google/wiki40b huggingface dataset:
Trinidādas un Tobāgo administratīvais iedalījums

Trinidādas un Tobāgo administratīvo iedalījumu veido 5 pilsētas, 9 reģionālās pašvaldības un 1 autonomā pašvaldība. Pēc platības lielākā administratīvā teritorijas vienība Trinidādā un Tobāgo ir Sangrigrandi (898,94 km²), bet mazākā — Arimas pilsēta (11,15 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visapdzīvotākā administratīvi teritorijas vienība ir Tunapuna/Piarko (203 975 iedzīvotāji), bet vismazāk — Pointfortinas pilsētā (19 056 iedzīvotāji).
Driādes

Apraksts

Driādes ir mūžzaļi, ložņājoši, stipri saplacināti, zemi klājoši krūmāji. Stumbru augšējās daļas ir klātas ar atmirušu apakšējo lapu kātiņiem. Lapas attīstās uz stumbru galiem. Tās augšpuse ir gluda un spīdīga, bet apakšpuse balti samtaina, biezi klāta ar punktveida dziedzerīšiem. Ziedkāti ir taisni; parasti katrs balsta vienu ziedu. Ziedi samērā lieli, parasti balti (retāk dzelteni), ar astoņām līdz desmit kauslapām un ziedlapām. Hipantijs ieliekts, parasti ar dziedzerīšiem. Ārējā kausiņa nav. Ziedlapiņas garākas par kauslapām. Ziedgultne izliekta ar daudzām putekšņlapām un auglenīcām. Drīksna ir vienkārša. Auglis ir iegarena sēkliņa ar dūnveida lidspārniņu. Sēklaizmetnis ir viens.

Izplatība

Driādes ir izplatītas Ziemeļu puslodes aukstajos reģionos - arktiskajos un subarktiskajos apgabalos, kā arī mērenās zonas augstkalnu apgabalos (Alpos, Karpatos, Kaukāzā u.c.). Driādes vietām tiek audzētas kā dekoratīvi augi. Latvijas teritorijā driādes bija izplatītas ledus laikmeta beigu posmā. Ar driāžu izzušanu Latvijas teritorijā iezīmējas pleistocena un holocēna robeža.
Baltvēdera erickiņš

Izplatība

Baltvēdera erickiņš mājo kalnu mērenās joslas un subtropu mežos: Butānā, Ķīnā, Indijā, Laosā, Mjanmā, Nepālā, Pakistānā, Taizemē un Vjetnamā. Atkarībā no ģeogrāfiskās vietas ligzdošanas areāls var būt dažādos augstumos, piemēram, Ķīnā virs 2100 m virs jūras līmeņa, bet Himalajos virs 3500 m. Ziemo ne augstāk par 1500 m virs jūras līmeņa.

Izskats

Baltvēdera erickiņš ir slaids dziedātājputns ar īsiem spārniem un garu asti, kurai ir pakāpenisks astes gals. Ķermeņa garums 18—19 cm, svars 22—25 g.
Raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņa apspalvojums tumši zils ar baltu vēderu, ugunīgi rudiem laukumiem uz astes sānu spalvām un diviem maziem, baltiem punktiem uz spārniem. Mātīte apspalvojums gaiši brūns vai olīvzaļš uz muguras, sāni un vēders rudi brūni, pazode un vēdera pats centrs balti, astes spalvas kastaņbrūnas. Pirmajā gadā tēviņš līdzīgs mātītei, tikai ir par to tumšāk brūns. Uz galvas, krūtīm, muguras un astes nedaudz zilgans tonis. Jaunajiem putniem uz muguras ir gaišs, sarkanbrūns raibumojums, pavēderē tumšs raibumojums.

Uzvedība

Baltvēdera erickiņš mājo mežmalās, uzturoties pamežā un krūmājos. Ir nometnieks vai migrē īsas distances. Vasarā uzturas kalnos krūmu zonā, meža līnijas tuvumā, pundurbērzu, rododendru un kadiķu audzēs, garu un kuplu augu biežņā, ziemā ielejās, biezu subtropu mežu krūmājos, bambusu audzes ieskaitot. Baltvēdera erickiņš ir ļoti uzmanīgs un kautrīgs putniņš, bet reizēm novērojams sēžam koku galotnēs vai uz akmeņiem, galvenokārt, kad dzied. Parasti var novērot pa vienam vai ligzdošanas sezonā pa pāriem, taisnā un zemā lidojumā pārlaižoties no viena krūma uz otru.

Barošanās ieradumi

Baltvēdera erickiņš barojas uz zemes biezu krūmu aizsegā vai uz krūmu apakšējiem zariem. Pārvietojas lēcieniem vai skrienot. Barojas galvenokārt ar kukaiņiem un to kāpuriem. Rudenī arī ar ogām.

Ligzdošana

Baltvēdera erickiņi veido monogāmus pārus. Himalajos ligzdošanas sezona sākas maija beigās un beidzas augustā. Ligzda masīva, kausveida, vīta no sausas zāles, lapām un saknītēm, no iekšpuses izklāta ar smalkākiem zāļu stiebriņiem, dzīvnieku matiem un spalvām. Jo erickiņi ligzdo augstāk kalnos, jo ligzdas iekšējā kārta biezāka. To būvē pāris kopīgi. Ligzda atrodas kalnu saulainajās nogāzēs zemos krūmos, parasti līdz 0,75 m augstumam, retos gadījumos līdz 1,5 m. Var atrasties arī uz zemes zem kupliem augu ceriem vai krūmiem. Dējumā 2—3 debeszilas vai zilizaļas olas, retumis 4 olas. Inkubācijas periods ilgst 11—12 dienas, bet augstu kalnos līdz 16 dienām. Perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 12—16 dienu vecumā. Sezonā parasti viens perējums, bet, iespējams, zemākajos kalnu reģionos ir divi perējumi. Baltvēdera erickiņam ir visgarākā ligzdošanas sezona no visiem augstkalnos ligzdojošajiem putniem.
Aleksandrs Jaunbērzs

Biogrāfija

Aleksandrs Jaunbērzs piedzima 1882. gada 10. augustā Dzelzavas pagastā. Mācījies pilsētas skolā, vēlāk pašmācības ceļā apguvis grāmatvedību.
1907. gadā kļuva par kara ierēdni Krievijas armijas Kājnieku 24. divīzijas štābā. No 1911. gada bija Ropažu pagasta valdes un tiesas rakstvedis, strādāja arī par grāmatvedi vietējās biedrībās. No 1915. līdz 1918. gadam bija Daugavgrīvas Latviešu strēlnieku bataljona (vēlāk — pulka) ierēdnis. Par dienestu 1916. gada augustā apbalvots ar Sudraba medaļu uz Sv. Staņislava ordeņa lentes. Pēc kara 1919. gadā kļuva par Rīgas apriņķa valdes priekšsēdētāju, amatā bija līdz 1922. gadam.
1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē, pārstāvēja Latviešu zemnieku savienību. Amatā bija līdz 1922. gadam. No 1922. līdz 1940. gadam bija Ikšķiles draudzes valdes loceklis. No 1928. līdz 1934. gadam Jaunbērzs bija Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas Rīgas apriņķa pārvaldes Revīzijas komisijas priekšsēdētājs, no 1934. līdz 1938. gadam — Pašvaldības departamenta Pilsētu nodaļas vadītājs. 1938. gadā devies pensijā. No 1930. līdz 1940. gadam dienēja Aizsargos. 1943. gadā Ikšķiles draudzes priekšnieks, dzīvoja Tīnūžu «Dobelniekos».
Miris 1969. gada 30. jūnijā, apglabāts Ropažu kapos.

Ģimene

Jaunbērza laulībā ar Aleksandru Irmu Vilhelmīni Jaunbērzu, dzimušu Perlbahu dzimis dēls Ēriks Jaunbērzs un meitas Aina Eleonora Zalcmane (dzimusi 1913.. gada 2. jūnijā, mirusi 1998. gada 15. martā) un Ērika Šabeļņikova, pirmajā laulībā Ruģēna (dzimusi 1922. gada 6. jūnijā, mirusi 1966. gada 1. septembrī). Jaunbērza mazbērni ir -  Ērikas laulībā ar Bruno Ruģēnu dzimušais Andris Ruģēns, Ainas Eleonoras bērni laulībā ar Latvijas Bankas darbinieku, kolhoza grāmatvedi Zigfrīdu Zalcmani - Juris Zalcmanis un Maruta Solvita Iveta Naudiņa. Mūža nogalē Jaunbērzs audzinājis mazdēlu Andri Ruģēnu Carnikavā, pie Laveru ezera.
Kārlis Baltiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1873. gada 6. oktobrī Jeru pagastā "Reinoldu" mājās zemnieka Pētera Baltiņa ģimenē. Izglītību ieguva pašmācības ceļā. Kā savvaļnieks 1893. gadā iestājās Krievijas impērijas armijā, mācījās Viļņas kara skolā (1894-1896), pēc tās beigšanas dienēja Daugavgrīvas cietoksnī praporščika pakāpē. 1902. gadā iecelts par cietokšņa komandanta adjutantu virsleitnanta pakāpē, 1905. gadā paaugstināts par štāba kapteini, 1909. gadā par kapteini.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. un 1916. gadā organizēja un sākotnēji komandēja četrus latviešu strēlnieku bataljonus. 
Piedalījās Krievijas pilsoņu kara cīņās.
1921. gadā atgriezās dzimtenē, darbojās Latvijas armijas virspavēlnieka štāba inspekcijas daļā par mobilizācijas nodaļas priekšnieku, no 1921. gada par Kara saimniecības pārvaldes administrācijas daļas priekšnieku pulkvežleitnanta pakāpē, no 1925. gada pulkveža pakāpē. Kopš 1929. gada galvenā intendanta palīgs.
1931. gadā atvaļinājās no Latvijas armijas pulkveža pakāpē.
Miris 1939. gada 22. martā Rīgā, apglabāts Brāļu kapos.
Slutiški

Vēsture

Naujenes novadpētniecības muzeja fonda materiālos atrodamos avotos Slutiški kā ciems minēts jau sākot ar 1785. gadu. Savukārt pēc 1984. gada kompleksās ekspedīcijas ziņām Slutišku sādža izveidota 19. gadsimta beigās—20. gadsimta sākumā.
20. gadsimta 90. gados Slutiškos sākās plašais protests pret Daugavpils HES celtniecību, kas 1986. gadā pārauga Trešajā atmodā.

Kultūrvēsturiskie pieminekļi

Slutiškos ir saglabājies unikāls vecticībnieku sādžas apbūves komplekss, ar 19. gadsimta beigu—20. gadsimta sākuma ēkām un plānojumu, izveidots etnogrāfiskais brīvdabas muzejs. Putānu upītes veidotā Daugavas senlejas sāngravā, netālu no Slutiškiem atrodas Markovas pilskalns, bet ciema centrā atklāta un izpētīta Slutišku viduslaiku kapsēta un apmetne. Šie kultūrvēsturiskie objekti kopā dažkārt tiek dēvēti par "Slutišku kompleksu".

Slutišku viduslaiku kapsēta un apmetne

Slutišķu viduslaiku kapsēta un apmetne ir vietējas nozīmes arheoloģiskais piemineklis ar valsts aizsardzības Nr. 679. Tā atrodas Slutišku ciema centrā, zem ceļa, kas iet cauri sādžai un abās tā malās. 1985. gadā T. Bergas vadībā veiktie arheoloģiskie izrakumi apliecina, ka apmetne ir 300—400 m gara, līdz 22 m plata josla Daugavas otrajā terasē (apmēram 200 m no krasta). Kapsēta ir attiecināma uz 15.—17. gs. sākumu, par ko liecina arheoloģiskajos izrakumos atklāto apbedījumu raksturs.

Slutišku sādža

Slutišku sādža šobrīdējam tuvā izskatā izveidota 19. gadsimta beigās—20. gadsimta sākumā. Tā ir unikāls etnokulturālās mijiedarbības paraugs. 18.—19. gs. Slutiški kļuva par vecticībnieku apmešanās vietu, jo atradās izolēti no citām apdzīvotām vietām, mežu ieskautā Daugavas krastā. Šāda lokalizācija atbilda vecticībnieku pašizolācijas tieksmēm. Vecticībnieki ilgāk nekā pareizticīgie saglabāja savas kultūras specifiku, kura, noslēgta dzīvesveida rezultātā, bija norobežota no ārējās iedarbības. Ar citiem iedzīvotājiem ilgu laiku viņus tuvināja tikai kopīga zemkopības kultūra. Lielākā daļa vecticībnieku uzskata sevi nevis par ienākušo slāvu pēctečiem, bet gan par vietējiem iedzīvotājiem. Slutišku sādža ir interesanta kā vecticībnieku un latgaļu līdzāspastāvēšanas un mijiedarbības paraugs, kurā caur dzīvesveida īpatnībām atspoguļojas Latgales specifika. Gan pašvaldība, gan Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija atbalstījusi sādžas iekļaušanu aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā, bet pret to iebilda iedzīvotāji, saistībā ar papildu prasībām savu īpašumu uzturēšanā. Tā kā saskaņā ar likuma "Par kultūras pieminekļu aizsardzību" 14. panta trešo daļu objekta (Slutišķu sādžas) iekļaušanai pieminekļu sarakstā īpašnieka piekrišana nav nepieciešama, 2016. gada 2. jūnijā ar Kultūras ministrijas rīkojumu Nr.2.5-1-144 (spēkā no 2016. gada 15. jūnija) Slutišķu sādža tika iekļauta Valsts nozīmes arhitektūras pieminekļu sarakstā ar nr. 8986.
Viktors Kalniņš (disidents)

Dzīvesgājums

Dzimis 1938. gada 17. janvārī. Studēja vēsturi Maskavas Pedagoģiskā institūta Vēstures fakultātē, ko beidza 1960. gadā. Maskavā iepazinās ar tur studējošajiem  Knutu Skujenieku un Ainu Zābaku, vēlākajā apsūdzībā bija minēts, ka "dzīvodams Maskavā, Kalniņš [..] savā dzīvoklī klausījās pretpadomju satura ārzemju radio pārraides, pie kam vairākkārt pieļāva, lai šīs pārraides kopā ar viņu noklausās arī Knuts Skujenieks". Pēc atgriešanās dzimtenē bija Republikāniskās arodbiedrību padomes "Biļetena" literārais līdzstrādnieks.
Apcietināts 1962. gada jūnijā un apsūdzēts par to, ka piedalījies nacionālās pretestības grupas „Baltijas federācija” veidošanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Gunārs Rode, Dailis Rijnieks, Jānis Rijnieks, Aina Zābaka, Ziedonis Rozenbergs un Uldis Ofkants. Lietu LPSR Augstākā tiesa izskatīja no 1962. gada 28. novembra līdz 28. decembrim. Par pretpadomju aģitāciju, un grupas organizešanu un dzimtenes nodevības mēģinājumu tiesnesis Raimonds Brīze G. Rodem un D. Rijniekam piesprieda 15 gadus, A. Zābakai — 12, U. Ofkantam un V. Kalniņam — 10 gadus, Z. Rozenbergam — sešus, Jānim Rijniekam — piecus gadus ieslodzījumā. Ieslodzījumu pavadīja stingra režīma nometnē Mordovijā, kur iepazinās ar Gunāru Astru.
Pēc atbrīvošanas 1972. gadā, lai iegūtu pierakstu Rīgā, 1973. gadā salaulājās ar bijušo politieslodzīto Helēnu Celmiņu, kas 1962. gadā bija apcietināta par to, ka franču žurnālistiem bija pastāstījusi par cilvēktiesību pārkāpumiem PSRS. VDK aģenti "Ozols" un "Pols" ziņoja, ka Viktors Kalniņš kopā ar G. Astru, I. Cālīti, I. Žukovski, Juri Ziemeli, E. Prauliņu, E. Danni un J. Pūpolu pulcējušies pie Ernesta Laumaņa kapa Rīgas 2. Meža kapos.
1977. gadā viņu izsekoja un kopā ar Intu Cālīti apcietināja par nodomu veidot Latvijas, Lietuvas, Igaunijas nacionālās atbrīvošanas komiteju un nodibināt nelegālu žurnālu “EsLaLi”. Viņa sievai Helēnai ļāva izbraukt uz Rietumeiropu, bet V. Kalniņu aizturēja pratināšanas pabeigšanai. Starptautisko protestu dēļ arī viņam ļāva izbraukt 1978. gada jūnijā. Abi pārcēlās uz dzīvi ASV, kur Viktors Kalniņš strādāja dažādus darbus, arī Radio Brīvā Eiropa.
1994. gadā Viktors Kalniņš ar sievu atgriezās Latvijā un mūža nogali pavadīja Zolitūdē.
Miris Rīgā, 2001. gada 28. oktobrī.

Piemiņa

Viņa sieva Helēna Celmiņa 2010. gadā publicēja atmiņu grāmatu "Sirdsapziņas cietumnieks: savai zemei un tautai reiz runāja Viktors Kalniņš no Ņujorkas".
Tatjana Berlina

Biogrāfija

Pārstāvējusi Baltkrieviju Pasaules un Eiropas junioru šaha čempionātus dažādās vecuma grupās. Beigusi Brestas Valsts universitātes matemātikas un informātikas fakultāti. Pēc tam Kobrinā strādājusi par bērnu šaha treneri. Vēlāk atgriezusies Brestā un kļuvusi par pasniedzēju vietējā universitātē. Precējusies, ir dēls. Pārstāvējusi Baltkrievijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 2 reizes (2006-2008). Individuālajā vērtējumā izcīnījusi zelta (2006) medaļu. Kopš 2009. gada šaha turnīros piedalās reti.
Henrijs Džeimss

Dzīve

Henrija Džeimsa tika nosaukts sava tēva — nozīmīgā teologa Henrija Džeimsa — vārdā, savukārt viņa brālis bija filozofs un psihologs Viljams Džeimss. Abi Džeimsa bērni tika skoloti mājās, un ģimene daudz ceļoja — uz Ženēvu, Parīzi, Londonu. Sākoties pilsoņu karam, Džeimsi apmetās Ņūportā. 19 gadu vecumā Džeimss iestājās Harvardā studēt jurisprudenci, taču viņu vairāk interesēja literatūra, īpaši Onorē de Balzaks un Nataniels Hotorns. Drīz Džeimss sāka rakstīt īsos stāstus, ar kuriem arī kļuva slavens. 1875. gadā tika publicēts viņa romāns "Rodriks Hadsons" (Roderick Hudson)
1870. gadu vidū Džeimss mitinājās Parīzē, kur strādāja pie romāna "Amerikānis" (The American, 1877) un darbojās arī periodistikā. Šeit viņš iepazinās ar Ivanu Turgeņevu, Emīlu Zolā, Giju de Mopasānu un Edmonu de Gonkūru. 1876. gadā Džeimss pārcēlās uz Londonu, kur uzrakstīja garo stāstu "Deizija Millere" un romānu "Eiropieši" (The Europeans, 1878). Anglijā Džeimss sastapa tādus rakstniekus kā Alfredu Tenisonu, Robertu Brauningu un Robertu Luisu Stīvensonu. 1881. gadā tika publicēti vēl divi Džeimsa darbi — romāni "Vašingtona laukums" (Washington Square) un "Lēdijas portrets".
1886. gadā tika publicēts Džeimsa romāns "Bostonieši". Šajā savas karjeras periodā Džeimss sāka eksperimentēt ar dažādām vēstījuma tehnikām, piemēram, rakstot darbus no kāda noteikta — ierobežota un subjektīva — skatpunkta. Pie šī perioda darbiem pieder romāni "Ko zināja Meizija" (What Maisie Knew, 1897) un "Skrūves apgrieziens", kā arī garais stāsts "Būrī" (In the Cage, 1898). XX gadsimta sākumā Džeimss uzrakstīja trīs nozīmīgus romānus — "Vēstnieki" (The Ambassadors, 1903), "Dūjas spārni" (The Wings of the Dove, 1902) un "Zelta kauss" (The Golden Bowl, 1904).
Apmēram 20 gadus uzturējies Eiropā, 1904. gadā Džeimss devās uz ASV. Gadu vēlāk atgriezies Anglijā, viņš uzrakstīja ceļojuma piezīmes "Amerikā" (The American Scene, 1907), kurās negatīvi vērtēts Amerikas materiālisms. 1915. gadā Džeimss ieguva Lielbritānijas pavalstniecību.
Dienvidlidvāvere

Izskats

Dienvidlidvāveri var viegli atpazīt pēc ādas krokas abās ķermeņa pusēs, kas savieno priekškāju ar pakaļkāju. Kažoks mīksts, zīdains, pelēkbrūnā krāsā, pavēdere balta. Aste kupla, saplacinātas formas, kas atbalsta vāveri planējumā. Ķermeņa garums 20—24 cm, astes garums 8—12 cm, svars 45—98 g. Dzīves ilgums līdz 10 gadiem.
Dienvidlidvāverei, kā jau lielākajai daļai nakts dzīvnieku, ir lielas acis, tādēļ tā labi redz tumsā. Vēl tai ir lieliska dzirde un jutīgas ūsas, ko tā izmanto, lai meklētu barību. Kā visiem grauzējiem, lidvāverei ir kaltveidīgi zobi, kuri noder, lai pārkostu riekstu un graudu cieto čaulu.

Barība

Dienvidlidvāvere ēd gandrīz visu, ko atrod mežā. Bez riekstiem un sēklām tā ēd arī pumpurus, augu dzinumus, mīkstus augļus un sēnes. Dienvidlidvāvere medī arī dažādus kukaiņus un zirnekļus, dažreiz no ligzdas izzog putnēnus. Lielāko daļu savas barības tā apēd uz vietas, tikai dažus riekstus un graudus noglabā slēptuvē, veidojot krājumus ziemai. Krājumus lidvāvere izmanto, kad laiku pa laikam ziemā pamostas.

Dzīvesveids

Ziemeļamerikā dienvidlidvāvere dzīvo augstu koku galotnēs, kur vislabāk var izmantot savu prasmi; "pārlidot" no viena koka uz otru. Pateicoties šai prasmei, lidvāvere ir pasargāta no ienaidniekiem, kas dzīvo uz zemes, taču tā kļūst par vieglu medījumu plēsīgiem putniem — galvenokārt ērgļiem un vanagiem. Tādēļ dienā lidvāvere visbiežāk guļ, bet barību meklē naktī, kad vienīgā bīstamā ienaidniece ir lielā pūce. Pūce ir ātra un veikla, tā viegli var noķer planējošu lidvāveri. No rīta lidvāvere atgriežas savā midzenī, kas parasti ir dobums kokā, ko izkalis dzenis vai arī tas ir veidojies dabīgi. Tur tā noguļ lielāko dienas daļu.
Vasarā dienvidlidvāveres dzīvo vienas, bet ziemā tās dzīvo baros līdz pat 24 indivīdiem, lai kopīgi sildītos. Ja ir ļoti auksts laiks, tad dienvidlidvāvere ieslīgst ziemas miegā — laiku pa laikam tā pamostas, lai ieēstu rudenī savāktos krājumus.
Dienvidlidvāvere nemāk lidot, taču tā māk planēt. To ļauj ādas kroka, kas ir izplesta starp visām četrām kājām. Planējot no viena koka uz otru, tā spēj veikt arī dažādus akrobātiskus trikus: pagriezties, planēt pa apli vai spirāli un nolaisties tajā pašā vietā, no kuras startējusi. Lidvāvere spēj planēt pat 50 metru tālu. Kad lidvāvere neplanē, ādas kroka ir savilkta, tādējādi tā netraucē tai kāpelēt pa kokiem. Tās izdveš dažādas skaņas: čivina vai briesmu gadījumā pīkst.

Vairošanās

Dzimumbriedumu lidvāveres sasniedz viena gada vecumā. Tās pārojas divas reizes gadā; laikā no februāra līdz martam un no jūnija līdz jūlijam. Grūsnības periods ilgst apmēram 40 dienas pēc pārošanās. Mātīte koka dobumā laiž pasaulē 2—6 mazuļus, kas sākumā ir pilnīgi neaizsargāti. Tie ir kaili un akli, bet ar izteikti attīstītu ādas kroku. Kad mazuļi sasnieguši divu nedēļu vecumu, tiem pienācis laiks pirmajiem "lidošanas" treniņiem, kas notiek mātes uzraudzībā. Ja mazulis nokrīt māte to atnes atpakaļ un ierāda kā jāatsperas, jāplanē un jānolaižas. Kad mazuļi ir izauguši, tie pavada māti barības meklējumos. Ģimene paliek kopā līdz nākamajam pavasarim.
Kalncempji

Vēsture

Apdzīvotā vieta izveidojusies pēc 2. pasaules kara, apbūvēta galvenokārt ar Līvānu tipa mājām, kā arī divām, lielākoties neapdzīvotām, daudzdzīvokļu mājām.
Jevgeņijs Timkins

Spēlētāja karjera

Ilgāku laiku aizvadījis Omskas "Avangard" otrajā komandā Krievijas Pirmajā līgā, profesionāļa karjeru Timkins sāka 2008.—09. gada sezonā, pusi kuras uzbrucējs aizvadīja "Avangard" pamatsastāvā. Arī 2009.—10. gada sezonā Timkinam vēl neizdevās nostiprināties KHL, "Avangard" rindās aizvadot vien 20 spēles.
2010.—11. gada sezonu uzbrucējs aizvadīja ECHL vienībā Floridas "Everblades", taču tad atgriezās KHL, pievienojoties Čehovas "Vitjaz" rindām. Gan 2011.—12., gan arī 2012.—13. gada sezonās viņš bija viens no komandas rezultatīvākajiem spēlētājiem. 2013.—14. gada sezonā kopā ar Magņitogorskas "Metallurg" izcīnīja Gagarina kausu, finālsērijā ar 4—3 pārspējot Prāgas "Lev".
2013. gada maijā noslēdza trīs gadu līgumu ar Magņitogorskas "Metallurg".
Bībeles kodi

Bībeles kodi, pazīstami arī kā Toras kodi, ir daudznozīmīgi vārdi vai frāzes, kurus pēc daudzu cilvēku domām var atrast kodētā formā Bībeles tekstā vai arī ebreju Torā. Toties citi apgalvo, ka šādas kodētas frāzes var atrast jebkurā apjomīgā tekstā. Vienkāršākā metode, kā atrast šādas kodētas frāzes, ir vienādā attālumā izvietoti burti (angļu: Equidistant Letter Sequence (ELS)). Lai varētu izrakstīt kodētas frāzes no teksta, jāizvēlas viens sākuma burts un nākamie burti tiek ņemti pēc noteiktas secības (skatīt attēlu). 13.gadsimtā spāņu rabīns Bačja ben Ašers bija pirmais, kurš pēc ELS metodes no Bībeles teksta izveidoja šādas it kā kodētas frāzes.

Pārskats

Diskusijas un strīdi par vienu no specifiskāko šifrēšanas metodi aizsākās 1994. gadā, kad Dorons Vitzums, Elijahu Ripss un Jojavs Rosenbergs iesniedza zinātnisku rakstu "Equidistant Letter Sequences in the Book of Genesis" žurnālam "Statistical Science". Pēc negaidītā bezprecedenta gadījuma, raksts nonāca žurnāla, kā arī pie lasītājiem. Tai momentāni sekoja asas diskusijas.
Kopš tā brīža "Bībeles kodi" bieži tiek saistīti ar ELS metodi. Daudzi uzskata, ka tieši šādā veidā Bībelē ir šifrēts teksts.
Rēzeknes fogti

Rēzeknes fogti (vācu: Vogt von Rositten) bija Livonijas ordeņa Rēzeknes fogtejas pārvaldnieki līdz 1559. gadam. 
Fogtejas administratīvais centrs un fogtu rezidence bija Rēzeknes pils (Rozitenes pils) Rēzeknes upes ielejā. Ordeņa fogtu pils Lotigolas zemē uzcelta 1285. gadā, pirmais zināmais Rēzeknes fogts bija Oto Pašedahs. Fogtu pienākumos ietilpa nodevu ievākšana, pils aizsardzība pret lietuviešu un krievu karaspēku uzbrukumiem un piedalīšanās ordeņa karagājienos. Slavenākais Rēzeknes fogts 1482.—1488. gadā bija Volters fon Pletenbergs.
Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs 1558. gadā ordeņa fogtu pili ieķīlāja Polijas karalim, Livonijas kara laikā pili 1577.-1579. gadā ieņēma Krievijas cars Ivans IV Bargais, bet poļu-zviedru kara 1601. un 1625.-1626. gadā Rēzeknes pili ieņēma zviedru karaspēks. Otrā Ziemeļu kara laikā pie Rēzeknes pils 1656. gadā notika kauja starp krievu un zviedru karaspēkiem, kuras laikā Rēzeknes pils tika galīgi sagrauta un zviedru karaspēkam izdevās sakaut daudz lielākus krievu spēkus. 1660. gadā to atkal iekļāva Inflantijas vaivadijas sastāvā, bet pils bija zaudējusi savu agrāko militāro nozīmi. 1712. gadā no pils bija palikušas tikai drupas.
Ņūheivena

Vēsture

Ņūheivenu 1638. gadā dibinājuši angļu puritāņi, tad pilsētas nosaukums bija Kvinipiaka (Quinnipiac). 1640. gadā tā tikusi pārdēvēta, iespējams, Anglijas Ņūheivenas (Newhaven) vārdā. 1643. gadā apvienojās ar vairākām blakus esošām pilsētām, izveidojot Ņūheivenas koloniju. 1665. gadā tikusi iekļauta Konektikutas kolonijā, kuras centrs bija Hārtforda. No 1701. līdz 1875. gadam Ņūheivena kopā ar Hārtfordu bija kolonijas (un vēlāk štata) administratīvais centrs.
Vizuālā skaitļošana

Vēsture un pārskats

Vizuālās skaitļošanas ir salīdzinoši nesen izdomāts termins, kas ieguva savu pašreizējo nozīmi 2005. gadā, kad nostiprinātās datoru zinātnes disciplīnas kā datorgrafikā, attēlu apstrādē, un citi pamanīja, ka vizuālās skaitļošanas metodes un programmas pārklājās vairāk un vairāk, tāpēc, tad bija nepieciešams jauns vispārējs termins. Daudzas izmantotās matemātiskās un algoritmiskās metodes, ir vienādas visās jomās, kas nodarbojas ar attēlu: attēlu formāti, filtrēšanas metodes, krāsu modeļi, attēlu metrikas un citi. Un arī programmēšanas metodes priekš grafikas aparatūras kā  manipulācijas trikiem, lai apstrādātu lielus datus, mācību grāmatas un konferencēs.
Turklāt, aplikācijas, aizvien vairāk vajadzīga tehnikas no vairāk nekā vienas no šīm jomām vienlaikus. Lai radītu ļoti sīki izstrādātus modeļus ar sarežģītiem objektiem,  ir nepieciešams attēlu atpazīšanā, 3D sensoru un, lai parādītu šos modeļus, ir vajadzīgi reālistiskie renderēšanas paņēmieni ar sarežģītu apgaismojuma simulāciju. Reāllaika grafika ir pamats izmantojamajai virtuālajai un papildinātas realitātes programmatūrai. Robotkontrolei nepieciešams objektu atzīšana tāpat kā tās vides modelis. Un visām ierīcēm (datoriem) ir nepieciešama ergonomiska grafiskā lietotāja saskarne.
Lai gan daudzas problēmas tiek uzskatītas par atrisināta zinātnieku kopienu sub-disciplīnas, kas veido vizuālās skaitļošanas (galvenokārt saskaņā ideālistiski pieņēmumi), viena no galvenajām problēmām, vizuālās skaitļošanas kopumā ir integrācija šīs daļējās risinājumus atbilstošajiem produktiem. Tas ietver nodarbošanos ar daudzām praktiskām problēmām, piemēram, izmantojot reālus datus (kas bieži vien ir kļūdaini un/vai ar gigantisku izmēru), un darbība no nepieredzējušiem lietotājiem. Šajā sakarā, Vizuālās skaitļošana ir vairāk nekā tikai summa par sub-disciplīnām,  tas ir nākamais solis uz sistēmām, kas atbilstu reālajai izmantošanai visās jomās, izmantojot attēlus vai 3D objektus uz datora.