google/wiki40b huggingface dataset:
Mobilā observatorija

Mobilā observatorija ir pārvietojama observatorija. Kopš 2005. gada vasaras šāda observatorija atrodas Latvijā un tā ir vienīgā šāda veida observatorija visā Eiropā. Tā ir izvietota uz smagās mašīnas šasijas un aprīkota ar grozāmu kupolu, no kura iespējams novērot debess ķermeņus ar stacionāru teleskopu. Tai ir pievienoti vēl divi teleskopi, kuri ir iznesami ārā no kupola un kalpo papildu novērojumiem.
Ar pasākumu Cēsu zinātnes centrā Z(in)oo 2015. gada 21. novembrī Mobilā observatorija pieteica savu atgriešanos Latvijā. Ārzemēs tā darbojās no 2008. gada pavasara.
Observatorija piedāvā arī lekcijas par astronomiju un fizikas eksperimentus.
Kabala (stacija)

Stacijas ēka

Kabalas stacijas ēka celta pēc tipveida dzelzceļa projekta 1870. gadā. Tā ir vairāku apjomu koka celtne (1 līdz 2 stāvi) ar lēzenu divslīpju jumtu. Arhitektoniskās kompozīcijas centrālo, divstāvu apjomu noslēdz neliels, bet izteiksmīgs koka frontons. Ēkā izbūvētas plašas logailas, stiklotas pildiņu durvis, bet fasādēs, atbilstoši laikmetam, izmantots plašs koka aplikatīvo dekoru klāsts - dzegas, karnīzes, sandriki, spāru galu dekoratīvie griezumi, jumta savilces, stūra pilastri, konsoles. Identiskas staciju ēkas šajā pašā gadā tika uzbūvētas arī Šarlotenhofā un līnijas galastacijā Baltijas osta.
Kopš 2000. gadu sākuma Kabalas stacijas ēka netiek izmantota.
Esperansa

Vēsture

1952. gada janvārī uz Grundena klints Čosas līča austrumos Argentīnas hidroloģijas dienests ierīkota Esperansas bāku. 1952. gada 17. decembrī līča rietumu piekrastē tika izveidota Esperansas armijas bāze (Base de Ejército Esperanza), kuras nosaukums tika aizgūts no Hopa līča spāniskā nosaukuma — ‘Cerība’.
1976. gada 28. februārī Esperansas stacijā tiek atklāta Asīzes Svētā Franciska kapela, kas ir pirmā katoļu sakrālā celtne Antarktikā. 1978. gada 7. janvārī argentīniešu armijas pulkveža sievai piedzimst dēls Emilio Markoss Palma, kas kļūst par pirmo kontinentālajā Antarktīda dzimušo cilvēku. Tajā pašā gadā stacijā tiek atklāta skola Julio Argentino Roca, kas 1997. gadā iegūst pastāvīgas skolas statusu.
1990. gadā staciju pārņem Argentīnas Antarktikas institūts un tā iegūst tagadējo nosaukumu.

Struktūra

Stacija sastāv no 43 būvēm ar kopējo platību 3744 m². Polārajās ziemās stacijā uzturas 60—80 cilvēku ,bet vasarā — ap 150. Papildus staciju katru sezonu apmeklē ap 1100 tūristu. Galvenās pētniecības nozares ir meteoroloģija, glacioloģija, jūras bioloģija un seismoloģija. Pie stacijas pieder arī 18 apkaimē izbūvētās patversmes (refugio):  General Martín Miguel de Güemes, Cristo Redentor, Antonio Moro, Libertador General San Martín, San Roque, Florentino Ameghino, Sargento Cabral, General Pedernera, Abrazo de Maipú, Infantería Argentina, Independencia Argentina, Paso del Medio, Kurtzman, Islas Malvinas, Choza de los suecos.
Stacijas darbinieku un apmeklētāju rīcībā ir hospitālis, interneta un telefona sakari, satelīttelevīzija, skola, civilais reģistrs, katoļu kapela, darbojas vietējā radiostacija LRA 36 Radio Nacional.
Stacijas teritorijā atrodas 1903. gadā zviedru ekspedīcijas dalībnieku sakrautā akmens būda, kam piešķirts vēstures pieminekļa statuss.
30. novembris

30. novembris ir gada 334. diena pēc Gregora kalendāra (335. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 31 diena.
Pilsonība

Pilsonība (valstīs, kur ir monarhija — pavalstniecība) ir personas piederība pie kādas noteiktas valsts (var būt arī vairāku valstu pilsonis). Pilsonība cilvēkam piešķir gan tiesības, gan pienākumus. Juridiski pilsonība apzīmē saikni starp indivīdu un valsti. Persona, kas nav nevienas valsts pilsonis, ir bezvalstnieks.
Aptvere

Aptvere (būtībā tā ir patronu ietvars - metāla rāmis vai rezervuārs, kas ietver patronas) ir ierīce, kas tiek iestumta šaujamieroča magazīnā, lai pielādētu to vienā darbībā. No aptverēm pielādējamiem šaujamieročiem, tādiem kā, piemēram, M1 Garand, tā ir nepieciešama normālai darbībai — tas nevar ielādēt patronas brīvi, bez aptveres.

Raksturojums

Aptvere ir atšķirīga no magazīnas. Šie termini nav aizstājami. Aptvere ir ierīce, kas ielādē patronas magazīnā (tās funkcija ir saturēt lodes), nevis ierīce, kas padod patronas šaujamierocī, kas ir magazīnas funkcija. Aptveru konstrukcija un tajās ievietojamo patronu skaits ir atkarīgs no konkrētā ieroča konstrukcijas, izmantojamo patronu tipa un magazīnas tilpuma. Citas lādēšanas ierīces, kas lieto vārdu „aptvere”, ir „striptīza” aptvere un revolvera aptvere.
Konice

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1200. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Konice (vācu: Konitz). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Glotāls slēdzenis

Glotāls slēdzenis ir skaņa, kas sastopama vairākās valodās. Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā to apzīmē ar simbolu [ʔ].

Latviešu valodā

Latviešu valodā šī skaņa dažkārt sastopama vārdu "jā" un "nē" izrunā, kad tie tiek izrunāti kā "ja-a" un "ne-e", jeb, precīzākā IPA pierakstā, [jaʔa] un [neʔe].
Dāņu valodas fenomens stød daļā gadījumu tiek realizēts kā glotāls slēdzenis, taču ir autori, kas norāda uz tā līdzību ar latviešu un lībiešu valodas lauzto intonāciju. Piemēram, 19. gs. beigās dānis Vilhelms Tomsens (Vilhelm Thomsen) kontaktējoties ar kādu lībiešu jūrnieku identificēja viņa runā iezīmi, kas viņam likās ļoti līdzīga dāņu stød, kas latviešu valodā atbilst tam, ko sauc par "lauzto intonāciju". Vītso izteicies, ka lībiešu lauztais tonis varot tikt realizēts kā "laringāls līdzskanis".
Citi autori definē latviešu valodas lauzto intonāciju kā "krītošu intonāciju ar pievienotu glotalizāciju".

Citās valodās

Glotāls slēdzenis ir bieži sastopams dažādos angļu valodas dialektos, piemēram, tas ir standarta veids kā realizēt /t/ standarta amerikāņu angļu valodas vārdos, kur tam seko zilbisks [n̩], piemēram, mountain [ˈmaʊ(n)ʔn̩], cotton ['kʰɑʔn̩] vai button [ˈbʌʔn̩]. Lielbritānijas Cockney izloksnē tas ir pilnīgi aizvietojis fonēmu /t/, piemēram, city tiktu realizēta kā [ˈsɪʔɪ] un bottle kā [ˈbɔʔo], utt.
Dienvidaustrumigaunijas (uz ziemeļiem no Alūksnes rajona) Veru valodā glotāls slēdzenis ir fonēmisks – tas tiek apzīmēts ar ⟨q⟩ un tas ir standarta daudzskaitļa marķieris (atšķirībā no standarta igauņu -d), piemēram, kala ("zivs"), kalaq ("zivis").
Grunduļu dzimta

Latvijā

Latvijā savvaļā mājo viena grunduļu dzimtas suga — grundulis (Gobio gobio). Tas sastopams daudzās upēs un ezeros, arī Rīgas jūras līča piekrastē upju grīvu tuvumā. Iespējams, Latvijā sastopama arī otra grunduļu dzimtas suga — Amūras čebačeks (Pseudorasbora parva). Tas kopā ar balto amūru, melno amūru, balto platpieri un raibo platpieri ievests un iedzīvojies Lietuvā, Ukrainā, Moldovā un vairākās citās Austrumeiropas valstīs. Latvijā savvaļas populācijas izveidošanās nav zināma. Iespējama populāciju pastāvēšana dīķsaimniecību tuvumā, kur tiek audzēts baltais un melnais amūrs, kā arī baltais un raibais platpieris.
Čikāgas Universitāte

Vēsture

Čikāgas Universitāti 1890. gadā nodibināja naftas magnāts Džons Rokfellers.
Universitāte pazīstama ar vairākiem pasaules nozīmes atklājumiem. 1909. gadā universitātes laboratorijās Roberts Milikens izmērīja elektrona lādiņa lielumu. 1940. gadā Glens Sīborgs šeit ieguva plutoniju. 1942. gada 2. decembrī Manhetenas projekta ietvaros Enriko Fermi universitātē pirmoreiz veica vadāmu kodolreakciju. 1949. gadā Villards Libijs atklāja radioaktīvā oglekļa metodi. Čikāgas universitātē 1944. gadā tika atklāta Zemes atmosfēras strāvplūsma (1942. gadā to neatkarīgi atklāja japāņi). 1952. gadā universitātē atklāja ātro miegu. 1953. gadā šeit veica Millera-Jūrija eksperimentu.
Universitāte pazīstama kā Čikāgas ekonomikas skolas un Čikāgas socioloģijas skolas rašanās vieta.
Pļavu tilbīte

Izplatība

Tai ir plašs izplatības areāls un pļavu tilbīte sastopama visā Eiropā un tālāk uz austrumiem gar Sibīrijas dienvidu malu līdz Mongolijai, Krievijas Tālajiem Austrumiem, Ķīnai un Japānai. Areāla dienvidu mala Āzijā sasniedz Indiju, Bangladešu un Jaungvineju. Tās dabīgais izplatības areāls ziemojošiem putniem aptver arī Austrālijas piekrastes. Eiropas ligzdotāji ziemo Rietumeiropā, Vidusjūras reģionā, Tuvajos Austrumos un tropiskās Āfrikas piekrastēs. Reizēm pļavu tilbīte ieklejo Ziemeļamerikā un Grenlandē.

Latvijā

Pļavu tilbīte Latvijā ir samērā parasta ligzdotāja piemērotās vietās — upju, dīķu, ezeru vai jūras piekrastes pļavās. Tomēr pēdējo 10 gadu laikā pļavu tilbīšu populācija samazinājusies par vairāk kā 30%. Bieži var novērot migrācijas laikā, ļoti reti arī ziemas mēnešos. Latvijā sastopama nominālpasuga Tringa totanus totanus.

Izskats

Pļavu tilbīte ir vidēji liels bridējputns. Tās ķermeņa garums ir 24—29 cm, spārnu plētums 47—55 cm, svars 92—127 g. Pļavu tilbītei ir garas, koši oranžas kājas un knābis, kura gals ir melns. Riesta laikā apspalvojums kļūst viscauri raibumoti brūns. Pavēdere ir nedaudz gaišāka kā mugura. Ziemā apspalvojums kļūst gaiši pelēkbrūns, vienmērīgāks, mazāk raibumots, bet pavēdere kļūst balta. Arī kājas un knābis zaudē košumu. Uz virsastes līdz pusmugurai ir balts apspalvojums, veidojot V veida laukumu. Spārnu iekšējās lidspalvas un apakšas ir baltas gan vasarā, gan ziemā.

Uzvedība un barība

Pļavu tilbīte mājo dažādu no vējiem pasargātu ūdenskrātuvju krastos un mitrājos, gan saldūdens, gan sālsūdens tilpņu krastos. Tas var būt jūras līcis, ezeru vai upju krastu pļavas, purvāji un dīķi. Tā barojas ar nelieliem bezmugurkaulniekiem, kas var būt dažādi kukaiņi, tārpi, gliemji, vēžveidīgie un zirnekļi, tos meklējot ūdenskrātuvju sērēs, dubļos, pludmales smiltīs un oļos, ar garo knābi rušinot augsnes virskārtu. Reizēm pļavu tilbīte nomedī nelielas zivtiņas un kurkuļus. Parasti tā pa ūdens seklumu bradā, bet reizēm arī peld. Pļavu tilbītes barojoties veido nelielus barus, kas ir nervozi un skaļi un visu laiku "sarunājas". Reizēm barā var novērot līdz 100 putniem. Tās ir aktīvas gan dienā, gan naktī. Dienas laikā tās barību meklē, izmantojot galvenokārt redzi, bet naktī tausti. Migrācijas ceļojumus veic galvenokārt naktī.

Ligzdošana

Pļavu tilbītes pirmo reizi ligzdo 1 vai 2 gadu vecumā. Tās veido monogāmus pārus un ligzdo no aprīļa līdz jūnijam. Gadā ir viens perējums. Pļavu tilbītes ligzdo vai nu izkliedētās kolonijās, vai pāris piemeklē vientuļu vietu. Ligzdošanai tas izvēlas pasargātu, garām zālēm ieskautu, nedaudz paceltu vietu, bieži to no visām pusēm ieskauj ūdens. Ligzda ir neliela iedobe zemē, kas izklāta ar sausu zāli, bet no blakus augošās zāles pļavu tilbīte veido jumtu, noliecot zāli pāri ligzdai. Dējumā ir 3—5 olas, kuras perē abi vecāki. Inkubācijas periods ilgst 22—26 dienas. Izšķiļoties mazuļus klāj smilšu brūnas dūnas ar tumšām svītrām. Tie uzreiz spēj sekot saviem vecākiem, kas tiem ierāda barošanās vietas un tos apsargā. Par mazuļiem iesākumā rūpējas abi vecāki, vēlāk ļoti bieži tikai tēviņš. Jaunie putni sāk lidot 27—35 dienu vecumā.
Aleksandrs Vinokurovs

Karjera

A. Vinokurovs ar riteņbraukšanu sāka nodarboties 1984. gadā 11 gadu vecumā. 1997. gadā viņš pārcēlās uz Franciju, kur noslēdza savu amatiera karjeru un 1998. gadā kļuva par profesionālu ritņbraucēju.
Viņš ir uzvarējis četros Tour de France posmos, četros Vuelta a España posmos un 2006. gadā arī kopvērtējumā, divreiz sacensībās Ljēža–Bastoņa–Ljēža un vienu reizi Amstel Gold Race, kā arī vairākās citās viendienas un vairāku posmu sacensībās.
A. Vinokurovam bija panākumiem bagāta karjera, bet to noslēdza notikumi 2007. gada Tour de France laikā, kad viņš atzinās asins dopinga izmantošanā. Izcietis 2 gadu diskvalifikāciju 2009. gada augustā A. Vinokurovs atgriezās riteņbraukšanā, vispirms pārstāvot Kazahstānas izlasi un pēc tam Astana komandu. Smags kritiens 2011. gada Tour de France laikā draudēja otrreiz beigt viņa karjeru, bet riteņbraucējs nepadevās un paziņoja, ka startēs vēl vienu sezonu, par galveno startu izvirzot 2012. gada vasaras olimpiskās spēles Londonā. Šo mērķi A. Vinokurovam izdevās īstenot: viņš visai negaidīti uzvarēja 2012. gada Olimpisko spēļu grupas braucienā, 8 km pirms finiša atraujoties no grupas kopā ar Kolumbijas sportistu Rigoberto Uranu, ko pārliecinoši apspēlēja sprinta finišā. Aptuveni 200 metrus līdz finišam, kad vienam no viņiem uzvara bija nodrošināta, R. Urans neapdomīgi paskatījās atpakaļ pār kreiso plecu (Vinokurovs bija labajā pusē), lai redzētu, vai netuvojas sekotāji. A. Vinokurovs tobrīd uzsāka sprintu, pārsteidzot konkurentu. R. Urans reaģēja ar novēlošanos, jo nebija pamanījis izrāvienu un nespēja sadeldēt atstarpi. Pēc šī panākuma A. Vinokurovs paziņoja, ka pēc Olimpiskajām spēlēm beigs profesionāla riteņbraucēja karjeru.
Nefrīts

Nefrīts (no grieķu nephros - "niere" - tā nosaukts tāpēc, ka senāk uzskatīja, ka šis akmens palīdz pret nieru slimībām) ir divu amfibola grupas minerālu - aktinolīta un tremolīta maisījums. Skaistās zaļās krāsas dēļ nefrīts ir iecienīts rotakmens, kam daudzās pasaules kultūrās (maori, ķīnieši, inuiti) tiek piešķirta liela nozīme. Jārēķinās ar to, ka angļu valodā pastāv termins "jade", kas apzīmē gan nefrītu gan arī ļoti līdzīgo žadeītu. Latviešu valodā abi šie termini ir nošķirti jeb vai arī, attiecībā uz senākiem šī termina lietojumiem vārds "nefrīts" apzīmē abu veidu minerālus. Nefrītu un žadeītu kā divus atšķirīgus materiālus izdalīja tikai XIX gadsimtā.
Abi nefrītu veidojošie minerāli veido smalkas šķiedras. Nefrīts sastāv no šādām īsām, savstarpēji savītām šķiedriņām. Šī iemesla dēļ nefrīts ir triecienizturīgs un līdz ar to - labs materiāls dažādiem darbarīkiem un ieročiem.
Nefrīta raksturīgo krāsu rada hroma piejaukums un aktinolīta sastāvā esošais dzelzs. Nefrīta krāsa variē no pelēkzaļas līdz tumši zaļai un gandrīz melnai un arī sarkanbrūnai. Atrodams arī cēls krēmbalts nefrīts. Cēlākie nefrīta paveidi var būt puscaurspīdīgi, taču parasti akmens ir necaurspīdīgs.
Vesiķis

Vārda cilme

Pēc viena uzskata (Kiparsky 1939) vārds "Vesiķis" cēlies no līvu vārda “ūdens” (veiž, vež, somu un igauņu vesi). Cits viedoklis (Blese 1929) to saista ar indoeiropiešu cilmes vārda sakni *uesu- (“labs”). Vēl pastāv viedoklis (Kiparsky 1939; Alvre 1984), ka "Vesiķis" varētu nozīmēt “gaigala”.
Ir izteikta doma, ka Vesiķa vārds saglabājies Krimuldas Viešu pilskalna nosaukumā (Brastiņš 1930). Vietvārds Weheβ (Švābe 1932/33) te jau pazīstams vismaz no 17.gs. sākuma. Wesche fiksēts arī 1638.gada arklu revīzijā un atzīmēts 1683.gada kartē (Dunsdorfs 1974).
Stiepes izturība

Stiepes stiprība ir viena no materiālu mehāniskajām īpašībām. Tā raksturo, kādu slodzi materiāls spēj nest stiepes slogojumā, pirms tas sabruks. Stiepes stiprību parasti norāda MPa. Zinot materiāla stiepes stiprību un tā laukumu iespējams aprēķināt pie kādas slodzes tas saplīsīs, jeb saraušanas spēks ir tieši proporcionāls stiepes stiprības un šķērsgriezuma laukuma reizinājumam.
Taču praksē svarīgāk ir zināt nevis pie kādas slodzes materiāls sabruks, bet pie kādas slodzes tā deformācijas būs pieļaujamās robežās, tādēļ aprēķiniem biežāk lieto materiāla [tecēšanas robeža|tecēšanas robežu]] un elastības moduli.
Stiepes stiprības aprēķiniem ārkārtīgi svarīgi ir zināt spēka iedarbības laiku, jo īslaicīga iedarbība rada triecienveida slodzes, kas apskatītas lapā "triecienizturība", bet nemainīga spēka iedarbība ilgstošā laika periodā var izraisīt šļūdi. Stiepes izturība tiek dota materiālu slogojot ar ātrumu ap 3 mm/min.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Limbažu novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Limbažu novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Pūkpīles

Pūkpīles Latvijā

Latvijā ir sastopamas 2 pūkpīļu ģints sugas: parastā pūkpīle (Somateria mollissima) un krāšņā pūkpīle (Somateria spectabilis). Parastā pūkpīle tiek novērota jūrā samērā bieži caurceļošanas laikā, bet to skaits nav liels. Reizēm atsevišķi īpatņi Latvijas piekrastē pārziemo. Toties krāšņā pūkpīle Latvijā ir reta caurceļotāja un ziemotāja.
Bēres

Bēres jeb bedības ir ceremonija, kura tiek noturēta pēc kāda cilvēka nāves. Katrā kultūrā un reliģijā ir savi bēru rituāli un tradīcijas.
Latvijā dažādas bēru tradīcijas jau izsenis ir kļuvušas par svarīgu tautas kultūras sastāvdaļu. Dažādi pagāniskie rituāli tiek veikti vairākas reizes gadā, lai atcerētos un godinātu mūžībā aizgājušos tuviniekus.

Apbedīšana

Apbedīšana var tikt izpildīta ar ķermeņa (mirstīgo atlieku) ievietošanu zemē (apglabāšana kapā, kapličā), vai ugunī (kremēšana ar sekojošu urnas ar pelniem apglabāšanu zemē vai sienā — kolumbārijā, vai pelnu izkaisīšanu speciālā vietā kapos, jūrā, mežos u.c.), vai ūdenī (slīcināšana jūrā vai citās ūdens tilpnēs), u.c. veidos.

Inhumācija (līķa novietojums)

Inhumācija — zinātnisks termins, ko lieto arheoloģijā, lai apzīmētu zemē vai virs tās apbedāmā ķermeņa stāvokli.
Apbedīšana mēdz būt "izstiepta" un "saliekta". Pirmajā gadījumā nelaiķis novietots dabiskā stāvoklī uz muguras, saliektā — viņam salieca kājas.

Tradīcijas

Dažādās pasaules valstīs apbedīšanas tradīcijas ir ievērojami atšķirīgas. Ļoti populāra ir mūžībā aizgājušā izvadīšana pēdējā gaitā. Tā ir pieņemta bēru tradīcija arī Latvijā, kam seko zārka nolaišana kapā, tā aizrakšana, kapa kopiņas izveidošana un tās noklāšana ar skuju zariem. Pēc tam pieņemts ieturēt bēru mielastu.
Unikāla tradīcija Latvijā ir Kapu svētki.
Ņemot vērā bēru nozīmi Latvijas kultūrā, apbedīšanai tiek pievērsta liela un rūpīga uzmanība. Lai tiktu ievērotas visas tradīcijas un ceremonijas varētu noritēt veiksmīgi, tiek izmantoti apbedīšanas biroju piedāvātie pakalpojumi. Tādā veidā tiek nodrošināts tas, ka pret aizgājēju tiek izrādīta liela cieņa.

Apbedīšanas piederumi

Ievērojot dažādas tautas tradīcijas, apbedīšanas ceremonijas noturēšanas laikā tiek izmantoti dažādi piederumi. Atkarībā no apbedīšanas veida tiek izmantots zārks vai urna (kremācijas gadījumā), krusti, pārklāji, ziedi un vainagi. Mūžībā aizgājusī persona tiek ietērpta speciālās drēbēs. Visu nepieciešamo piederumu sagādāšana visbiežāk tiek uzticēta jau minētajiem apbedīšanas birojiem.
Boriss Morukovs

Biogrāfija

Boriss Morukovs dzimis Maskavā.
1973. gadā pabeidza Pirogova 2. Maskavas medicīnas institūtu (tagad Maskavas medicīnas universitāti.
1979. gadā viņš ieguva medicīnas zinātņu doktora grādu kosmiskās, aviācijas un jūras medicīnas specialitātē.
1978. gadā Morukovs sāka darbu Krievijas Zinātņu akadēmijas Medicīnas bioloģisko zinātņu institūtā (IMBP) kā zinātniskais darbinieks. No 1984. gada — vecākais zinātniskais darbinieks.
1989. gada 25. janvārī Boriss Morukovs apstiprināts par kosmonauta pētnieka kandidātu. Paralēli kosmonauta sagatavošanas kursiem viņš bija arī IMBP metabolisma un imunitātes laboratorijas vadītājs. 1995. gadā viņš kļuva par IMBP homeostatisko regulāciju fizioloģijas nodaļas vadītājs.
Gatavojoties kosmiskajiem lidojumiem kā ārsts Morukovs papildus apguva kardioloģiju, gastroentroloģiju, otorinolaringoloģiju, stomatoloģiju, oftalmoloģiju un pneimokardiālu reanimāciju. 1995. gadā viņš padziļināti apguva pirmās medicīniskās palīdzības kursu. 1996. gadā padziļināti apguva endokrinoloģiju un hematoloģija hematoloģiju.
1999. gadā Morukovs Kenedija kosmosa centrā ASV izgāja astronautu sagatavošanas kursu.
Borisa Morukova vienīgais kosmiskais lidojums notika 2000. gada septembrī kā misijas speciālistam kosmoplāna Atlantis lidojumā STS-106 uz Starptautisko kosmosa staciju.
No 2009. līdz 2011. gadam Morukovs bija Marsa ekspedīcijas simulācijas eksperimenta Mars-500 direktors.
Veloceliņš Centrs—Mežaparks

Veloceliņš Centrs — Mežaparks ir viens no veloceliņiem Rīgā. Celiņš savieno pilsētas centru ar Čiekurkalnu un Mežaparku. Tas tika atklāts 2007. gada 18. jūnijā, piedaloties tā brīža Rīgas domes priekšsēdētājam Jānim Birkam.
Celiņš sākas Skanstes un Hanzas ielas krustojumā un turpinās gar Skanstes ielu, Gaujas ielu, šķērso dzelzceļu pie Brasas stacijas un ved tālāk gar Ķīšezera ielu un Kokneses prospektu līdz Meža prospektam. Tā kopgarums ir 6,6 kilometri un no Mežaparka centra nokļūt pilsētas centrā 25 minūtēs.
Veloceliņam ir izbūvēti pagarinājumi līdz Vecmīlgrāvim un Vecāķiem.
Rīgas Biomateriālu inovāciju un attīstības centrs

Rīgas Biomateriālu inovāciju un attīstības centrs (saīsināti - RBIAC) ir Latvijā lielākais un modernākais biomateriālu pētniecības centrs, atrodas Rīgā. Centra izveides bāze ir Rīgas Tehniskās universitātes Biomateriālu zinātniski pētnieciskās laboratorijas pētījumi biomateriālu jomā kopā ar citu nozaru zinātniekiem, piemēram, mediķiem un mikrobiologiem. Pamatuzdevums ir turpināt izstrādāt biomateriālus no nanodaļiņu pulveriem, metāliem, keramikas, tekstilijām, ko var implantēt dzīvā ķermenī slimo audu aizvietošanai, pilnībā integrējot citos dzīvā organisma audos.

Vēsture

Rīgas Biomateriālu inovāciju un attīstības centrs tika atklāts 2006. gada 12. decembrī ar Eiropas Savienības PHARES 2003 Nacionālās programmas finansējumu un Latvijas Republikas, Rīgas Tehniskās universitātes un citu projekta dalībnieku līdzfinansējumu. Zinātniski pētnieciskie pamati centra izveidei vēl ilgi pirms tā atklāšanas tika veidoti Rīgas Tehniskās universitātes Biomateriālu zinātniski pētnieciskajā laboratorijā.

Personāls

Rīgas Biomateriālu inovāciju un attīstības centrā strādā jauni speciālisti (vecākie laboranti un asistenti zinātniskā darbā) pieredzējušu pētnieku vadībā. Jaunie darbinieki pārsvarā ir bakalauru, maģistrantūras un doktorantūras programmas studenti, kuri savieno studijas Rīgas Tehniskajā universitātē ar darbu Rīgas Biomateriālu inovāciju un attīstības centrā, savas iegūtās teorētiskās zināšanas pielietojot zinātniski pētnieciskajā darba praksē. Visiem darbiniekiem ir lieliska iespēja savus bakalaura, maģistra un doktora darbus izstrādāt savā darba vietā, sadarbojoties ar kolēģiem vai meklēt palīdzību citās sadarbības pētnieciskajās struktūrvienībās.
Gabriele Juste

Biogrāfija

No 1960. gadu sākuma līdz 1970. gadu sākumam bijusi viena no Vācijas Demokrātiskās Republikas (VDR) spēcīgākajām šahistēm. Trīs reizes uzvarējusi VDR sieviešu šaha čempionātos (1964, 1965, 1972). Pārstāvējusi Vācijas Demokrātiskās republikas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1966-1972). Komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1966) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba (1966) medaļu.
Vācijas šaha bundeslīgā sieviešu komandām no 1991. līdz 1996. gadam pārstāvējusi sporta klubu Leipzig 1899. 1996. gadā uzvarējusi Vācijas senioru atklātajā šaha čempionātā sievietēm.
Bijusi pazīstama arī kā korespondencšahiste. Piedalījusies 2. Pasaules čempionāta korespondencšahā sievietēm (1972—1977), kurā izcīnījusi 7. vietu.
1965. gadā beigusi Leipcigas Universitātes medicīnas fakultāti un visu savu darba mūžu strādājusi Leipcigā par ārsti.