google/wiki40b huggingface dataset:
Bandikutveidīgie

Izskats

Bandikutveidīgajiem somaiņiem ir kompakti, apaļīgi ķermeņi ar arkveidā izliektu muguru, atgādinot grauzējus. To purniņi ir gari, smalki un smaili, ausis stāvas, pamanāmas arī sugām, kurām ausis ir salīdzinoši īsākas, priekškājas īsas un smalkas, pakaļkājas izteikti garākas, arī aste ir tieva un smalka. 
Mazākie bandikutveidīgie sver apmēram 100 gramus, bet lielākie gandrīz 5 kg, bet lielākā daļa sver apmēram kilogramu un ir pusauga kaķēna lielumā. Mazākie bandikutveidīgie ir svītrainie bandikuti (Microperoryctes), kuru mazāko īpatņu ķermeņa garums, asti neieskaitot, ir 75 mm, bet lielākie ir Jaungvinejas gardeguna bandikuti (Peroryctes), kuru ķermeņa garums var sasniegt apmēram 56 cm, bet svars vairāk kā 4,7 kg.
Lielākā daļa bandikutveidīgo sugu ir brūns vai sarkanbrūns mīksts kažociņš, vairākām sugām raksturīgas šķērssvītras.

Līdzības ar citiem somaiņiem

Ilgstoši zinātnieki nav spējuši atrisināt bandikutveidīgo somaiņu vietu kopējā somaiņu evolūcijas gaitā. Morfoloģiski šai grupai raksturīgas divas īpašības, kas sasaucas ar citām somaiņu grupām, bet, kas savstarpēji ir pretrunīgas. Visiem bandikutveidīgajiem ir trīs pāri apakšējo priekšzobu. Šī īpašība liecina, ka bandikutveidīgie ir radniecīgi plēsīgajiem somaiņiem, un attīstības gaitā atdalījušies no kopīga priekšteča. 
Pakaļkāju pēdām otrais un trešais pirksts ir saaudzis kopā, šī īpašība savukārt ir raksturīga zālēdājiem diprotodontiem (ķenguriem, vombatiem un posumiem). Zinātnieki uzskata, ka šī īpašība ir iegūta neatkarīgi no diprotodontiem, dzīvojot salīdzinoši līdzīgu dzīves veidu.

Kopīgās īpašības

Lielākajai daļai sugu priekšķepas ar to garajiem un spēcīgajiem nagiem ir piemērotas zemes rakšanai. Pakaļkājas labi attīstītas. Bandikutveidīgie dzīvnieki, līdzīgi kā ķenguri, pārvietojas ar lēcieniem. Šīs grupas somaiņi ir naktīs aktīvi dzīvnieki, tiem ir labi attīstīta oža un redze, kas piemērota redzēšanai tumsā. Bandikutveidīgie ir visēdāji, kas galvenokārt pārtiek no kukaiņiem, bet barojas arī ar augiem.
Roberts Liepiņš

Biogrāfija

Dzimis 1890. gada 2. septembrī Pētertāles pagasta "Gunītēs", lauksaimnieka ģimenē (tagad Irlavas pagasts). No 1911. līdz 1918. gadam studējis tirdzniecību Rīgas Politehniskajā institūtā. No 1919. gada maija vadīja Latviešu bēgļu apgādāšanas komitejas darbību Pleskavā. 1919. gada jūnijā kļuva par Latvijas Pagaidu valdības pārstāvi krievu Ziemeļrietumu armijas ieņemtajos apgabalos Pleskavā. No 1919. gada decembra līdz 1921. gada aprīlim strādāja Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas Saimniecības nodaļā. Vēlāk ĀM Administratīvi juridiskā departamenta direktora palīgs (1921—1922) un departamenta direktors (1922—1928).
No 1928. gada marta līdz decembrim bija finanšu ministrs Pētera Juraševska vadītajā Ministru kabinetā. No 1928. līdz 1933. gadam bija Latvijas vēstnieks Lietuvā, no 1933. līdz 1935. gadam — Igaunijā, no 1935. līdz 1936. gadam — PSRS. 1936. gada jūlijā kļuva par Rīgas pilsētas galvu (vēlāk — lielvecāko). Līdz ar Latvijas okupāciju 1940. gada jūnijā no amata atbrīvots. 1941. gada februārī izceļojis uz Vāciju. Vācu okupācijas laikā atgriezies Latvijā, bijis labdarības organizācijas "Tautas palīdzība" direktors.
1944. gadā devies bēgļu gaitās uz Vāciju. No 1945. gada ieņēmis vadošus posteņus latviešu pārvietoto personu sabiedriskajās organizācijās Vācijā, tai skaitā Latviešu centrālajā padomē un Latviešu nacionālajā padomē. No 1945. gada — Latvijas Sarkanā krusta Heidenheimas pārvaldes vadītājs, no 1962. gada — Latvijas Sarkanā krusta direktors. No 1952. gada — Latvijas Atbrīvošanas komitejas Eiropas centra Ārlietu daļas vadītājs. Darbojies Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas pārvaldē VFR.
No 1951. gada aprīļa līdz mūža beigām bija Latvijas diplomātiskā dienesta vadītāja delegāts Vācijā. Darbojies privāti, saņemot valdības atbalstu. Uzraudzījis Latvijas valsts un pilsoņu īpašumu Berlīnē atgūšanas lietas. Piedalījies Latvijas diplomātisko pārstāvju un latviešu trimdas sabiedrisko organizāciju vadītāju konferencēs 1946. gada maijā Ženēvā un 1950. gada oktobrī Londonā, kā arī visās Latvijas diplomātisko pārstāvju sanāksmēs no 1953. līdz 1975. gadam.
Miris 1978. gada 16. septembrī Ludvigsburgā.
Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni, Beļģijas, Igaunijas, Lietuvas, Norvēģijas un Somijas ordeņiem.
Duvans Sapata

Karjera

Savu karjeru sāka Kolumbijā, bet 2011. gada pārcēlās uz Argentīnas komandu Laplatas "Estudiantes". 2013. gadā Sapata pievienojās SSC Napoli, bet daudz tur nespēlēja. Ticis īrēts citiem Itālijas komandām Udinese un Dženovas "Sampdoria". 2018. gada pievienojās Sampdoria, bet uzreiz viņu izīrēja Bergamo "Atalanta".
Kolumbijas futbola izlases sastāvā debitēja 2017. gada 23. martā spēlē pret Bolīviju.
Juris Utāns

Izglītība

1984. gadā absolvējis Latvijas Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļu. Studējis meistardarbnīcā pie Eduarda Kalniņa un Borisa Bērziņa. Latvijas Mākslinieku savienības biedrs no 1985. gada. Personālizstādes Latvijā un ārzemēs.
Jānis Krēsliņš (bibliotekārs)

Dzīvesgājums

Dzimis 1955. gada 29. decembrī Ņujorkā latviešu vēsturnieka Jāņa Krēsliņa un viņa sievas Skaidrītes ģimenē. Mācījās privātajā Riverdeilas skolā (Riverdale Country School) Ņujorkā un Haverfordas koledžā (Haverford College) Pensilvānijā. Studēja Harvarda universitātē un Bostonas koledžā (Boston College). 
1982. gadā ieguva Fūlbraita stipendiju (Fulbright scholarship) studijām Zviedrijā un 1989. gadā Stokholmas Universitāte viņam piešķīra zinātņu doktora grādu. Zviedrijas Karaliskajā Bibliotēkā (Kungliga Biblioteket) viņš pārrauga senās kolekcijas.
Stearīnskābe

Vēsture

Stearīnskābi 1816. gadā cūku taukos atklāja franču ķīmiķis Mišels Ežēns Ševrels. No tā cēlies stearīnskābes nosaukums (grieķu: stear — 'tauki').

Atrašanās dabā

Glicerīdu veidā atrodama ļoti daudzos augu un dzīvnieku taukos un lipīdos, kur izpilda enerģijas uzkrāšanas funkcijas. Organismā stearīnskābe veidojas no palmitīnskābes speciālu fermentu iedarbībā, kas pagarina oglekļa atomu ķēdi.

Iegūšana

Iegūst, attīrot tauku pārziepošanas produktu — stearīnu.

Īpašības

Reducējot stearīnskābi, iegūst stearilspirtu.
Obeļi

Vēsture

Apdzīvotā vieta rakstos pirmoreiz minēta 1519. gadā kā Ābeļu muiža Livonijas ordeņa valsts pierobežā. 1529. gadā pirmo reizi pieminēts Ābeļu miests, 1629. gadā uz Subates ceļa Pakrauņos pie Kurzemes un Zemgales hercogistes robežas uzcēla pirmo koka katoļu Sv. Annas baznīcu. 1859.–1868. gadā uzcēla tagadējo mūra baznīcu.
1873. gadā caur Ābeļiem uzbūvēja dzelzceļa līniju Kalkūni — Radvilišķi, kas savienoja Dzelzceļa līniju Pēterburga—Varšava ar Liepājas-Romnu dzelzceļa līniju.
Pirmā pasaules kara laikā Ābeļi ilgu laiku bija piefrontes miests, karaspēka apgādei vācu armija 1915. gadā uzbūvēja 30 km garu šaursliežu dzelzceļa līniju Ābeļi—Subate—Gulbiene—Červonka—Kaldabruņa, kas tur savienojās ar Viesītes šaursliežu dzelzceļu tīkla atzaru Geidāni—Bebrene—Eglaine. 1917. gadā Ābeļu miestu pārdēvēta par Obeļiem.
Otrā pasaules kara laikā nacisti 1941. gada augustā Antanašu mežā nošāva 1160 Obeļu miesta ebrejus.
Mans brālis

Sižets

Filmā tiek parādīta dzejnieka Andreja Eglīša sabiedriskā un radošā darbība 20. gadsimta sākumā.
Lehs Valensa

Dzīvesgājums

Dzimis galdnieka ģimenē. 1966. vai 1967. gadā pēc dienesta armijā sāka strādāt Gdaņskā par elektriķi kuģu būvētavā. 1969. gadā apprecējās, Valensas ģimenē no 1970. līdz 1985. gadam piedzima astoņi bērni.
Strādādams kuģu būvētavā, Valensa iesaistījās strādnieku kustībā un kļuva par tās līderi. 1976. gadā viņš tika atlaists, kā arī vairākkārt apcietināts. 1980. gada augustā viņš bija viens no aktīvistiem, kurš ar valdību panāca t. s. Gdaņskas vienošanos, kura atļāva streikojošajiem strādniekiem dibināt neatkarīgas arodbiedrības. 1980. gada septembrī tika nodibināta arodbiedrība "Solidaritāte", un Lehs Valensa kļuva par tās vadītāju.
1981. gada 13. decembrī Vojcehs Jaruzeļskis pasludināja Polijā karastāvokli, Lehs Valensa tika apcietināts un noturēts apcietinājumā līdz 1982. gada 14. novembrim. 1982. gada 8. oktobrī "Solidaritāte" tika aizliegta. 1983. gadā Valensa saņēma Nobela miera prēmiju. Ceremonijā piedalījās Valensas sieva, jo pats Valensa baidījās, ka netiks ielaists atpakaļ valstī. Valensa turpināja sabiedrisku darbību, 1986. gadā "Solidaritātes" darbiniekiem tika piemērota amnestija. 1988. gadā Polijā sākās jauns streiku vilnis un komunistiskās varas iestādes piekrita t.s. Apaļā galda sarunām ar opozīciju, kuras notika no 1989. gada 6. februāra līdz 4. aprīlim. Valensa bija viens no opozīcijas pārstāvjiem Apaļajā galdā. Sarunās izdevās vienoties par pusbrīvu vēlēšanu rīkošanu valstī 1989. gada jūnijā. Vēlēšanās atjaunotā "Solidaritāte" ieguva 99% balsu Senātā un visu atvēlēto kvotu (35%) Sejmā. 1989. gada augustā par Polijas premjeru kļuva Tadeušs Mazoveckis — pirmais nekomunistiskais premjers Austrumu blokā pēc Otrā pasaules kara.
1990. gadā Lehs Valensa tika ievēlēts atjaunotajā Polijas prezidenta amatā. Viņš vadīja Polijas pāreju no sociālisma uz kapitālismu, pamazām zaudēdams vēlētāju atbalstu. 1995. gadā Lehs Valensa prezidents vēlēšanās zaudēja kreiso (bijušo komunistu) kandidātam Aleksandram Kvasņevskim, un viņa politiskā loma krasi mazinājās. Tomēr viņš vēl aizvien ir starptautiski pazīstams un uzstājās ar lekcijām pasaulē.
Aizputes karš

Aizputes karš (1905. gada 29. decembris - 1906. gada 2. janvāris) ir nosaukums bruņotām sadursmēm starp 1905. gada revolūcijas nemierniekiem un valdības karaspēku Aizputes apkārtnē. Sadursmes sākās ar kauju Rokas birzī un turpinājās ar uzbrukumu Aizputes garnizonam.

Priekšvēsture

1905. gada novembra pirmajās dienās LSDSP izlaida uzsaukumu „Visiem zemniekiem!”, kurā aicināja revolucionārā kārtā atcelt vecās, nedemokrātiski vēlētās pagastu valdes un ievēlēt vispārējās vēlēšanās to vietā katrā pagastā rīcības komitejas — pagastos sākās sapulču vilnis un daudzās vietās ievēlēja rīcības komitejas. 10. decembrī Kuldīgas policija nodeva savus ieročus tautas milicijai un LSDSP komiteja pārņēma pārvaldi savās rokās, paturot to līdz decembra beigām. Arī Saldus, Skrunda un Vecauce atradās LSDSP rokās vairākas nedēļas.
1905. gada 13.—15. decembrī notika Tukuma bruņotā sacelšanās, 16.—18. decembrī bruņota sacelšanās notika arī Talsos. 15. decembrī Ventspilī valdības karaspēka garnizons atstāja pilsētu un līdz 1906. gada 6. janvārim varu pilsētā pārņēma LSDSP Ventspils komiteja.

Norise

Kurzemes guberņas vadība lika no Kuldīgas valsts bankas pa zemes ceļu caur Aizputi uz Liepāju pārvest nodaļā esošo naudu. LSDSP Kuldīgas un Aizputes komitejas aicināja abu apriņķu miličus "nepielaist tautas naudas aizvešanu". Vairāki tūkstoši miliču pārņēma ceļus Aizputes apkārtnē. 29. decembrī Rokas birzī (~3 km no Aizputes) starp tautas milicijas nodaļu (~300 vīru) un dragūnu eskadronu un kājinieku rotu notika 4 stundas ilga kauja, kurā apmēram 100 miliči krita vai tika ievainoti. Starp kritušajiem bija LSDSP biedri J. Kalnarājs, K. Kints u.c. 
Aptuveni 10 tūkstoši bruņotu vīru no plašas apkārtnes aplenca Aizputi un uzbruka pilsētas garnizonam, kurā tobrīd bija apmēram 500 kareivji. Aizpute vairākas dienas bija ielenkta. Kad no Liepājas izsūtīja palīgspēkus, miliči, sekojot Aizputes komitejas norādījumam, 1906. gada 2. janvārī izklīda. Kā kāds dragūnu virsnieks savās atmiņās pastāsta, Kuldīgas naudas aizgādāšanai no Aizputes uz Liepāju ieradušās "vairākas rotas kājnieku un kazāku ar ložmetējiem."
1958. gadā Rokas birzī 24 kritušajiem cīnītājiem atklāja pieminekli (tēlnieki V. Mickēviča un J. Bajārs).
Eiropas U-18 čempionāts basketbolā sievietēm

Eiropas čempionāts basketbolā sieviešu U-18 izlasēm (juniorēm) ir basketbola turnīrs Eiropas sieviešu basketbola izlasēm, kuru sastāvā basketbolistes ir jaunākas par 18 gadiem. Čempionāts notiek kopš 1965. gada. Turnīrs līdz 2004. gadam tika organizēts ik pēc 2 gadiem, taču kopš 2004. gada tas tiek organizēts katru gadu. Turnīru organizē FIBA Europe.
36. šaha olimpiāde

36. šaha olimpiāde notika no 2004. gada 14. līdz 31. oktobrim Spānijas salas Maļorkas pilsētā Kalvijā.

Vispārīgs apskats

Olimpiādē piedalījās 129 vīriešu (ieskaitot Spānijas "B" un "C") un 87 sieviešu (ieskaitot Slovēnijas "B") komandas. Spēles reglaments: Šveices sistēma, 14 kārtas. Apdomas laiks: katram spēlētājam 90 minūtes līdz partijas beigām ar 30 sekunžu pieskaitījumu katram partijā izdarītajam gājienam sākot ar pirmo.
Ieņemtās vietas noteica: 1) iegūtie punkti (P); 2) Buholca punkti (BP); 3) komandas punkti (KP).
Olimpiādes galvenais tiesnesis bija FIDE starptautiskais tiesnesis Ignācijs Leongs (Singapūra).

Nonas Gaprindašvili balva

Nonas Gaprindašvili vārdā nosaukto balvu ieguva Krievijas šahisti, kuriem bija visaugstākie rādītāji abu tās komandu (vīriešu un sieviešu) vērtējumā.
Arturs Neboiss

Biogrāfija

Bija vienīgais dēls Jāņa un Matildes Neboisu ģimenē. Par entomoloģiju ieinteresējās skolā, kad skolotāja lūdza audzēkņiem vasaras brīvlaikā savākt kukaiņus. Neboisa savāktie 30 tauriņi tā skolotājai iepatikās, ka viņa deva tam iespēju iepazīties ar entomologu un apgūt dažus vispārējus šīs zinātnes principus.
Sākoties otrajam pasaules karam, Neboiss atrada patvērumu Rietumos. Pēc kara strādāja universitātē Vācijā.
1954. gadā tika uzņemts Londonas Karaliskajā entomologu biedrībā. 2009. gadā, kad sāka pasliktināties veselība, pārcēlās uz Melburnu. Miris 2010. gada 11. jūnijā.
Medņevas pagasts

Daba

Rietumu daļa atrodas Austrumlatvijas zemienes Adzeles pacēlumā, austrumu daļa — Mudavas zemienes Abrenes nolaidenumā. Augstākā vieta ir Kanguru (Kangaru) kalns (144,2 m vjl) pagasta dienvidos.

Ezeri

Ilziņu ezers (3,1 ha) un garais, šaurais Lodumas ezers (2,6 ha).

Vēsture

1945. gadā Abrenes apriņķa Viļakas pagastā izveidoja Medņevas ciema padomi. Medņevas ciems ietilpis Viļakas apriņķī (1945-1949) un Abrenes (1949-1959) un Balvu (pēc 1959. gada) rajonos. Medņevas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Viduču ciemu, 1961. gadā padomju saimniecības Šķilbēni teritoriju pievienoja Loginas ciemam, 1971. gadā pieveinoja Šķilbēnu ciema padomju saimniecības Medņeva teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Medņevas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Viļakas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Semenova (pagasta centrs), Viduči, Aizpurve.
Ārkanzasa

Vēsture

Pirmais eiropietis, kurš 16. gadsimta beigās sasniedza štata teritoriju, bija spāņu konkistadors Ernando de Soto (Hernando de Soto). 18. gadsimtā štata teritorija ietilpa Francijas pārvaldītajā Luiziānā (La Louisiane). 1803. gadā Franču Luiziānu no Napoleona Francijas iegādājās ASV.
1836. gada 15. jūnijā Ārkanzasa iestājās ASV kā 25. štats. Štatā bija atļauta verdzība.
Pirms ASV pilsoņu kara sākuma Ārkanzasa neiestājās Amerikas Valstu Konfederācijā, tomēr, karam sākoties, 1861. gada 6. maijā izstājās no ASV. Kara laikā štatā notika daudzas nelielas kaujas.
1874. gadā štata galvaspilsētā Litlrokā notika t. s. Brūksa — Bakstera karš (Brooks-Baxter War) — militārs konflikts starp diviem gubernatora amata pretendentiem.
1957. gadā pēc tiesas prāvas Brauns pret Topekas izglītības padomi, Ārkanzasa nokļuva ASV uzmanības centrā, kad štata gubernators Orvels Fobass (Orval Faubus) pavēlēja štata Nacionālajiem gvardiem nepieļaut t. s. Litlrokas devītniekam (deviņiem afroamerikāņiem) apmeklēt vidusskolu baltajiem. ASV prezidents Dvaits Eizenhauers nosūtīja uz Litlroku karavīrus, lai tā eskortētu afroamerikāņus uz skolu.
Abstraktais ekspresionisms

Abstraktais ekspresionisms ir abstrakcionisma novirziens, un pirmais autentiskais amerikāņu abstraktās mākslas virziens, kas radies 20. gadsimta 40. gados.

Konteksts

Abstraktā ekspresionisma nosaukumu radījusi Ņujorkas skola un tās pārstāvis amerikāņu kritiķis Roberts Kotss, bet virzienu aizsācis mākslinieks Āršils Gorkijs. Mākslas virziens radies 1940. gados, apvienojot apmēram piecpadsmit māksliniekus, kurus mākslā piesaistīja žestu valoda. Šī virziena piekritēji noraidīja kubismu un sirreālismu, turpretim interesējās par realitāti amerikāņu dzīvē, sociālajām un ekonomiskajām problēmām, kuras izraisīja 1929. gada krīze, satricinājumiem pēc Otrā pasaules kara, kā arī zināmajiem Eiropas māksliniekiem, kuri patvērumu bija atraduši Ņujorkā, bēgot no nacisma draudiem. Abstraktajā ekspresionismā var izšķirt divus posmus: pirmais posms un pirmā abstraktā ekpresionisma paaudze attīstījās padsmit gadus — no 1942. līdz 1957. gadam un radīja anologas parādības Eiropā, Dienvidamerikā un Japānā. Otrais posms sākās 1964. gadā, kad otrās paaudzes mākslas virziena piekritēji, ietekmējoties no pirmās paaudzes māksliniekiem, tādiem kā Džeksons Polloks, Villems de Kūnings, Marks Rotko un Āršils Gorkijs, sāk izplatīt mākslu Eiropā.

Raksturojums

Mākslinieki darbiem izvēlas lielus formātus, viņus vieno hierarhiskuma trūkums starp audekla daļām, kuras tiek pilnībā apgleznotas un gleznieciskās telpas frontalitātes izjūta. Gleznu veido vairākas vai galējā variantā viena krāsa kā minimālismā. Darbos dominē baltā un melnā vai arī košās pamatkrāsas — dzeltenā, sarkanā, zilā, kas aprautas ar balto un apēnotas ar melnās krāsas toņiem. Darbos samērā brutālais ģeometriskums attālinās no sirreālisma. Krāsa darbos tiek ieklāta plakani, kas noteiktā līmenī parāda glezniecisko žestu ātrumu.

Mākslinieki

Pirmās paaudzes mākslinieku vidū ir minami sekojoši ASV mākslinieki: Villems de Kūnings, Klifords Stills, Āršils Gorkijs, Marks Rotko, Francs Klains, Ādolfs Gotlībs, Filips Gastons, Eds Reinhards, Roberts Mazervels un Bredlijs Volkers Tomlins. Otrās paaudzes mākslinieku vidū ir minami: Džoena Mičela, Helēna Frankentālere, Normens Blūms, Moriss Lūiss un Kenets Nolends, kuri visi strādā vai strādāja abstrakto ekspresionistu manierē.

Latviešu mākslinieki

Latviešu mākslinieku vidū, kuri ir veidojuši darbus vai daļu no saviem darbiem abstraktā ekspresionisma stilā vai ievirzē, ir minami: Vitauts Sīmanis, Edvīns Strautmanis, Ilmārs Rumpēteris, Herberts Siliņš, Ojārs Šteiners, Jānis Gailis, Kārlis Kronbergs un Gerda Roze.
Tautas Saimes grāmata

Grāmatas rašanās vēsture

Tautas Saimes grāmatas pirmsākumi iesniedzas 2014. gada pavasarī, kad pilsoniskās iniciatīvas rezultātā biedrība „RASA” (Rīgas aktīvo senioru alianse) nāca ar priekšlikumu, kā atzīmēt Latvijas valsts simtgadi, vienlaikus aktivizējot senioru sabiedrību un katru līdzcilvēku Latvijā un ārvalstu diasporā.

Pamatidejas un mērķi

Grāmatas veidošanas mērķis ir ar roku rakstīta grāmata, kuru veidotu pati tauta, un, kur ikvienam iedzīvotājam būtu unikāla iespēja rakstīt savus iespaidus, pārdzīvojumus, redzējumus, apsveikumus, attīstības idejas, savus vēstījumus un rosinājumus, uzrunājot valsti personīgi.
Cilvēki uztic grāmatai, kāds bijis mūsu tautas, dzimtu, ģimeņu ceļš pirmās simtgades nogrieznī. Vislabāk par to var pavēstīt mūsu Latvijas valsts vienaudži, kuri piedzimuši reizē ar Latviju. Tie ir dažādu tautību cilvēki, kuru dzīve un likteņi savijušies un ritējuši kopā ar Latviju. Pirmais TSG grāmatas vēsturiskais ieraksts Latvijā un Kurzemē tika veikts Rucavas novada iedzīvotājas Marģietas Stikānes personā.
Grāmatas radīšanā būtiski ir attēlot dažādas laikmeta ainas, lai cilvēki, lasot to otrajā simtgadē, atklātu dažādus redzējumus un dzīves stāstus. Tādā veidā iegūstot zināšanas par dažādu kultūru daudzveidību, tradīcijām, ekonomiku, par cilvēku pašaizliedzību, savstarpēju cieņu un patriotisma noskaņām Latvijas valsts 100 gadu garumā.
Centrālā ideja grāmatas tapšanā bija saliedēt un iesaistīt sabiedrību ciešākā sadarbībā sakarā ar Latvijas Valsts jubilejas simtgadi, savācot no 60000 līdz 120000 novēlējumu mūsu valstij.
Tautas Saimes grāmatai vienai no pirmajām valstī tika piešķirta iespēja izmantot zīmes un vēstījumu Latvijai, kur bezgalības zīme atgādina Latvijas kontūru.

Saites

https://www.biedribarasa.lv/latvijai-100/projekts-tautas-saimes-gramata/
https://www.biedribarasa.lv/latvijai-100/projekts-tautas-saimes-gramata/gramatas-cels/
http://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/gaidot-latvijas-simtgadi-novadus-apcelo-tautas-saimes-gramata.a241877/
http://lv100.lv/programma/kalendars/tautas-saimes-gramata-mans-cels-latvija/
Sulamīte Goldhābere

Biogrāfija

Dzimusi 1923. gadā Vīnē. Vecāki uz Vīni bija pārcēlušies no Galīcijas, kas tajā laikā bija Austroungārijas sastāvā. Tēvs bija uzņēmējs, bet māte — mājsaimniece. Ģimenē bija trīs bērni. 1938. gadā ģimene emigrēja uz Palestīnu. Sulamīte pabeidza vidusskolu Telavivā un 1940. gadā iestājās Jeruzalemes Ebreju universitātē. Tur viņa satiku savu nākamo vīru Gersonu Goldhaberu. Abi ieguva maģistra grādu 1947. gadā. Šajā gadā arī apprecējās un devās uz ASV, lai turpinātu studijas Viskonsinas Medisonas universitātē, iegūstot doktora grādu 1951. gadā. Vīrs tika nozīmēts darbā Kolumbijā pie ciklotrona, bet Sulamīte strādāja radioķimijas laboratorijā. 1953. gadā abi devās uz Bērkli, kur strādāja pie kodolemulsijas tehnoloģiju attīstīšanas, tai skaitā arī izmantojot paātrinātājus. Atklāja jaunas metodes pūslīšu kameras pielietojumam daļiņu pētījumos, attīstīja ūdeņraža pūslīšu kameru fiziku. Bija pirmie, kas izmērīja K⁺ mezonu spinu, kā arī veica pētījumus par vienlaicīgo rezonanses stāvokļa pāru veidošanos.
1960. gados kopā ar vīru veikusi pētījumus Eiropas kodolpētījumu organizācijā CERN. 
Goldhābere tika bieži aicināta uzstāties ar lekcijām dažādās konferencēs un zinātniskos centros, kas nodarbojās ar augstas enerģijas daļiņu pētījumiem. 1965. gadā, atrodoties Indijā, Madrasā, Goldhābere piedzīvoja insultu. Veicot operāciju, tika atklāts smadzeņu audzējs. Goldhābere nomira 1965. gada 11. decembrī, tā arī neatgūstot samaņu.