google/wiki40b huggingface dataset:
Āraišu ordeņa pils

Āraišu ordeņa pils (latīņu: Schloβ Arrasch, poļu: zamek Aries), 16.-17. gadsimtā saukta arī par Vecajām Cēsīm (vācu: Alt-Wenden, poļu: Stara Kies, zviedru: Alt Wenden Slott), bija Livonijas ordeņa nocietinājums pie senā Cēsu-Kokneses lielceļa Āraišu ezera rietumu krastā, Āraišu draudzes novada centrs. Līdz mūsdienām saglabājušies pils ārējā mūra fragmenti.

Vēsture

Āraišu ordeņa pils celta 14. gadsimta beigās Gaujas koridora aizsardzībai pret lietuviešu karaspēka iebrukumiem. Pils bija pakļauta Cēsu komturiem, vēlāk Livonijas ordeņa mestriem, kas rezidēja Cēsu pilī.
Pirmo reizi Āraišu pils pieminēta 1410. gadā kā Arries, vēlāk kā Ariis (1445) un Aries (1546).
Livonijas kara laikā Āraišu pili 1577. gadā ieņēma Livonijas karaļa Magnusa piekritēji, tā paša gada augusta beigās krievu un tatāru karaspēks cara Ivana IV vadībā, bet decembrī to atguva karalim Stefanam Batorijam lojālie karavīri Johana Bīriņa vadībā. Cīņu laikā pils tika sagrauta un 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā nemaz nav pieminēta, pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. Netālu no pils izveidojās Kalnamuiža (Bergenhof), ko savā īpašumā ieguva poļu virsnieks Drobišs (Drobisch), no kura vārda atvasināts Drabešu muižas nosaukums (Drobusch). Zināms, ka Lielā Ziemeļu kara laikā 1701. gada 28. jūnijā pie Āraišu pilsdrupām ezera krastā Zviedrijas karalis Kārlis XII ierīkojis sava karaspēka atpūtas nometni.
2012. gada jūlijā starptautiska Eiropas projekta "Ecology of Crusading" ("Krusta karu ekoloģija") ietvaros tika veikta arheoloģiskā izpēte Āraišu ordeņa pils priekšpilī un Āraišu ezera krastā arheologa Artūra Tomsona vadībā.

Apraksts

Āraišu ordeņa pils uzcelta Āraišu ezera rietumu krastā uz 9 ha lielas pussalas, ko savā laikā gandrīz pilnīgi aizņēma priekšpils, kuras ziemeļaustrumu malā atradās 81x81 metru liela galvenā pils ar apmēram 2 metrus biezām laukakmeņu sienām. Rietumu un ziemeļu sienu iekšpusē bija dzīvojamā ēka. Gar galvenās pils rietumu sienu bija izrakts 125 metrus garš, 19-20 metrus plats un 6 metrus dziļš aizsarggrāvis, kam pāri uz 3,7 m platajiem pils vārtiem vedis paceļamais tilts. Pie tilta bijis 10 х 7,85 m liels sardzes namiņš.
Kocēnu pagasts

Daba

Kocēnu pagastā atrodas vairāki ievērojami dabas objekti: Zilaiskalns, Vītolēnu akmens, Polbreņču svētais avots, Karitēnu liepa, u.c. Pagastā atrodas daļa Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāta un Gaujas nacionālā parka.

Hidrogrāfija

Upes: Gauja, Jumara, Anuļa, Briede, Danka, Ziedone, Dūķerupe, Zīle.
Ezeri: Brandeļu dzirnavezers (19,9 ha), Brenguļu Lielezers (9,3 ha), Mujānu dzirnavezers (8,5 ha).

Vēsture

Tagadējā Kocēnu pagasta teritorija pirms krusta kariem ietilpa Tālavas latgaļu Imeras zemē. Rubenē atradās pirmā latviešu kristīgā baznīca, kas pieminēta Indriķa hronikā sakarā ar Imeras zemes kristīšanu 1208. gadā. Rubenes baznīca sākotnēji bijusi koka ēka, tagadējo izskatu ieguvusi 1739. gadā. Rubenes draudzē par priesteri no 1208. gada līdz pat savai nāvei kalpoja hronists Latviešu Indriķis. Rubenes baznīcas grīdas atjaunošanas laikā 2000. gadā tika atrastas senas kapenes.
Pie Jumaras upītes 1210. gadā notika kauja pie Imeras starp Tālavas zemēs iebrukušajiem Ugaunijas igauņiem un Zobenbrāļu ordeņa spēkiem, kuru pusē bija līvi un latgaļi.
Līdz 1920. gada agrārajai reformai šeit atradās Kokmuiža (Kokenhof) ar Kaļļa (Kārļa), Upītes, Brēmeļu, Stukūžas un Silupīšu pusmuižām. Reformas gaitā Kokmuižu 2081 ha kopplatībā sadalīja 107 vienībās, no kuram 12 bija rentes mājas. 
1935. gadā Valmieras apriņķa Kokmuižas pagasta (līdz 1925. gadam Koku pagasts, pēc 1925. gada Kokmuižas pagasts, no 1939. gada Kocēnu pagasts) teritorija bija 78,8 km² un tajā dzīvoja 1596 iedzīvotāji. Mūsdienu Kocēnu pagasta teritorijā ietilpst arī bijušā Ķieģeļu pagasta un Mujānu pagasta zemes.
1945. gadā pagastā izveidoja Kocēnu un Dūķeru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Kocēnu ciemam pievienoja Dūķeru ciemu, 1962. gadā - daļu likvidētā Mujānu ciema, 1975. gadā - daļu Zilākalna lauku teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Valmieras (2010. gadā pārdēvēts par Kocēnu) novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Kocēni (novada un pagasta centrs), Rubene, Tožas, Brandeļi.

Transports

Autoceļi: šoseja Inčukalns-Valmiera-Igaunijas robeža (A3), 1. šķiras autoceļi: Kocēni-Limbaži-Tūja (P11), Valmiera-Matīši-Mazsalaca (P16), Valmieras apvedceļš (P19).
Īsspārņu dzimta

Apraksts

Visbiežāk tās ir maza vai neliela izmēra vaboles (viena līdz 35 mm garumā). Šīs vaboles var viegli identificēt pēc to īsajiem spārniem.

Ekoloģija

Šīs vaboles var atrast gandrīz visur: mēslos, kūdrā, sēnēs, koku mizā, uz maitām, zīditāju alās, putnu ligzdās, sociālu kukaiņu (skudru, lapseņu, bišu, termītu) ligzdās, alās, uz augiem, puķēm utt.
Kaunatas baznīca

Vēsture

Kaunatas pirmā katoļu koka baznīca par muižkunga Soltāna līdzekļiem tika uzcelta 1702. gadā. Kad šī koka baznīca nodega, par muižnieces Zuzannas Druvas līdzekļiem tika uzcelta pašreizējā Kaunatas baznīca. 1850. gada 10. septembrī šo dievnamu iesvētīja, veltot Vissvētākās Jaunavas Marijas godam. Draudzē strādājis prāvests Jezups Macuļevičs, kurš sarakstījis "Pavuicišona un vysaidi sposobi dēļ zemnīku latvīšu", kas bija pirmā galda grāmata praktiskos jautājumos latgaliešiem.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Haralds Broks.
Kaunatas draudzes metriku grāmata saglabājusies no 1690. gada, kas liecina, ka draudze jeb misiju punkts ir pastāvējusi no šī laika. Sākumā draudzi apkalpoja misionāri jezuīti no Daugavpils, Izvaltas vai Rēzeknes. Šo misiju sauca par Hilzenu misiju, jo muižnieki Hilzeni rūpējās par misionāru uzturēšanu. Viļakas un Braslavas stārasts Jānis Hilzens 1743. gadā Kaunatai ieguva pastāvīgu misionāru. 1772. gadā draudzē darbojās jau divi misionāri jezuīti. 1777. gadā jezuītu misija Kaunatā savu darbu izbeidza. Vēlāk draudzi apkalpoja laicīgi priesteri. Draudzei ir divpadsmit kapsētas — Vecie Kaunatas kapi, Barku kapi, Višu kapi, Veresovskas kapi, Bresingovas kapi, Petrovku kapi, Mozgu kapi, Rikapoles kapi, Skadiņu kapi, Vilkakrūga kapi, Skrabu kapi.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētā Jura diena, Jaunavas Marijas dzimšanas diena, Svētās Terēzijas diena, Visu Svēto diena, Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas svētki.

Tehniska informācija

Kaunatas baznīca ir klasicisma stila mūra viennavas krustveida celtne ar diviem torņiem, cinkotā skārda jumtu, un flīžu grīdu. Tā ir 20 metrus gara un 10 metrus plata. Baznīcas dārza teritorijā atrodas plebānija. Ap baznīcas dārzu ir mūra žogs.

Interjers

Baznīca ir īpaša ar galvenajā altārī esošo svētbildi "Svēto Elizabeti apmeklē Marija". Baznīcas kreisajā altārī ir Svētā Elija glezna, bet labajā altārī redzama Svētā Jura glezna. Dievnamā atrodas arī 19. gadsimta ērģeles un kokgriezums ar Dievmātes statuju.
Endotēlijs

Endotēlijs ir plāns slānis no plakanā epitēlija šūnām, kas izklāj asinsvadus un limfvadus. Šūnas, kas veido endotēliju, sauc par endoteliocītiem. Endoteliocīti izklāj visu asinsvadu sistēmu, sākot no sirds līdz pat mazākajiem kapilāriem. Šīm šūnām piemīt unikālas funkcijas, piemēram, šķidrumu filtrācija - nieru glomerulos, asinsvadu tonusa uzturēšana, hemostāze, neitrofilu piesaiste u.c. Endotēliju, kas izklāj iekšējo virsmu sirdij, sauc par endokardu.  

Uzbūve

Endoteliocīti ir izstieptas poligonālas šūnas ar robotām malām. Tas ir iegarenas un plānas šūnas, to gareniskā ass sakrīt ar asins plūsmas virzienu. Endoteliocīti ir ļoti saplacināti, lai maksimāli atvieglotu gāzu difūziju un citu vielu transportu. To biezums visā virsmā nav vienmērīgs – kodola apvidū ir ap 2-3 mikrometri, bet perifērijā 0,2 mikrometri. 

Caurlaidība

Starp endoteliocītiem ir blīvie kontakti jeb slēgjūgles, spraugjūgles (nexus) un desmosomas. Turklāt endoteliocīti nav vienveidīgi -  dažādu orgānu kapilāros, artērijās un vēnās līdz ar to arī jūgles izvietojums ir specifisks vietai, kur atrodas kapilārs(endoteliocīti). Piemēram, centrālajā nervu sistēmā ir vajadzīgs novērst kaitīgo vielu nonākšanu smadzenēs, tāpēc tur ir īpaši necaurlaidīga hematoencefaliskā barjera, ko veido endoteliocīti kopā ar astrocītu pēdām un bazālo membrānu starp tiem. Tur endoteliocīti novērš paracelulāro transportu un visā perimetrā veido slēgjūgles – tie ir kapilāri ar nepārtraukto endotēliju. 
Tur, kur ir vajadzīga atvieglota vielu plūsma, piemēram, sarkanajās kaulu smadzenēs un aknās, slēgjūgles neveido nepārtraukto slāni starp endoteliocītiem, tieši otrādi, ir vietas, kur nav slēgjūgļu un veidojas spraudziņas. Tā tas ir sinusveida kapilāros. Slēgjūgļu var būt arī mazākā skaitā, lai kapilāri nebūtu tik necaurlaidīgi.  Slēgjūgles nodrošina cietu kontaktu starp šūnu virsmām. Tas izslēdz transportu caur šūnstarpu jeb tā saukto paracelulāro transportu, tādējādi atliek tikai transcelulārais transports caur šūnu.
Kārlis Benze

Biogrāfija

Kārlis Benze piedzima 1884. gada 21. septembrī Rīgā. Studējis Maskavas Komercinstitūtā. Pirms Pirmā pasaules kara iesaistījies sociāldemokrātu kustībā, piedalījies 1905. gada revolūcijā.
Pēc Latvijas Republikas dibināšanas kļuvis par pagaidu parlamenta — Tautas padomes — locekli. Vēlāk ievēlēts valsts pirmajā vēlētajā parlamentā — Satversmes sapulcē — no Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas saraksta. Drīz pēc tam, partijai šķeļoties, pievienojies jaunizveidotajai Mazinieku partijai. Bijis Latvijas Bankas padomes loceklis.
Padomju okupācijas laikā 1941. gada 14. jūnijā izsūtīts no Latvijas. 1956. gadā atbrīvots, atgriezies Rīgā, kur 1960. gada 14. novembrī nomiris.
2017. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss

Norises vieta

2017. gada februārī EBU paziņoja to, ka 2017. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss notiks Gruzijā. Šī būs pirmā reize, kad konkurss notiks Gruzijā, lai arī Gruzija konkursā ir uzvarējusi 3 reizes. 2017. gada 26. februārī tika paziņots, ka konkurss norisināsies Gruzijas galvaspilsētā Tblisi, bet 16. martā tika paziņots, ka konkurss notiks Tblisi Sporta pilī.

Formāts

2016. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursa uzvarētāja preses konferences laikā Juns Ūla Sanns - konkursa koordinātors paziņoja to, ka EBU aicina dalībvalstīm pieteikties rīkot konkursu, kas notiks 2017. gada 26. novembrī. Gruzijas Publiskais pārraidītājs 2016. gada 22. novembrī paziņoja to, ka viņi ir sākuši pārrunas ar EBU saistībā ar konkursa rīkošanu.

Vizuālais dizains

2017. gada 12. maijā Gruzijas publiskais pārraidītājs un Eiropas Raidorganizāciju Savienība paziņoja to, ka konkursa sauklis būs "Shine Bright" ("Spīdi spoži"). Detaļas par logo un vizuālo dizainu arī tika apspriestas konferences laikā.
Rīgas sargi

Sižets

Pirmais pasaules karš ir beidzies. Mārtiņš pēc daudziem gadiem, kas pavadīti karojot svešumā, atgriežas Latvijā pie līgavas Elzas. Viņš nenojauš, ka izšķirīgā cīņa — gan par Elzas sirdi, gan par jaundibināto Latvijas valsti — vēl tikai priekšā. Vācu karaspēks krievu virsnieka Pāvela Bermonta vadībā grasās sagrābt Rīgu, un šķiet, ka vienīgā Latvijas cerība iepretī vācu pārspēkam ir sabiedroto valstu atbalsts. Taču Mārtiņš ar saujiņu drošsirdīgo ir gatavs cīnīties. Rīgas sargu varonība nostiprina ticību Latvijas valstij gan pašu zemē, gan ārvalstīs.

Filmēšanas gaita

Andreja Ēķa producēto filmu uzņēma studija Platforma Filma. Filmas budžets bija 2 197 496 latu, tā kļuva par visu laiku dārgāko Latvijas kinolenti. Lielāko daļu finansējuma veidoja valsts dotācija: 493 000 latu no Nacionālā kinocentra, 100 000 latu no Kultūrkapitāla fonda, 536 611 latu no Rīgas domes. Daļu no līdzekļiem — 100 000 latu — valdība no privatizācijas ieņēmumiem piešķīra speciāli dekorāciju gatavošanai. Tērpu sagatavošana vien izmaksāja 70 000 latu.
Scenārija pamatā bija Andra Kolberga grāmata "Pulkstenis ar atpakaļgaitu". Mainoties Andreja Ēķa un Aigara Graubas prasībām, scenārijs tika vairākkārt pārrakstīts. Līdz 2004. gada oktobrim Kolbergs radīja četrus scenārija variantus, tomēr beigās izstājās no filmas veidošanas. Pēc Kolberga scenārija rakstīšanā piedalījās Valentins Jemeļjanovs, Lisa Eihorne, kā arī paši Ēķis un Grauba. Kā izteicās Andris Kolbergs 2011. gadā, ar gatavo filmu viņš nav apmierināts.

Skatītāju atsaucība

Līdz 2007. gada 4. decembrim filmu noskatījās 96 601 skatītājs, radot 201 904 latu ienākumus. Līdz 2008. gada februāra sākumam skatītāju skaits bija pieaudzis līdz 175 tūkstošiem, kases ieņēmumi bija 328 592,63 lati.

Grāmata

2015. gada novembrī izdota grāmata par filmu un tās tapšanu "Rīgas sargi. Laika stāsti".
Rubīna samtbeka

Augšanas apstākļi

Dažādu koku mikorizas sēne. Aug pa vienai vai mazās grupās zāļainās vietās vai pārplūstošās pļavās, parasti zem ozoliem, īpaši veciem un vientuļi stāvošiem. Reti - uz ozolu celmiem. Pasaulē zināmas tikai ap 40 augšanas vietu, praktiski visas no tām Eiropā. Aug no jūlija līdz septembrim, gados ar sausu un vēsu klimatu augļķermeņi var neveidoties vispār.

Barības vērtība

Ēdama. Sēne ir ārkārtīgi reta un tāpēc pārtikā izmantot to nav vēlams.

Līdzīgās sugas

Piparu rubīnbekas cepurīte ir dzeltenīgi brūna un mīkstums dzeltenīgā nokrāsā, un tā aug zem bērziem un skujkokiem.
Nītaure

Vēsture

Līdz Livonijas krusta karu sākumam tagadējā Nītaures apkārtne atradās uz robežas starp līvu Satezeles un letgaļu Autines zemēm. Pēc 1207. gada Līvzemes dalīšanas līguma un 1212. gada Autines sacelšanās to savā pārvaldībā ieguva Zobenbrāļu ordenis, vēlāk Livonijas ordenis to iekļāva Siguldas komturijā (1231-1432). 1277. gadā Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Nortekens uzcēla Nītaures pili (vācu: Nithow, Nitau). 1498. gadā pirmo reizi minēta Nītaures Sv. Katrīnas baznīca. Livonijas kara rezultātā Nītaure nonāca Livonijas Pārdaugavas hercogiste sastāvā, Poļu-zviedru kara laikā 1601. gadā Nītaures pili ieņēma zviedri, bet jau tajā pašā gadā Polijas-Lietuvas karaspēks pili atkaroja. 1624. gada revīzijā Nītaures pils ir raksturota kā veca un sabrukusi pils, kurai ir tikai viens apdzīvots ērbērģis. Ap 1630. gadu Mālpils draudzei bija kopīgs mācītājs ar Nītaures draudzi, jo vecā baznīca kara laikā bija nopostīta. Zviedru Vidzemes laikā 1669. gadā Nītaures muižas ķīlu īpašnieks Lamperts Jonsons uzcēla jaunu dievnamu.
Pēc Lielā Ziemeļu kara Nītaure nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 1761. gada 15. aprīlī Krievijas ķeizariene Elīzabete par nopelniem Septiņgadu karā Nītaures muižu kopā ar Annas, Mārcienas un Mores muižām piešķīra senatoram un ģenerālgubernatoram grāfam Vilhelmam Georgam fon Fermoram (1702-1771), kas baznīcai dāvināja trīs zvanus. Divas nedēļas pēc sievas nāves viņš uz senās ordeņa pils pamatiem 1762. gadā lika pamatus jaunai mūra baznīcai, kuras celtniecībai daļēji izmantoti tās gruveši.
Apdzīvotā vieta pie Nītaures muižas centra sāka veidoties 19. gadsimta otrajā pusē, kad muižas īpašnieks sāka izdalīt apbūves gabalus. 1897. gadā Nītaurē bija 560 iedzīvotāji, notika trīs gadatirgi. Pēc 1920. gada agrārās reformas Nītaures muižu atņēma tās pēdējam īpašniekam Vilhelmam Konstantīnam Stenbokam – Fermoram. 1925. gadā Nītaurei tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 1935. gadā ciemā bija 362 iedzīvotāji.
Nītaurē atrodas pagasta administrācija, vidusskola, bērnudārzs, mūzikas un mākslas skola, kultūras nams, bibliotēka, pasts.
Makreļhaizivis

Izskats un īpašības

Makreļhaizivis ir liela auguma, masīvas haizivis, ar smailiem purniem, vārpstveida ķermeņiem un 5 gariem žaunu lokiem. Piektais loks beidzas pie krūšu spuras pamatnes. Makreļhaizivīm ir vēl divas muguras spuras, no kurām pirmā ir liela, stingra, augstu izcelta un tai ir noapaļota trīstūra forma. Otra muguras spura un anālā spura ir mazas un neizteiksmīgas. Astes spuras abas daļas gandrīz simetriskas, un apakšējā daļa tikai nedaudz mazāka. Astes pamatne šaura, piemērota spēcīgai astes dzinējkustībai. Pamatni katrā pusē stiprina divi laterāli ķīļi. Šīs dzimtas haizivīm ir milzīgi, asmeņiem līdzīgi zobi, un pieaugušiem indivīdiem ir 300 vai vairāk zobu. Zobi aug ar atstarpēm un katrā žoklī ir mazāk par 40 zobu rindām. Šļāktuvītes atkarībā no sugas var būt un var nebūt. 
Makreļhaizivis ir spēcīgas un masīvi veidotas. Salīdzinot ar citu dzimtu tāda paša garuma haizivīm, makreļhaizivis var būt līdz pat divām reizēm smagākas. Visas sugas ir sudrabaini pelēkas ar melnām acīm, un dzimtu mēdz saukt arī par balto haizivju dzimtu. Makreļhaizivju acīm iztrūkst trešais plakstiņš. Dzimtas lielākā suga ir lielā baltā haizivs, kas ir arī lielākā plēsīgā zivs pasaulē. Tās ķermenis var būt garāks par 6 metriem, bet svars sasniegt 2268 kg.
Lielākā daļa dzimtas sugu ir ļoti ātras peldētājas, lai gan masīvā baltā haizivs ir lēnāka kā pārējās. Visātrākā peldētāja ir īsspuru mako haizivs, to bieži uzskata par pasaules ātrāko haizivi. Tās peldēšanas ātrums ir 32 km/h un, iespējams, pat ātrāks. Makreļhaizivju ķermeņi, pateicoties asinsrites īpatnībai saglabāt vielmaiņas un muskuļu darbības rezultātā iegūto siltumu, ir apmēram par 10 °C siltāki nekā apkārtējā ūdens temperatūra, tādējādi to muskuļi strādā īpaši efektīvi.
Koru kari (otrā sezona)

Koru Kari 2 bija TV3 šova Koru kari 2. sezonas šovs. Šovs norisinājās no 2009. gada 6. septembra līdz 22. novembrim. Šova galvenais mērķis bija ziedot 15 000 EUR tās pilsētas kādam objektam, kuras koris uzvar. Pavisam šovā piedalījās 8 pilsētu kori. Katrā korī bija 16 dalībnieki, no kuriem 8 drīkst būt profesionāli mūziķi. Šovu vadīja Valters Krauze un Maija Rozīte. Šovā uzvarēja Ieva Kerēvica un Madonas zaļais koris.
Vainižu pils

Vainižu pils (latīņu: castrum Waynselle, vācu: Schloss Wainsel) bija Rīgas arhibīskapijas saimniecības muižas pils 14.-16. gadsimtā, tās pamatu paliekas atrodamas autoceļa P14 malā apmēram 10 km no Umurgas pie Umurgas pagasta Pilskalnu mājām .
Pils bijusi četrstūra veida ar sienu garumu 87х56 m, to apņēma 20 m plats un 5 m dziļš aizsarggrāvis.

Vēsture

Arhibīskapa pils uzcelta pie Limbažu - Straupes lielceļa 14. gadsimtā netālu no līvu Vainižu pilskalna Braslas upes labajā krastā. Pirmoreiz rakstos pieminēta 1359. gadā, kad arhibīskaps Fromholds žēlojās Romas pāvestam, ka Livonijas ordenis ieņēmis septiņas arhibīskapa pilis un to novadus (Turaidu, Koknesi, Limbažus, Smilteni, Vainižus, Lielvārdi un Krustpili). Arhibīskapu un ordeņa savstarpējo cīņu laikā 1479. gadā, kad arhibīskaps Silvestrs Stodevešers noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, pili ieņēma Livonijas ordenis. 1530. gadā Vainižu pils minēta kā viena no arhibīskapa koadjutora Brandenburgas Vilhelma septiņām galda muižām (latīņu: mensa archiepiscopalis, vācu: thaffelghude). Vainiži bija arhibīskapa pils līdz 1555. gadam, kad Livonijas piļu sarakstā Vainižu pils tika atzīmēta kā sabrukusi (arx diruta). Zviedru Vidzemes laikā muižu kopā ar Alūksnes un Gulbenes muižām pārvaldīja Gustavs Horns, vēlāk Hermanis fon Brēverns.
18. gadsimtā apmēram 0,5 km no agrākās Vainižu pils izveidojās Vainižu muiža, ko 19. gadsimta sākumā ieguva Brimmeru dzimta.
Augusta Dombrovska iela

Vēsture

Augusta Dombrovska iela pirmo reizi rakstītajos avotos minēta 1934. Sākotnēji tās nosaukums bija Vecmīlgrāvja 4. līnija. 1954. gadā iela pārsaukta par Kuģniecības ielu. Savu tagadējo nosaukumu ieguva 1988. gadā.
Alcheimera slimība

Simptomi

Alcheimera slimības simptomi ir daudzveidīgi. Starp tiem ir pakāpeniska atmiņas un uzmanības samazināšanās, domāšanas procesu traucējumi un mācīšanās spēju krišana, dezorientācija laikā un telpā, problēmas vārdu izrunāšanā, saskarsmes grūtības, personības izmaiņas. Demences simptomi pakāpeniski progresē, galu galā noved pie tā, ka slimnieks pilnībā zaudē spēju veikt pašaprūpi un mirst. Psihes sabrukuma process var ilgt vairākus gadus, sagādājot ciešanas gan pašam slimniekam, gan viņa tuviniekiem.
Aleksejs Višņakovs

Klubos

Aleksejs ir Skonto FC audzēknis, šīs komandas pamatsastāvā spēlējis no 2003. līdz 2008. gadam. 2009. gada 13. februārī Višņakovs noslēdza divu gadu līgumu ar citu Latvijas komandu "FK Ventspils".
2011. gada janvārī viņš pievienojās Krievijas Premjerlīgas klubam Naļčikas "Spartak", kurā tobrīd jau spēlēja viens Latvijas futbolists — Aleksandrs Koļinko. Tomēr drīz pēc līguma noslēgšanas klubam nomainījās galvenais treneris, un Višņakovs vairs nebija klubam vajadzīgs. Februārī viņš noslēdza līgumu ar Polijas klubu Cracovia.
2012. gada augustā parakstīja viena gada līgumu ar Krievijas Nacionālās līgas klubu Kaļiņingradas "Baltika". Tajā nospēlēja 17 spēles, gūstot divus vārtus. 2013. gada jūlijā atgriezās Latvijā, pievienojoties Virslīgas komandai FK Spartaks. Virslīgā nospēlēja vien četras spēles un tā paša gada augustā panāca vienošanos ar Polijas Ekstraklasa komandu Lodzas "Widzew", kur spēlēja kopā ar brāli Eduardu. 
2014. gada augustā pārgāja uz Moldovas Nacionālās divīzijas klubu Kišiņevas "Zimbru". Kluba finansiālo problēmu dēļ tajā nospēlēja tikai pussezonu un atgriezās Latvijā, pievienojoties savam pirmajam klubam Skonto. Pēc Skonto izslēgšanas no Virslīgas karjeru nolēma turpināt citā Rīgas klubā RFS.

Izlasē

Latvijas izlasē Višņakovs debitēja 2004. gada decembrī spēlē pret Omānu. Pirmos vārtus izlases sastāvā guva 2005. gada 9. februārī draudzības spēlē pret Austriju.

Personīgā dzīve

Arī viņa brālis Eduards ir profesionāls futbolists un šobrīd spēlē Polijas klubā Hožovas "Ruch". Kopā ar brāli ir spēlējis FK Ventspils un Lodzas "Widzew" klubu sastāvos.
Ludzas apriņķa muižu nosaukumi

Ludzas apriņķa muižu nosaukumi ir viens no avotiem Ludzas apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Pēc reformas tā laika Ludzas apriņķa robežās saglabājās 3 lieli muižas centri (ar platību 150-300 ha) Bakavā, Kaņecpolē un Malnavā, kā arī 4 mazie muižas centri (ar platību 50-100 ha) Balvos, Runtortos, Radavā un Zaļesjē. 
1925. gada 1. aprīlī no Ludzas apriņķa ziemeļu daļas pagastiem un no Krievijas pievienotajām teritorijām izveidoja Jaunlatgales apriņķi.
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Austrijas eiro monētas

Austrijas eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevusi Austrija.

2 eiro apgrozības piemiņas monētas

Austrija 2 eiro piemiņas monētas izdod kopš 2005. gada. Neskaitot 2007., 2009. un 2012. gadā izdotās Eiropas ekonomiskajai vienotībai veltītas monētas, kuras izdeva visas eirozonas valstis kopīgi, Austrija ir izdevusi tikai Austrijas valsts līguma, ar kuru tika atjaunota tās suverenitāte pēc okupācijas Otrā pasaules kara laikā, piecdesmitgadei veltītu monētu. Bez 2 eiro piemiņas monētām Austrija ir izdevusi vairākas piemiņas monētas, kas nav paredzētas apgrozībai.
Padomju Savienības komunistiskā partija

Partijas struktūra

Partijas oficiālais valdošais orgāns bija partijas kongresi, kuri notika ik pēc 1—5 gadiem, izņemot pārtraukumu no 1939. līdz 1952. gadam. Partijas kongresā ievēlēja centrālo komiteju, kura pārvaldīja partiju kongresu starplaikos. Centrālā komiteja ievēlēja politbiroju, kas faktiski bija partijas valdošais orgāns. Kopš Staļina nākšanas pie varas par vadošo amatu partijā kļuva ģenerālsekretārs, taču Ņikita Hruščovs šo amatu nekad neieņēma.

Vēsture

1898. gadā tika dibināta Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija (KSDSP). 1912. gadā no tās atdalījās boļševiku frakcija, kas nodibināja atsevišķu partiju, ko var uzskatīt par PSKP dibināšanas gadu. 1917. gadā boļševiku partija sarīkoja Oktobra revolūciju, kurā Krievijā tika izveidota sociālistiska valsts. Kopš 1920. gadu vidus, kad tika aizliegtas citas partijas, komunistiskā partija kļuva par vienīgo partiju valstī. 1925. gadā tā tika pārdēvēta par Vissavienības komunististisko (boļševiku) partiju. 1952. gadā partija tika pārdēvēta par Padomju Savienības komunistisko partiju. Kopš 1940. gada PSKP struktūrā iekļāvās Latvijas Komunistiskā partija (aizliegta 1991. gadā). 1991. gadā līdz ar PSRS sabrukumu PSKP sadalījās vairākās neatkarīgās partijās. Dažās no valstīm, kuras radās vai tika atjaunotas pēc PSRS sabrukuma (piemēram, Latvijā), PSKP tika aizliegta.