google/wiki40b huggingface dataset:
Dzeltenbrūnā apšubeka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug mitros mežos zem bērziem, pēc dažiem avotiem arī zem eglēm no jūnija līdz septembrim, pa vienai vai grupās. Biežāk izvēlas skābas augsnes un jaunaudzes.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas, lietojama dažādos veidos.

Līdzīgās sugas

Ļoti līdzīga sila lācītim, kurš aug zem priedēm un tās cepurīte dzeltenīgi oranža. Tāpat diezgan līdzīga ozolu lācītim, kurš aug zem ozoliem un tā cepurīte sarkani oranža. Visas šīs sugas no pārtikas viedokļa ir līdzvērtīgas, tāpēc to atšķiršanai ir nozīme tikai no zinātniskā skatupunkta.
Londonas Impērijas koledža

Vēsture

Dibināta 1907. gadā kā koledža Londonas universitātes sastāvā, taču kopš 2007. gada ir neatkarīga iestāde.
Ēriks Niedra

Biogrāfija

Ēriks Niedra ir dzimis 1961. gada 28. maijā Rīgā. 1980. gados viņš bija diskžokejs un Rīgā vadīja diskotēkas. 1990. gados strādāja radio stacijā "Radio Rīgai", bijis tās programmu direktors, pēc Radio Rīgai pārdošanas zviedru mediju koncernam MTG tas pārtapa par Easy FM īsu brīdi strādaja arī tur, kas zem šī nosaukuma raidīja aptuveni gadu, pēc tam Easy FM nomainīja nosaukumu uz Star FM, kas vēl šodien turpina skanēt, bet tāpat kā TV3, atrodas MTG paspārnē.
1998. gadā sāka strādāt Latvijas Televīzijā. 2001. gadā Latvijas Televīzijā vadīja raidījumu ciklu "XX gadsimts. Post scriptum", bet 2002. gadā — raidījumu ciklu "Ulmaņlaiki". Tā paša gada beigās sācis strādāt TV3, sākotnēji vadījis raidījumu "Bez tabu", bet vēlāk — TV3 ziņas. 2009. gadā vadījis TV3 raidījumu ciklu "Atgriešanās Eiropā", par ko saņēmis Cicerona Goda nosaukumu.
2010. gada maijā pārdevis sev piederošos 24% producentu grupas "Beta fakts" akciju, bet oktobrī beidzis strādāt televīzijā. 2013. gada beigās īslaicīgi atgriezās televīzijā, veidojot LTV gadumijas pasākumu. 2014. gada pavasarī vadīja klasiskās mūzikas projektu "Radīti mūzikai". 2014. gada beigās kļuva par LTV satura redaktoru.
Miris 2014. gada 20. decembrī.
Jaroslavs Januss

Spēlētāja karjera

2007. gada vasarā Januss pārcēlās uz Ziemeļameriku, kur uzsāka spēlēt Ontārio hokeja līgā. Ērijas "Otters" sastāvā Januss aizvadīja divarpus sezonas, līdz pievienojās Amerikas hokeja līgas vienībai Norfolkas "Admirals", kuras sastāvā spēlēja arī 2010.—11. un 2011.—12. gada sezonās.
2012. gada vasarā hokejists pievienojās Bratislavas "Slovan" rindām, tās sastāvā spēlējot līdz pat 2015. gadam. Turpmākās sezonas Januss aizvadīja Čehijas Ekstralīgā.
Slovākijas hokeja izlases rindās spēlējis 2009. gada Pasaules čempionātā junioriem, tiekot iekļauts turnīra simboliskajā izlasē.
Ūnijas iela

Vēsture

Ūnijas iela ir visvecākā iela Purvciemā. Tā pirmoreiz minēta 1881. gadā ar nosaukumu "Purva iela".
19. gadsimta beigās pēc Uniona rūpnīcas dibināšanas iela tika pārdēvēta par Uniona ielu; drīz šis nosaukums tika pārveidots par mūsdienu Ūnijas ielu.
Latvijas PSR laikā, 1969. gadā, Ūnijas iela tika pārdēvēta par Georgija Gailes ielu VEF rūpnīcas pēckara direktora vārdā, bet 1990. gadā vēsturiskais nosaukums tika atjaunots.
Ņujorkas "Rangers"

Spēlētāji

Komandā ilgus gadus pavadījuši tādi Hokeja slavas zālē uzņemti spēlētāji kā Braiens Līčs, Marks Mesjē, Žans Ratels, Harijs Hovels, Braiens Hekstals, Rods Žilbērs, Frenks Bušē un Fils Espozito. Komandu pārstāvējuši arī tādi spēlētāji kā Maiks Rihters, Endijs Batgeits, Valts Tkačuks.
2005.—06. un 2006.—07. gada sezonās komandas sastāvā spēlējis arī latviešu aizsargs Sandis Ozoliņš.
Zebrenes pagasts

Upes

Bērze, Smukupīte, Stūrupīte, Vāļupīte.

Ezeri

Pona dīķis, Purviņu dīķi, Svētes ezers, Vipēdis, Zebrus ezers, Žvinguļu dīķis.

Vēsture

Mūsdienu Zebrenes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Ārīšu muiža (Gut Arishof), Grenču muiža (Gut Grenzhof), Reņģes muiža (Gut Rengenhof, Zebrene).
1925. gadā Reņģes pagastu (latviskots no vācu Rengenhof) pārdēvēja par Zebrenes pagastu. 1935. gadā Tukuma apriņķa Zebrenes pagasta platība bija 83,7 km² un tajā dzīvoja 1342 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Zebrenes un Upenieku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Zebrenes ciemu pievienoja Dobeles rajona Upenieku ciemam. 1963 .gadā Upenieku ciema kolhoza «Biksti» teritoriju pievienoja Bikstu ciemam. 1964. gadā Upenieku ciemu pārdēvēja par Zebrenes ciemu. 1975. gadā Zebrenes ciemu likvidēja, tā teritoriju pievienoja Bikstu ciemam. Zebrenes ciemu atjaunoja 1989. gada 30. novembrī, teritoriju izdalot no Bikstu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1995. gadā mainīja robežas ar Īles pagastu. 2009. gadā Zebrenes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Dobeles novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākā apdzīvotā vieta un pagasta centrs ir Zebrene.
Skangaļi (stacija)

Vēsture

Skangaļu pietura atvērta 1926. gadā līnijā Rītupe—Daugavpils. 1930. gadā pārdēvēts par Skangaliem, bet padomju laikā atkal saukts par Skangaļiem. 1992. gada 24. janvārī Skangaļu izmaiņas punkts nodots Krievijas Oktobra dzelzceļam.
Cur Mīleni

Fon cur Mīleni (vācu: von zur Mühlen) ir vācbaltiešu dzimta, kas ieceļoja Livonijas konfederācijā 16. gadsimtā un kļuva par turīgiem tirgotājiem. Dzimtas piederīgie bija ierakstīti Vidzemes bruņniecības, Kurzemes bruņniecības, Igaunijas un Sāmsalas bruņniecības matrikulās.

Vēsture

Dzimtas vēsture ir izsekojama līdz Dzirnavu Hermanim (Hermann thor Moelen, ap 1505–1559), kas bija tirgonis un 1539. gadā kļuva par Narvas rātskungu. Iespējams, ka viņš bija cēlies no tagadējās Holandes, kaut arī līdzīgi uzvārdi sastopami arī Rīgas pilsētas dokumentos.
Livonijas kara laikā Hermanis aizbēga uz Lībekas pilsētu un mira 1559. gadā Amsterdamā. Viņa dēli atgriezās Zviedru Igaunijā un piederēja pie bagātākajām Tallinas tirgotāju un rātkungu dzimtām, kas 17. gadsimtā uzvārdu nomainīja uz "cur Mīleni". Tallinas birģermeistara Indriķa cur Mīlena (Hinrich zur Mühlen) trīs dēli 18. gadsimta sākumā nodibināja trīs dzimtas atzarus, no kuriem vecākā dēla Tomasa pēcnācēji apmetās uz dzīvi Holandē, vidējā dēla Hermaņa Johana pēcnācēji izveidoja piecus dzimtas atzarus, bet jaunākā dēla Kornēlija pēcnācēji līdz pat Pirmajam pasaules karam saimniekoja dzimtas īpašumā Pīrsalas (Piirsalu, Piersal) muižā tagadējā Lēnes apriņķī Igaunijā.
1792. gadā Svētās Romas impērijas ķeizars Leopolds II pēc 6000 guldeņu iemaksas piešķīra dzimtas piederīgajiem bruņnieku statusu, kas deva papildus iespējas iegādāties lauku muižas un taisīt karjeru valsts pārvaldē un militārajā dienestā.
Pēc Molotova-Rībentropa pakta noslēgšanas 1939. gadā cur Mīlenu dzimta izceļoja uz okupētās Polijas zemēm, pēc kara pārcēlās uz VFR. Pašlaik dzimtas pārstāvji mīt ne tikai Vācijā un Nīderlandē, bet arī Zviedrijā, Šveicē, Beļģijā, Luksemburgā, Krievijā, ASV, Kanādā, Taizemē un Ķīnā. Uz dzimtas saietiem parasti pulcējas vairāk kā 100 cilvēku no visas pasaules.
Baltu ciltis (filma)

Vēsture

Filmas pirmsākumi meklējami 2015. gada īsmetrāžas filmā „Kurši”, pēc kuras tās veidotāji saņēma jautājumus par pārējo latviešus veidojošo baltu cilšu apskatīšanu filmās. 2016. gada jūlijā tika pabeigta filmēšana par sēļiem, pēc kā filmas veidotāji sāka uzņemt daļu par latgaļiem. Filmas pēdējie kadri tika uzņemti 2018. gada marta beigās par 13. gadsimta Rīgu pārveidotajās Siguldas pilsdrupās. 
2018. gada 27. aprīlī tika publicēts filmas treileris, bet 2018. gada 16. maijā Splendid Palace notika filmas pirmizrāde. 2018. gada 11. novembrī LTV notika filmas televīzijas pirmizrāde.

Personāls

Vēsturiskās precizitātes nodrošināšanai filmā par konsultantiem piesaistīts latviešu vēsturnieks un arheologs Juris Urtāns, poļu arheologs Tomašs Novakievičs (Tomasz Nowakiewicz), vēsturnieks Gundars Kalniņš un daudzi citi vēsturnieki, eksperimentālie arheologi, rekonstruktori un baltu mitoloģijas speciālisti no Latvijas un citām Eiropas valstīm, jo īpaši Skandināvijas. Filmas zinātniskos tekstus ierunāja Jaunā Rīgas teātra aktieri Guna Zariņa un Kaspars Znotiņš. Galveno varoni Larsu atveido aktieris Kaspars Aniņš, bet vēl filmā piedalās vairāk nekā 500 brīvprātīgo un vēstures rekonstruktoru klubu dalībnieku no Latvijas, Lietuvas un Igaunijas. Filmas māksliniece ir Zanda Zeidaka, ilustrācijas un animācijas veidojis Kao Viets Ngujens.

Atsauksmes

Filmu ļoti atzinīgi novērtēja režisore Marta Elīna Martinsone, kas to nosauca par „izcili vērtīgu filmu, kas var lepoties ar pamatīgu faktoloģisku bāzi, kā arī neaizmirst izklaidēt”, norādot uz „ideālu līdzsvaru starp galvenā varoņa piedzīvojumu līniju un vēsturiski izglītojošo pusi”. Arheologs Artūrs Tomsons savukārt norādīja uz viņaprāt nedaudz pārspīlēto mākslīgo un piezīmēto asiņu un palēninājuma lietojumu, kā arī atsevišķām bruņojuma dīvainībām un dažiem pēc viņa domām diskutējamiem apgalvojumiem, bet uzteica filmas veidotāji drosmi pievērsties baltu cilšu mitoloģiskajiem priekšstatiem, īpaši Vasaras saulgriežiem, kuriem veltītā filmas daļa „ievelk nemanot” un beigās atzina, ka „kopumā filma paņem savā varā jau pirmajās minūtēs, specefekti un grafika veiksmīgi notušē negludumus”.
Elvis Želubovskis

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Želubovskis uzsāka 2003. gadā, kad spēlēja Latvijas hokeja līgas kluba Rīgas "Prizma" rindās. Tās sastāvā viņš piedalījās arī Latvijas U-18 čempionātā. 2004-05 sezonā Želubovskis spēlēja SK Rīga 20 sastāvā, bet 2005-06 sezonā - HK Rīga 2000 sastāvā spēlēja gan Latvijas, gan Baltkrievijas čempionātos, kļūstot par Latvijas čempionu. 2006-07 sezonā Želubovskis atgriezās SK Rīga 20 kluba rindās.
2015. gadā kopā ar HK MOGO izcīnīja Latvijas čempiona titulu. 2016.—17. gada sezonu noslēdza kā Latvijas čempionāta rezultatīvākais spēlētājs. 2019. gadā vēlreiz kļuva par Latvijas čempionu.
Latvijas izlases sastāvā viņš aizvadījis desmit spēles, junioru vecumā piedalījies arī divos Pasaules čempionātos U-18 jauniešiem, kā arī 2006.gada Pasaules čempionātā junioriem, kopā 16 spēlēs gūstot 8 vārtus un izdarot 2 rezultatīvas piespēles.
Aleksandrijas Klements

Biogrāfija

Aleksandrijas Klementa dzimšanas vieta un laiks nav precīzi zināmi. Tiek minēts, ka tas varēja būt ap 150. gadu. Vadoties no Epifānija Sholastika, viņa dzimšanas vieta bija Atēnas, bet pastāv arī tradīcija, ka viņa dzimšanas vieta bija Aleksandrija.
Viņa vecāki bija pagāni, un Klements bija konverts kristietībā. Savā darbā Protrepticus, Klements parāda plašas un padziļinātas zināšanas grieķu mitoloģijā un mistēriju kultos, kas varēja rasties tikai no to praktizēšanas savā ģimenē.
Noraidot pagānismu jau jaunībā, dēļ uzskatiem par tā morālo samaitātību, Klements devās reliģiskos ceļojumos pa Grieķiju, Mazāziju, Palestīnu un Ēģipti. Grieķijā viņš sastapa joniešu teologu, kas ticis identificēts kā Atēnu Atenagors, bet austrumos viņu mācīja asīrietis, kas tiek identificēts kā Tatiāns, un jūds, kas, iespējams, bija Cēzarejas Teofīls.
Ap 180. gadu Klements sasniedza Aleksandriju, kur viņš satika Pantaneju, kurš savukārt mācīja Aleksandrijas katehētiskajā skolā. Eisebijs raksta, ka Pantanejs šajā laikā bija skolas dekāns, bet pastāv kontrversija par to vai skolas statūti šādā veidā tika formalizēti jau pirms Origēna. Klements mācījās Pantaneja vadībā un pirms 189. gadā Pāvests Julijāns viņu ordinēja priesteru kārtā. Citādi, gandrīz nekas nav zināms par Klementa dzīvi. Viņš, iespējams, bijis arī precējies; šis minējums izriet no dažiem viņa rakstu darbiem.
Septimija Severa kristiešu vajāšanas laikos, ap 202.-203. gadu, Klements pameta Aleksandriju.
211. gadā Jeruzālemes Aleksandrs rakstīja vēstuli, kurā cildināja Klementu Antiohas baznīcai, kas varētu norādīt, ka viņš tajā laikā dzīvojis Kapadokijā vai Jeruzālemē. Klementa miršanas vieta un laiks nav zināmi.

Teoloģiskie darbi

Vienīgā informācija par Aleksandrijas Klementa dzīvi nāk no Cēzarejas Eisebija. Eisebijs ir uzskaitījis desmit Klementa darbus no kuriem saglabājušies trīs, kurus kopā sauc par triloģiju:
Skype

Skype (IPA: [skaɪp]) ir telesakaru lietojumprogramma, ko izveidojuši Niklass Zennstrēms (Niklas Zennström) un Januss Frīss (Janus Friis). Skype ļauj cilvēkiem zvanīt bez maksas no sava datora citiem Skype lietotājiem, vai arī uz tālruņiem par maksu. Papildu iespējas ir tūlītēja ziņapmaiņa, datņu sūtīšana, dzīvo sarunu meklēšana (SkypeFind) un meklēšanas dzinis vietu un iestāžu meklēšanai.
Uzņēmuma galvenais birojs atrodas Luksemburgā, biroji Londonā, Tallinā, Tartu, Prāgā un Sanhosē. Kopš palaišanas Skype ir piedzīvojis milzīgu popularitātes pieaugumu gan bezmaksas, gan maksas pakalpojumos.
2005. gada septembrī The Skype Group par 3,1 miljardu ASV dolāru iegādājās eBay, bet 2011. gada maijā par 8,5 miljardiem ASV dolāru to pārpirka Microsoft.
Vējzaķsala

Vējzaķsala, arī Fēgezaka sala (vācu: Vegesacksholm), ir bijusī sala Daugavas lejteces iekšējās deltas lejas paplašinājumā pie upes labā krasta, starp Vējzaķsalas līci austrumos (tagad aizbērta atteka) un Pīļu salas atteku rietumos (tagad aizbērta). Pēc Kaķasēkļa dambja izbūves Vējzaķsala savienojās ar labā krasta palieni. Pastāvējusi vismaz līdz 1915. gadam, tagad Sarkandaugavas dienvidu daļa.
Salas garums bija 1,8 km, platums 0,6 km, augstums 1-1,8 m. Mūsdienās Vējzaķsala ir daļēji apbūvēta, paaugstināta, uzberot smiltis, saglabājušās ar niedrēm aizaugušās, purvainās atteku gultnes ar sīkiem ezeriem.

Nosaukums

13. gadsimta sākumā sala atradās Daugavas Līvzemes teritorijā un vēstures dokumentos pirmo reizi minēta kā Osmasar. 1239. gadā Rīgas bīskaps Nikolajs apstiprināja domkapitula tiesības izmantot salas lielāko daļu un to sāka dēvēt par Domkunga salu. Kopš Zviedru Vidzemes laikiem uz salas esošā Vējzaķsalas muiža piederēja Fēgezaku dzimtai, no kura uzvārda sala ieguva savu patreizējo nosaukumu.
Ciparu televīzija

DVB-T

Eiropā (un Latvijā) lietotais apraides ciparu virszemes televīzijas standarts ir DVB-T (Digital Video Broadcasting - Terrestrial). Šeit pārraida kompresētu ciparu video (kopā ar audio), izmantojot OFDM modulāciju. Standarta video kodeki ir MPEG2 un H264.
Pastāv 3 OFDM modulācijas paveidi: attiecīgi ar 2048, 4096 un 8192 apakšnesējiem. Izplatītākais standarts ir ar 8192 apakšnesējiem. Standartus ar mazāku apakšnesēju skaitu standartizēja tad, kad vēl nebija skaidrs vai būs iespējams pietiekoši lēti izgatavot 8192 apakšnesēju demodulatoru.
Katru apakšnesēju var modulēt ar QPSK, 16-QAM vai 64-QAM. Katrs DVB-T kanāls var aizņemt 5,6,7 vai 8 MHz platu frekvenču joslu. Tā, kā DVB-T lieto OFDM, te raidītājam ir nepieciešama lineāra izejas pakāpe, kas nozīmē samazinātu lietderības koeficientu un lielākas raidītāja izgatavošanas izmaksas.
Keila (stacija)

Vēsture

Pēc Livonijas kara un tam sekojošā mēra 17. gs. sākumā Keila trīs gadsimtu garumā bija neliels un panīcis miests. Taču līdz ar dzelzceļa līnijas Baltijas Osta-Rēvele-Gatčina izbūvi Keilā sākās rosība - attīstījās industriālā ražošana, izglītība, kultūras dzīve, pieauga iedzīvotāju skaits.
Dzelzceļa līnija tika atklāta 1870. gada 24. septembrī (5. novembrī pēc jaunā laika). Pirmajos divos tās pastāvēšanas gados iecirknī Baltijas Osta-Rēvele bija tikai divas stacijas - Kēgele (Keila) un Lodenzē (Kloga), taču jau pēc diviem gadiem papildus tika izveidotas vēl divas stacijas - Fridrihshofa un Pieturas punkts 7. versts. Jau no paša sākuma tika nolemts, ka līdztekus kravu plūsmai jāattīsta arī pasažieru pārvadājumi, lai ātrāk atpelnītu apjomīgās infrastruktūras būves izmaksas un, lai attīstītu jaunas apdzīvotas vietas mežainajos un neapdzīvotajos apgabalos.
Par mezgla staciju Keila izveidojās 1905. gadā, kad tika pabeigta Keilas-Hāpsalu dzelzceļa līnijas būve. Jaunā dzelzceļa līnija galvenokārt tika būvēta, lai nodrošinātu  pasažieru satiksmi, tā kā Hāpsalu tolaik jau bija izveidojusies par vērā ņemamu Baltijas jūras kūrortu. Līnijas kopgarums sasniedza 78 km. 1935. gadā tvaika lokomotīvju vietā maršrutā Tallina-Hāpsalu pirmo reizi Igaunijas vēsturē devās dīzeļvilciens "Lendav Laanlane".

Elektrifikācija

Drīz pēc kara, 1947. gadā, tika sākts domāt par Tallinas-Pēskilas elektrificētā iecirkņa pagarināšanu līdz Keilai. Tomēr reāli līnijas izbūve sākās vien 1958. gada pavasarī. Četru ar pus mēnešu laikā trieciena tempos tika elektrificēts 16 km garš dzelzceļa iecirknis un tā izbūve izmaksāja aptuveni 5 miljonus rubļu. 1958. gada 19. jūlijā Baltijas stacijā Tallinā notika svinīgais mītiņš par godu maršruta atklāšanai. Elektrovilciens Ср3-1741+1742 varēja doties savā pirmajā reisā uz Keilu.
Tajā paša gadā tika nolemts dzelzceļa elektrifikāciju rietumu virzienā turpināt. Līdz 9 km attālajai Klogai pirmais elektrovilciens devās jau 30. decembrī, bet nākamā gada 17. jūnijā dzelzceļš tika pagarināts par 3,5 km līdz Kloga-Rannai. 1961. gadā dzelzceļa elektrifikācija rietumu virzienā tika pabeigta, noslēdzoties Paldiskos.
Hāpsalu virzienā elektrifikācija no Keilas līdz Vazalemmai tika pabeigta 1965. gada 15. jūlijā, bet tālākā Keilas-Hāpsalu dzelzceļa elektrifikācija turpinājās līdz Rīziperei un tika pabeigta 1981. gada 4. septembrī.
Gvena Steisija

Biogrāfija

Gvena Steisija ir policista Džordža Steisija meita. Viņa ir pabeigusi Empire State University, kur viņa iepazinās ar Pīteru Pārkeru un viņiem izveidojas romantiskas attiecības. Pēc Džordža Steisija nāves, kurā Gvena vaino Zirnekļcilvēku, Gvena aizceļo uz Eiropu un pieprasa lai Pīters viņu bildina. Vainas apziņas dēļ Pīters to nedara. Gvena atbrauc atpakaļ uz Ņujorku un atsāk attiecības ar Pīteru.

Nakts, kad Gvena Steisija nomira

1973. gada The Amazing Spider-Man 121. numurā, The Night Gwen Stacy Died komiksu sērijā, Zaļais Goblins nolaupa Gvenu un tur viņu kā ķīlnieci uz Bruklinas tilta. Zirnekļcilvēks dodas pēc Goblina, lai izglābtu Gvenu. Pēc cīņas viņam izdodas Goblinu sakaut, taču Goblins nomet Gvenu Steisiju no tilta, un, lai gan Pīteram izdodas saķert Gvenu ar tīklu, Gvena gūst nāvējošu ievainojumu un mirst. Turot savās rokās mirušo Gvenu, Zirnekļcilvēks apzvēr nogalināt Zaļo Goblinu. Viņš izseko Goblinu līdz noliktavai un uzveic viņu, tomēr beigās attur sevi no slepkavības. Pēdējā mēģinājumā sakaut Zirnekļcilvēku, Zaļais Goblins sūta viņam no aizmugures uzbrukumā savu planieri, taču Pīters izvairās, un planieris ietriecās pašā Zaļajā Goblinā, nogalinot viņu.

Zirnekļcilvēks-Gvena

2014. gadā izlaistā komiksa Edge of Spider-Verse 2. numurā atklājas ka Earth-65 pasaulē Gvena ir kļuvusi par Zirnekļcilvēku, savukārt Pīters Pārkers — par Ķirzaku. Zirnekļcilvēks-Gvena (Spider-Gwen) ir iesaukta komandā kopā ar citiem Zirnekļcilvēkiem no dažādām pasaulēm.
Nītaures pils

Nītaures pils  (latīņu: castrum Nitavia, vācu: Schloß Nithow) bija Livonijas ordeņa nocietinājums pie Mergupes. Līdz mūsdienām saglabājušies vienīgi atsevišķi pils ārējā mūra fragmenti uzkalnā, uz kura tagad atrodas Nītaures luterāņu baznīca.

Vēsture

Pils celšanas laiks nav zināms, pēc Johana Arnta uzskatiem to 1277. gadā uzcēlis Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Nortekens, līdz 1432. gadam tā bijusi pakļauta Siguldas komturiiem. Nītaures pils bija viena no Gaujas koridora aizsardzībai pret lietuviešu karaspēka iebrukumiem celtās nocietinājumu joslas, ko veidoja Ropažu - Mālpils - Nītaures - Zaubes (Jaunpils) - Skujenes ordeņpilis. Pils bija tieši pakļauta Livonijas ordeņa landmaršaliem, kas rezidēja Siguldas pilī.
Pirmo reizi Nitaures pils pieminēta kādā Livonijas ordeņa landmaršala parakstītā dokumentā 1435. gadā kā Nittow, pēc tam atkārtoti kā Nyttaw (1446), Nitavia (1464), Nutoyw (1498), Nitov (1500), Nito (1508) un Nithow vai Nitaw (1533). 
Livonijas kara laikā Nītaures pilij 1559. gada februārī uzbruka krievu un tatāru karaspēks, kas tikai trešajā uzbrukumā spēja pili ieņemt.
1577.-1578. gada ziemā vidzemniekiem J. Bīriņa vadībā izdevās pili atgūt.  1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Nītaures pils krieviski nodēvēta par Нитов, pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā.   
Poļu-zviedru kara laikā 1601. gadā Nītaures pili ieņēma zviedri, bet jau tajā pašā gadā Polijas-Lietuvas karaspēks pili atkaroja. Visu šo karu rezultātā pils bija pamatīgi izpostīta. Zviedru Vidzemes 1624. gada revīzijā Nītaures pils ir raksturota kā veca un sabrukusi pils, kurai ir tikai viens apdzīvots ērbērģis. 1625. gadā Zviedrijas karalis Nītaures pilsmuižu atdāvināja pulkvedim Kristoferam Manneršeldam, 1669. gadā Nītaures pilsmuiža piederējusi Lampertam Jonsonam. Nopostīto pili tās jaunie īpašnieki vairs neatjaunoja.
Pēc Lielā Ziemeļu kara Nītaure nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 1761. gada 15. aprīlī Krievijas ķeizariene Elīzabete par nopelniem Septiņgadu karā Nītaures muižu kopā ar Annas, Mārcienas un Mores muižām piešķīra senatoram un ģenerālgubernatoram grāfam Viljamam Fermoram (1702-1771). Divas nedēļas pēc sievas nāves viņš uz Nītaures  pils pamatiem 1762. gadā lika pamatus jaunai mūra baznīcai, kuras celtniecībai daļēji izmantoti tās gruveši.

Apraksts

Nītaures pils bija uzcelta Mergupes vairākus metrus augstajā stāvkrastā. Dienvidu pusē bija dīķis, austrumu pusē izrakts aizsarggrāvis. Dienvidaustrumu pusē, iespējams, bija uzbērts smilšu bastions. Pils pamati aizņēma 50 х 65 metrus lielu laukumu, no tiem līdz mūsdienām saglabājies 49 metrus garš un 1,5 metrus plats ziemeļu mūra fragments gar Mergupi, kas kalpo baznīcas teritorijas ierobežošanai.
Oto Panks

Dzīvesgājums

Dzimis 1833. gadā 4. decembrī Krūtes luterāņu mācītāja Oto Vilhelma Panka un viņa sievas Henriettes, dzimušas Runcleres, ģimenē. 
Mācījās Liepājas apriņķa skolā. Studēja teoloģiju Tērbatas universitātē (1852-1855).
Līdz 1860. gadam strādāja par mājskolotāju Purmsātu muižā, pēc tam par Baldones draudzes mācītāju (1861-1875) un Mežotnes draudzes mācītāju (1875-1899), līdztekus bija Kurzemes guberņas skolu ģenerālreferents (1869-1874) un skolu stundu plāna izstrādes komisijas loceklis.
Latviešu literārās biedrības Kurzemes nodaļas vadītājs (1880-1888), Pēterburgas ģenerālkonsistorijas loceklis (1881-1884).
Kurzemes konsistorijas asistents (1888-1898), Bauskas diecēzes prāvests (1895-1898). 
Kurzemes ģenerālsuperintendents (1898-1907). Pēc emeritēšanas 1907. gadā dzīvoja Jelgavā.
Miris 1914. gada 11. jūlijā Jelgavā.