google/wiki40b huggingface dataset:
Fricis Venevics

Biogrāfija

Fricis Venevics piedzima 1894. gada 4. novembrī. 1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē no Bezzemnieku agrārās savienības saraksta, īsi pēc ievēlēšanas pievienojies Latvijas Darba partijai un tās parlamentārajai frakcijai. Amatā bija līdz 1922. gadam.
Šķēles 1. Ministru kabinets

Andra Šķēles vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no 1995. gada 21. decembra līdz 1997. gada 13. februārim. Šī bija 1. reize, kad Andris Šķēle vadīja Ministru kabinetu, nākamā reize sekoja uzreiz pēc šī Ministru kabineta. Šis Ministru kabinets ir viens no diviem Latvijas vēsturē, kuru vadījis bezpartijisks Ministru prezidents, tomēr abās reizēs premjerministrs ir bijis Andris Šķēle.
Entomoloģija

Entomoloģija (grieķu: εντομο/entomo — "kukainis" un λόγος/logos "zināšanas") ir zooloģijas apakšnozare, kas pēta kukaiņus. Tā pārklājas ar daudzām citām zinātnes nozarēm, piemēram, ekoloģiju, lauksaimniecību, kriminālistiku, evolucionāro bioloģiju.
Latvijā kukaiņu pētīšanas entuziastus apvieno Latvijas Entomoloģijas biedrība.
Bērje Salmings

Karjera

Karjeras laikā pārstāvējis Zviedrijas klubus Kiruna AIF, Brynäs IF un AIK Hockey, kā arī NHL vienības Toronto "Maple Leafs" (16 sezonas) un Detroitas "Red Wings" (1 sezona). Viņš bija viens no pirmajiem eiropiešiem, kas spēlējuši NHL līgā.
Viņš piecas reizes tika iekļauts NHL sezonas simboliskajā otrajā izlasē (1975, 1976, 1978, 1979, 1980), kā arī vienu reizi ticis iekļauts pirmajā izlasē (1977), trīs reizes piedalījies NHL Visu zvaigžņu spēlēs (1976, 1977, 1978). Kopumā NHL aizvadītajās 17 sezonās zviedru hokejists aizvadīja 1148 regulārās sezonas spēles, kurās guvis 150 vārtus un atdevis 637 rezultatīvas piespēles.
1998. gadā viņš kļuva par pirmo zviedru, kurš uzņemts Hokeja slavas zālē. 2008. gadā zviedru hokejists tika iekļauts IIHF simboliskajā simtgades izlasē.

Zviedrijas izlase

Zviedrijas izlases sastāvā izcīnījis sudraba medaļu 1973. gada Pasaules čempionātā, savukārt 1972. gada Pasaules čempionātā tika izcīnīta bronzas medaļa.
Riteņbraukšanas sprinteris

Sprinteris ir šosejas vai treka riteņbraucējs, kurš sacensību finišā spēj eksplozīvi paātrināties līdz lielam ātrumam, bieži izmantojot aizvēju no cita braucēja vai braucēju grupas, lai taupītu enerģiju.
Bez sprinta izmantošanas sacensību taktikā, sprinteri mēdz sacensties arī sprinta starpfinišos, kas tiek izveidoti, lai palielinātu skatītāju interesi pilsētās, kas iekļautas sacensību maršrutā. Daudzdienu sacensībās starpfinišus un finišā iegūtās vietas var izmantot, lai aprēķinātu rezultātus punktu klasifikācijā. Piemēram, punktu klasifikācijā Tour de France līderim piešķir zaļo krekliņu (franču: maillot vert) un parasti tajā uzvar sacensību stabilākais sprinteris. Visvairāk reižu par Tour de France punktu klasifikācijas uzvarētāju kļuvis Vācijas sprinteris Ēriks Cābels (sešas reizes, 1996–2001).
Debesis iekrita Tevī

"Debesis iekrita Tevī" ir latviešu grupu "Prāta Vētra" un "Musiqq" izpildīta Marata Ogļezņeva dziesma. 
Dziesma pirmo reizi publiski izskanēja 2016. gada 20. augusta „Prāta Vētras” Liepājas koncerta programmā „Septiņi soļi svaiga gaisa”.
Latvijas mūzikas ierakstu Gada balvā "Zelta mikrofons" tā tika pie uzvarām nominācijās - Gada dziesma, Radiohits un lielveikala „Alfa” gada dziesma (pēc tautas balsojuma).  
2018. gadā "Debesis iekrita Tevī" ieguva 14. vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.
Portugāles eiro monētas

Portugāles eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevusi Portugāle.

2 eiro apgrozības piemiņas monētas

Portugāle 2 eiro piemiņas monētas izdod kopš 2007. gada. Portugāle ir izdevusi ne tikai individuāli izvēlētas tematikas monētas, bet arī trīs Eiropas ekonomiskajai vienotībai veltītas monētas, kuras izdeva visas eirozonas valstis kopā. Turklāt Portugāle ir izdevusi vairākas zelta un sudraba piemiņas monētas, kas nav paredzētas apgrozībai.

Īpašas iezīmes

Uz Portugāles monētām ir kaltuves zīme un dizaineru iniciāļi. Kaltuves zīme ir burti INCM, kas ir saīsinājums no Portugāles Nacionālās naudas kaltuves nosaukuma. Dizainera iniciāļi uz standarta apgrozības monētām ir burti VS, kas apzīmē Vitoru Manuelu Fernandesu dos Santosu. Uz 2007. gada 2 eiro piemiņas apgrozības monētām ir to dziaineres Irenes Vilaras paraksts I Vilar.
Sandra Glāzupa

Biogrāfija

Sandra Glāzupa dzimusi 1952. gada 10. oktobrī Jūrmalā. Viņas dzimta cēlusies no Dundagas, kur dzimusi māte, un no Madlienas, kur dzimis tēvs. Absolvējusi Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultāti un 4 gadus nostrādājusi Salaspils vidusskolā par latviešu valodas un literatūras skolotāju. 
1979. gadā pieteikusies konkursā uz diktoru vietām Latvijas Radio. Pēc vairākām kārtām un pārbaudījumiem ieguvusi vietu un uzsākusi darba gaitas radio. Papildus darbam Latvijas Radio, Sandra Glāzupa 4 gadus strādājusi arī Radio Rīga. 15 gadus strādājusi arī Latvijas Televīzijā un TV3, kur ierunājusi filmas. Radio Sandra Glāzupa strādā ne tikai par diktori, bet darījusi arī citus darbus. 1982. gadā pēc smagas slimības aizsaulē aizgāja raidījuma "Mikrofons" ilggadēja vadītāja Ausma Indriksone. Gunārs Jākobsons bez viņas no programmas vadīšanas atteicās. Redakcija bija tuvu krīzei, taču ar klausītāju nesavtīgu atbalstu tā pamazām atguvās. "Mikrofons" meklēja jaunus diktorus, tā sākās sadarbība ar Sandru Glāzupu un Dzintri Kolātu.
Latvijas Radio savā 90 gadu jubilejā Sandru Glāzupu pieskaitīja kā vienu no deviņām Latvijas Radio leģendām.
Sandras Glāzupas pamatdarbs ilgstoši bija divās Latvijas Radio programmās — Latvijas Radio 1 un Latvijas Radio 2. 2019. gada janvārī viņa devās pensijā, tomēr turpina strādāt kā ziņu diktore Latvijas Radio 2. Viņas balsi izvēlējusies arī valodas tehnoloģiju platforma "Hugo".

Apbalvojumi

Latvijas Republikas Neatkarības atjaunošanas dienā 4. maijā, 2015. gadā, Latvijas Radio ilggadējo ziņu diktori un redaktori Sandru Glāzupu apbalvoja ar Triju Zvaigžņu ordeni (IV šķira), augstāko valsts apbalvojumu par nopelniem Latvijas kultūrā un izcilu profesionālo ieguldījumu Latvijas Radio darbā.
Ūdensrožu dzimta

Izplatība

Ūdensrozes izplatītas visā pasaulē, izņemot tuksnešus. Dažādu klimatisko joslu zemienēs sastopamas plaši, bet nevienmērīgi. Salīdzinoši vismazāk to ir Austrālijā un Okeānijā. Kalnu apgabalos, pustuksnešos un savannās aug reti vai ļoti reti.
Divu ģinšu izplatība ļoti ierobežota: viktorijas sastop tikai Amazones un Paranas upju baseinos Dienvidamerikā, dūņrozes — tropu dienvidaustrumu Āzijā, galvenokārt Indomalajas reģionā.

Izskats

Lakstaugi-ūdensaugi ar pilnīgi vai daļēji iegremdētu stublāju un peldošām virsūdens vai zemūdens, vai abējādām lapām. Dažreiz stublāja nav, ir tikai lapu rozete. Lapas lielas, veselas. Labi veidota aerenhīma — audi ar lielām gaisa telpām, kas nodrošina peldspēju. Visas sugas nozied virs ūdens.
Vairumam sugu ziedi koši un krāšņi. Ziedi lapu žāklēs garos kātos vai ziednesī tieši no lapu rozetes, vientuļi, ar skaidri nodalītām vai izskatā kauslapām vai vainaglapām. Kauslapas visbiežāk 5 (retāk 4—12), vainaglapas no 4 līdz apmēram 60, parasti 5—8. Visvairāk kauslapu ūdensrozēm un viktorijām. Vainaglapas ziedā izkārtotas jumtiņveidā vai spirāliski, lēpēm tās atgādina saplacinātus putekšņlapu kātus.
Auglis — riekstiņš vai ogveidīgs, ar ļoti daudz sēklām.
Lielākais dzimtas pārstāvis ir karaliskā viktorija. Šīs sugas lapu diametrs var pārsniegt 2,5 m. Krāšņa suga ir dzeloņu zvīņlēpe, kas izplatīta no Krievijas Piejūras novada dienvidiem līdz tropu dienvidaustrumu Āzijas centrālajiem apgabaliem. Tās zieds ir koši violeti sārts, un to ziedneša augšdaļā skauj sārti zaļu plēkšņu gredzens.
Apputeksnēšanās ir pašappute vai to veic kukaiņi.

Veģetācija

Aug dažāda lieluma audzēs vai grupās stāvošos un lēni tekošos ūdeņos, arī lāmās, grāvjos un sezonālās ūdenstilpēs apgabalos, kur sausajā sezonā ūdens izsīkst. Resnie un sulīgie sakneņi nodrošina saglabāšanos līdz nākamajiem lietiem arī izžuvušas ūdenstilpes gultnē. Ūdensrozes, lēpes un viktorijas to pamatizplatības apgabalos daudzviet dominē ūdenstilpju veģetācijā.
Mets Marijs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru sāka 2013.—14. gada sezonas noslēgumā, kad pēc vairākām OHL aizvadītām sezonām, debitēja AHL komandas Skrentonas "Penguins" sastāvā. 2014.—15. gada sezonā Marijs jau bija komandas pamatvārtsargs, sezonas beigās iegūstot līgas labākā vārtsarga balvu un tiekot iekļauts arī līgas simboliskajā izlasē. 2015.—16. gada sezonu Marejs uzsāka AHL, taču decembrī debitēja NHL kluba Pitsburgas "Penguins" sastāvā. Sezonas otrajā pusē "Penguins" rindās aizvadīja vēl deviņas spēles, taču izslēgšanas kārtā ieņēma Marka Andrē Flerī vietu kā komandas pamatvārtsargs un kopā ar "Penguins" izcīnīja Stenlija kausu. 2017. gadā kopā ar "Penguins" vēlreiz izcīnīja Stenlija kausu.
Brenguļi

Vēsture

Pirmo reizi vēstures avotos Brenguļi pieminēti 1474. gadā, kad šīs apkaimes zemi ar toreizējā ordeņa mestra Borha atļauju izlēņoja Indriķim Vrangelim. Iespējams, muižas un vēlāk apdzīvotās vietas latviskais nosaukums radies no Vrangeļa vārda. 1788. gadā Krievijas ķeizarienes Katrīnas II valdīšanas laikā Brenguļu muižu sadalīja Jaunbrenguļu (Neu-Wrangelshof) un Vecbrenguļu (Alt-Wrangelshof) muižā. Jaunbrenguļi tika dāvāti kapteinim fon der Ostenzakenam, bet Vecbrenguļu muiža ieguva "kroņa muižas" statusu. 1817. gadā muižu vairāksolīšanā nopirka Vidzemes landrāts Nikolajs Johans fon Tranzē. Līdz agrārajai reformai 1920. gadā muiža piederēja Latvijas putnu pētniekam Nikolajam Tranzē.
Mūsdienu apdzīvotā vieta veidojusies ap abiem bijušajiem muižu centriem. 1924. gadā uz Abula izbūvēta hidroelektrostacija. Ciems izaudzis padomju gados kā ciema padomes un kolhoza «Abuls» centrs. Brenguļos atrodas pagasta pārvalde, sākumskola, tautas nams, bibliotēka, pasts, veikals, alus darītava.
Haralds cur Hauzens

Dzīvesgājums

Dzimis 1936. gada 11. martā Gelzenkirhenes (tolaik Gelsenkirchen-Buer) pilsētā Vācijā Eduarda cur Hauzena un viņa sievas Melānijas ģimenē. Viņa māte bija latviete, dzimusi un augusi Rīgā.   
1950. gadā viņa ģimene pārcēlās uz Fehtu (Vechta), kur viņš 1955. gadā pabeidza mācības Antonija ģimnāzijā (Gymnasium Antonianum).
Studēja bioloģiju un medicīnu Bonnas, Hamburgas un Diseldorfas universitātēs. 1960. gada viņš Diseldorfas universitātē aizstāvēja medicīnas doktora grādu un strādāja par zinātnisko asistentu šīs universitātes Medicīniskās mikrobioloģijas institūtā.  
1965. gadā viņš pārcēlās uz ASV, kur strādāja Filadelfijas Bērnu slimnīcas Vīrusu laboratorijās, kur piedalījās pētījumos par Epšteina-Barra vīrusa kancerogēno iedarbību uz limfocītiem. 
1969. gadā viņš atgriezās Vācijā un strādāja Vircburgas universitātes Virusoloģijas institūtā, pēc tam ieguva profesora vietu Erlangenes-Nirnbergas universitātes Klīniskās virusoloģijas katedrā (1972) un Freiburgas universitātes Virusoloģijas un higiēnas katedrā (1977). 
1983. gadā viņš publicēja savu pētījumu rezultātus par cilvēka papilomas vīrusa (HPV) 16. apakštipa klātbūtni dzemdes kakla vēža paraugos. Tai pašā gadā Haraldu cur Hauzenu ievēlēja par Vācu Vēža pētniecības centra (Deutsches Krebsforschungszentrum) fonda valdes priekšsēdētāju Heidelbergā. 1993. gadā viņš otro reizi apprecējās ar savu darba kolēģi Eteli Mišelu de Viljē (Ethel-Michele de Villiers). 2003. gadā viņš atstāja Vācu Vēža pētniecības centra vadītāja posteni. 2008. gada Nobela prēmijas komiteja medicīnā un fizioloģijā nolēma H. cur Hauzenam piešķirt prēmiju par saistības atklāšanu starp HPV infekciju un dzemdes kakla vēzi. Vienlaikus šo prēmiju par cilvēka imūndeficīta vīrusa (HIV) atklāšanu saņēma Liks Montaņjē (Luc Montagnier) un Fransuāza Barē-Sinusi (Françoise Barré-Sinoussi). Līdz 2010. gadam viņš bija vēža pētniecības žurnāla International Journal of Cancer galvenais redaktors.
2012. gada 7. septembrī Haralds cur Hauzens Starptautiskā medicīnas kongresa ietvaros uzstājās ar lekciju Latvijas Universitātes Lielajā aulā.
Marburga

Vēsture

Zināms, ka Marburga bijusi pilsēta jau 1140. gadā, kad tā bija Tīringenes markgrāfu īpašums. Par Marburgas aizgādni tiek uzskatīta Sv. Ungārijas Elizabete (Elisabeth von Thüringen, Szent Erzsébet), kura 1228. gadā izvēlējās Marburgu par savu rezidenci. No 1264. līdz 1605. gadam Marburga līdz ar Kaseli bija Hesenes galvaspilsēta. Marburga savu nozīmību zaudēja pēc Trīsdesmitgadu kara (1618-1648), kad pilsēta un tās apkārtne zaudēja divas trešdaļas no iedzīvotājiem.
1529. gadā Hesenes landgrāfs Filips I pilsētā nodibināja Marburgas universitāti — pirmo protestantu universitāti pasaulē. Marburga ir viena no piecām klasiskajām Vācijas universitātēm (pārējās ir Freiburga, Getingene, Heidelberga un Tībingene). Sevišķi pazīstama Marburgas universitāte ir teoloģijā, filozofijā un dabaszinātnēs.
18. gadsimtā, romantisma laikmetā, pilsētā darbojās brāļi Grimmi, daudzas pasakas tika savāktas tieši Marburgas apkārtnē, piemēram, Lānas pretējā krastā ir Švalmas apvidus (Schwalm), kurā jaunu meiteņu apģērba sastāvdaļa ir sarkana cepurīte.
1866. gadā pēc prūšu-austriešu kara Marburga kopā ar Heseni-Kaseli iekļāva Prūsijas karalistes sastāvā.
No 1860. gadu beigām Marburgas universitātē attīstījās neokantisma Marburgas skola (Hermanis Koens, Pauls Natorps, Ernsts Kasīrers un Rīgā dzimušais Nikolajs Hartmanis).
1934. gada 17. jūnijā vicekanclers Francs fon Pāpens (Franz von Papen) Marburgā teica Marburgas runu, kura bija pēdējā publiskā, oficiālā runa pret nacismu Vācijā pēc Hitlera nākšanas pie varas. 1945. gada aprīlī Marburgas Sv. Elizabetes katedrālē tika apglabāts Vācijas prezidents Pauls fon Hindenburgs.
Pilsētas vārdā nosaukts Marburgas vīruss, kas atklāts 1967. gadā, kad ar to pilsētā saslima 31 cilvēks.
Transportlīdzekļa vēstures atskaite

Informācijas apkopošana

Pasaulē ir vairākas lietotu automašīnu datubāzes, kas sniedz auto pārbaudes pakalpojumus. Latvijā un Eiropā viens no lielākajām šādu auto nozares pakalpojumu sniedzējiem ir AutoDNA, kas piedāvā transportlīdzekļu vēstures atskaites, API un citus auto nozares risinājumus, kas atvieglo darbu ar automašīnu VIN numuru datu apstrādi un uzglabāšanu.

Atskaites nepieciešamība

Transportlīdzekļu vēstures atskaites tiek izmantotas, lai pirms transportlīdzekļa iegādes pārliecinātos par tā vēsturi. Iegūtā informācija palīdz izvairīties no liekiem izdevumiem (piem., auto remontā).
Zaums

Zaums (krievu: за́умь, arī krievu: зау́мный язык) ir literārs paņēmiens, kad notiek atteikšanās no dažiem vai visiem dabiskas valodas elementiem, tos aizstājot ar citiem elementiem vai konstrukcijām, kas konceptualizējami kā analoģiski valodas elementi. Zauma elementus izmantoja tādi krievu dzejnieki futūristi kā Veļimirs Hļebņikovs un Aleksejs Kručonihs. Zaums nav jāsaprot kā atteikšanās no jēgas vispār (vai kā dažu runas traucējumu, piemēram, šizofāzijas, imitēšana): valodas elementu aizstāšana ļauj autoram piešķirt kādu nozīmi valodā trūkstošām skaņas sistēmām un vārdu savienojumiem, bet lasītājam — šo (vai kādu citu) nozīmi uztvert. Taču precīzi formulēt zauma valodas konstrukcijās ietverto saturu ir grūti, bieži tas pat vispār nav iespējams, un tādēļ, kā uzskata šo paņēmienu izmantojošie autori, lasītāja saskarsmē ar zauma tekstu emocionāli intuitīvā uztvere ņem virsroku pār racionālo. Tādēļ amerikāņu filologs Džeralds Janečeks (angļu: Gerald Janeceek) zauma valodu uzskata par valodu ar nenoteiktām nozīmēm.

Zaums un citi mākslas veidi

Zauma loma literatūrā ir analoģiska abstrakcionisma lomai tēlotājā mākslā: abos gadījumos vispārpieņemto nozīmju vietā tiek piedāvāta vairāk vai mazāk nenoteikta nozīme.
Radošās industrijas

Radošo industriju definīcijas

Radošo industriju jēdziena pirmsākumi meklējami 1994.gadā Austrālijā publicētā ziņojumā "Radošā nācija". 
Radošās industrijas ir aktivitātes, kuru izcelsme balstās indivīda radošajā darbībā, prasmēs un talantā un kurām, radot un izmantojot intelektuālo īpašumu, ir potenciāls veidot produktus ar augstu pievienoto vērtību.Ungāru kultūrpolitikas pētnieka Pētera Inkei kultūras un radošas industrijas definīcijas: Kultūras industrija — tā ir komerciāla ražošana, tirdzniecība, kultūras komerciāls piedāvājums — izdevējdarbība, filmu, skaņu ierakstu industrija. Šīs nozares tradicionāli bijušas kultūras ministriju darbības un atbildības laukā, lielākoties pateicoties to saistībai ar pārējo kultūras lauku. Radošās industrijas ir tās, kas spēj radīt kultūras saturu, bet vairāk ir piederīgas kopējai ekonomikai, nevis specifiski kultūras jomai . Radošo industriju jomu piemēri — TV un radio pārraide, reklāma, prese,arhitektūra, dizains, programmatūra, spēļu industrija. Tās tradicionāli nav bijušas kultūrpolitikas daļa, tikai salīdzinoši nesen nonākušas kultūras ministriju redzeslokā. Pētnieks uzskata, ka kultūra veicina cilvēku kļūšanu par labākiem sabiedrības locekļiem, labākiem darbiniekiem un kultūras procesos aktīva sabiedrība ir veiksmīgāka arī ekonomikas jomā.
Līdzīgu uzskatu pauž igauņu pētnieks Berks Vahers- būtu jāpārdefinē jēdziens radošā ekonomika, ņemot vērā ilgtermiņa sociālo vērtību, ko spēj radīt kultūra. Tas būtu izdarāms, atmetot valdošo izpratni par „atbalstu kultūrai”, finansējuma vai atbalsta lūgšanu. Tā vietā jārunā par apmaiņu ar vērtībām.

Ekonomika un radošās industrijas

Tautsaimniecībai visā pasaulē kļūstot arvien konkurētspējīgākai un produktīvākai, ekonomiskās veiksmes atslēga arvien vairāk atkarīga no radošās izdomas un prasmēm. Iepriekšējos gadsimtos saimnieciskās darbības galvenie virzītājspēki ir bijuši — cilvēka darba spēks un kapitāls, 21.gs.- "informācijas laikmetā" noteicošais ir talanta, iztēles un zināšanu apvienojums: radošums
Inovācija ir kā tilts, kas savieno brīvu radošās domas plūsmu ar saimnieciskās dzīves praktisko realitāti, — tā ir spēja sistemātiski virzīties no vienas darba metodes uz citu. 
Kultūras vērtību pamatojot ar tās tirgus un industriju potenciālu, kultūra tiek nostādīta neapskaužamā situācijā — inovācija kultūrā neatgriežas budžetā kā maksājumi, bet gan veicina sabiedrības labklājību grūtāk izskaitļojamos veidos — radot dzīvošanai patīkamāku vidi, apmierinātākus un radošākus iedzīvotājus, un šīs atšķirības būtu jāņem vērā.

Pilsētattīstība un radošās industrijas

Radošās industrijas, ietekmējot un rosinot ekonomiku, var būt nozīmīgs faktors pilsētattīstībai. Tās bieži kalpo kā jaunu pilsētas reģionu attīstītājas, rada jaunas darba vietas un piesaista attiecīgajai pilsētai iedzīvotājus. Attiecīgi, radošās industrijas var būt nozīmīgs pilsētas tēla veidotājs.
Senpersiešu valoda

Rakstība

Senpersiešu valodā tika rakstīts no kreisās uz labo, t.s., senpersiešu ķīļu rakstā, kas ir pusalfabētisks, zilbisks ķīļu raksts. Senpersiešu ķīļu raksts satur 36 rakstzīmes, kas atveido līdzskaņus, patskaņus vai līdzskaņa savienojumus ar patskani, trīs skaitļus (1, 10, 100), vārdu atdalītāju un dažas ideogrammas.

Piemēri

Adam Dārayavahauš xšāyathiya vazraka xšāyathiya xšāyathiyānam xšāyathiya dahyūnām
 «Es esmu Ķēniņš Dārijs, dižais, visu ķēniņu ķēniņš, visu zemju ķēniņš.» (DPh)
Manā pitā Vištāspa nāma āha Haxāmanišiya
 «Mana tēva vārds bija Vištāspa, Ahāmanīts.»
Adam Dārayavahauš Pārsa Ariya Ariya-ciça
 «Es esmu Dārijs, persietis, ārietis, āriskas cilmes.» (DNa 8-15)
Ima xšaçam hacā Sakaibiš tayaiy para Sugdam amata yātā ā Kūšā hacā Hidauv amata yātā ā Spardā tayamaiy Auramazdā frābara haya mathišta bagānām
 «Šo impēriju (Persiju) no skitiem, kas zempus sogdiešiem dzīvo, no turienes līdz pat Etiopijai un no Indijas līdz pat Spardai dāvāja man Ahura Mazda, kurš ir dižākais no Dieviem.» (DPh)
Baga aniya naiy astiy
 «Cita Dieva nav.» (burt. Dieva cita ne ir)
Bahmača

Vēsture

Rakstos pirmoreiz 1174. gadā Hipatija hronikā. No 1669. līdz 1764. gadam netālu esošajā Baturinā atradās Hetmanščinas galvaspilsēta, bet Bahmačas apkaimē atradās Ivana Mazepas īpašums, kurā viņš pieņēma ciemiņus. Apdzīvotā vieta sāka strauju attīstību pēc tam, kad 19. gadsimta septiņdesmitajos gados tā kļuva par Kurskas—Kijevas un Liepājas—Romnu dzelzceļa līniju krustpunktu. 1917. gada decembrī Bahmačā notika pirmās sadursmes starp Ukrainas Tautas republikas un boļševiku spēkiem Vācieša un Bērziņa vadībā. 1918. gada 8.-13. martā šeit notika Bahmačas kauja, kurā Čehoslovāku leģions sakāva vācu karaspēku. Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. 1938. gadā Bahmačai tika piešķirtas pilsētas tiesības. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 13. septembra līdz 1943. gada 9. septembrim atradās vācu okupācijā. No 1991. gada [ neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Poznaņa

Vēsture

968. gadā Poznaņa pirmo reizi minēta kā pirmā Polijas bīskapa rezidence, kur Polijas karalis Meško I pieņēma kristietību.
1038. gadā Bohēmijas kņazs Bržetislavs I nopostīja pilsētu. Polijas galvaspilsētu pārcēla uz Krakovu.
1138. gadā Poznaņa kļuva par Lielpolijas kņazistes galvaspilsētu.
1253. gadā Pšemisls I piešķīra Poznaņai Magdeburgas tiesības. Pilsētā apmetās daudz vācu iedzīvotāju.
13.gs - 16.gs Poznaņa bija liels tirdzniecības centrs. 1519. gadā Poznaņā dibināja Lubraņska akadēmiju, kas ir otrā senākā augstākā mācību iestāde Polijā.
16. gadsimtu uzskata par Poznaņas "zelta laikmetu", tā bija viena no lielākajām un bagātākajām pilsētām Polijā.
Otro Ziemeļu kara un epidēmiju rezultātā pilsētas uzplaukums pēc 1655. gada apstājās. Pilsēta zaudēja 5/6 no iedzīvotājiem.
1719. - 1753. gadā Poznaņā nometināja vācu un holandiešu iedzīvotājus.
1793. gadā pēc Polijas dalīšanas Poznaņa nonāca Prūsijas varā un kļuva par provinces centru.
Napoleona karu laikā 1806. gadā poļu ģenerāļa Dombrovska daļas ieņēma Poznaņu, ko iekļāva Varšavas hercogistes sastāvā.
1815. gadā, Vīnes kongresa lēmumu rezultātā, Poznaņu atkal iekļāva Prūsijas sastāvā kā Pozenes lielhercogistes galvaspilsētu.
No 1828. gada Poznaņu pamazām izbūvēja par stipru cietoksni un militāro bāzi.
1848. gadā Poznaņas lielhercogisti pārveidoja par Pozenes provinci Prūsijas sastāvā.
Pēc Pirmā pasaules kara beigām 1918. - 1919. gadā notika Lielpolijas sacelšanās. Pēc Versaļas līguma nosacījumiem Poznaņa kļuva par atjaunotās Polijas sastāvdaļu.
Otrā pasaules kara sākumā 1939. gadā Poznaņu inkorporēja Trešajā Reihā. Poļu iedzīvotājus izveda uz Polijas centrālo daļu, bet viņu vietā Poznaņā un tās apkārtnē (Warthegau) vietā nometināja etniskos vāciešus no Austrumeiropas un vācbaltiešus.
1945. gadā nacistiskās Vācijas valdība pilsētu pasludināja par cietoksni. 
Kauja par Poznaņu (Pozenes aplenkums) ilga no 1945. gada 25. janvāra līdz 23. februārim. Vērmahts kaujās zaudēja ap 5000 karavīru, Sarkanā armija ap 6000 karavīru. Bojā gājušo civiliedzīvotāju skaits nav zināms, to vērtē ap 12 000. 
1945. gada februāra beigās pēc smagām kaujām pilsētu ieņēma Sarkanās armijas un poļu karaspēka daļas, nopostīja ap 90% no vecpilsētas.
1956. gada jūnijā pilsētā notika Poznaņas nemieri.
Sabīdāmā laide

Sabīdāmā laide (arī iegrūžamā laide vai teleskopiskā laide) ir šaujamieroča laide, kas sabīdās vai salokās pati sevī, lai kļūtu kompaktāka. Tā noder arī, lai šaujamierocis kļūtu vieglāk paslēpjams. Būtībā šis jēdziens nozīmē laidi, kas salokās, sabīdās vai citādi darbojas, lai samazinātu garumu, apjomu vai jebkādu citu izmēru, vai savādāk uzlabo šaujamieroča aptveramību.

Izmantošana

Sabīdāmās laides ir noderīgas ieroča noglabāšanai vietā, kur tas parasti neietilptu. Lietotājs var vai nu to ievilkt, lai ar to būtu vieglāk rīkoties, vai izvilkt, lai gūtu labāku precizitāti. Beidzot, dažām sabīdāmām laidēm kā, piemēram, M4 karabīne, ir vairāk kā viens stāvoklis, atļaujot laidi piemērot dažādiem lietotājiem. Tāpēc arī pie sabīdāmajām laidēm tiek nozīmēts, cik stāvokļu laide tā ir (piemēram, sešu stāvokļu laide nozīmē, ka tā ir izbīdāma sešās pozīcijās). Bieži vien sabīdāmās laides kalpo arī kā glabātuves, turklāt daudzas ir ūdens necaurlaidīgas. Tām klāt ir arī vietas, kur var iestiprināt siksnu.