Ahāts

Veidošanās un īpatnības

Vairums ahātu sastopami kā apaļas formas konkrēcijas vulkāniskajos iežos vai senajās lavās. Tie radušies, magmā koncentrējoties gāzveida vielām dobumu (kavernu) veidā. Pēc tam, magmai atdziestot, kaverna lēnām tiek aizpildīta ar halcedona masu, veidojot plānus koncentriskus slānīšus - šī masa tad arī ir ahāts. Šos silikātus uz kavernu atgādā pārkarsēts ūdens-silikātu šķīdums, nereti zem liela spiediena. Laika gaitā nedaudz mainoties šī šķīduma sastāvam, mainās arī slānīšu sastāvs. Šādi, piemēram, var mīties halcedona un kvarca strukturālās varietātes - kvarcīna (lutecīna) joslas. Ahāta šķērsgriezumā šie plānie slānīši ir redzami kā labi izturētas josliņas. Šāds ahāts tiek saukts par joslaino ahātu. Kamēr iezis vēl ir viskozs, kavernas var apvienoties, veidojot sevišķi liela izmēra dobumus, kuros savukārt var veidoties neparasti lieli ahāta gabali. Lielisks šāda milzu ahāta piemērs ir kāda ar ametista kristāliem izklāta 35 tonnas smaga žeoda no Brazīlijas, kura tika demonstrēta Dīseldorfas izstādē 1902. gadā. Vislielākais ahāta izstrādājums atrodas kādā Vīnes muzejā - tas ir plakans trauks ar 75 cm diametru.
Pirmais kavernas nogulu slānis, ko dēvē par ahāta "ādu", parasti ir tumši zaļgana minerālviela, piemēram, celadonīts, delesīts. Šis slānis satur daudz dzelzs, kas, visdrīzāk, cēlusies, šķīstot apkārtējā iezī esošajam augītam. Ja žeoda nokļūst atmosfēras ietekmē, ārējais slānis var "aprūsēt" - pārvērsties par limonītu. Ahāts var izskatīties pēc ārēji nepievilcīga, parasta tumša akmens un tikai pāršķeļot to, atklājas krāšņā ahāta tekstūra. Nereti ahātam ir tukšs vidus - kaverna nav paspējušas piepildīties. Šādā gadījumā iekšējais slānis sastāv no kristāliska kvarca - bieži vien ametista, veidojot skaistus kristālus, kas ar virsotnēm vērsti pret kavernas centru. Šādus ahātus sauc par žeodām.
Ahāti ir ļoti noturīgi pret dēdēšanu un saglabājas kā oļi augsnē, upju gultnēs, piekrastē. Ahātus atrod daudzviet pasaulē. Ahātu plaši izmanto rotājumiem. Ahātu izmanto arī precīzo iekārtu būvē - no tā gatavo piestiņas analītiskās ķīmijas eksperimentiem, pulksteņu zobratu asu turētājus u.c.

Manipulācijas ar ahātu

14. gadsimta pirmajā pusē sāka attīstīties ahāta mākslīgas iekrāsošanas paņēmieni, gan to karsējot, gan arī lietojot ķīmiskas vielas un dabiskus produktus. Dažādajiem ahāta slānīšiem piemīt atšķirīga porainība - dažādajiem slānīšiem ir atšķirīga spēja uzsūkt šķidrumu. Piemēram, lielākā daļa pārdošanā esošo oniksa kameju ir mākslīgi iekrāsotas.
Lai iekrāsotu ahātu, to 2 - 3 nedēļas tur siltā medus vai cukura šķīdumā un pēc tam vāra koncentrētā sērskābē. Pēc parauga izžāvēšanas tas tiek slīpēts, turēts vienu dienu eļļā un nomazgāts ar ūdeni, kurā iebērtas klijas. Slānīši, kuros iekļuvis medus, kas sērskābes ietekmē pārogļojies, attiecīgi iekrāsojas pelēki, brūni vai melni, kamēr šķidrumu necaurlaidīgie slānīši kļūst vēl gaišāki. Ar dažādu ķimikāliju palīdzību var iegūt dažādas krāsas ahātus.
Šādā veidā tika iegūti ļoti pievilcīgi ahāti, un tas veicināja ahāta apstrādes rūpniecības uzplaukumu gan Eiropā, gan arī citur (Urugvaja). Lielākie Eiropas ahāta apstrādes centri 14. gadsimta beigās atradās Vācijā (Idaroberšteina) un Francijā (Parīze).
Viltotu ahāta krāsu var noteikt speciālists - gemologs - ar mikroskopa palīdzību. Jārēķinās, ka dabisks ahāts nekad nebūs kobaltzilā, violetā, vēsi sārtā krāsā.