Āzijas gepards

Izskats

Āzijas gepards tāpat kā citi gepardi ir ar slaidu ķermeni un garām kājām, un nagus spēj ievilkti tikai daļēji. Galva ir neliela, acis augstu novietotas sejā. No acu iekšējiem kaktiņiem līdz mutes kaktiņam stiepjas melna līnija, kas absorbē saules gaismu un ļauj gepardam labāk saskatīt medījumu. Kažoks ir gaiši dzeltenīgi brūns. Atšķirībā no Āfrikas gepardiem Āzijas geparda melnie pleķīši ir mazāki. Otra atšķirība ir tā, ka astes gals parasti ir nevis balts, bet melns ar dažām baltām spalvām. Āzijas geparda ķermeņa garums ir 112 - 135 cm, astes garums 66 – 84 cm, augstums skaustā 81 cm, svars 39 - 65 kg. Tēviņi ir nedaudz lielāki par mātītēm.

Barība

Āzijas gepards ir aktīvs dienā un galvenokārt medī Indijas gaceles (Gazella bennettii), Persijas gaceles (Gazella subgutturosa), Tibetas savvaļas aitas (Ovis aries orientalis), savvaļas kazas (Capra aegagrus) un brūnos zaķus (Lepus capensis).

Vairošanās

Par Āzijas gepardu vairošanos nav daudz novērojumu, bet pastāv uzskats, ka visbiežāk mazuļi dzimst ziemas vidū, lai gan gepardi mēdz vairoties visu gadu. Parasti piedzimst 2 mazuļi, bet var būt arī 1 līdz 4. Dzimumbriedumu Āzijas gepards sasniedz 18 mēnešu vecumā. Dzīves garums savvaļā 12 - 14 gadi.
Gepardi kopumā un īpaši Āzijas gepardi ir apdraudēti arī no ģenētikas viedokļa. To ģenētiskā variatāte ir ļoti neliela. Pamatproblēma ir tā, ka gepardu priekšteči pirms dažiem tūkstošiem gadu ir bijuši tikai daži dzīvnieki, no kuriem ir cēlusies mūsdienu populācija. Tādēļ gepardu mazuļiem ir ļoti augsta mirstība. Āzijas gepardiem šī problēma kļūst vēl nopietnāka, jo to populācija ir ļoti neliela, un tādēļ notiek tuvradniecīga vairošanās.

Gepards un cilvēks

Senos laikos austrumzemju aristoktāti gepardus lietoja antilopu medībām. To piederība liecināja par statusu sabiedrībā Senajā Ēģiptē, Indijā, Irānā un dažādās Āfrikas ciltīs. Ēģiptes faraoni gandrīz vienmēr tiek attēloti kopā ar gepardiem, kas liecina par spēku un karalisko izcelsmi. Vislielākais skaits gepardu, kas datēts vēsturiskajos avotos, ir piederējis 16. gadsimta Indijas valdniekam Akbaram Lielajam. To skaits pārsniedza 9000.
Visi gepardi medību vajadzībām tika saķerti savvaļā, jo gepards netika audzināts no bērnības, jo tādam gepardam neattīstījās medību instinkts. Gepardus saķēra apmēram 1 — 2 gadus vecus, pieradināja un lietoja medībām. 1900.
gados Irāna un Indija gepardus sāka importēt no Āfrikas, jo sāka pietrūkt vietējo gepardu.
Pēc Irānas revolūcijas 1979. gadā gepardu dzīves apstākļi krasi pasliktinājās; Irānas ainavā izzuda gepardu galvenais medījums - gazeles. Tas noveda pie strauja gepardu populācijas samazinājuma un sadrumstalošanās. Ierobežotie zāles, ganību un ūdens resursi arvien vairāk tiek noslogoti ar mājlopiem. Gazelēm ne tikai trūkst ganību, tās tiek arī intensīvi medītas. Medīti tiek arī gepardi, lai arī tas ir aizliegts. Tos medī gan malu mednieki, gan zemnieki, sargājot mājlopus. Šobrīd to izdzīvošana ir kritiska, un Āzijas gepards ir ierakstīts Sarkanajā grāmatā. Lai varētu atjaunot gepardu populāciju, pirmkārt ir jāatjauno gazeļu populācija. Irāna ir izveidojusi gepardu aizsargājamās teritorijas, bet to kontrole ir vāja.
Galvenās Irānas zemes bagātības ir ogles, varš un dzelzs, industrijas attīstība spiež gepardu atkāpties no ierastajām teritorijām. Pašas par sevi raktuves gepardus neapdraud, bet uzbūvētie ceļi ir devuši iespēju neapdzīvotos un grūti pieejamos rajonos ierasties ne tikai raktuvju strādniekiem, bet arī malu medniekiem. Gepardu apdzīvotās teritorijas ārpus rezervātiem robežojas ar Afganistānu un Pakistānas Beludžistānas provinci, līdz ar to izbūvētos ceļus ir iecienījuši arī opija kontrabandisti. Opija tranzīta ceļi ir kļuvuši valdībai par aizliegto zonu, un reģionā valdība pēc būtības nekontrolē notiekošo.