Speciālās aizņēmuma tiesības

Speciālās aizņēmuma tiesības

Speciālās aizņēmuma tiesības (SDR) (angļu Special Drawing Rights; valūtas kods saskaņā ar ISO 4217- XDR) ir norēķinu vienība, ko 1969. gadā izveidoja Starptautiskais Valūtas fonds (SVF).

Bretonvudsas sistēmas izveide un krahs

1944.  gada jūlijā ASV, Ņūhempšīras štata Bretonvudsā, norisinā­jās starptautiska konference, veltīta pēckara valūtas sistēmas izveidei. Vienošanās par pēckara valūtas sistēmu tika panākta kā H. Vaita un Dž.  M.  Keinsa plānu kompromiss. Tās rezultātā tika izveidota valū­tas sistēma, tika panākta vienošanās par Starptautiskā Valūtas fonda, Pasaules Bankas un Pasaules Tirdzniecības organizācijas dibināšanu.
Saskaņā ar Bretonvudsā noslēgto līgumu par starptautisko norēķinu galvenajiem instrumentiem kļuva zelts un tā saucamās rezerves valūtas, kuru statusu ieguva ASV dolārs un Lielbritānijas sterliņu mārciņa. Jebkura valsts, kas bija parakstījusi Bretonvudsas līgumu, ar savu centrālo banku starpniecību varēja par oficiālo cenu brīvi mainīt esošās rezerves valūtas pret zeltu un otrādi. Izveidojās zelta standarta modifikācija.
Rietumeiropas valstu un Japānas ekonomikas atjaunošana bija saistīta ar šo valstu nacionālās naudas vienību konvertējamību (Eiropas valstīs - 1958.gada nogalē, Japānā - 1964.gadā) un palielināja starptautisko tirdzniecības un finanšu sakaru intensitāti. Pieauga arī nacionālo ekonomiku savstarpējā atkarība. Rūpnieciski attīstīto valstu bankām vajadzēja rūpīgi pētīt situāciju ārvalstīs, jo citādi tās riskēja palikt bez rezervēm, kas vajadzīgas, lai uzturētu savu valūtu vēlamo maiņas kursu. Pakāpeniski vājāks kļuva arī ASV dolārs. Pēc Bretonvudsas konferences ASV veica pasaules kreditora funkcijas, dolārs bija spēcīgs un nodrošināts ar pietiekamu zelta rezervi. Sešdesmito gadu otrajā pusē ASV ekonomiskais stāvoklis pasliktinājās, un pārtrūka saikne starp dolāra piedāvājumu un fiksēto zelta tirgus cenu. Pirmo triecienu Bretonvudsas vienošanās saņēma 1971.gadā, kad ASV pasludināja, ka automātiski vairs nepārdos zeltu par dolāriem ārvalstu centrālām bankām. Iemesls - ASV nevēlēšanās samazināt savus jau tā sarūkošos oficiālos zelta krājumus.
Visu 1972.gadu turpinājās spekulatīvā kapitāla pārplūde no dolāra aktīviem citās valūtās - galvenokārt Vācijas markās un Japānas jēnās. Dolāra tirgus cena strauji kritās, bet Rietumeiropas valstu valūtu maiņas kurss pieauga. 1973.gadā Eiropas centrālās bankas izlietoja milzīgas dolāru summas, lai uzturētu savu valūtu maiņas kursus. Šajā gadā sākās arī naftas krīze, un tas viss izkliedēja finanšu speciālistu ilūzijas par fiksētajiem maiņas kursiem. Bretonvudsas valūtas (zelta dolāra) sistēma beidza pastāvēt. Pasaules ekonomika pārgāja uz peldošo maiņas kursu sistēmu.

Jamaikas sistēmas dibināšana

1976.gadā Jamaikā notika SVF sesija, kuras laikā tika nolemts izveidot pārejas valūtas sistēmu.
Vispirms oficiāli tika likvidēts starptautiskais zelta un valūtas standarts. Notika zelta demonetizācija, tika atcelta zelta oficiālā cena un zelta paritātes, kā arī dolāru apmaiņa pret zeltu. Līdz ar to valūtas institūcijas drīkstēja pirkt un pārdot zeltu par tirgus cenām. Dalībvalstīm tika piešķirtas tiesības izvēlēties jebkuru, t. sk. brīvi peldošo, valūtas kursu režīmu. SDR noteica par oficiālu saistību un prasību samērošanas, norēķinu un oficiālu rezerves līdzekli, valūtas sistēmas un valūtas kursu noteikšanas bāzi. Dolāra standarta vietā izveidojās daudzvalūtu standarts, kurā lielāko lomu spēlēja ASV dolārs, sterliņu mārciņa, Francijas franks, Rietumvācijas marka, Japā­nas jena, Šveices franks u. c. nozīmīgākās pasaules valūtas.