par Latvijas PSR Ministru padomes priekšsēdētāju, lai gan sākotnēji šajā amatā bija iecerēts virzīt Eduardu Berklavu. 1962. gadā zaudējis valdības vadītāja krēslu, savukārt PSRS Tautību padomi Peive vadījis līdz 1966. gadam. 1969. gadā ticis piešķirts Sociālistiskā Darba varoņa tituls. Peive miris 1976. gada 12. oktobrī.
No 1977. līdz 1990. gadam Jāņa Peives vārdā tika pārdēvēta Struktoru iela Rīgā.
Jāņa Peives brālis Aleksandrs Peive bija slavens ģeologs.
Zonta International

Starptautiskā Zonta kustība Latvijā

Darbību Latvijā Starptautiskā Zonta organizācija uzsāka 1993. gada oktobrī ar Rīgas Zonta kluba nodibināšanu. 
Latvijā ir pieci Zonta klubi — Rīgā, Jelgavā, Valmierā, Bauskā un Ogrē. Tajos darbojas sievietes augsta līmeņa profesionāles un vadošas darbinieces, kas aktīvi iesaistījušās Zonta mērķa programmās, projektos un pasākumos, lai uzlabotu meiteņu, jauniešu un sieviešu dzīvi savā dzīves un darba vietā, pagastā, pilsētā, rajonā, reģionā un pasaules mērogā. Latvijas zontas sadarbojas ar citiem klubiem un organizācijām, apmainās zināšanām, veido draudzīgas vietējās un starptautiskas attiecības.
Latvijas  un Zviedrijas Zonta  klubi  veido Zonta International 21.apgabalu. Šobrīd Latvijā darbojas pieci Zonta  klubi.

Zonta klubi Latvijā

1993. - Rīgas Zonta klubs.
1997. - Jelgavas Zonta klubs.
2002. - Valmieras Zonta klubs.
2003. - Bauskas Zonta klubs.
2010. - Ogres  Zonta klubs.

Sadarbības partneri

Zonta klubi visā pasaulē. Latvijā -  nodibinājums „Vītolu fonds”, TTT Dāmu klubs, misija „Pakāpieni”, biedrība „Līdere”, Latvijas SOS Bērnu ciematu asociācija, Latvijas Lauku sieviešu apvienība, Rotari klubi, Soroptimists klubi, Hercoga Jēkaba klubs, Akadēmiskā apvienība „Austrums”, resursu centrs sievietēm „Marta”, Valmieras Valsts ģimnāzija,  Europe Direct informācijas centrs Valmierā,  Valmieras bibliotēka , Valmieras novada fonds, Vidzemes Augstskola,  Bauskas novada sociālais dienests, Bauskas novadpētniecības un mākslas muzejs, Bauskas pilsētas pamatskola, Bauskas mūzikas skola,  Sēļu Dāmu klubs, citas organizācijas un uzņēmumi.

Starptautiskās programmas

Zonta klubu dalībnieču sevis pilnveidošanas programma – pieredzes apmaiņa ar Latvijas un citu valstu klubu zontām, profesionālās pieredzes un nevalstisko organizāciju darba pieredzes apmaiņas braucieni, piedalīšanās starptautiskajās sanāksmēs, NVO konferencēs, Latvijas 6.areāla Zonta pilnsapulcēs, Zonta International  21.apgabala konferencēs, Zonta International kongresos-konventos. 
Pasākumi virzīti uz līdzekļu piesaistīšanu un ieguldīšanu (iespēju robežās) vietējos projektos Latvijā, Zonta International  pasaules servisa projektos un Zonta stipendiju fondos;
Starptautisko Zonta stipendiju popularizēšana un izmantošana Latvijā - eseju konkurss vidusskolniecēm – sabiedriski aktīvām jaunietēm (Young Women in Public Affairs Award), Džeinas M. Klausmanes (Jane M. Klausman) stipendija finansu un ekonomikas jomā studējošām bakalaurēm un maģistrantēm, Amēlijas Erhartes (Amelia Earhart) stipendija jaunietei, kas studē ar aviāciju, aeronautiku un kosmosa izpēti saistītā jomā doktorantūras līmenī.
Raimons Pulidors

Komandas

Visu savu karjeru Pulidors pavadīja vienā komandā, kuras galvenais sponsors bija Cycles Mercier. Mainoties pārējiem sponsoriem, viņa komanda saucās Mercier-BP (1960–1967), Fagor-Mercier (1970–1971), Gan-Mercier (1972–1976) un Miko-Mercier (1977). BP bija naftas kompānija, Fagor ražoja virtuves iekārtas, Gan bija apdrošināšanas uzņēmums un Miko ražoja saldējumu.

Pirmā dopinga pārbaude tūrē

Raimons Pulidors kļuva par pirmo braucēju, kam tika veikta dopinga pārbaude Tour de France. Pārbaudītāji pirmoreiz tūrē ieradās 1966. gadā Bordo, tomēr baumas jau bija izplatījušās un daudzi braucēji pametuši viesnīcas. Pirmais sacensību dalībnieks, ko viņi atrada, bija Pulidors.
Tika atrasti vēl daži braucēji, ieskaitot Riku van Loju. Daļa no braucējiem atteicās veikt pārbaudes. Nākamajā rītā sacensības pameta pilsētu un devās Pirenejos. Posma beigās braucēji nokāpa no velosipēdiem un sāka soļot, izkliegt protestus un apvainot sacensību ārstu Pjēru Dimā, dažiem no viņiem pieprasot, lai arī viņš veiktu testu, vai nav dzēris vīnu vai lietojis aspirīnu, lai padarītu savu darbu vieglāku. Braucēji arī kritizēja Pulidoru par piekrišanu pārbaudei. Viņš protestus noraidīja un no streika distancējās. Citi zināmi braucēji kā Žaks Anketils bija streika priekšgalā. Pulidors teica, ka kontroles viņam ir vienaldzīgas un tas sabojāja viņa attiecības ar citiem braucējiem.
Raiņa kapi

Raiņa kapi (sākotnēji Rīgas Jaunie kapi) ir kapsēta Aizsaules ielā 1, Rīgā, Latvijā.
Kapsētas platība ir 10 hektāri. Raiņa kapi tika oficiāli atklāti 1929. gadā, tad arī tie ieguva savu nosaukumu, jo šeit tika apglabāts Rainis. 1925. gadā te sāka apglabāt dažādas personas, kas nepiederēja ne pie vienas draudzes, no kurienes ir cēlies tautā pastāvējušais nosaukums "bezdievju kapi" un "pagānu kapsēta". 1935. gadā tika novietots Raiņa kapa piemineklis. Blakus Raiņa kapam 1943. gadā tika apglabāta viņa dzīvesbiedre Aspazija.
Pēc Otrā pasaules kara te galvenokārt tika apglabāti kultūras, zinātnes darbinieki, militārpersonas, Komunistiskās partijas, padomju darbinieki.

Padomju kapsēta

Uzreiz pēc Otrā pasaules kara beigām kapsētā apglabāti 33 padomju partizāni un virsnieki. Šeit apglabāti Padomju Savienības varoņi Pjotrs Zubovs, Georgijs Isakovs, Viktors Komarovs, Imants Sudmalis, Otomārs Oškalns. Tiešā Raiņa pieminekļa tuvumā 1950ajos gados apglabāti vairāki desmiti padomju pulkveži un ģenerāļi. Vēlākos gados padomju virsnieku kapiem pievienojās padomju nomenklatūras pārstāvju apbedījumi.

Valdības laukums

20. gadsimta 60. gados izveidots tā sauktā Valdības laukuma arhitekturālais ansamblis, kurā apglabāti LPSR augstākie valsts un partijas vadītāji. 
Pēc padomju varas sabrukuma Valdības laukums stāvēja neapkopts, apmaiņā pret naudas ziedojumiem un solījumiem kapus sakārtot, šeit piešķīra kapa vietas bagātiem cilvēkiem, kuriem izveidotas pompozas kapa vietas. Valdības laukumā apglabāti 1996. gadā 22. septembrī nošautie Mono AM īpašnieks Valerijs Mačugins un modeļu aģentūras Nataly vadītāja Natālija Meisāne. 1996. gada 18. augustā nošautais Interlog PTE ģenerādirektors Igors Conda. 2000. gadā nelikumīgi apglabāts reketieris Jurijs Voļvačs. Šeit apglabāta arī firmas Anrē īpašniece Anita Gribuste.
Elektrostatika

Elektrostatika ir fizikas nozare, kas pēta mierā esošu elektrisko lādiņu mijiedarbību, kas notiek ar elektriskā lauka starpniecību. Nozares pamatā ir Kulona likums, kas apraksta šo lādiņu mijiedarbību. No Kulona likuma arī izriet Gausa teorēma.
Ir novērojamas dažādas elektrostatiskās parādības, piemēram, matu elektrizācija, kad gar tiem tiek berzēts piepūsts balons, sprakšķu dzirdēšana sintētiska apģērba novilkšanas procesā. Elektrostatiskās parādības tiek izmantotas arī tehnoloģijā. Lāzerprinteru un kopētāju darbības principā ir negatīvi lādētajam papīram pielīpošās pozitīvi lādētās krāsvielu daļiņas.
Gerhards Dēnhofs (Tērbatas vaivads)

Dzīvesgājums

Dzimis ap 1554. gadu Livonijas ordeņa Durbes pilskunga Hermaņa Dēnhofa un viņa sievas Annas, dzimušas Jodes (Joede), ģimenē. Viņam bija vismaz pieci brāļi Ernests, Kristaps, Oto, Teodors, Heinrihs un māsa Elizabete. 
Piedalījās Livonijas karā, 1581. gadā aprecējās ar Margaritu fon Cveifelnu (Zweiffeln). 1598. gadā tika iecelts par Tērbatas vaivadu.  
Poļu—zviedru karu sākumā 1600. gadā zviedriem izdevās iekarot lielu daļu Pārdaugavas Livonijas hercogistes. Tomēr pēc uzvaras Kokneses kaujā 1601. un 1602. gadā poļiem un lietuviešiem atgūt lielu daļu no zaudētajām teritorijām. 
Uzskata, ka pulkvedis Dēnhofs miris karos ar zviedriem starp 1598. un 1602. gadu.
Burvju flauta

"Burvju flauta" (vācu: Die Zauberflöte) ir austriešu komponista Volfganga Amadeja Mocarta komiskā opera (Singspiel) divos cēlienos. Libreta autors — austrietis Emanuels Šikanēders (Emanuel Schikaneder).
Šī ir pēdējā Mocarta opera — tās pirmizrāde notika Theater auf der Wieden netālu no Vīnes 1791. gada 30. septembrī, savukārt 5. decembrī Mocarts nomira. Debijas iestudējumā Papageno lomā bija libreta autors Šikanēders.
Mūsdienās viena no iestudētākajām operām pasaulē.
Nāve

Apbedīšana

Apbedīšana ir ceremonija, kas notiek pēc tam, kad konstatēta attiecīgā cilvēka nāves iestāšanās. Apbedīšanas ceremonijas laikā notiek atvadīšanās no mirušā cilvēka. Mūsdienās attīstītās valstīs, to skaitā arī Latvijā, ir ierasta cilvēka ķermeņa apbedīšana zārkā. Apbedīšanas ceremonija sevi ietver šādu darbību veikšanu: kapa vietas sagatavošana, mirušā cilvēka izvadīšana, zārka nolaišana sagatavotajā kapā, kapa aizbēršana un kopiņas izveidošana, kapa kopiņas noklāšana ar skujkoka zariem. Šīs ceremonijas organizēšana ir sarežģīta un tāpēc šis darbs visbiežāk tiek uzticēts apbedīšanas birojam, kas specializējas pienācīgu apbedīšanas ceremoniju organizēšanā.

Kremēšana

Kremēšana ir viena no alternatīvām ierastajai apbedīšanas ceremonijai un mūsdienās tā kļūst arvien populārāka. Kremēšanā mirušā cilvēka ķermenis atrodas zārkā un tiek ievietots speciālā krāsnī. Pēc ceremonijas tiek savākti pelni, ko ievieto īpašā urnā, un tie tiek nodoti tuviniekiem.
Čadas administratīvais iedalījums

Čadas administratīvo iedalījumu veido 22 reģioni (régions) un 1 galvaspilsētas reģions. Reģioni sīkāk iedalās 61 departamentā. Savukārt Ndžamena sīkāk iedalās 10 apakšdistriktos.
Brestas cietoksnis

Brestas cietoksnis (baltkrievu: Брэсцкая крэпасць, krievu: Брестская крепость, poļu: Twierdza brzeska) ir daļēji saglabājušies nocietinājumi Brestas pilsētā Baltkrievijā pie Muhavecas ietekas Bugā un tās pretējā krastā Polijā.

Būvniecība

Sākts būvēt 1833. gadā kā Brestļitovskas cietoksnis pēc vācu kara inženiera Kārļa Opermaņa projekta. Galvenie darbi tika pabeigti 1842. gadā. Cietoksni veidoja citadele un trīs to aizsargājoši nocietinājumi ar kopējo platību 4 km² un galvenās aizsardzības līnijas garumu 6,4 km. Citadele atrodas uz salas starp divām Muhavecas attekām.
1864.—1888. gadā cietoksnis pēc Eduarda Totlēbena projekta modernizēts, izveidojot fortu apli 32 km garumā. 1913. gadā sākta otrā nocietinājumu loka būve 45 km garumā, bet līdz Pirmā pasaules kara sākumam to nepabeidza. Sākoties karam, cietoksnis tika pamests un daļēji uzspridzināts. 1918. gada 3. martā Citadeles Baltajā pilī tika parakstīts Brestļitovskas miera līgums. Saskaņā ar Rīgas miera līgumu cietoksnis kopā ar Brestas pilsētu nonāca Polijas sastāvā un tika izmantots kā kazarmas, noliktava un cietums.

2. pasaules karš

2. pasaules kara Polijas kampaņas sākumā jau 1939. gada 2. septembrī Luftwaffe bombardēja cietoksni, nometot 10 bumbas. 13. septembrī no cietokšņa tika evakuētas poļu militārpersonu ģimenes, pieejas cietoksnim mīnētas, ieejas bloķētas ar tankiem. Uzbrūkošie vācu spēki pārspēja poļu spēkus kājnieku skaitā 2 reizes, tankos — 4 reizes, bet artilērijā — 6 reizes. 14. septembrī vācu spēki pirmoreiz mēģināja ieņemt cietoksni, bet tika atsisti. Pēc vairākām kaujām un bombardēšanas 17. septembrī poļu spēki atkāpās. 
1939. gada 22. septembrī Vērmahts cietoksni nodeva Sarkanajai armijai.
1941. gada 22. jūnijā, sākoties Vācijas uzbrukumam Padomju Savienībai, cietoksnī, neskaitot ģimenes locekļus, bija ap deviņiem tūkstošiem dažādu ieroču šķiru Sarkanās armijas karavīru. 22. jūnijā 4:15 sākās artilērijas apšaude, bet 4:45 — uzbrukums pašam cietoksnim. 7:00 daļa dislocētā karaspēka (divas strēlnieku divīzijas) cietoksni pameta. Nepārtrauktos uzbrukumos līdz 26. jūnijam lielākā daļa cietokšņa tika ieņemta un organizētā aizsardzība beidzās. Palika tikai izolētas sarkanarmiešu grupas un atsevišķi karavīri, kuri turpināja pretošanos līdz augusta sākumam. Sarkanā armija šajās kaujās zaudēja ap 2000 kritušo, bet ap 5000—6000 krita gūstā. Vērmahtam kaujās par Brestas cietoksni krita vai tika ievainoti 1121 karavīrs.
Brestas cietokšņa aizstāvēšana, par ko Padomju vara uzzināja tikai 1942. gada februārī no kaujā iegūtas vācu dokumentācijas, gadiem ritot kļuva par nozīmīgu padomju propagandas simbolu. 1965. gada 8. maijā cietoksnim tika piešķirts «varoņcietokšņa» tituls. 1971. gadā izveidots memoriāls.