google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandrs Sarma

Bērnība un jaunība

Aleksandrs Sarma dzimis Meizakilā, tagadējās Igaunijas teritorijā, 1902. gada 18. jūnijā. Beidzis Pērnavas ģimnāziju.

Latvijas Brīvības cīņās

1919. gada 12. jūlijā Sarma kā brīvprātīgais piesakās 7. atsevišķajā bataljonā, kur tiek ieskaitīts 2. rotā, 9. augustā bataljonu iekļauj 9. Rēzeknes kājnieku pulkā. 1919. gada 16. septembrī tiek atvaļināts.
Dienesta gaitas Sarma atsāk 1922. gadā, 30. septembrī iestājies Latvijas Kara skolas Artilērijas nodaļā, to beidz 1924. gada 1. septembrī leitnanta dienesta pakāpē un tiek ieskaitīts Daugavgrīvas artilērijas III baterijā. 1925. gada 1. augustā tiek iecelts par vada komandieri III baterijā, 1926. gada 1. septembrī pārcelts uz II bateriju. 1927. gada 17. novembrī paaugstināts par virsleitnantu un 1929. gada 1. oktobrī beidz Artilērijas virsnieku kursus. Pateicoties savām igauņu valodas zināšanām no 1930. gada 2. jūnija līdz 25. augustam piekomandēts Igaunijas krasta artilērijai.
1934. gada 3. martā iecelts par Krasta artilērijas pulka V baterijas vecāko virsnieku un 7. novembrī apbalvots ar V šķiras Triju zvaigžņu ordeni. 1937. gada 10. februārī paaugstināts par kapteini un iecelts par V baterijas komandieri, ar 1. martu - pulka adjutants. 1938. gada 29. septembrī iecelts par Artilērijas inspektora štāba Inspekcijas nozares vecāko adjutantu. 1940. gada janvārī maina uzvārdu no „Freivalds” un „Sarma”.
1940. gada 11. maijā Sarmu apbalvo ar V šķiras Viestura ordeni.

Pēc Latvijas okupācijas

Pēc Latvijas okupācijas un Latvijas armijas iekļaušanas Sarkanās armijas sastāvā, par kapteini Sarmu uzreiz interesi izrāda Padomju izlūkdienesti — viņš ir Artilērijas inspektora štāba mobilizācijas virsnieks, kura ziņā ir rezerves virsnieku un karavīru saraksti. Jau 1940. gada vasarā Sarmam vairākkārt tiek izteikti piedāvājumi kļūt par NKVD ziņotāju, taču viņš tos kategoriski noraida. Nojaušot briesmu tuvošanos, Sarma sāk ikdienā nēsāt līdzi pielādētu dienesta ieroci un jau 2. augustā uzraksta atvadu vēstuli savai līgavai.
Pēdējo reizi kapteini Sarmu pratina 1940. gada 29. septembrī — kārtējo reizi solot materiālus labumus apmaiņā pret dienesta biedru nodošanu. Sarma ar smaidu atstāj pratinātāja kabinetu un atgriezies darba vietā iznīcina visus savā rīcībā esošos dokumentus un vēstules. Pēc tam Sarma nodod sava rakstāmgalda atslēgu dienesta biedram kapteinim Stūrem, paskaidrojot, ka viņa pienākumi nu ir Stūres ziņā. 29. septembra vakarā kapteinis Sarma draugu lokā ir uzkrītoši jautrs, viņš niekojas ar savu dienesta pistoli un smaida. Īsi pēc pusnakts klātesošie blakus istabā sadzird šāvienu.
Atsakoties sadarboties ar okupācijas varu, kapteinis Aleksandrs Sarma ar šāvienu sirdī laupa sev dzīvību 1940. gada 29. septembrī.
Izvadīts no Kara slimnīcas 1940. gada 2. oktobrī, apbedīts Garnizona kapos. Pēc čekistu rīkojuma zemes klēpī kapteinis Sarma guldīts formas tērpā bez virsnieka zīmotnēm.
Venera, Kupidons, Muļķība un Laiks

Glezna

Ap 1546. gadā Bronzino saņēma pasūtījumu, lai izveidotu gleznu, kas kļuva pazīstama ar nosaukumu "Venera, Kupidons, Muļķība un Laiks". Tā parāda ambivalenci, erotiku un neskaidros attēlus, kas bija raksturīgi manierisma periodam un Bronzino skolotājam Pontormo.
Gleznu varētu būt pasūtījis Kozimo I de' Mediči, Toskānas lielhercogs, vai Franšesko de' Rosi, lai dāvinātu to Francijas karalim Fransuā I. Vasari aprakstījis, ka tā tika sūtīta karalim Fransuā, tomēr viņš nav norādījis, kurš to sūtīja. Erotiskais attēls būtu iederējies tajā laikā Francijas un Mediči galmā valdošajai gaumei. Pastiprinātā uzmanība tekstūrām un bagātībai atbilst Bronzino aristokrātiskajai patronāžai. Napoleons šo gleznu aizveda no Parīzes uz Vīni, kur 1813. gadā Johans Keglevičs to iegādājās no grāfa Franca Vencela fon Kaunica-Rītberga. Kopš 1860. gada tā atradusies Londonā.
Veneras tēlu var salīdzināt ar vērtīgu priekšmetu (piemēram, marmora statuju) greznā vidē, iekārojamu viņas nepieejamības dēļ. Šajā lielajā, neparasti aukstajā kompozīcijā, kas ir apzināti veidota pretkustību satikšanās punktā, lielākais darbs ir ieguldīts seju detalizācijā. Bronzino, pazīstams galvenokārt kā portretists, radījis vairākus rūpīgi noformētus Mediči ģimenes portretus.
Libmana—Saksa endokardīts

Libmana—Saksa endokardīts ir nebakteriāla endokardīta veids, ko novēro pacientiem ar sistēmas sarkano vilkēdi. Tā ir viena no visbiežākajām kardioloģiskajām izpausmēm pacientiem ar sistēmas sarkano vilkēdi (visbiežāk novēro perikardītu). 
Šo patoloģiju pirmo reizi aprakstīja dr. Emanuel Libman un Benjamin Sacks Mount Sinai slimnīcā Ņujorkā 1924.
Līķu sekcijas pētījumos apraksta zīdkoka ogām līdzīgas izaugumu kopas uz mitrālā vārstuļa mugurējās lapiņas kambaru virsmas, bieži veidojot mitrālās lapiņas un hordas (chordae tendinae) salipšanu ar kambaru sienas endokardu. Bojājumi parasti sastāv no imūno kompleksu un mononukleāro šūnu sakopojumiem.
Bojājumi ne vienmēr var tikt atklāti ehokardiogrāfijas attēlos. 
Pēc steroīdu ieviešanu sistēmas sarkanās vilkēdes terapijā ir uzlabojusies pacientu dzīvildze un mainījusies slimības gaita. 
Lai gan Libmana—Saksa endokardīts parasti tiek saistīts ar sistēmas sarkano vilkēdi, to var novērot arī antifosfolipīdu sindroma (gan primāra, gan sekundāra) gadījumā. Saistību starp Libmana—Saksa endokardītu un antifosfolipīdu sindromu pirmo reizi konstatēja 1985. gadā.
Augstāks antivielu titrs saistīts ar lielāku slimības attīstības risku.
Vārstuļu patoloģija izpaužas kā masas (klasiskās Libmana—Saksa veģetācijas), vārstuļa lapiņas difūza sabiezēšanu, vārstuļu regurgitācija, reizēm stenoze. Vārstuļu regurģitāciju visbiežāk novēro pacientiem ar vērstuļu lapiņu difūzu sabiezēšanu, kas, domājams, ir hroniska slimības fāze. Visbiežāk tiek iesaistīti kreisās sirds puses vārstuļi.

Epidemioloģija

Libmana-Saksa veģetācijas var atrast aptuveni 1 no 10 pacientiem ar sistēmas sarkano vilkēdi. To attīstībai ir saistības ar vilkēdes ilgumu, slimības aktivitāti, antikardiolopīnu antivielām un antifosfolipīdu sindroma izpausmēm.
Biežāk slimība tiek noteikta, izmantojot transezofagālo ehokardiogrāfiju, biežāk novēro pacientiem ar antifosfolipīdu antivielām.Biežāk novēro vārstuļu lapiņu sabiezēšanu nekā veģetācijas.
Piecas līdz deviņas reizes biežāk novēro sievietēm nekā vīriešiem.

Slimības vēsture

Lielākoties Libmana—Saksa endokardīts norit asimptomātiski.

Ja sirds vārstuļi ir ievērojami bojāti, var parādīties sirdskaites pazīmes. Mitrālo sirdskaiti novēro biežāk nekā aortālo sirdskaiti. Regurgitācija biežāk nekā stenoze. Trikuspidālā vai pulmonālā vārstuļa bojājums nav raksturīgs.

Var rasties sistēmiska embolija, kuras sekas atkarīgas no galamērķa. Smadzenes un nieres ir visbiežākie embolu galamērķi. Emboli var izraisīt perifērās cirkulācijas blokādi.

Libmana—Saksa endokardīta veģetācijas ir sterilas, tomēr sekundāri var attīstīties infekciozs endokardīts ar šai slimībai raksturīgām izpausmēm.

Sistēmas sarkanās vilkēdes izpausmes kā arī antifosfolipīdu sindroma izpausmes var būt, bet var arī nebūt novērotas.
Pelēkā koku žagata

Izplatība

Pelēkā koku žagata ir parasta ligzdotāja Āzijas dienvidos un dienvidaustrumos: Pakistānā, Indijā, Nepālā, Asamā, Birmā, Taizemē, Ķīnas dienvidos, Taivānā un Indoķīnā. Tās izplatības areāls robežojas ar Himalaju piekalnēm, bet augstāk kalnos par 1800 metriem virs jūras līmeņa tās nav sastopamas.

Izskats un īpašības

Pelēkā koku žagata ir vidēji liels putns ar garu asti. Ķermeņa garums 36—40 cm, svars 89—121 g.
Ārēji pelēkā koku žagata ir līdzīga pārējām garastes koku žagatām. Tās galvenā pazīme ir kopējais pelēcīgais apspalvojums. Izplatības areāla rietumu reģionos tā ir izteikti pelēka, asti ieskaitot. Toties austrumu reģionos pavēdere ir gaiša, gandrīz balta un aste melna.
Seja un pakakle pelēkajai koku žagatai ir tumši brūna vai melna. Muguras apspalvojums ir brūnīgi pelēks vai brūns. Galvas vidus un pakausis ir pelēks vai pelēkzils, bet spārni melni vai tumši zili. Uz spārniem ir neliels, balts, bet viegli pamanāms kontrastējošs laukums.
Tā kā izplatības areāls ir liels, pelēkajai koku žagatai ir vairākas pasugas, kas savā starpā atšķiras ar apspalvojuma krāsu un astes garumu. Piemēram, Himalaju pakājē dzīvojošajām pelēkajām koku žagatām ir garāka aste kā pārējām pasugām. Indijas pasugai ir mazāks un šaurāks knābis.

Uzvedība un barība

Pelēkā koku žagata pamatā barojas tikai kokos, bet reizēm nolaižas baroties kultivētos lauksaimniecības tīrumos. Barojas ar dažādiem kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, ogām, augļiem, nektāru, sēklām, graudiem, maziem rāpuļiem, citu putnu olām un putnēniem.
Pelēkā koku žagata Himalajos un Indijā ligzdo no maija līdz jūlijam. Ligzdai ir seklas bļodas forma, kas no iekšpuses izklāta ar vilnu. Ligzda tiek būvēta dažādos kokos un krūmos vai bambusu biezokņos. Dējumā parasti ir 3—4 gaišas olas ar brūniem vai pelēkiem raibumiņiem. Ligzdu būvē, perē un par mazuļiem rūpējas abi vecāki.
Kosmiskais nesējs

Kosmiskais nesējs ir aparāts vai sistēma kravu vai cilvēku nogādāšanai Zemes orbītā vai trajektorijā uz citu astronomisku objektu.
Līdz šim vienīgais kosmiskā nesēja veids ir nesējraķetes, kas darbojas pēc reaktīvās kustības principa. Raķetes kravas nogādāšanai orbītā tiek izmantotas pēc daudzpakāpju shēmas, tas ir, kad pirmā pakāpe iztērējusi savu degvielu, tiek iedarbināta otrā, un tā tālāk. Dažreiz pirmās pakāpes vietā tiek izmantota lidmašīna, lai paceltu raķeti virs atmosfēras blīvajiem slāņiem (piemēram, Pegasus raķete). Nesējraķetes vai to daļas ir vienreiz izmantojamas (vairākkārt izmantojami, piemēram, ir elementi no Space Shuttle sistēmas). Nesējraķetes vēl joprojām tiks aktīvi izmantotas tuvākajā nākotnē.
Tā kā raķešdzinēji jau gandrīz ir izsmēluši principiālas uzlabošanas iespējas, bet joprojām to ražošana un ekslpuatācija ir ļoti dārga, tad tālākā nākotnē tiks projektētas principiāli jaunas sistēmas. Piemēram, kosmiskais lifts, orbitālie dirižabļi, ar lāzera staru darbināmi nesēji un citi.
Šigeloze

Patoģenēze

Izejot cauri M-šūnām uz zemgļotādas iekšieni, šigellas iedarbojas ar makrofāgiem, izraisot to apoptozi. Rezultātā sākas citokīna IL-8 (interleikīna-8) izdalīšanās, kas iniciē iekaisuma procesu zemgļotādā, līdz ar ko attīstās iekaisuma dizentērija.
Fagocītu apoptoze ļauj šigellām iekļūt epitēlijšūnu bazālajā pusē. Šigellu starpšūnu migrācija izraisa audu eroziju. Šigellu nāves gadījumā sākas šigatoksīna un pseidošigatoksīna izdalīšanās, no kuru iedarbības fēcēs parādās asinis. Patoloģiskais process ierobežojas ar resno zarnu. Bakterēmiju šigelozē nenovēro. Pirmā serovara Shigella dysenteriae šigatoksīns var nonākt asinīs un ar asinsriti tas var sasniegt nieres, kur izraisa nieru glomerulu bojājumus. Šajā gadījumā iekaisušais endotēlijs sašaurina asinsvadus, paātrinot asinsriti. Tas savukārt paaugstina dinamisko spiedienu, izraisot receptoru atkailināšanos Villebranda faktoram, kas savukārt izraisa trombocītu agregāciju (salipšanu), novedot pie asinsvadu oklūzijas un urēmijas attīstības.

Imunitāte

Aizsardzībā pret infekciju galvenā nozīme ir sekrēcijas imūnglobulīnam IgA, kas novērš adhēziju, un intraepiteliālo limfocītu citotoksiskā antiķermeņatkarīgā aktivitāte, kuri kopīgi sadarbojoties iznīcina šigellas.

Profilaktika

Specifisko profilaktisko līdzekļu nav. Ārstējas ar klebsiellu bakteriofāgu un antibiotiku lietošanu. Ir nepieciešama antibiotikogrammu kontrole.
Vidzemes landmaršali

Vidzemes landmaršals jeb Livonijas landmaršals (vācu: Livlands Landmarschall, krievu: предводитель дворянства, igauņu: Liivimaa maamarssal) bija Vidzemes bruņniecības priekšstāvis un Vidzemes landtāga priekšsēdis. Vidzemes landmaršala amatu 1648. gada 17. augustā izveidoja Zviedrijas karaliene Kristīne I, to likvidēja Latvijas Republikas valdība 1920. gada 29. jūnijā. Pirms tam landmaršali tika ievēlēti kārtējā landtāga laikā.
Savukārt Livonijas ordeņa landmaršals (latīņu: marsalcus terrae, vācu: landmarschalk) no 1236. līdz 1560. gadam bija mestra pirmais vietnieks, karaspēka pārzinis un komandieris mestra prombūtnē, kura rezidence atradās Siguldas pilī.
Sesils Velentains de Vere

Biogrāfija

Šahu iemācījies spēlēt vienpadsmit gadu vecumā. Pēc diviem gadiem 1859. gadā iestājies Londonas šaha klubā, bet kopš 1860. gada regulāri piedalījies pilsētas šaha dzīvē. 1864. gadā mačā uzvarējis šaha meistaru Džordžu Elkoku Makdonnelu. 1865. gadā bijis labāks handikapa mačā ar Vilhelmu Steinicu (+7, -3, =2), kurā Steinics devis priekšā savam pretiniekam bandinieku un gājienu. 1866. gada novembrī Londonā uzvarējis 1. Britu šaha asociācijas izaicinājuma kausā, kas vēlāk ticis uzskatīts par pirmo Lielbritānijas šaha čempionātā. Līdz Naidželam Šortam panākumam 1984. gadā de Vere palicis par visu laiku jaunāko Lielbritānijas šaha čempionu. 1867. gada jūnijā ieņēmis 5. vietu Parīzes starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējis Ignacs Kolišs). Tā paša gada septembrī Dandī piedalījies Britu šaha asociācijas 3. kongresā, kurā dalījis 3.—4. vietu (uzvarējis Gustavs Neimanis). Šī turnīra laikā uzzinājis, ka ir saslimis ar tuberkulozi, un, lai izārstētos, pametis savu darbu Londonā. 1869. gadā dalījis 1.—2. vietu 2. Britu šaha asociācijas izaicinājuma kausā, taču papildu mačā zaudējis Džozefam Blekbērnam. 1870. gadā Bādenbādenes starptautiskajā šaha turnīrā dalījis 6.—7. vietu. 1872. gadā Londonā dalījis 3.—4. vietu 2. Britu šaha federācijas kongresā. 1872. gadā kļuvis arī par šaha nodaļas redaktoru laikrakstā The Field, taču pēc 18 mēnešiem zaudējis šo darbu alkoholisma dēļ. 1874. gadā Londonā zaudējis maču Johannesam Cukertortam. Pāragri miris no tuberkulozes un alkoholisma izraisītajām veselības problēmām.
Tagadējais angļu šaha vēsturnieks Ouens Hindls ir salīdzinājis de Veres dzīvi ar amerikāņu šahistu Polu Morfiju traģisko likteni.
Liepājas Nikolaja ģimnāzija

Ģimnāzijas ēka

Ēku Vilhelmīnes ielā 4 (tagad K. Valdemāra ielā) tā laika Liepājas pilsētas arhitekts Pauls Makss Berči 1873. gadā projektēja kā mācību iestādi. Ēka izvietota atstatus no ielas apbūves līnijas, veidojot reprezentatīvu ieeju ar granīta kolonnu portiku. Fasāde risināta sarkanajā ķieģelī ar bagātīgi rustētu apmetumu un metāla dekoratīvajiem elementiem.

Vēsture

Ekonomikas recesijas dēļ ģimnāzijas celtniecības uzsākšana no 1873. gada aizkavējās līdz 1882. gadam, kad naudu būves uzsākšanai ieguva, likvidējot Liepājas Ugunsdzēsības biedrību un tās 100 000 rubļu pamatkapitālu pārvēršot par ģimnāzijas celšanas fondu. 1883. gada 24. maijā svinīgi ielika ēkas pamatakmeni, bet jaunceltni iesvētīja 1885. gada 12. janvārī. 
Pirmais ģimnāzijas direktors bija Alberts Volgemūts. Tā kā ģimnāzijā nemācīja latviešu valodu, tad 1888. gada pavasarī desmit latviešu skolnieki iesniedza skolas direktoram lūgumrakstu, lai viņš atļautu reizi nedēļā sapulcēties, lai mēs varētu viens otru atbalstīt latviešu valodas studijās. 
1907. gada 31. martā nodibināja Liepājas pilsētas Nikolaja vīriešu ģimnāzijas trūcīgo skolēnu pabalstīšanas biedrību.
Albānijas bunkuri

Laikā, kad sociālistiskajā Albānijas Tautas Republikā valdīja Envers Hodža, valstī tika realizēta vērienīga bunkuru celtniecības programma. Tās rezultātā tika uzbūvēti vairāk kā 700 tūkstoši dzelzsbetona bunkuri — uz četriem valsts iedzīvotājiem viens bunkurs. Bunkuri, kuru blīvums atbilst 24 bunkuriem uz kvadrātkilometru, joprojām ir raksturīga Albānijas ainavas sastāvdaļa.
Envera Hodžas, kurš pēc pārliecības bija staļinists, valdīšanas laikā sociālistiskajai Albānijai bija saspīlētas attiecības ar kaimiņiem. Tā nebija noslēgusi miera līgumu ar Grieķiju. Turklāt starp abām valstīm pastāvēja konflikts par robežteritoriju piederību. Arī attiecības ar Tito vadīto Dienvidslāviju nebija draudzīgas, gluži tāpat kā ar citām sociālistiskās nometnes valstīm, kas noveda Albāniju pie pašizolācijas. Albānija gatavojās totālam partizānu karam. Bunkuru celtniecība bija daļa no šīs aizsardzības koncepcijas.
No 1967. līdz pat 1986. gadam sociālistikās Albānijas vadība realizēja "bunkurizācijas" programmu. Tās rezultātā bunkuri tika izbūvēti visā Albānijas teritorijā — no kalnu pārejām līdz pilsētu ielām. To militārā nozīme tika apšaubīta. Turklāt visā komunisma valdīšanas laikā (1945—1990) tie tā arī netika izmantoti. Resursi, kas tika patērēti programmas realizācijai, novājināja valsts ekonomiku, kā arī atrāva līdzekļus no tā jau ierobežotās mitekļu un ceļu būvniecības un uzturēšanas.
Pēc komunisma krišanas 1990. gadā valsts atteicās no bunkuru sistēmas uzturēšanas, tie tika pamesti. Neliela daļa no tiem tika izmantoti militāriem mērķiem Balkānu konfliktu laikā. Daļu no bunkuriem iedzīvotāji izmantoja mājokļu, kafejnīcu, nojumju un noliktavu iekārtošanai.
Tēmu Puki

Karjera

Savu karjeru Puki sāka Somijā, bet 2008. gadā pievienojās La Liga komandai Sevilla FC. La Liga Puki aizvadīja vienu spēli, pārsvarā spēlējot rezerves komandā Sevilla Atletico. 2010. gadā Puki atgriezās Somijā un pievienojās Helsinku HJK. 2011. gada augustā HJK aizvadīja Eiropas līgas kvalifikācijas spēli pret Gelzenkirhenes "Schalke 04", kur divās spēlēs guva trīs vārtus. 2011. gada 31. augustā Puki pievienojās Schalke 04. 2013. gadā Puki pievienojās Skotijas Premjerlīgas komandai Glāzgovas "Celtic", kur kļuva par čempionu. Nākamajā sezonā Puki pievienojās Dānijas Superlīgas komandai Brøndby. 2018. gadā Puki beidzās līgums ar Brøndby un viņš pievienojās Anglijas čempionāta komandai Norwich City. Savā pirmajā sezonā Puki kļuva par līgas čempionu un labāko vārtu guvēju, kā arī kļuva par sezonas labāko spēlētāju. Savā pirmajā spēlē Anglijas Premjerlīgā Pukki guva vārtus pret Liverpool FC, bet nākamajā spēlē guva trīs vārtus 3–1 uzvarā pār Newcastle United.
Somijas futbola izlases sastāvā debitēja 2009. gada 4. februārī pret Japānu.
Inferno

Sižets

Romāns sākas ar notikumiem Florencē, kur Lengdons nokļuvis noslēpumainā veidā. Viņš attopas slimnīcā pēc šautas brūces galvā un ir zaudējis atmiņu par dažu iepriekšējo dienu notikumiem. Jau pēc brīža viņam nākas bēgt no slimnīcas, lai glābtu savu dzīvību, jo viņam uzbrūk algota slepkava. Lengdonam aizbēgt palīdz slimnīcas darbiniece, jauna ārste Sjenna Bruksa. Drīz izrādās, ka Lengdonam nepieciešams likt lietā savas zināšanas par literatūru, mākslas darbiem un tajos attēlotajiem simboliem. Romāna beigās darbība pārceļas uz Stambulu, kur jāatrod un jāneitralizē kāda ģeniāla, bet prātā sajukuša zinātnieka Bertranda Zobrista radītais bioloģiskais ierocis, ar ko viņs iecerējis regulēt cilvēku skaita neierobežoto palielināšanos.
Dirižablis

Dirižablis (franču: dirigeable — 'vadāms') ir par gaisu vieglāks lidaparāts — aerostats ar dzinēju un vadības ierīcēm (spārnojumu). Lai dirižablis būtu vieglāk vadāms, tā korpuss ir garens, plūdlīnijas formas. Dirižabļiem parasti ir propelleru piedziņa. Dirižabļa korpuss piepildīts ar gāzi (parasti ūdeņradi vai hēliju, retāk metānu; ir arī dirižabļi, kuros cēlējspēku rada sakarsēts gaiss). Teorētiski iespējami arī vakuuma dirižabļi. Dirižabļa korpusam pievienota gondola pasažieru vai kravas pārvadāšanai. Dirižabļa spēka iekārta ir elektrodzinējs vai iekšdedzes dzinējs.
Pēc korpusa veida dirižabļus iedala mīkstajos dirižabļos (to korpuss pēc būtības ir īpašas formas gaisa balons), puscietajos un cietajos. Cietā korpusa cigārveida dirižabļus parasti saista ar dirižabļu konstruktora Ferdinanda fon Cepelīna vārdu un bieži dēvē par cepelīniem (dažreiz kļūdaini par cepelīnu sauc jebkuru dirižabli).

Vēsture

Par dirižabļa izgudrotāju tiek uzskatīts franču inženieris Žans Menjē (Jean-Baptiste Marie Charles Meusnier de la Place).
Dirižabļu būvniecība uzplauka 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā. Tie plaši tika izmantoti pasažieru pārvadāšanai un militārām vajadzībām. 
Pirmā pasaules kara laikā no 1916. gada maija līdz 1917. gada decembrim Vaiņodē funkcionēja dirižabļu lidosta (vācu: Luftschiffhafen Wainoden).
Periodā starp abiem pasaules kariem lidojums ar pasažieru dirižabli bija daudz komfortablāks, nekā ar toreizējām lidmašīnām.
Par dirižabļu ēras norietu tiek uzskatīta dirižabļa "Hindenburgs" katastrofa 1937. gadā.
Mūsdienās dirižabļus lieto izklaides un reklāmas vajadzībām, tiek arī apsvērti kravu pārvadāšanas projekti ar dirižabļiem to ekoloģiskuma dēļ.
Raiens Stroms

Spēlētāja karjera

Ontārio hokeja līgā Stroms debitēja 2009.—10. sezonā Berijas "Colts" sastāvā. Tiesa, jau sezonas vidū uzbrucējs pārcēlās uz Niagāras "IceDogs" vienību. 2011. gada NHL draftā Stromu ar kopējo piekto numuru izvēlējās Ņujorkas "Islanders".
2012.—13. gada sezonā Stroms pildīja "IceDogs" kapteiņa pienākumu, sezonas gaitā desmit spēles aizvadot arī Amerikas hokeja līgas vienībā Bridžportas "Sound Tigers". 2013.—14. gada sezonā 37 spēles Stroms aizvadīja NHL vienībā Ņujorkas "Islanders". Tikpat lielu spēļu skaitu uzbrucējs aizvadīja arī "Sound Tigers" sastāvā. 2014.—15. gada sezonā Stroms "Islanders" rindās nostiprinājās.
Kanādas izlases rindās spēlējis 2012. un 2013. gada Pasaules čempionātos junioriem. 2012. gadā Stroms izcīnīja bronzas medaļas un turnīru noslēdza kā viens no tā rezultatīvākajiem spēlētājiem.
Mazais plankumainais skunkss

Izskats

Mazais plankumainais skunkss ir vismazākais no visiem skunksiem. Tā ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 24—28 cm, svars 150—320 g. Tā ķermeņa proporcijas ir slaidākas kā citiem skunksiem, kažoks mīkstāks un matojums smalkāks. Kažoks ir melns ar vairākām baltām svītrām, lai gan melnais var būt tumši brūns un baltais krēmīgi balts. Uz pieres tam ir balts laukums, kā arī pie katras auss pamatnes ir balts laukums. Aste ir diezgan īsa, salīdzinot ar citiem skunksiem. Tās garums ir 64—70 mm.

Uzvedība

Mazais plankumainais skunkss ir vientuļnieks un aktīvs nakts laikā, kas alās zem zemes, kritušu koku dobumos vai akmeņu krāvumos iekārto migu. Skunksam ir noteikta teritorija, tās vidējais lielums ir 20,4 ha, turklāt tēviņam teritorija ir lielāka kā mātītei.
Lai arī skunksi dod priekšroku dzīvei tālāk no cilvēka, tomēr tie diezgan bieži apmetas arī cilvēku apdzīvoto vietu tuvumā, tādējādi kļūstot par medījumu mājas suņiem un kaķiem.

Barība

Mazais plankumainais skunks kā visi skunksi ir visēdājs. Tas barojas ar kukaiņiem, zirnekļiem, nelieliem putniem, olām, maziem grauzējiem, augļiem un sēklām. Tas var uzrāpties kokā, lai meklētu barību, un ir novērots, ka mazais plankumainais skunkss medī alās, kurās ir apmetušās sikspārņu kolonijas.

Vairošanās

Riesta laiks mazajiem plankumainajiem skunksiem ir no aprīļa līdz augustam. Grūsnības periods ilgst 43—51 dienu. Ir novērota arī atliktā grūtniecība, kad pārošanās notiek rudenī, mazuļi piedzimst pavasarī. Parasti piedzimst 1—6 nevarīgi mazuļi, kas sver apmēram 7 gramus. Mazuļi piedzimst ar smalku zīdainu matojumu, un to kažociņi ir jau pieaugušu skunksu krāsā. Māte tos zīda ar pienu nepilnus 2 mēnešus. Pieauguša skunksa augumu tie sasniedz 15 nedēļu vecumā un dzimumbriedums iestājas nepilna gada vecumā. Rudenī jaunie skunksi pamet māti, bet var palikt kopā arī visu ziemu un pavadīt šo laiku kopīgā alā.