google/wiki40b huggingface dataset:
Pāvels Popovičs

Biogrāfija

Pāvels Popovičs dzimis Ukrainas PSR Kijevas apgabala Uzinas rajona Uzinas ciemā (tagad Bilacerkvas rajonā). No 1947. gada dzīvoja Magņitogorskā. 1951. gadā pabeidza Magņitogorskas darba rezervju industriālo tehnikumu un aeroklubu.
1951. gadā Popovičs iestājās Staļingradas kara aviācijas skolā (Novosibirskā). No 1952. līdz 1953. gadam mācījās 52. kara aviācijas lidotāju skolā Tālajos Austrumos. 1954. gadā Groznijā pabeidza Kara gaisa spēku Augstāko aviācijas instruktoru virsnieku skolu. Pēc tam dienēja par lidotāju Karēlijas APSR, vēlāk bija adjutants, vecākais lidotājs. Kopš 1958. gada dienēja Maskavas kara apgabalā.
1960. gadā ieskaitīts pirmajā kosmonautu sagatavošanas grupā. 1960. gada 11. oktobrī ieskaitīts kosmonautu grupā, kas gatavojās pirmajam kosmiskajam lidojumam. 1961. gadā no maija līdz augustam grupas sastāvā gatavojās lidojumam ar kosmosa kuģi Vostok-2. 1961. gadā no 30. septembra līdz 2. novembrim gatavojās lidojumam ar kosmosa kuģi Vostok-3 trīs diennakšu misijai; šī programma tika atcelta. No 1961. gada novembra līdz 1962. gada maijam gatavojās divu kosmosa kuģu grupveida lidojumam kā Vostok-4 pilots.
Vostok-4 starts ar Pāvelu Popoviču notika 1962. gada 12. augustā. Dienu iepriekš pacēlās kuģis Vostok-3, kurā atradās Andrijans Nikolajevs. Abi kosmiskie aparāti lidoja nelielā attālumā (līdz 6,5 km) viens no otra. Popoviča lidojums ilga 2 dienas 22 stundas 57 minūtes.
Pēc sava pirmā kosmiskā lidojuma P. Popovičs turpināja darbību kosmonautu grupā. Gatavojās Mēness programmas lidojumiem; pēc tās atcelšanas gatavojās lidojumiem ar kosmosa kuģiem Sojuz uz militāro orbitālo staciju Almaz. 1968. gadā pabeidza N. Žukovska vārdā nosaukto Kara aviācijas inženieru akadēmiju.
No 1974. gada 3. līdz 19. jūlijam Pāvels Popovičs kā kosmosa kuģa Sojuz-14 komandieris kopā ar Juriju Artjuhinu veica lidojumu uz orbitālo staciju Saljut-3. Lidojuma ilgums — 15 dienas 17 stundas 30 minūtes.
No 1978. līdz 1989. gadam Popovičs bija Kosmonautu sagatavošanas centra priekšnieka vietnieks zinātnisko izmēģinājumu un pētniecības darbā. 1982. gadā atskaitīts no aktīvo kosmonautu grupas. Kopš 1989. gada viņš bija zinātniski pētnieciskā centra AIUS-agroresurs (tagad Krievijas zemes un ekosistēmu monitoringa institūts) direktors.
No 1964. līdz 1988. gadam Pāvels Popovičs bijis Ukrainas PSR Augstākās Padomes deputāts. Viņš ir bijis PSRS, vēlāk — Krievijas rakstnieku savienības biedrs. Kopš 1992. gada bija NVS Ufoloģijas asociācijas prezidents. 1992. gadā ievēlēts par Energoinformatīvo zinātņu akadēmijas prezidentu. No 1992. gada bija Krievijas Boksa federācijas priekšsēdētājs. Bijis Krievijas Kosmonautikas muzeju asociācijas prezidents.
Pāvels Popovičs miris 2009. gada 29. septembrī Gurzufā, Krimā no insulta. Apbedīts Maskavā.
Biļana Dudova

Biogrāfija

Mācījusies Dienvidrietumu universitātē Blagojevgradā.
2017. gada Eiropas čempionātā Novisadā svara kategorijā līdz 55 kg deviņpadsmit gadīgā Biļana Dudova uzvarēja visās cīņās un pirmoreiz kļuva par Eiropas čempioni.
2018. gada Eiropas čempionātā Kaspijskā Biļana aizstāvēja savu čempiones titulu un otrreiz savā karjerā kāpa uz pjedestāla augstākā pakāpiena. Tā paša gada Pasaules čempionātā viņa  bija otrā un saņēma sudraba medaļu. 
2019. gada Eiropas čempionātā Bukarestē trešo reizi pēc kārtas Biļana Dudova izcīnīja čempiones titulu.
Kurpes

Kurpes ir apavi, kam raksturīga cieta zole ar papēdi un stingrs materiāls apsedz pēdu ne augstāk par potīti. Cilvēku, kas gatavo vai labo kurpes, sauc par kurpnieku. Kurpes tiek izgatavotas pa pāriem, kur viena ir paredzēta labajai kājai, otra — kreisajai kājai. Kurpes parasti velk, ejot sabiedriskās vietas. To funkcijas ir sildīt kājas, nodrošināt higiēnu un mazināt risku iegūt pēdu traumas, piemēram, uzkāpjot uz asiem priekšmetiem.

Sastāvdaļas

Kurpes veido divas galvenās daļas — stingrs materiāls (piemēram, āda), kas aptērpj pēdu, un zole.
Stingrais materiāls parasti ir vairākos slāņos un nereti atsevišķās daļās, kas sašūtas vai salīmētas kopā. Iekšējo slāni sauc par oderējumu. Tālāk seko nākamais slānis — starpslāņu oderējums, bet ārējais slānis ir virsāda. Pie virsādas var būt dažādi apdares elementi, piemēram, kurpju saites, sprādze. Atsevišķs elements kurpes virsējā daļā ir mēlīte.
Zole ir kurpju apakšējā daļa, pie kuras piestiprina apavu virsējo daļu, papēdi un/vai pazoli. Bieži ar terminu zole saprot kurpju apakšējo daļu kopā ar papēdi. Zoles visbiežāk izgatavo no gumijas vai poliuretāna, bet tikpat labi var gatavot arī no citiem materiāliem, piemēram, ādas. Zoles apakšā ir īpašs rievojums, kas samazina kurpju iespējamo slīdēšanu. Šo rievojumu var saskatīt pēdas nospiedumos.

Funkcijas

Kurpju funkcijas ir sildīt kājas, nodrošināt higiēnu un mazināt risku iegūt pēdu traumas, piemēram, uzkāpjot uz asiem priekšmetiem. Vēsturiski kurpes norādīja arī valkātāja sociālo statusu. Daļēji tas saglabājies arī mūsdienās. Pēc tā, cik tīras un koptas ir kurpes, nereti spriež arī par to valkātāju. Dārga zīmola kurpes norāda uz valkātāja turību.

Veidi

Nav vienotas normas attiecībā uz kritērijiem, kā kurpes būtu jāklasificē. Kā piemēru var minēt kurpju iedalīšanu pēc valkāšanas mērķa, tas ir, ikdienas valkāšanai paredzētas kurpes, sporta kurpes, deju kurpes, lielāku attālumu veikšanai paredzētas kurpes un tamlīdzīgi. Tikpat labi kurpes var iedalīt pēc to izgatavošanas veida, tas ir, šūtās kurpes, līmētās kurpes un koka kurpes. Vēl var minēt kurpju iedalījumu pēc to noslēgšanas veida, tas ir, kurpes ar kurpju saitēm, kurpes ar rāvējslēdzēju, kurpes ar lipekļiem un tā tālāk. Visbeidzot kurpju iedalījums pēc lietotāja, tas ir, vīriešu kurpes, sieviešu kurpes un bērnu kurpes.
Kazas

Izplatība

Kazu ģints sugas ir sastopamas Eirāzijā un Āfrikā. To izplatība savstarpēji tikpat kā nepārklājas, izņemot savvaļas kazas izplatība pārklājas ar Dagestānas kalnu kazas izplatību, un vītņragu kazas izplatība pārklājas ar Sibīrijas kalnu kazas izplatību. Lai arī nebrīvē sugas reizēm savstarpēji hibridizējas, savvaļā tās savā starpā nepārojas.

Izskats un īpašības

Kazas ir vidēji lieli dzīvnieki, bet tēviņi ir krietni lielāki nekā mātītes. Abiem dzimumiem ir ragi. Ragu forma ir atkarīga no tā, kādai sugai kaza pieder. Kopumā tēviņu ragi ir lielāki, krāšņāki un garāki, bet mātītēm ragi ir īsāki un smalkāki. Ragus kazas izmanto, lai aizstāvētos pret plēsējiem. Un tās nekad nenomet ragus. Kazu ģints sugas ir samērā līdzīgas augumos, bet viena no lielākajām un smagākajām ir Sibīrijas kalnu kaza (Capra sibirica), kuras tēviņš var svērt 130 kg, un tā ķermeņa garums ir 176 cm, bet augstums skaustā 110 cm. Par to nedaudz lielāka, bet vieglāka ir vītņragu kaza (Capra falconeri), kuras tēviņa ķermeņa garums var sasniegt 186 cm, un augstums skaustā 115 cm, toties tā svars ir 110 kg. Viena no mazākajām ir Nūbijas kalnu kaza (Capra nubiana), kuras tēviņa ķermeņa garums ir 125 cm, augstums skaustā 75 cm, bet svars 70 kg.
Kazas ir atgremotāji, tas nozīmē, ka tām ir 4 kambaru kuņģis, un tās kā visi atgremotāji pirmo reizi barību ātri, pavirši košļājot, saēdās, bet pēc tam klusā un drošā vietā barību atrij un vēlreiz pārkošļā daļēji sagremoto barību, tādējādi tā divreiz nonāk gremošanas sistēmā.

Mājas kaza

Tāpat kā aita, arī kaza ir viens no pirmajiem mājdzīvniekiem. Kazu pieradināšana aizsākās pirms 10 000 gadiem Irānas ziemeļos. Kazas audzina, lai iegūtu kazu vilnu, pienu un gaļu. Līdz viduslaikiem kazu āda bija ļoti populāra, lai izgatavotu ūdens un vīna ceļojuma maisus. Dažos reģionos kazu ādu izmantoja kā papīru rakstīšanai.

Sistemātikas diskusijas

Daži zinātnieki izskata, ka kazu ģintī ir tikai divas sugas: vītņragu kaza un kalnu kaza, kas apvieno visas pārējās 8 sugas vienā. Tomēr mūsdienās lielāka daļa sistemātiku kazu ģintī izdala 9 sugas.
Reizēm šajā ģintī tiek iekļautas aitas (Ovis) un krēpjaitas (Ammotragus), tomēr visbiežāk tās izdala kā atsevišķas ģintis. Pēdējo gadu DNS pētījumi ir atklājuši, ka Sibīrijas kalnu kaza, Nūbijas kalnu kaza un Alpu kalnu kaza, lai arī izskatās savstarpēji ļoti līdzīgas, nav nemaz tik tuvu radniecīgas, kā sākotnēji tika uzskatīts. Alpu kalnu kazai vistuvākā radniecība ir ar Pireneju kalnu kazu. Toties Kaukāza kalnu kaza ir tuvāk radniecīga savvaļas kazai kā Dagestānas kalnu kazai. Un vītņragu kaza ir daudz tuvāk radniecīga visām pārējām ģints sugām, kā tas tika uzskatīts agrāk.
Šarleruā lidosta

Vēsture

1919. gadā Šarleruā piepilsētā Goseljē izveidota lidotāju skola. 2. pasaules kara laikā izmantots kā sabiedroto spēku lidlauks. Pēc kara lidlauks izmantots galvenokārt kā aviobūves un avioremonta vieta. 1970. gados uz neilgu laiku lidosta izmantota regulāriem lidojumiem maršrutā Lježa—Šarleruā—Londona. Lidosta strauji attīstījās pēc zemo cenu aviokompānijas Ryanair ienākšanas 1997. gadā, kas dažus gadus vēlāk šeit izveidoja savu pirmo kontinentālo bāzi. 2008. un 2017. gadā lidostā nodoti ekspluatācijā divi jauni termināļi.
Ķīļu raksts

Arhaiskais ķīļu raksts

3. gt. vidū p.m.ē. šumeri izmainīja piktogrammu rakstīšanas virzienu (tās tika pagrieztas par 90 grādiem pret pulksteņrādītāja virzienu: vertikāli no augšas uz leju > horizontāli no kreisās uz labo pusi) un sāka lietot irbuli ķīļu raksta zīmju iespiešanai mālā. Šie 2 pilnveidojumi padarīja rakstīšanu ātrāku un vienkāršāku. Ķīļu raksta plāksnītes tika apdedzinātas ceplī, ja bija nepieciešami tās ilgstoši saglabāt, ja nē — tās tika izmestas. Daudzas māla plāksnītes tika atrastas pateicoties tam, ka iebrukumu laikā mājas, kurās glabājās plāksnītes, tika sadedzinātas un plāksnītes izcepās. Ķīļu raksts tika plaši izmantots piemiņas rakstos, lai iemūžinātu valdnieka sasniegumus.

Akadiešu ķīļu raksts

Arhaisko ķīļu rakstu pārņēma akadieši ap 2500. gadu p.m.ē., un ap 2000. gadu p.m.ē. tas bija attīstījies par senasīriešu ķīļu rakstu, stipri modificētu šumeru ķīļu rakstu. Šajā laikā agrākās piktogrammas tika vienkāršotas un kļuvušas abstraktākas. Tajās tika lietoti 5 galvenie ķīļu veidi: horizontālais, vertikālais, augšupvērstais un lejupvērstais diagonālais un āķveida ķīlis. Ķīļu garumi varēja mainīties pēc vajadzības, izņemot āķveida ķīli, kura garums bija nemainīgs. Parasti zīmes sastāvēja no 5 līdz 10 ķīļiem, bet bija arī zīmes, kuras sastāvēja no 20 un vairāk ķīļiem. Garākā zīme sastāvēja no 31 ķīļa.

Asīriešu ķīļu raksts

Senasīriešu ķīļu rakstu pārņēma heti (hetīti) un ap 1800. gadu p.m.ē. tas pārtapa par hetu rakstu valodu. Laikā no 10. gs. līdz 6. gs. p.m.ē. (dzelzs laikmetā) asīriešu ķīļu raksts vienkāršojās vēl vairāk. Ķīļu raksts bija zudis līdz 1835. gadam, kad brits Henrijs Roulingsons Persijā (mūsdienu Irānā) atrada Bahistunas uzrakstus.
Codex Flatöiensis

Grāmata no Plakanās salas jeb, latīniski, Codex Flatöiensis (sennorvēģu: Flateyjarbók) ir 14. gadsimta beigās (1387-1394) pārrakstīts īslandiešu sāgu krājums, kas cita starpā satur Eimunda sāgu (Eymundar þáttr hrings) ar vērtīgām norādēm par vikingu piedzīvojumiem Gardarīkē (Kijevas Krievzemē).
Grāmatas manuskripts satur 225 lapas ar zīmējumiem un ir vislielākā īslandiešu viduslaiku grāmata. Liela daļa no sāgām pieder pie t.s. "Ķēniņu sāgām", kas apraksta notikumus, kas saistīti ar norvēģu ķēniņiem.
Sakas pagasts

Vēsture

19. gadsimtā tagadējā Sakas pagasta teritorija veidojās no šajā teritorijā pastāvējušajiem Ulmales, Salienas, Ostbakas, Pilsmuižas, Mācītāja muižas, Stembres, Sarkanās muižas un Mindes muižu pagastiem, no kuriem 1866. gadā tika izveidots vienots pagasts, kas līdz 1923. gadam saucās par Upesmuižas pagastu. Agrārreformas gaitā tika atdalīts Ulmales pagasts. 1935. gadā Sakas pagasta platība bija 141,1 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Pāvilostas, Sakas un Salienas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Sakas ciemam pievienoja Salienas un daļu Pāvilostas ciema (Pāvilostai 1951. gadā piešķīra strādnieku ciemata statusu), 1960. gadā — daļu Cīravas ciema, 1962. gadā — Ulmales ciemu. 1987. gadā daļu Sakas ciema iekļāva Jūrkalnes ciemā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2004. gadā Sakas pagasts apvienojās ar Pāvilostas pilsētu un izveidoja Sakas novadu. 2009. gadā Sakas novads tika izformēts un teritorija kopā ar Vērgales pagastu iekļauta Pāvilostas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Saka (pagasta centrs), Pievikas (Rīva), Saļiena, Orgsaļiena, Ulmale, Upsēde, Strante, Mežvidi, Ķoņinieki (Ķoniņciems), Mežaine.
Kaiser Chiefs

Vēsture

Aptuveni vienpadsmit gadu vecumā Saimons Rikss, Niks Beinss un Niks Hodžsons mācījās vienā skolā. Vēlāk Rikss un Beinss devās uz universitāti, kur satika Rikiju Vilsonu un Endrū Vaitu. Hodžsons, Vaits un Vilsons dibināja grupu "Ruston Parva", kas pat parakstīja līgumu ar ierakstu kompāniju, tomēr kompānija bankrotēja. Grupā tika pieņemti vēl divi cilvēki un tā mainīja nosaukumu uz "Kaiser Chiefs", par godu futbola komandai. Pirmais albums, Employment, tika izdots 2005. gadā. Tas ieguva pieckāršu platīna statusu. Otrais albums, Yours Truly, Angry Mob, tika izdots 2007. gadā un bija komerciāli veiksmīgāks, par spīti kritikai. 2008. gadā grupa izdeva trešo albumu, Off with Their Heads. No tā pašlaik ir izdoti divi singli.
Tiltiņš (kuģis)

Kuģa tiltiņš ir telpa vai vieta no kurienes notiek kuģa vadība. Pārgājiena laikā uz tiltiņa sardzes stūrmaņi nepārtraukti nes navigācijas sardzi. Dažreiz sava sardze ir arī kapteinim. Sarežģītos navigācijas un meteoroloģiskajos apstākļos uz tiltiņa ierobežotu laiku atrodas arī kapteinis. Sardzes stūrmaņi kopā ar kapteini veic kuģa vadību un kuģa navigācijas drošības kontroli.

Vēsture

Burinieku laikos kuģi vadīja no pūpes klāja. Pūpe ir aizmugurējā virsbūve. Parādoties tvaikoņiem ar dzenratiem, mehāniķiem vajadzēja platformu, no kurienes tie varētu pārbaudīt dzenratus, bet kapteinim vajadzēja vietu, no kuras skatu neaizsegtu dzenratu mājas. Tādēļ tika izveidots tilts, kas savienoja abas dzenratu mājas. Tilts, jeb biežāk saukts tiltiņš, saglabājās arī tad, kad dzenratus nomainīja dzenskrūves.
Pagātnē sardzes stūrmanis deva pavēles no tiltiņa uz dienesta telpām dažādās kuģa vietās, no kurām norisinājās tiešā kuģa vadība. Distances vadība vēl nebija iespējama. Stūres komandas tika dotas uz noslēgtu stūres māju, kurā stūres vīrs strādāja ar stūres ratu. Stūres māja parasti atradās tieši zem tiltiņa. Mašīnas komandas tika nodotas sardzes mehāniķim mašīntelpā izmantojot mašīnas telegrāfu, kurš uzrādīja komandu no stūrmaņa vai kapteiņa. Pēc tam mehāniķis deva konkrētu tvaika spiedienu un mašīnas apgriezienus, lai izpildītu šo komandu. Tā kā tiltiņš nebija pasargāts no lietus un vēja, tika ieviesta loča māja. Tā bija nojume, no kuras locis varēja dot padomus kapteinim kuģa drošā vadīšanā. Tiltiņš atradās visaugstāk virs korpusa, tādēļ uz tā bija izdevīgi uzstādīt galveno magnētisko kompasu. Korpusa metāla ietekme uz kompasu šajā gadījumā bija minimāla.
Uz lielākiem kuģiem, parasti kara kuģiem, bija vairāki tiltiņi. Navigācijas tiltiņu lietoja tiešai kuģa vadībai. Bet uz flagkuģiem tika ieviests atsevišķs admirāļa tiltiņš, no kura admirālis varēja veikt savas flotes stratēģisko vadību nejaucoties kapteiņa taktiskajā kuģa vadībā. Uz vecākiem kara kuģiem bieži uzstādīja labi bruņotu vadības torni. Tajā izvietotojās kuģa vadīšanai svarīgākais personāls kaujas laikā.
Kurzemes pilskalni

Kurzemes pilskalni ir kuršu, līvu vai vikingu būvēti nocietinājumi Kurzemes pakalnos, kas tika izmantoti pilsnovadu (kiligundu) pārvaldei un patvērumam bruņotu konfliktu gadījumā.

Vēsture

Rakstītas ziņas par Kurzemes pilskalniem atrodamas no 9. gadsimta, kad Brēmenes bīskaps Rimberts savā hronikā “Svētā Ansgara dzīve” (Vita s. Anskarii) vēstīja par zviedru vikingu ķēniņa Olafa uzbrukumu kuršu ķēniņvalsts pilsētai (urbs regni) Ezerpilij (Seeburg), ko aizstāvējuši 7000 karavīru ("Ezerpils kauja") un Apūlei (Apulia), ko aizstāvējuši 15 000 karavīru ("Kauja pie Apūles").
No 13. gadsimta dokumentiem zināms, ka tajā laikā pastāvēja astoņas Kursas zemes: Pilsāts, Megava, Ceklis, Duvzare, Piemare, Bandava, Ventava un Vanemane jeb Miera Kursa. 1253. gadā Kursas zemes sadalīja Livonijas ordenis un Kurzemes bīskapija, bet pēc Kuršu sacelšanās (1260—1267) apspiešanas daļa no dienvidu zemēm (Ceklis) pakļāvās žemaišiem un tagad atrodas Lietuvas teritorijā.
Livonijas krusta karu hronikās, Kursas dalīšanas līgumos un citos dokumentos pieminēti Aizputes, Alsungas, Buses (Matkules), Dundagas, Dzintares, Embūtes, Kandavas, Kazdangas (Lažas), Pūres, Puzes, Sabiles, Talsu, Ugāles, Vārtājas, Veckuldīgas, Tukuma un citi pilskalni.
Iedzeltenā dzegužpirkstīte

Apraksts

Līdzīga stāvlapu dzegužpirkstītei, tikai ziedi pavisam citādi. Arī abas sugas aug atšķirīgās vietās. 
Daudzgadīgs, aptuveni 20-60 cm liels lakstaugs. Gumi "pirkstaini" (gr. dactylos 'pirksts', rhiza 'sakne'), saknes īsas. Stublājs stāvs, diezgan biezs ar cauru vidu un augšup vērstām lapām. Lapas lancetiskas, spīdoši zaļas, bez plankumiem. Ziedi sakārtoti blīvā ziedkopā. Pieziedlapas lancetiskas, zaļas. Ziedi iedzelteni balti, tikai lūpas pamats ir tumšāks, iedzelteni zaļš. Latvijā zied no maija beigām līdz jūlija vidum.

Izplatība

Aug Austrum- un Ziemeļeiropā.

Biotopi

Aug mitrās vai pārmitrās vietās, īpaši kaļķainās pļavās un pārejas purvos. Sugu apdraud meliorācija un augsnes rekultivēšana kā arī pļavu aizaugšana ar krūmiem un kokiem.
Rēzeknes Valsts ģimnāzija

Vēsture

Mācību iestādes aizsākumi meklējami 1920. gadā, kad Rēzeknē tiek dibināta pilsētas vidusskola, sākumā īrējot telpas, bet vēlāk pārceļoties uz valstij piederošu ēku Atbrīvošanas alejā 71, kur tajā laikā atradās arī Rēzeknes skolotāju institūts (Tagad šajā ēkā atrodas Rēzeknes augstskolas ekonomikas fakultāte). 1929. gadā to pārdēvēja par Rēzeknes Valsts ģimnāziju un 1932. gadā pārcēla uz namu Daugavpils ielā 25, tad tā atkal atgriezās ēkā Atbrīvošanas alejā 71, bet 1934. gadā, kad par skolas direktoru kļūst Rēzeknes Valsts komercskolas vadītājs St. Jaundzems, ģimnāzija pārceļas uz komercskolas ēkas telpām Dārzu ielā 62. Rēzeknes Valsts ģimnāzija savu darbību pārtrauca 1940. gada jūlijā PSRS okupācijas dēļ.
Ģimnāzija savu darbību atjaunoja 1998. gada 1. jūlijā, bet 2004. gada 1. septembrī tai piešķīra Valsts ģimnāzijas statusu.

Sasniegumi

2011./2012. mācību gadā centralizētos eksāmenus kārtoja 82 skolēni. No tiem A, B un C līmeņus ieguva 84% skolēnu.
Ādolfs Albins

Biogrāfija

Izglītību ieguvis Vīnē, pēc tam atgriezies dzimtajā Bukarestē, kur kļuvis par izdevniecības Frontier vadītāju. 1872. gadā uzrakstījis un izdevis pirmo grāmatu rumāņu valodā par šahu - Amiculu Jocului de Schach. Šaha turnīros aktīvi sācis piedalīties 19. gadsimta beigās gan Eiropā, gan ASV. Lielākos panākumus guvis Ņujorkā, kur pilsētas šaha kluba turnīrā 1893. gadā bijis 4. vietā (uzvarējis Harijs Pilsberijs), bet gadu vēlāk izcīnījis 2. vietu aiz Vilhelma Steinica. No 1895. gada līdz mūža beigām Albina panākumi šaha sacensībās bija diezgan viduvēji. Pēc Pirmā pasaules kara miris no tuberkulozes.
Albina vārdā ir nosaukta šaha atklātne - Albina kontrgambīts: 1. d4 d5 2. c4 e5, kuru Albins pirmo reizi pielietojis 1893. gadā Ņujorkas šaha turnīrā pret Emanuelu Laskeru.
Jupitera pavadoņi

Jupitera pavadoņi — dabiskas izcelsmes liela izmēra kosmiskie ķermeņi, kas riņķo ap Jupiteru. Pašlaik ir zināmi 79 Jupitera pavadoņi; tas ir vislielākais pavadoņu skaits no visām Saules sistēmas planētām. Turklāt Jupiteram ir gredzenu sistēma.
1610. gadā Galileo Galilejs, novērojot Jupiteru ar teleskopu, atklāja četrus lielākos pavadoņus — Jo, Eiropu, Ganimēdu un Kallisto, kurus tagad sauc par Galileja pavadoņiem. Tie ir diezgan spoži un riņķo pa samērā attālām orbītām, kas ļauj tos labi novērot pat ar lauku binokli. 
Pateicoties Jupitera sistēmas novērojumiem no Zemes, jau 1970. gadu beigās bija zināmi 13 pavadoņi. 1979. gadā, lidojot garām Jupiteram kosmiskās zondes „Voyager-1” un „Voyager-2” atklāja vēl 3 pavadoņus.
Sākot no 1999. gada, ar jaunākās paaudzes teleskopiem tika atklāti vēl 63 Jupitera pavadoņi, lielākā daļa no tiem ir 2-4 km diametrā.
Jupitera pavadoņiem Starptautiskā astronomijas savienība tradicionāli piešķir Zeva (sengrieķu mitoloģija) vai Jupitera (romiešu mitoloģija) mīļāko un to pēcnācēju vārdus. Septiņiem no 2003. gadā atklātajiem pavadoņiem pagaidām ir tikai pagaidu apzīmējumi, jo vēl nav precīzi noteiktas to orbītas.
Esena muiža

Esena muiža (vācu: Essenhof), saukta arī par Lielo muižu, Spilves muižu un Gotāna muižu, ir vieta Dzirciema ielas ziemeļu galā Spilves apkaimē Pārdaugavā.
Pāris gadsimtus tās atpazīstamākā vieta bija muižas ēka, kas tagad pēc ugunsgrēka ir nojaukta. Tās apkaimē saglabājušies ainaviskas nozīmes koku stādījumi.

Muižas ēka

Poļu-zviedru kara laikā 1615. gadā rātskungs Kaspars Drēlings iegādājās pašreizējo Esenas muižas apkaimi. Viņa meita ar savu vīru rātskungu Andreju Gotānu (Gothans) uzcēla īpašumā muižas ēku. Pašreizējo nosaukumu muiža ieguva pēc 1774. gada, kad tā nonāca Rīgas Doma un Pētera baznīcas luterāņu draudžu mācītāja Imanuela Justa Esena īpašumā.
2015. gadā muižas ēku nojauca pusotru gadu pēc tās nodegšanas.
Epifīze

Smadzeņu epifīze (latīņu: epiphysis cerebri jeb corpus pineale — ‘čiekurveida ķermenis’) ir neliels veidojums, kurš mugurkaulniekiem atrodas zem galvas ādas vai galvas smadzeņu dziļumā. Tas funkcionē kā gaismu uztverošs orgāns vai kā iekšējās sekrēcijas dziedzeris, kura aktivitāte ir atkarīga no apgaismojuma. Dažām mugurkaulnieku sugām epifīze veic abas funkcijas. Cilvēkam tās forma atgādina čiekuru, no kurienes arī radījās nosaukums epifīze (grieķu: epiphysis — 'čiekurs, uzaugums').Epifīze ir samērā liela bērniem, bet pēc pubertātes tā samazinās.

Attīstība

Epifīze veidojas embrioģenēzes laikā jau 2. mēnesī no neiroektodermas kā starpsmadzeņu (diencephalon) izaugums.

Uzbūve

Epifīze atrodas uz vidussmadzeņu lamina tecti, no augšas to klāj pia mater. Epifīzes pamatā atrodas dobums, tas ir saistīts ar trešā ventrikula augšējo sienu. Šo dobumu, tāpat kā trešo ventrikulu, izklāj ependīmas glija. Epifīzi klāj saistaudu kapsula, kas ir pia mater turpinājums. No kapsulas saistaudi ieaug dziedzerī un veido septas. Septās ir daudz asinsvadu un simpātisko nervu šķiedru, tās sadala epifīzi daiviņās. Epifīzē izšķir 2 šūnu veidus:
Pinealocīti ir galvenais šūnu veids. Šo šūnu izaugumi beidzas ar paplašinājumiem, kuri piekļaujas asins kapilāriem.
Astrocitārai glijai līdzīgas šūnas, kas balsta pinealocītus.
Maira Asare

Biogrāfija

M. Asare uzaugusi Limbažos, beigusi Limbažu 1. vidusskolu (1978). Studējusi Rīgas Medicīnas institūtā (1978—1981) un Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļā (1988—1990). Strādājusi zvērinātu advokātu birojā "Medvecka, Ramiņa & Arājs" par sekretāri konsultanti (1992—1999). Pirmā dzejas publikācija ir dzejoļu kopa žurnālā "Avots" 1988. gada 7. numurā. Pirmā dzejas grāmata "Kas ar dzeguzi spēlējas" (1995) apbalvota ar Dzejas dienu balvu (1996).
20. gadsimta deviņdesmito gadu beigās M. Asarei sākas problēmas ar atkarību no narkotikām. No 2003. līdz 2007. gadam viņa izcieš cietumsodu Iļģuciema sieviešu cietumā, apsūdzēta par narkotiku tirdzniecību. Par šo periodu viņa uzraksta prozas grāmatu "Sieviešu zona" (2009). Pēc atbrīvošanas M. Asare strādā Ventspils Kultūras centrā (2008—2009) un Ventspils Galvenajā bibliotēkā (no 2010). Tulko un atdzejo no krievu valodas Latvijas krievu dzejnieku darbus (Sergejs Moreino, tekstgrupa "Orbīta"), kā arī krievu autoru romānus, par L. Eltangas romāna "Akmens kļavas" tulkojumu nominēta "Literatūras gada balvai 2014" kā gada labākā tulkotāja.
Franču—sīriešu draudzības un alianses līgums (1936)

Franču—sīriešu draudzības un alianses līgums 1936. gadā noslēgts starp Franciju un tās pakļautībā esošo Sīrijas Republiku.
Pēc neveiksmes ar 1933. gada franču—sīriešu līgumu, kas sīriešu nacionālistiem nebija pieņemams, jo saglabāja valsts sašķeltību, jaunajā līgumā franči bija piekāpīgāki sīriešu interesēm. Francijas attieksmes maiņu noteica tas, ka valstī pie varas bija nākusi Francijas Tautas frontes valdība Leona Blūma vadībā.