google/wiki40b huggingface dataset:
Piwigo

Izvēršana un izvietošana

Piwigo programmatūra var tikt izvērsta, izmantojot dažādas hostinga vidē sastopamas metodes. Lietotājiem ir iespēja lejupielādēt pašreizējo Piwigo versiju no Piwigo.org. Vai nu tie lejupielādē visu arhīvu pilnībā un augšupielādē avota kodu savā hostinga vidē vai arī tie var lejupielādēt NetInstall (viens PHP fails), tad augšupielādēt to savā hostinga vidē un ļaut tam lejupielādēt pilnu arhīva saturu automātiski.
Piwigo var uzstādīt uz GNU / Linux distributīviem, piemēram, Debian/Ubuntu, izmantojot APV pakotņu sistēmu, kur Piwigo ir pieejama.
Vairāki koplietojamie web hostinga pakalpojumu sniedzēji piedāvā automātisku Piwigo uzstādīšanu, izmantojot savu vadības paneli: Piwigo uzstādīšanas pakalpojums ir pieejams SimpleScripts un Softaculous.
Tāds hostinga pakalpojumu sniedzējs, kā Piwigo.com piedāvā lietotājiem vienkāršu veidu, kā izvērst un izvietot Piwigo galeriju tiešsaistē, nemaz neinstalējot Piwigo jūsu tīmekļa serverī.

Vēsture

Sākotnēji Piwigo, kā savu personīgo projektu izstrādāja, Pējs Legāls (Pierrick Le Gall) 2001. gada rudenī. Iedvesmojies no atvērtā koda tīmekļa foruma phpBB, ko viņš uzstādīja savas universitātes mājaslapā, viņš izvēlējās GPL licenci, lai varētu sākt izplatīt Piwigo un pulcēt sabiedrību ap šo projektu. 2002. gada pavasarī tika izlaista pirmā Piwigo versija.
2002. gadā Piwigo kļuva daudzvalodu. 2004. gadā tika uzstādīta bugtracker programmatūra, lai strādātu komandā. 2005. gadā ieviests tiešsaistes paplašinājumu pārvaldnieks, lai padarītu vieglāku koplietošanu. 2006. gadā pielāgošanu iespējamu padarīja tēmas. 2007. gadā, lai paplašinātu Piwigo iespējas, ieviesti spraudņi. 2009. gadā PhpWebGallery tika pārsaukta par Piwigo, pLoader (Piwigo augšupielādētājs) padara fotoattēlu augšupielādes vieglākas Windows, Mac un Linux lietotājiem. 2010. gadā, digiKam, Shotwell, Lightroom var augšupielādēt fotogrāfijas jebkurā Piwigo galerijā un Piwigo iegūst uzlabotu interneta augšupielādētāju.
2011. gadā Piwigo komandā ir 20 biedru, 40 tulku, pieejamas mājaslapas 10 valodās un tai apkārt ir augoša sabiedrība.
Neīstā bērzubeka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug zem dažādiem lapu kokiem, tai skaitā skābaržiem, ozoliem un lazdām, no jūnija beigām līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.

Līdzīgās sugas

Līdzīga nelielai parastajai bērzubekai, taču atšķiras ar apšubekām līdzīgu melnēšanu griezuma vietās un grubuļaināku cepurītes virsmu.
Hermods

Hermods (sennorvēģu: Hermóðr - 'drosmīgais') skandināvu mitoloģijā ir dieva Baldra brālis. Saskaņā ar Snorres Sturlusona Baldra mīta izklāstu Hermods Sleipnira mugurā devās uz Hēlu, lai pārliecinātu dievieti Hēlu Baldru atbrīvot. Par dievu Hermods tiek uzskatīts tikai Sturlusona versijā. Vecākajā Edā pieminēts varonis Hermods. Vēl citur gan Hermods, gan Brāgi sveic kritušos varoņus, kas ierodas Valhallā (arī šeit abi vēl netiek uzskatīti par dieviem).
Indra Burkovska

Biogrāfija

Indra Burkovska dzimusi 1955. gadā Padurē. 1973. gadā beigusi Kuldīgas 1. vidusskolu, bet 1978. gadā — Latvijas Valsts konservatorijas teātra fakultāti. Strādājusi vairākos Latvijas teātros — Valmieras Drāmas teātrī (1978—1980), Latvijas PSR Valsts Jaunatnes teātrī (1980—1987), teātrī "Kabata" (1989—1995), Jaunajā Rīgas teātrī, Dailes teātrī. Kopš 2011. gada strādā Latvijas Nacionālajā teātrī.
Artūrs Irbe

Trenera karjera

2008. gadā Artūrs Irbe noslēdza trīs gadu līgumu ar Rīgas "Dinamo" komandu kā vārtsargu treneris. Šo posteni komandā Irbe ieņēma līdz 2009. gada 13. augustam, kad panāca vienošanos par trenera karjeras turpināšanu NHL klubā Vašingtonas "Capitals", kura līdzšinējais vārtsargu treneris Deivs Priors atstāja amatu personisku iemeslu dēļ. Pēc 2010.—2011. gada NHL sezonas beigām A. Irbe pameta vārtsargu trenera amatu.
Kļūstot par NHL kluba Bufalo "Sabres" galveno treneri, Teds Nolans kā vārtsargu treneri 2014. gadā uzaicināja Artūru Irbi. Komandā Irbe nostrādāja vienu sezonu.
Pašu kapitāls

Pašu kapitāls ir finanšu termins, kas rāda cik liela īpašuma daļa uzņēmumā pieder uzņēmuma īpašniekiem. Pašu kapitālu var aprēķināt ar formulu: Pašu kapitāls = līdzekļi (aktīvi) - saistības (kreditori)
2013. gada Pasaules čempionāts hokejā

Rīkotājvalsts izvēle

Somija un Zviedrija tiesības uz čempionāta rīkošanu ieguva 2007. gada septembrī notikušajā kongresā Vankūverā, Kanādā. Citas pretendentes uz čempionāta rīkošanu bija Ungārija, Čehija, Baltkrievija, Latvija.
Zilās aras

Izskats

Aras ir vieni no lielākajiem kārtas pārstāvjiem. Hiacinšu ara ir vislielākais dzīvojošais papagailis, un tā garums var sasniegt 1 metru. To apspalvojums ir zils, katrai sugai atšķirīgā nokrāsa, kas kontrastē ar nelieliem dzelteniem plankumiem ap knābi. Aste gara, 
šaura, knābis masīvs, izteikti izliekts.

Izplatība

Sastopams Dienvidamerikā tropu joslā.

Barība

Pārtiek galvenokārt no palmu riekstiem, kurus pāršķeļ ar masīvo knābi, kā arī augļiem un sēklām. Barojas galvenokārt kokos, tomēr pēc kritušiem augļiem un riekstiem reizēm nolaižas arī uz zemes.

Aizsardzība

Putnu straujo samazināšanos ir izraisījis pieprasījums pēc viņiem turēšanai nebrīvē.
Vēlētāju aptaujas 10. Saeimas vēlēšanās

Laikā līdz 10. Saeimas vēlēšanām vēlētāju viedokļa aptaujas veic un publicē uzņēmumi "Factum", "GfK", "Latvijas Fakti" un "SKDS".
Edgars Iltners

Biogrāfija

E. Iltners dzimis 1925.gada 3. martā Dzērves pagasta "Būriņos" (tagad Cīravas pagasts, Aizputes novads) lielsaimnieku ģimenē. Mācījies Dzērves pamatskolā, Liepājas 1. vidusskolā  (1941—1944), Liepājas pedagoģiskajā skolā (1945—1946), Liepājas Mākslas vidusskolā (1946—1948), Jaņa Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskolā (1948—1949). No 1949. līdz 1956. gadam studējis Latvijas Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļā, kuru absolvējis ar diplomdarbu "Airētājas" (vadītājs Oto Skulme).

Precējies ar tekstilmākslinieci Ēriku Iltneri (dzimusi Kunstberga). Abu laulībā dzimušās meitas Ieva, dvīnes Zane un Daile arī ir gleznotājas.

Miris 1983. gada 9. februārī Rīgā. Apbedīts 1. Meža kapos.

Mākslinieciskā darbība

E. Iltners izstādēs piedalījies no 1955. gada. No 1968. līdz 1982. gadam bija Latvijas Mākslinieku savienības valdes priekšsēdis un vienlaikus PSRS Mākslinieku savienības valdes sekretārs. 1975. gadā PSRS Mākslas akadēmijas korespondentājloceklis. Rakstījis presē par mākslu un sabiedrības dzīvi.

Savu daiļradi E. Iltners iesāka kā "skarbā stila" pārstāvis glezniecībā, savu stilu pakāpeniski attīstot. Centies modernizēt sociālo reālismu, pastāvīgi tiecies pēc formas un satura jauninājumiem, tā pārsteidzot laikabiedrus ar negaidītiem individuālā rokraksta pavērsieniem 60. un 70. gados un citādību 80. gadu sākumā.

Pedagoģiskā darbība

No 1956. līdz 1961. gadam E. Iltners bija skolotājs J. Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskolā. No 1960. gada pasniedza Latvijas Mākslas akadēmijā, kur 1973. gadā kļuva par profesoru. No 1974. līdz 1976. gadam — rektors, Stājglezniecības darbnīcas vadītājs.

Apbalvojumi

E. Iltners 1965. gadā saņēma Latvijas PSR Valsts prēmiju, 1973. gadā un 1977. gadā — attiecīgi titulu Latvijas PSR Tautas mākslinieks un PSRS Tautas mākslinieks.

Piemiņa

Pēc mākslinieka nāves 1985. gadā Liepājā notika viņa piemiņai veltīta izstāde. 1988. gadā pēc Mākslinieku savienības Liepājas organizācijas ierosinājuma dibināta E. Iltnera prēmija figurālajā glezniecībā.
Zirņu laputs

Dzīves cikls

No augsnē pārziemojošām olām pavasarī izšķiļas nimfas. Pēc tam, kad četras reizes tiek nomests apvalks, kukaiņi sasniedz dzimumgatavību un uzsāk partenoģenēzi. Katra mātīte dzīves laikā dzemdē ap 100 meitām, kuras turpina partenoģenētisko vairošanos. Kad kolonija paliek pārapdzīvota un barības kvalitāte mazinās, nimfas attīstās par spārnotām formām un pārlido uz citiem augiem. Rudenī sāk dzimt tēviņi, un pēc pārošanās ar tiem mātītes sadēj olas pārziemošanai.

Modeļa organisms

Genoms sastāv no 525 miljoniem nukleotīdu un 34000 gēnu. Šī ir vienīgā zināmā dzīvnieku suga, kas sintezē karotinoīdus (3',4'-didehydro-β,γ-carotene). Gēns, kas ir atbildīgs par šo vielu sintēzi, tika iegūts horizontālās pārneses ceļā no sēnītes, kas dzīvo uz šiem pašiem augiem. Līdzīgi citiem Aphididae dzimtas pārstāvjiem arī zirņu laputīs uzturas baktērijas-endosimbionti (Buchnera aphidicola un Regiella insecticola), kuras apgādā laputis ar aminoskābēm, un kuras tiek nodotas no mātēm uz meitām. Bez to zirņu laputīs ir sastopama baktērija Hamiltonella defensa, kas ir inficēta ar īpašu fāgu, kurš, savukārt, sintezē toksīnus nekaitīgus laputīm, bet nāvējošus laputīs parazitējošajiem jātnieciņiem Aphidius ervi. Laputis pat uztur sevī īpašu šūnu tipu, kas nodrošina šo baktēriju dzīvošanas apstākļus. Ja daudzas laputu paaudzes nesaskaras ar šo plēvspārņu parazītismu, tad laputis "izārstējas" no šī vīrusa un kļūst uzņēmīgas pret šo lapseņu kāpuriem.

Laputis Latvijā

Latvijas apstākļos ir lielākais vīrusu slimību pārnēsātājs sējas zirņiem. Atsevišķos gados nodara postu arī puķuzirnīšiem. Izplatīti visā teritorijā. 1924. un 1926. gados Latvijā tika novērota laputu masu izplatība uz sējas zirņiem.
Monta Kroma

Biogrāfija

Dzimusi kā Monta Apse 1919. gadā Latvijas brīvības cīņu laikā Jelgavā, drēbnieka ģimenē. Vecāki pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur tēvs drīz miris. Kad nomira arī viņas māte, Monta nokļuva audžuģimenē, kurā valdīja kreisi politiskie uzskati. Pirmais dzejolis "Paēnā puķes un bērziņi dzīvo..." publicēts 1934. gadā laikrakstā "Jaunākās Ziņas". Beidza Rīgas 2. ģimnāziju (1938), strādāja ķīmiskajā laboratorijā un kā autobusa kasiere. Līdztekus darbojās komunistiskajās organizācijās, īsu laiku bija precējusies ar komunistu Kārli Kromu, neilgi pirms Latvijas okupācijas 1940. gada februārī tika uzņemta Latvijas komunistiskajā partijā.
Otrā pasaules kara laikā Kroma bija Sarkanās armijas sanitāre un sakarniece, pēc ievainojuma kaujās Krievijā mācījās VK(b)P žurnālistu kursos Maskavā (1944—1945). 
Pēc atgriešanās Rīgā strādāja laikrakstā "Cīņa" (1945—1950) un mācījās Latvijas PSR divgadīgajā partijas skolā (1950—1952). Uzņemta Latvijas PSR Rakstnieku savienībā (1947). Strādāja žurnālā "Padomju Latvijas Sieviete" (1952—1953). Viņas 1940.—1950. gadu dzeja atbilda sociālistiskā reālisma dogmām. Viņas iespaidi Kazahijas stepēs aprakstīti prozas grāmatā "Neskarto zemju plašumos" (1956) un poēmā "Tālo apvāršņu zemē" (1959).
M. Kroma studēja Latvijas Valsts Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātes Latviešu valodas un literatūras nodaļā (1959—1963) un papildinājās Augstākajos literārajos kursos Maskavā (1963). Strādāja žurnālā "Draugs" (1962—1968), bija izdevniecības "Liesma" redaktore (1968—1974). Pēc studiju beigām viņa mainīja savu stilu un sāka rakstīt asociatīvus, izvērstus verlibra dzejoļus, kuros dominēja mainīgas, dinamiskas pilsētas ainas, kā arī sievietes iekšējās pasaules atklāsme un jutekliskums. M. Kromas ievērojamākā grāmata ir "Lūpas. Tu. Lūpas. Es" (1970). Vairāku Kromas grāmatu māksliniece bija Helēna Heinrihsone, viņa gleznojusi arī Kromas portretus. 80. gados Kroma atkal mainīja savu rakstības stilu, pievērsdamās pārdomām par radošu darbu un pašanalīzei, kā arī dokumentēdama Atmodas norisi. Mirusi 1994. gadā Rīgā, apglabāta Raiņa kapos.
2001. gadā izdots M. Kromas pēdējais dzejoļu krājums "Jānis", kas sarakstīts no 1988. līdz 1990. gadam. 
2019. gadā portāls "Punctum" organizē M. Kromas simtgades pasākumus. LU Literatūras, folkloras un mākslas institūts organizē viņas daiļradei veltītu konference 23. maijā, tai seko performanču cikls "Montas nakts" 24. maijā, tiek izdota dzejas izlase "Trotuārs" un M. Kromas dzejoļu un citu autoru sacerēto parafrāžu krājums "Monta Kroma: Re".
Ēriks Jēkabsons (vēsturnieks)

Dzīvesgājums

Dzimis 1965. gada 14. janvārī Rīgā. Studēja LVU Vēstures un filozofijas fakultātē (1983–1990).
Strādāja par Latvijas Zinātņu Akadēmijas Latvijas Vēstures institūta jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku (1990–1993), tad par LU Latvijas Vēstures institūta asistentu (1993–1995), pētnieku (1995–2008), vadošo pētnieku (no 2008).
Līdztekus viņš bija Latvijas Kara muzeja zinātniskais pētnieks (1991–1995), Latvijas Valsts vēstures arhīva Dokumentu publikācijas daļas vadītājs (1996–2006) un Rīgas Stradiņa universitātes Eiropas Integrācijas institūta docentu (1999–2006). 1999. gadā piedalījās Varšavas Universitātes organizētajā vasaras skolā, 
2006. gadā viņu ievēlēja par LU Vēstures un filozofijas fakultātes asociēto profesoru, 2015. gadā par profesoru. Fūlbraita programmas (Fulbright Program) ietvaros Prof. Jēkabsons papildinājās Stenforda Universitātes Hūvera institūtā (2012–2013).
Psī

Psī (Ψ, ψ; grieķu: ψι) - grieķu alfabēta 23. burts. Grieķu alfabēta skaitļu pieraksta sistēmā tam ir nozīme 700.
Senākos grieķu alfabēta paveidos burta psī nebija.
Dricānu pagasts

Vēsture

Dricēnu pagasts izveidots pēc 1861. gada zemes reformas, apvienojot Dricānu, Taunogas un Piļcines muižu pagastus, kā arī Skūškovas un Kļasicas pusmuižas. 1935. gadā Rēzeknes apriņķa Dricēnu pagasta platība bija 122,7 km² un tajā dzīvoja 4266 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Dricēnu, Pelsiņu, Skuškovas un Taunagas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Dricēnu ciems ietilpis Viļānu (1949-1957) un Rēzeknes (pēc 1957. gada) rajonos. Dricēnu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Skūškovas ciemu, 1962. gadā — Puderu ciema kolhoza «Ausma» teritoriju, 1971. gadā — Pelsiņu ciema padomju saimniecības «Dricēni» teritoriju, bet 1981. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Audriņu un Kantinieku ciemiem. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Dricānu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.

Ezeri

Kuces ezers, Lempu ezers, Sološnīku ezers (Sološu ezers), Zileņu ezers.

Reliģija

Pagastā darbojas divas katoļu draudzes: Dricēnu un Pilcenes.
Fudžitas—Pīrsona tornādo skala

Fudžitas—Pīrsona tornādo skala ir tornādo klasifikācija pēc vēja ātruma tajā. Tā kā vēja ātrums tornādo ir milzīgs, to nevar izmērīt ne ar kādiem anemometriem. ASV šādiem mērījumiem izmanto Doplera radaru. Pēc vēja ātruma tornādo klasificē sešās kategorijās. Pats vājākais tornādo ir F0, kas ir 18 līdz 32 m/s ātrs, tas ir vētras spēks. F1 tornādo minimālais vēja ātrums ir 33 m/s, kas jau atbilst stipras vētras spēkam. Pats stiprākais no šiem tornādo ir F5, kura vēja ātrums var sasniegt 142 m/s, jeb 512 km/h, kas ir ārkārtīgi stiprs vējš. Tomēr Teodors Fudžita ieviesa arī kategorijas F6—F12, kur F6 tornādo sākas ar 143 m/s stipru vēju un F12 tornādo pūš vējš, kura ātrums vienāds ar skaņas ātrumu (340 m/s). Tik spēcīgi tornādo gan diezvai ir iespējami, tādas kategorijas, acīmredzot tika ieviestas "katram gadījumam".
2. trolejbusu maršruts (Rīga)

Vēsture

Trolejbusu satiksme otrajā izveidotajā līnijā Rīgā tika atklāta 1948. gada 17. jūlijā, trolejbusi jaunizveidotajā maršrutā kursēja no Centrālās stacijas apkārtnes līdz Sarkandaugavai (galapunkts atradās pirms dzelzceļa pārbrauktuves). 1948. gadā atklātā līnija sakrīt ar mūsdienu 3. trolejbusu maršrutu.
1949. gada septembrī tika nolemts pagarināt maršrutu pāri Rīgas—Skultes dzelzceļam pa jaunizbūvēto trolejbusu līniju Mežaparkā līdz Kultūras un atpūtas parkam (galapunkts atradās netālu no Rīgas Zooloģiskā dārza). Tajā pašā gadā tika pieņemts lēmums par 2. un 3. trolejbusu maršrutu apvienošanu, izveidojot līniju no Lauvas ielas apkārtnes līdz Zooloģiskajam dārzam Mežaparkā.
2. trolejbusu maršruts tika slēgts 2002. gada 1. aprīlī. Tā reisus pārņēma 48. autobusu maršruts.
Astafs fon Tranzē-Rozeneks

Dzīvesgājums

Astafs fon Tranzē-Rozeneks dzimis 1865. gada 6. februārī Valkas apriņķa Augulienas muižā (Roseneck), tagadējā Gulbenes novada Beļavas pagastā, tās īpašnieka Georga fon Tranzē-Rozeneka (1809–1887) un viņa sievas Vilhelmīnes (dzimušas fon Lēvisas of Menāras) (1822–1868) ģimenē.
1872.-1878. gadā viņš mācījās zēnu privātskolā Skultē (Adiamünde), tad Vīlandes ģimnāzijā (1879-1884). Bija Valgas apriņķa Helmetas pilsmuižas īpašnieks (1877-1892). 
Studēja tieslietas Tērbatas universitātē un tautsaimniecību Minhenes (1886) un Strasbūras (1887-1890) universitātēs, kur 1892. gadā viņš aizstāvēja doktora (dr. rer. pol.) disertāciju "Vidzemes zemnieku stāvokļu reforma 1765.–1804. gadā". 
Pēc atgriešanās dzimtenē viņš 1892. gadā apprecējās ar Leoniju fon Kampenhauzenu un strādāja kā notārs Vidzemes bruņniecības pārvaldē, kur nodarbojās ar Livonijas vēstures un vācbaltiešu dižciltīgo dzimtu ģenealoģijas pētījumiem.
1905. gada viņš kļuva par Dzelzavas muižas un Kroņmuižas īpašnieku. Pēc tam, kad 1905. gada revolūcijas laikā nemiernieki Dzelzavas muižas kungu ēku nodedzināja, viņš Berlīnē 1906. un 1908. gadā izdeva kritisku apcerējumu "Latviešu revolūcija" (Die Lettische Revolution) divās daļās. Līdz 1908. gadam Astafs fon Tranzē-Rozeneks muižas kungu māju atjaunoja pēc arhitekta V. Bokslafa projekta. 1910. gadā ievēlēts par Kurzemes literatūras un mākslas biedrības korespondētājlocekli. 
Pēc Oktobra revolūcijas 1917. gadā pameta savus īpašumus un pārcēlās uz dzīvi Berlīnē, kur 1918. gadā bija Vidzemes bruņniecības pārstāvis. No 1919. gada dzīvoja Bāddoberānā (Mēklenburgā). Pēc 1920. gada zemes reformas, kuras laikā viņam atsavināja muižu, viņš Latvijā vairs neatgriezās.
1929. gadā divos sējumos izdeva "Baltiešu bruņniecības ģenealoģisko rokasgrāmatu" (Genealogisches Handbuch der Baltischen Ritterschaften).
Miris 1946. gada 2. jūlijā Freidenholmā (Freudenholm) uz ziemeļiem no Lībekas Šlēzvigā-Holšteinā.
Viļņas skolas slaktiņš

Viļņas skolas slaktiņš bija apšaude skolā, kas notika 1925. gada 6. maijā Joahima Lelevela vidusskolā Viļņā, Polijā. Noslēguma eksāmenu laikā aptuveni 11.00 no rīta vismaz divi 8. klases skolnieki uzbruka eksaminētāju komisijai ar revolveriem un rokas granātām, nogalinot vismaz vienu skolotāju, vairākus skolasbiedrus un paši sevi.
Kauja pie Omuļiem

Kauja pie Omuļiem bija viena no lielajām kaujām starp zviedru un krievu karaspēku Lielā Ziemeļu kara pirmajā periodā. Tā notika 1702. gada 18. jūlijā pie Omuļu muižas (vācu: Hummelshof), tagadējā Igaunijā netālu no Latvijas robežas.

Kaujas norise un tās sekas

1701. gada rudenī krievu dragūnu pulki (ap 40 000 vīru) Borisa Šeremetjeva vadībā iebruka zviedru pārvaldītajā Igaunijā un pie Omuļiem sakāva Volmāra fon Šlipenbaha komandēto zviedru karaspēka vienību (ap 5700 vīru). Pēc šis uzvaras krievu rokās nonāca visa Ziemeļvidzeme un Igaunija, kas tika kā "ienaidnieka teritorija" pamatīgi izpostīta.
1702. gada beigās Šeremetjevs bieži citētajā vēstulē caram Pēterim rakstīja:
Varenais Dievs un vissvētā dievmāte ir Tavu vēlēšanos piepildījusi. Ienaidnieka zemē vairs nav, ko postīt. No Pleskavas līdz Tērbatai, lejup pa Veļikajas upi, gar Peipusa ezera krastiem līdz Narvas upes grīvai, ap Tērbatu, aiz Tērbatas [..] Laiuses līdz Rēvelei, 50 verstis pret Rakveri un tālāk no Tērbatas uz augšu pa Mētraines upi līdz Vircezeram, pret Helmi un Karksi, un aiz Karksi līdz 38 verstīm pret Pērnavu, un no Rīgas līdz Valkai: viss ir nopostīts, pilis ir uzspridzinātas. Nekas vairs nav saglabājies bez Pērnavas un Rēveles, un šur tur kāda muiža jūrmalā. Citādi viss starp Rēveli un Rīgu ir izravēts. Apdzīvotās vietas atrodamas tikai uz kartes. Kā klājies postīšanas laikā, zina stāstīt gūstekņi [..] Ko lai es iesāku ar laupījumu?
Starp gūstekņiem bija arī Marta Skavronska (1684-1727), vēlākā Krievijas ķeizariene Katrīna I.
Valguma iela (Rīga)

Vēsture

Iela pirmoreiz minēta 1868. gada Rīgas kartē ar nosaukumu 3. Spīķeru iela. Vēlāk iela ieguvusi Lielās Grāvju ielas nosaukumu, ko 1924. gadā nomainīja nosaukumu Valguma iela. 1968. gadā tā atkal tika pārsaukta par Grāvju ielu, savukārt 1990. gadu beigās atguva nosaukumu Valguma iela (īsti nav noskaidrots, kad iela atguva savu iepriekšējo nosaukumu).

Ielas raksturojums

Valguma iela ir 595 metrus gara iela Torņakalna un Āgenskalna apkaimēs. Tā sākas krustojumā ar Akmeņu ielu un virzās ziemeļrietumu virzienā. Posmā no Akmeņu ielas līdz Uzvaras bulvārim ielas labajā pusē atrodas Latvijas Nacionālās bibliotēkas būvlaukums. Aiz krustojuma ar Uzvaras bulvāri iela veido savienojumu ar Klīveru ielu. Valguma iela beidzas krustojumā ar Trijādības ielu.
Kopš 2018. gada 5. novembra, posmā no Trijādības ielas līdz Uzvaras bulvārim, ielā atļauta tikai vienvirziena satiksme Zaķusalas virzienā.

Sabiedriskais transports

Valguma ielā nekursē neviens Rīgas sabiedriskā transporta maršruts. Vienīgi trolejbusi, kas brauc no/uz 2. trolejbusu parku Jelgavas ielā, kursē ielas posmā no Akmeņu ielas līdz Uzvaras bulvārim.
Zentenes muiža

Vēsture

1540. gadā Livonijas ordeņa mestrs izlēņoja muižu Lamiņu kungam Hermanim Butlaram. Vēlāk muiža atradusies gan Brigenu, gan Ostenzakenu īpašumā, bet kopš 1804. gada tā bija Līvenu dzimtas īpašumā. Tagadējā Zentenes muižas kungu māja celta ap 1850. gadu Berlīnes skolas vēlīnā klasicisma stilā ar firstu Līvenu ģerboni dārza fasādes portika frontonā. Pirmā pasaules kara laikā 1917. gada martā Zentenes muižā it kā uzturējies Vācijas ķeizariskās ģimenes loceklis princis Joahims. Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanas plānošanas laikā 1917. gada rudenī pēc firstu Līvenu ielūguma muižas pilī ciemojās Oberosta virspavēlniecības nozīmētais eksperts Marburgas Universitātes profesors Johans Breds (Johann Victor Bredt, 1879—1940), kas vēlāk rakstīja: "Vēl varēja saprast, ko agrākos laikos nozīmēja vācu dižciltīgā ģimene ar lauku īpašumu Kurzemē. Tā bija lieliskākā kungu dzīve pasaulē. Mēs braukājām pa skaistu mežu, dejojām vakaros un runājāmies par karu." Muižu pēc 1920. gada zemes reformas atsavināja īpašniekiem un 1923. gadā tās zemi sadalīja, Līvenu īpašumā atstāja Ķeņģu mājas un dažas pils telpas. 1939. gadā, pārdevusi atlikušo īpašumu, pēdējā pils īpašniece Konstance fon Līvena ar meitu Zigrīdu izceļoja uz Vāciju.
Kopš 1938. gada ēkā atradās Zentenes pamatskola. 1988.—1991. gados pilī notika remonta un restaurēšanas darbi, kuru laikā atjaunoja centrālo zāli. Skolēnu skaita samazināšanās dēļ 2009. gada 1. septembrī skolu slēdza. 2011. gadā Zentenes muižas pils tika izsolīta par 131 tūkstošiem latu. Par Zentenes pils jauno īpašnieku kļuva Krievijas miljonārs Sergejs Bestuževs, pirkuma līgumā bija noteikts, ka "īpašnieks trīs gadu laikā no īpašuma iegādes dienas veic ieguldījumus īpašuma tehniskā stāvokļa uzlabošanā un atjaunošanā par kopējo ieguldījumu summu, kas nav mazāka par diviem miljoniem eiro (1,4 miljoniem latu), ievērojot Valsts Kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas prasības", tomēr tas netika izdarīts.

Apbūve

Kungu mājas priekšā veidots regulārs parādes pagalms un tālāk — dārzs, ko ieskāva akmens mūra žogs ar vārtiem piebraucamā ceļa sākumā. Sākotnēji uz zemākajiem, centrālo un sānu daļas savienojošiem korpusiem bijusi terase. Ēkā saglabājušies bagātīga neorenesanses stila interjeru dekoratīvā apdare — zālē plastiskā griestu apdare, kolonas, koka kāpnes uz otro stāvu, krāsnis. Muižas centra saimniecības pagalma apbūvi veidoja stallis, kalpu māja un klēts. Pils parkā aug 15 svešzemju sugas koki un krūmu stādījumi. Starp parka kokiem aug arī Latvijas resnākā īve, kuras stumbra apkārtmērs ir 2,35 metri.
Kārlis Pētersons (revolucionārs)

Dzīves gājums

Dzimis 1877. gada 19. februārī Lielvārdes pagastā. Jau 1898. gadā iestājies Latvijas SDSP un izveidoja vienu no pirmajiem sociāldemokrātu pulciņiem Latvijā. 1905. gada revolūcija Latvijās laikā dibināja LSDSP izdevniecību "Progress", 1906. gadā aizceļoja no Latvijas un uzturējās Pēterburgas, Kijevas un Maskavas pilsētās. 
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā viņš bija latviešu strēlnieku izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks, laikraksta "Brīvais strēlnieks" redakcijas kolēģijas loceklis. 
Pēc Oktobra revolūcijas bija Petrogradas Kara revolucionārās komitejas loceklis, Krievijas Satversmes sapulces deputāts. 1918. gada aprīlī iecelts par latviešu strēlnieku divīzijas komisāru. 1919. gadā bija LSPR Komisāru padomes kara komisārs, Revolucionāras kara padomes priekšsēdētāja vietnieks.
Pēc evakuācijas no Latvijas bija Krievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālkomitejas Tālo Austrumu biroja loceklis, Jeņisejas guberņas kara komisārs, 5. armijas Revolucionārās kara padomes loceklis. 1924. gadā viņu pārcēla darbā uz PSR Abhāziju, kur viņš strādāja par nodaļas vadītāju laikrakstā "Darba Abhāzija".
Miris no tuberkulozes 1926. gada 17. janvārī  Suhumi.