google/wiki40b huggingface dataset:
Bugas ofensīva

Bugas ofensīva (vācu: Bug-Offensive) bija Vācijas impērijas un Austroungārijas karaspēku uzbrukums Krievijas impērijai no 1915. gada 29. jūnija līdz 30. septembrim. Uzbrukums sākās Galīcijas ziemeļos, frontē starp Bugas un Vislas upēm. Kopā ar vācu Narevas ofensīvu pāri Narevas upei Varšavas virzienā, un Kurzemes ofensīvu, Bugas ofensīva bija viens no iemesliem, kas izraisīja Krievijas Lielo atkāpšanos visā frontes garumā.

Plānošana

Uzbrukumu Krievijai plānoja Vācijas ģenerālštāba priekšnieks Erihs fon Falkenhains, atliekot galīgu Serbijas karalistes sakaušanu, lai dotu triecienu Krievijai, kas pēc Galīcijas ieņemšanas apdraudēja Austroungāriju. Ņemot vērā Krievijas izmērus un vācu loģistikas ierobežotās iespējas, Falkenhains plānoja Krievijas spēku padzīšanu no Galīcijas un Polijas karalistes, neieejot pārāk dziļi Krievijā.
Uzbrūkošos spēkus no Galīcijas, ziemeļu virzienā, ar mērķi ieņemt Brestļitovsku, vadīja feldmaršals Augusts fon Makenzens. Viņa spēkus veidoja vācu 11. armija, Bugas armija un Austroungārijas 4. armija - kopumā 33,5 kājnieku divīzijas un 2 jātnieku divīzijas, kuras labajā flangā atbalstīja vēl 8 kājnieku un 3 jātnieku divīzijas no austroungāru 1. armijas, kas arī atradās Makenzena pakļautībā. Viņiem pretī atradās Krievijas 3., 8. un 13. armijas ar 33 kājnieku un 6,5 jātnieku divīzijām. Krievu aizsardzības līnijas bija vāji veidotas un tām trūka artilērijas.

Norise

Ofensīva sākās 30. jūnija rītā ar masīvu artilērijas apšaudi, kas daudzviet iznīcināja vairāk nekā pusi no krievu frontes līnijas kareivjiem. Lai arī 13. armija aktīvi pretojās, krievu vienības pakāpeniski atkāpās. 18. jūlijā Makenzena spēki pārrāva fronti pie Krasnistavas un ieguva 15 000 karagūstekņu.
Paralēli notiekošie vācu uzbrukumi Polijas ziemeļos un Kurzemē 22. jūlijā piespieda Krievijas virspavēlniecību pieņemt lēmumu par Lielo atkāpšanos, stratēģisku atkāpšanos no Varšavas un Polijas, baidoties par armijas galveno spēku pilnīgas aplenkšanas.
Vācu uzbrukums lēni progresēja visā frontes garumā, ko izraisīja vāciešu grūtības ar munīcijas piegādēm un pieaugošā krievu pretestība. Līdz augusta beigām Bugas ofensīvas ietvaros vācieši bija ieņēmuši Ļvovu, Ļubļinu, Helmu, Brestļitovsku un ofensīva apstājās, jo Vācijas un Austroungārijas armijas pārmeta uz fronti pret Serbiju.
31. augustā Austroungārija ieņēma Lucku, taču krievi pretuzbrukumā 22. septembrī atguva pilsētu un 70 000 karagūstekņu. Lucku nedēļu vēlāk atguva vācieši.
Dubļani

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēti 1468. gadā. 1856. gadā šeit tika nodibināta lauksaimniecības skola. Pēc Pirmā pasaules kara Dubļani tika iekļauti jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, Dubļanos ienāca padomju karaspēks. Pēc Otrā pasaules kara Dubļani iekļāvās PSRS, un ietilpa tajā līdz Ukrainas valsts neatkarības nodibināšanai 1991. gadā.

Cilvēki

Starp pasaules kariem Dubļanu augstskolā mācījās Stepans Bandera (Степан Андрійович Бандера, 1909-1956).
Basteja

Bastija, arī basteja (no itāļu: bastia) ir fortifikācijas būve. Bastejas izveidojās 15. gs. Itālijā, attīstoties artilērijai. Nocietinājumu evolūcijā basteja bija kā pārejas posms no aizsargtorņa uz bastionu. Basteja, salīdzinājumā ar aizsargtorni, bija zemāka un platāka. Tai bija vairāki stāvi, kuros izvietojās artilērija, turklāt, lielgabalus varēja izvietot arī uz bastejas jumta. Parasti basteja atradās pārējo nocietinājumu priekšpusē, aizsargājot tos ar flankējošu uguni. Pēc formas bastejas bija pusapaļas, apaļas vai daudzstūrainas. Apaļas formas basteja ir rondelis.
Basteju izmantošanu pirmoreiz aprakstījis Albrehts Dīrers, kurš tās aprakstījis grāmatā par militārajiem nocietinājumiem. Tā tika publicēta 1527. gadā.
Gilberta salas

Vēsture

Mikronēzieši apdzīvojuši salas jau 2000—3000 gadu senā pagātnē. Kā pirmais no eiropiešiem salu ziemeļu atolu Butaritari 1606. gadā ieraudzīja portugāļu jūrasbraucējs Pedru Fernandišs di Keirošs (Pedro Fernandes de Queirós). 1764. gadā gar salām sava pasaules apceļojuma laikā kuģoja britu jūrasbraucējs Džons Bairons (John Byron). 1788. gadā gar salām kuģoja un lielāko daļu no tām atklāja cits britu jūrasbraucējs — Tomass Gilberts (Thomas Gilbert), nosauca arhipelāgu par Kingsmilas salām (Kingsmill Islands), bet krastā salās neizkāpa. Gilberta vārdu salām 1820. gadā piešķira Krievijas impērijas jūrasbraucējs Ādams fon Krūzenšterns. Franču kapteinis Luī Diperī bija pirmais, kas nokartēja visu arhipelāgu sava pasaules apceļojuma laikā (1822-1825).
1892. gadā salas kļuva par Lielbritānijas Gilberta un Elisa salu protektorāta daļu. 1916. gadā protektorāts kļuva par koloniju, bet 1971. gadā ieguva autonomiju. 1978. gadā Elisa salas kļuva par neatkarīgu valsti Tuvalu, bet gadu vēlāk, 1979. gadā Gilberta salas ieguva neatkarību, izveidojot Kiribati valsti, kurā ietilpst arī Fēniksa salas un Lainas salas.
Centra atklātne

Vēsture

Pieminēta jau F. Stammas darbos (1737), vēlāk L. Laburdonē partijās. Galveno variantu (4. De3) praksē ieviesis L. Paulsens. Mūsdienu praksē atklātne reti sastopama.

Stratēģiskā ideja

Noņemot sasprindzinājumu centrā, baltie pārved dāmu uz karaļa spārnu ar mērķi izdarīt spiedienu uz melno rokādes pozīciju. Melniem, izmantojot balto dāmas ātro centralizāciju tempa iegūšanai , ir labas iespējas iegūt pilnvērtīgu spēli.
Juris Būmeisters

Biogrāfija

Dzimis 1918. gada 7. jūnijā Jekaterinburgas apgabalā Krievijā sociāldemokrātu Kārļa un Agneses Būmeisteru ģimenē. Bez Jura ģimenē auga arī brālis Valentīns un jaunākā māsa Rute. Iedvesmojoties no sava tēva, kas bija aktīvs sociāldemokrāts un pirmo Latvijas Republikas  Saeimas  sasaukumu deputāts, Juris Būmeisters jau agrā jaunībā iesaistījās sociāldemokrātiskajā kustībā. Padomju okupācijas laikā Juris Būmeisters sazinājās ar trimdas LSDSP pārstāvjiem, arī pats oficiāli iestājoties tobrīd aizliegtajā partijā. Juris Būmeisters aktīvi informēja trimdas pasauli par dzīvi Padomju Latvijā, raksti publicēti dažādos Rietumeiropas sociāldemokrātu izdevumos. 
1980. gada 18. novembrī PSRS Valsts drošības komiteja (Čeka) apcietināja Juri Būmeisteru un Daini Lismani, apsūdzot viņus spiegošanā, dzimtenes nodevībā un par aizliegtām operācijām ar valūtu. Tiesa J. Būmeisteru notiesāja uz 15 gadiem un viņš tika nosūtīts cietumsodu izciest Permas apgabala Kučinā bēdīgi slavenajā Gulagā Perm36. Tomēr pēc astoņiem apcietinājumā pavadītiem gadiem, pateicoties Eiropaas Parlamenta un Rietumeiropas sociāldemokrātisko partiju protestiem viņu atbrīvoja. 1993. gadā Latvijas Augstākās tiesas prezidijs visas inkriminētās apsūdzības atzina par nepamatotām. 
Juris Būmeisters ir mūziķa un sabiedriski aktīvā Kārļa Būmeistera vectēvs. 2018. gadā, pieminot vectēva simtgadi, mazdēls izdevis Jura Būmeistera mūža dzejas grāmatu, to atklājot simboliskajā Raiņa un Aspazijas vasarnīcā 2018. gada 25. augustā.
Miris 2000. gada 17. martā, apglabāts 1. Meža kapos Rīgā.
Vilis Stalažs

Dzīves gājums

Dzimis 1907. gada 21. septembrī Cēsīs Pētera Stalaža ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā kopā ar vecākiem devās bēgļu gaitās Krievijā, 1921. gadā beidza Aleksandrovas staņicas padomju darba skolu. Pēc atgriešanās Latvijā 1927. gadā beidza Cesvaines valsts vidusskolu un studēja Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1927-1934). Studentu biedrības „Klints” vecbiedrs. Bija Latvijas Republikas Finanšu ministrijas Nodokļu departamenta kancelejas darbinieks (1934-1935), Ārlietu ministrijas Juridiskās nodaļas darbinieks (1936-1937), Varšavas sūtniecības III sekretārs, tad atašejs (1937-1939), beidzot Ārlietu ministrijas III sekretārs (1939-1940).
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 27. jūnijā viņu iecēla par Ministru Prezidenta Kirhenšteina sekretāru, bet 1940. gada 24. jūlijā par Valsts kancelejas direktora v. i. arestētā Roberta Bulsona vietā. Šo amatu viņš pildīja arī Latvijas PSR Tautas komisāru padomes laikā līdz 1940. gada septembrim. Izglītības Tautas komisariāta Augstskolu un zinātņu institūtu pārvaldes sekretārs (1940-1941). Vācu okupācijas laikā lauksaimnieks Vējavas pagastā un Liepājas apriņķa pārvaldes grāmatvedis.
Pēc Otrā pasaules kara beigām nokļuva PSRS filtrācijas nometnē, pēc atbrīvošanas bija Aisteres mašīnu un traktoru stacijas tehniskais vadītājs (1945), Jelgavas apriņķa Bēnes iecirkņa agronoms, kolhoza priekšsēdētājs Bukaišos, Lielauces mašīnu stacijas ekonomists (1946-1962), kolhoza „Penkule” agronoms (1962-1974).
Miris 1992. gada 16. februārī, apbedīts Naudītes pagasta Sējas kapos.
Vasiļjeva

Vasiļjeva (krievu: Васи́льева, no personvārda Vasīlijs (Васи́лий); vīriešu dzimtē Vasiļjevs (Васи́льев)) ir krievu cilmes uzvārds, devītais izplatītākais sieviešu uzvārds Latvijā.
Korsaks

Izskats

Korsaks ir pelēks vai pelēcīgi ruds ar sudrabotu akotu. Tam ir gandrīz balta seja un pazode. Ķermeņa garums korsakam ir 50—60 cm, astes garums 25—35 cm. Korsakam atšķirībā no citām lapsām ir smalki zobi un plats galvas kauss. Astes gals ir melns. Korsakam ir līki, asi nagi, un tas var uzrāpties kokā. Ausis palielas, bet īsāks purns nekā rudajai lapsai. Tas ir tuvs radinieks Amerikas korsakam un polārlapsai, bet ģenētiski vistuvāk tas ir Tibetas smilšu lapsai.

Ieradumi

Korsaki ēd dažādus mazus dzīvniekus, putnus, grauzējus un kukaiņus, kā arī tie dažreiz ēd maitu. Korsaks bieži aprok savu medījumu, īpaši grauzējus. Tas pamatā medī naktī. Korsakam ir ļoti laba redze, dzirde un oža. Korsaks ļoti reti uzturā lieto augus. Izaudzinājis bērnus, korsaks dažus mēnešus pavada, sirojot pa stepi. Tas nevar iet pa mīkstu sniegu, un sniega sasnigšana bieži nozīmē daudzu šo dzīvnieku nāvi. Korsaks patērē maz ūdens. 
Korsaks veido monogāmus pārus uz visu mūžu. Bērnus mātīte iznēsā 8 nedēļas. Tam piedzimst apmēram 2-6 kucēni. Korsaka mūža garums ir 3—12 gadi. Korsaks dzimumbriedumu sasniedz 9—10 mēnešos. Visbiešāk savu midzeni korsaks iekārto susliku alās, reizēm ieņem vecas āpšu un rudo lapsu alas. Pats alas rok ļoti reti. Korsaka galvenais ienaidnieks ir vilks, bet to medī arī rudā lapsa. Korsaks var ātri skriet, sasniedzot ātrumu līdz 50 km/h, bet ātri nogurst.
Oto II Otons

Pirmais varas posms

Pēc tēva nāves 973. gada 7. maijā, 18 gadus vecais Oto kļuva par ķeizaru, taču jau drīz tam nācās saskarties ar sava brālēna, Bavārijas hercoga Heinriha II ambīcijām, kas beidzās tikai 976. gadā, kad Oto armija piespieda Henriju bēgt uz Bohēmiju. Lai samazinātu Bavārijas hercogistes varu, Oto no tās atšķēla Karintijas hercogisti un Veronas markgrāfisti.
Nestabila situācija valdīja arī Romā, kur pāvestu Benediktu VI 974. gadā nogalināja Romas augstmaņu un antipāvesta Bonifācija VII atbalstītāji.
974. gadā Dānijas un Norvēģijas karalis Haralds Zilzobis, kas iepriekš bija impērijas vasalis, sacēlās pret Oto II. Pēc sākotnējās sakāves, impērijas armija uzvarēja, Oto II pasludināja Dānijas aneksiju un padzina Haraldu uz Norvēģiju.
Senais konflikts ar Franciju par Lotaringu 978. gadā noveda pie franču iebrukuma un impērijas senās galvaspilsētas Āhenes ieņemšanas. Oto iebruka Francijā un dažas nedēļas aplenca Parīzi, līdz 978. gada 30. novembrī bija spiests neveiksmīgo aplenkumu pārtraukt un atgriezties Vācijā.
Konflikti starp Oto māti Adelaidi un sievu Teofanu 978. gadā noveda pie Adelaides izraidīšanu uz Burgundijas karalisti, kurā valdīja viņas brālis. 980. gadā Teofanu dzemdēja troņmantinieku, nākamo imperatoru Oto III.
Marsels Dions

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Dions sāka 1971.—72. gada sezonā Detroitas "Red Wings" sastāvā. Jau savu debijas sezonu NHL hokejists noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs. 1974.—75. gada sezonā hokejists pildīja arī komandas kapteiņa funkcijas. 1975. gada sezonā Diona aģentam izdevās panākt, ka hokejists tiek pārdots Losandželosas "Kings" vienībai.
"Kings" sastāvā Dions aizvadīja nākamās vienpadsmit ar pus sezonas, 1979.—80. gada sezonu noslēdzot kā visas līgas rezultatīvākais spēlētājs. Pēdējās sezonās "Kings" sastāvā Marselam izveidojās konflikts ar komandas galveno treneri Petu Kvinu, kā rezultātā 1986.—87. gada sezonas ievadā Dions tika aizmainīts uz Ņujorkas "Rangers" vienību.
Pēc 1988.—89. gada sezonas noslēguma Dions beidza savu profesionāļa karjeru.
Kanādas hokeja izlases sastāvā Dions spēlējis 1978., 1979., 1983. un 1986. gada Pasaules čempionātos, tajos kopā ar izlasi izcīnot trīs bronzas medaļas, kā arī 1978. gadā tiekot atzīts par turnīra labāko uzbrucēju.
Boloņas Universitāte

Vēsture

Ilgstoši nebija skaidrs, kad tieši šī universitāte ir dibināta. Oficiāli 1158. gadā to atvēra Frīdrihs I Barbarosa, tomēr 19. gadsimta otrajā pusē vēsturnieku komisija, kuras vadībā bija Džozue Karduči, noskaidroja, ka par Boloņas Universitātes dibināšanas gadu uzskatāms 1088. gads, kas to padarīja par pasaulē vecāko universitāti.
Sākumā tā bija juridiskā mācību iestāde. 10. un 11. gadsimtā lielākajos Itālijas centros kļuva populāras "brīvo mākslu" skolas, kurās apguva retoriku. Arī Boloņā pastāvēja šāda skola, kurā darbojās Inērijs. Viņš lika pamatus glosatoru tradīcijai, kurai bija liela nozīme romiešu tiesību recepcijā. Paralēli retorikai viņš pētīja antīko autoru darbus un romiešu tiesības. Romiešu tiesības tobrīd nebija spēkā esošas, jo pēc Romas impērijas sabrukuma un Bizantijas valdnieka Justiniāna I nāves, bijušās Romas impērijas teritorijā darbojās vai nu vietējās paražas, vai nu vulgarizētas romiešu tiesības. Romiešu tiesībām praksē bija nozīme attiecībā uz kanoniskajām tiesībām, kuras bija spēkā esošas. Pēc Toskānas Matildes lūguma Inērijs Boloņā izveidoja juridisko skolu. 1088. gadā viņš sāka lasīt savas publiskās lekcijas un izveidoja jurisprudences katedru. Jurisprudence kļuva par patstāvīgu zinātni, kuru turpmāk apguva universitātēs.
Vairāki priekšnoteikumi ļāva 11. un 12. gadsimtā Boloņas Universitātei izveidoties par vienu no spēcīgākajām tā laika universitātēm, piemēram, universitāti 12. gadsimtā dažādi atbalstīja ķeizars Frīdrihs I Barbarosa, šeit tika apgūtas romiešu tiesības un tādējādi tās darbība nebija atkarīga no baznīcas un pāvesta, kuriem bija vara pār universitātēm, kurās apguva teoloģiju, Boloņa bija attīstīta pilsēta un tajā bija labs klimats, no visiem studentiem tika prasīts vienāds pamatzināšanu līmenis un nebija iespējams iestāties tikai dēļ ietekmīgiem radiniekiem, šeit varēja studēt un pasniegt arī sievietes, Boloņas Universitātes pasniedzēji un absolventi baudīja dažādas privilēģijas. Šeit radās daudzas universitātes tradīcijas, kas ir pazīstamas joprojām, piemēram, vēlēšanas, kurās izvēlēja universitas magistrorum un universitas scholarium. No 13. līdz 15. gadsimtam Boloņas Universitātē darbojās postglosatori, kuru tradīcijas aizsācējs bija Bartolu. 14. gadsimtā atvērtas filozofijas, medicīnas un teoloģijas fakultātes. Savu ietekmi universitāte zaudēja 13. un 14. gadsimtā, kam par pamatu kalpoja politiska rakstura strīdi ap universitāti.

Struktūra

Mūsdienās Boloņas Universitātes 23 fakultātēs studē ap 100 000 studentu. Universitātē var apgūt 128 bakalaura programmas (3 gadi) un tikpat daudz maģistra programmas (2 gadi). Atsevišķās programmās studiju ilgums gan var sasniegt piecus gadus, medicīnas programmās studijas ilgst sešus gadus. Pēc bakalaura un maģistra grādu iegūšanas ir iespējams studēt otrā līmeņa maģistratūrā, skolās ar noteiktu specializāciju vai doktorantūrā. Boloņas Universitātei ir sešas filiāles dažādās Itālijas pilsētās, kā arī filiāle Buenosairesā (Argentīna).
Britu impērijas ordenis

Britu impērijas izcilības ordenis (angļu: Most Excellent Order of the British Empire) ir bruņniecības ordenis, ko nodibinājis Apvienotās Karalistes karalis Džordžs V 1917. gada 4. jūnijā. Ordenim ir piecas klases. Tikai abu augstāko klašu pārstāvji tiek iecelti bruņinieku vai dāmu kārtā, kas ļauj (taču nepieprasa) pirms vārda lietot nosaukumu "Sers" (vīriešiem) vai "Dāma" (sievietes). Šis ir jaunākais no britu bruņniecības ordeņiem, kā arī ordenis ar vislielāko saņēmēju skaitu.
Panamax

Panamax un New Panamax ir termini, kurus izmanto izmēru ierobežošanai kuģiem, kuri ceļo caur Panamas kanālu, šos ierobežojumus un prasības publicē organizācija Autoridad del Canal de Panamá (ACP). Šīs prasības apraksta tādus tematus kā galējie sausās sezonas ierobežojumi, dzinējspēku, saziņu un detalizētu kuģu konstrukciju.
Atļauto izmēru ierobežo pieejamo slūžu kameru garums un platums, ūdens dziļums kanālā un kopš tā uzbūvēšanas arī Puente de las Américas tilta augstums. Šie izmēri nosaka skaidrus Panamas kanāla kuģošanai izmantojamo kuģu parametrus un ir ietekmējuši jaunu kravas, pasažieru un kara kuģu projektēšanu.
Panamax specifikācijas ir bijušas spēkā kopš kanāla atklāšanas 1914. gadā. Kuģi, kuri neatbilst Panamax izmēriem, tiek saukti par post-Panamax. 2009. gadā ACP publicēja New Panamax standartu, kurš būs spēkā līdz ar trešā slūžu komplekta atklāšanu, kuras būs lielākas par esošajā divām.
Palielinātā maksimālā atļautā izmēra kuģu izplatība ir aktuāla problēma, jo Panamax izmēra kuģis prasa precīzu kuģa vadību slūžās, kā rezultātā slūžās pavadītais laiks palielinās un šie kuģi ir jālaiž cauri dienasgaismā. Tā kā lielākie kuģi ceļojot pretējos virzienos nevar droši izmainīties Kulebras kanālā, tad šajā daļā tas šiem kuģiem darbojas kā pārmaiņu vienvirziena ceļš.
No baznīcas

Gleznas tapšana

1888. gada 29. jūlijā J. Rozentāls kā brīvklausītājs iestājās Pēterburgas Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļā, kuru viņš pabeidza 1894. gadā. Šī glezna bija viņa diplomdarbs un pirmais diplomdarbs akadēmijā ar nacionālu sižetu.
Laikā, kad Rozentāls varēja sākt izstrādāt diplomdarbu, Pēterburgas Mākslas akadēmijā tika veikta reforma, par profesoriem uzaicinot demokrātiskas ievirzes māksliniekus. Tās rezultātā diplomandi varēja paši izvēlēties savu diplomdarbu tēmas un Rozentāls to vēlējās izmantot, strādājot peredvižņika Vladimira Makovska darbnīcā. Kādā no mākslinieku pulciņa „Rūķis” sanāksmēm Rozentāls to nolēma gleznot dzimtajā Saldus pusē. Mākslinieks aizvadīja daudzas svētdienas pie Saldus Sv. Jāņa baznīcas, fotografējot un skicējot izvēlētos tēlus. Gleznā attēlotas ap četrdesmit personu, visas gleznotas no Rozentālam labi zināmiem cilvēkiem. Gleznas priekšplānā ir vecāks pāris, tajos viņš iegleznojis savus vecākus — māti Lavīzi un tēvu Miķeli.
Par darbu Rozentāls ieguva pirmās pakāpes mākslinieka nosaukumu un vairākus gadus dzīvoja Pēterburgā.
1896. gadā glezna tika izstādīta Rīgā, Latviešu etnogrāfiskās izstādes Dailes nodaļā — pirmajā latviešu mākslas izstādē, kur izpelnījās vispārēju publikas atzinību.
Padomju laikā glezna ieguva šķirisku skaidrojumu.
Vairāki no gleznā iekļautajiem saldeniekiem no jauna sastopami nākamā gada darbā "No kapsētas" (1895), kurā autors vairāk pievērsies gaismēnu efektiem.
Krūšu spura

Krūšu spuras ir zivju pāra spuras, kas atrodas abos zivju sānos uzreiz aiz galvas daļas (aiz žaunu vāka vai žaunu spraugām). Šīs spuras ir homologas četrkājaiņu priekšējām ekstremitātēm, kas evolucionējušas no krūšu spurām. Savukārt, četrkājaiņu ekstremitātes, kas atkal ir pielāgojušās peldēšanai ūdenī (piemēram, vaļiem), tiek sauktas par pleznām.

Funkcijas

Krūšu spuras ir paredzētas dažādām funkcijām. Tā kā zivju smaguma centrs atrodas augstāk par peldēšanas centru, tās vienmēr atrodas nestabilā stāvoklī, tiecoties apgriezties ar vēderu uz augšu. Krūšu peldspuru darbība ļauj zivij saglabāt normālu ķermeņa stāvokli telpā. Tāpat tās palīdz zivīm manevrēt ūdenī. Airējot ar vienu vai otru krūšu spuru, vai ar abām kopā zivs pagriežas uz vienu vai otru pusi, uz augšu vai uz leju. Izplešot krūšu spuras zivis spēj nobremzēt. Primitīvajām zivīm bez peldpūšļa (haizivis, himēras) krūšu  spuras veido dinamisko cēlējspēku, ar kuru šīs zivis peldot regulē vertikālo pārvietošanos ūdens masā, jo tās ir smagākas par ūdeni un nepārvietojoties nogrimtu ūdenstilpnes dibenā. Savukārt, planierzivis (Exocoetidae) ar palielinātām krūšu spurām spēj pat planēt gaisā.
Daudzas zivis, piemēram Antennariidae krūšu spuras izmanto staigāšanai pa jūras dibenu. Bet vēl citas zivis, piemēram dūņlēcējas (Periophthalmus), tās izmanto rāpošanai pa sauszemi un pat lai uzrāptos kokos.

Morfoloģija

Daivspurzivju krūšu spuru iekšējam skeletam ir centrālā ass, pie kuras pievienojas radiālijas (tās var būt arī reducētas). Divējādelpojošām zivīm radiālijas pa pāriem pievie­nojas pie labi attīstītiem centrālās ass posmiem (biseriālā tipa spuras). Šāds spuru skelets ir ragzobēm un daudzām fosilām formām. Pārējām mūsdienu divējādelpojošām zivīm radiālijas reducējas un pavedienveidīgā spura saglabā tikai posmotu centrālo asi. Otiņspurēm radiālijas pievienojas mazāk izteiktai centrālajai asij tikai no vienas puses (uniseriālā tipa spuras). Daiv­spurzivju spuru iekšējais skelets paliek no skrimšļa, bet fosilajām for­mām tajā attīstās pārkaulojumi. Spuras ārējo (distālo) daļu balsta ārējais skelets (kaula stari jeb lepidotrīhijas).
Starspurzivju apakšklasei pāra spuru iekšējais (proksimālais) skelets ir vienkāršāks. Daudzspurzivīm krūšu spuru pamatā atrodas trīs daļēji pārkaulojušies bazālie elementi; tiem pievienojas virkne sīku radiāliju, kurām savukārt pievienojas lepidotrihiju pamatnes. Pārē­jām starspurzivīm spuru bazālie elementi reducējas. Krūšu spurās dažas pārkaulojušās radiālijas pievienojas pie krūšu spuru joslas (t.i. plecu joslas), bet lepidotrīhijas — pie radiālijām, dažreiz arī tieši pie krūšu spuru joslas.
Aleksandrs Gubens

Dzīvesgājums

Dzimis 1879. gada 13. martā Kraukļu pagasta Nikolaja jeb Gubeņa skolā (tagad Cesvaines pagastā) tautskolotāja un skolas pārziņa Jāņa Gubeņa ģimenē. Mācījās Rīgas klasiskajā ģimnāzijā. Studēja Maskavas universitātes Juridiskajā fakultātē. Strādāja par zvērināta advokāta palīgu, no 1911. gada bija zvērināts advokāts Pēterburgas Tiesu palātas apgabalā.
Pēc Pirmā pasaules kara 1918. gadā atgriezās Latvijā, bija Tiesu palātas Krimināldepartamenta tiesnesis. 1920. gadā iecelts par senatoru Senāta Kriminālās kasācijas departamentā. No 1931. gada bija departamenta priekšsēdētājs, no 1934. gada līdz Senāta likvidēšanai 1940. gada novembrī Senāta Apvienotās sapulces priekšsēdētājs. Piedalījās 1933. gada Sodu likuma un Tiesu iekārtas likuma izstrādāšanā. Rīgas Latviešu biedrības valdes loceklis, Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas virsvaldes loceklis.
Otra pasaules kara beigās 1944. gadā devās trimdā uz Vāciju, kur miris 1952. gada 21. novembrī Pasavā.
Māsa - Marija Gubene (1872-1947), pirmā sieviete ērģelniece un pirmā Latvijas Valsts Konservatorijas profesore.
Mihails Stefanovičs

Spēlētāja karjera

Savu spēlētāja karjeru Stefanovičs uzsāka Baltkrievijā, 2004. gadā pievienojoties Minskas "Dinamo" otrajam sastāvam. Tās pašas sezonas gaitā Mihails pārcēlās uz HK Gomeļu, kur turpināja spēlēt Baltkrievijas Augstākajā līgā, bet 2006.—07. sezonā debitēja arī Baltkrievijas Ekstralīgā. 2007. gada vasarā Stefanovičs pārcēlās uz Ziemeļameriku, pievienojoties Kvebekas junioru hokeja līgas klubam Kvebekas "Remparts". Tā rindās Mihails spēlēja līdz pat 2010. gada vasarai. 2010.—11. sezonā Stefanovičs nespēja nostiprināties "Maple Leafs" AHL fārmklubā Toronto "Marlies", kā rezultātā tika izīrēts Minskas "Dinamo" vienībai.
Arī 2011.—12. gada sezonu Stefanovičs uzsāka Minskas "Dinamo" rindās, taču drīz tika izīrēts Baltkrievijas Ekstralīgas klubam HK Gomeļa. Tā rindās hokejists aizvadīja arī 2012.—13. gada sezonu. 2013.—14. gada sezonu uzsāka Krievijas Augstākās līgas kluba Ņeftekamskas "Toros" rindās, taču sezonas vidū pārcēlās uz Toljati "Lada". 2014.—15. gada sezonu aizvadīja Penzas "Dizel" rindās, taču tad atgriezās Ziemeļamerikā, 2015.—16. gada sezonu aizvadot ECHL vienībā Rapid City Rush.
2016. gadā Stefanovičs atgriezās Baltkrievijā, nākamās divas sezonas aizvadot Baltkrievijas Ekstralīgas komandā Grodņas "Neman", tās rindās izcīnot divus Baltkrievijas čempiona titulus. 2018.—19. gada sezonā Minskas "Junost" rindās uzbrucējam izdevās trešo sezonu pēc kārtas kļūt par līgas čempionu. Stefanovičs bija līgas rezultatīvākais spēlētājs un labākais vārtu guvējs.
Baltkrievijas izlases rindās spēlējis 2009., 2010., 2013. un 2017. gada Pasaules čempionātos.