google/wiki40b huggingface dataset:
Lauris Dārziņš

Karjera

Savu hokejista karjeru uzsāka 2001.—2002. gada sezonā, kad pievienojā Somijas kluba Raumas "Lukko" junioru komandai un tajā nospēlēja līdz pat 2004. gadam, kad viņu CHL draftā ar kopējo 55. numuru draftēja Kelovnas "Rockets", kurā Dārziņš nospēlēja divas sezonas. 2003. gada NHL draftā viņu 9. kārtā ar kopējo 268. numuru draftēja Nešvilas "Predators". 2006.—07. gada sezonu viņš aizvadīja Čehijas Ekstralīgas klubā HK Vsetīna, lai gan sezonu uzsāka Somijas hokeja līgas klubā Tamperes "Ilves". 2007.—08. gada sezonu Dārziņš uzsāka Čehijas Ekstralīgas klubā Tršinecas "Ocelari", bet pēc tam pievienojās Baltkrievijas Ekstralīgas klubam HK Gomel. Kopš 2008. gada spēlē Rīgas "Dinamo" rindās. 2011. gada 17. janvārī tika atzīts par KHL nedēļas labāko uzbrucēju.
2011. gada maija sākumā parakstīja līgumu ar citu KHL vienību Kazaņas "Ak Bars". "Ak Bars" rindās nākamajās divās sezonās traumu dēļ Dārziņš aizvadīja vien 43 spēles. 2013. gada jūnijā tika aizmainīts uz Čeļabinskas "Traktor", taču pēc 19 kluba rindās aizvadītām spēlēm, decembrī līgums ar Dārziņu tika lauzts.
2014. gada 8. janvārī uzbrucējs noslēdza līgumu ar Rīgas "Dinamo". Dārziņš vēlreiz kļuva par vienu no komandas vadošajiem uzbrucējiem. 2014.—15. gada sezonā pildīja arī "Dinamo" kapteiņa funkcijas. Pēc trīs sezonu pārtraukuma, par "Dinamo" kapteini Dārziņš vēlreiz kļuva 2018.—19. gada sezonā. Tā bija rezultatīvākā Dārziņa sezona KHL kopš 2011. gada, sezonu noslēdzot ar 44 rezultativitātes punktiem.

Latvijas izlase

Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis deviņos Pasaules čempionātos. Jau 2007. gadā, kas bija Dārziņa otrais čempionāts, viņš kļuva par vienu no komandas līderiem, sešās spēlēs gūstot trīs vārtus un izdarot divas rezultatīvas piespēles.
Pirms 2013. gada Pasaules čempionāta kļuva par Latvijas izlases kapteini, to noslēdzot kā komandas rezultatīvākais spēlētājs. 9. maija 5:3 uzvarā pār Slovākiju Dārziņš kļuva vien par ceturto Latvijas izlases hokejistu un pirmo kopš Kārļa Skrastiņa 2003. gadā, kam izdevies atzīmēties ar hat-trick. 2014. gada Olimpisko spēļu turnīru noslēdza kā Latvijas izlases rezultatīvākais spēlētājs un visa turnīra trešais labākais vārtu guvējs.
Junioru vecumā spēlējis 2004. gadā un 2005. gadā Pasaules čempionātā junioriem, kā arī 2002. gadā un 2003. gadā Pasaules čempionātā U-18 jauniešiem.

Privātā dzīve

Pabeidzis Rīgas 99. vidusskolu. Precējies ar Leldi Dārziņu. 2010. gadā ģimenē piedzima dēls, 2015. gadā ģimeni papildināja arī meita. L. Dārziņš spēlē arī golfu.
Priežu bērni

Sižets

Dažādu apstākļu dēļ divi seni draugi pēc vairāku gadu neredzēšanās ir spiesti satikties. Abu draugu pagātnē ir palicis kāds konflikts, kurš nav atrisināts. Vai šīs tikšanās rezultātā tiks panākts izlīgums?
Latvijas Futbola federācija

1918. - 1940. gads

LFF tika dibināta 1921. gada 19. jūnijā, kad tās nosaukums bija Latvijas Futbola savienība, un toreiz darbojās līdz 1940. gadam. 1922. gadā Latvijas Futbola savienības organizētajās Latvijas meistarsacīkstēs piedalījās 12 biedrības ar 22 komandām un 479 futbolistiem. Gadu iepriekš tika izdoti pirmie futbola noteikumi latviešu valodā, bet 1923. gada maijā Latvija tika uzņemta Starptautiskajā Futbola federāciju asociācijā (FIFA). Latvijas pārstāvis uzņemšanas ceremonījā Francijā bija Herberts Baumanis. 1925. gadā Latvijas Futbola savienība izveidoja apgabala futbola savienības, bet 1927. gadā izveidoja Latvijas meistarsacīkšu virslīgu, kurā tika iekļautas trīs spēcīgākās Rīgas komandas un klubs no Liepājas, bet pārējie spēlēja savu apgabalu turnīros. Šāda sistēma saglabājās visu Latvijas brīvvalsts laiku, pakāpeniski pieaugot komandu skaitam un sasniedzot astoņas.

No 1991. gada

Tūdaļ pēc valsts neatkarības atgūšanas 1990. gadā LFF savu darbību atkal atjaunoja. LFF oficiāli FIFA atkal iestājās 1992. gadā, kad tā arī tika iekļauta Eiropas futbola federāciju savienībā (UEFA).
Šobrīd LFF strādā vairāk kā 40 cilvēki un tās ikdienas darbs ir veltīts futbola norišu organizēšanai un vadīšanai valstī. Pēc vairāk nekā 12 gadus ilgas federācijas vadīšanas, 2018. gada aprīlī par prezidentu tika ievēlēts Kaspars Gorkšs, kurš par ģenerālsekretāru izvēlējas ilggadējo administrācijas vadītāju Edgars Pukinsks, kurš nomainīja no 1993. līdz 2018. gadam šajā amatā strādājošo Jānis Mežeckis. 2019. gada jūlijā amatu atstāja Edgars Pukinsks, kurš publiski ziņoja, ka ģimenes apstākļu dēļ, tomēr iemesls bija nespēja sastādāties ar esošo prezidentu Kasparu Gorkšu. Kā aizvietotāju Kaspars Gorkšs piedāvāja bijušo IZM valsts sekretāru Mareku Gruškevicu, kuru LFF valde neapstiprināja, bet beigās par spīti valdes lēmumam, iecēla par Ģenerālsekretāra pienākumu izpildītāju. Septembrī 69 biedri ierosināja ārkārtas kongresu par neuzticības izteikšanu Kasparam Gorkšam un 17. oktobrī ar 67 balsīm no 129, Kaspars Gorkšs tika atstādināts no amata. Pirmo reizi LFF vēsturē, organizācija palika bez paraksttiesīgas personas.
Latvijas Futbola federācija ir turīgākā biedrība Latvijā, 2015. gadā tajā strādāja 47 darbinieki. 2017. gada budžets tika plānots 7,1 miljona eiro apjomā.
2019. gadā darbinieku skaits ir 45, bet budžets sasniedzis 10 miljonu robežu.

Apbalvojumi

Katru gadu LFF pēc žurnālistu veiktās aptaujas apbalvo Latvijas labāko futbolistu. Šis apbalvojums pastāv kopš 2000. gada.
Pēckara paaudze

Pēckara jeb dzimstības uzplaukuma paaudze (angļu: Baby boomers) ir ASV un Eiropas demogrāfiskais slānis, kas nācis pēc t.s. "klusās paaudzes". Šī ir paaudze, kas uzaugusi sociālo pārmaiņu laikmetā, kad Otro pasaules karu pārdzīvojušo cilvēku ģimenēs bija relatīvi liels bērnu skaits. Demogrāfi un pētnieki parasti izmanto 1940. gadu beigas kā paaudzes dzimšanas gadus un 1960. gadu vidu kā paaudzes beigu dzimšanas gadus paaudzes iedalījuma nolūkiem. Dažādās valstīs var būt atšķirīgas šīs paaudzes dzimšanas perioda aplēses.
Pirmo reizi jēdziens "baby boomers" parādījies 1970. gadā.
Francijas aizjūras departamenti

Vēsture

Visi pieci aizjūras departamenti ir agrākās Francijas kolonijas, kas saglabājušas gandrīz nepārtrauktu piederību Francijai kopš to izveides 17. gadsimta vidū. Aizjūras departamentu statuss tām tika piešķirts 1946. gada 19. martā.
Aderkasi

Fon Aderkaši jeb fon Aderkasi (vācu: von Aderkas) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas Livonijā zināma kopš 13. gadsimta un bija ierakstīta Vidzemes bruņniecības, Igaunijas bruņniecības un Sāmsalas bruņniecības matrikulās.

Vēsture

Aderkašu dzimta cēlusies no Rīgas arhibīskapa Johana I no Lūnes vasaļa Johana, kas 1277. gadā kopā ar Ungerniem, Tīzenhauzeniem un Vrangeļiem un citiem pieminēts kā Johans no Aderkašiem (Johannes de Adricas). Aderkaši ir bijis sens vietvārds līvu apdzīvotajā Vidzemes ziemeļrietumu daļā (Metsepolē), kuru kā savu dzimtas vārdu pieņēma viņa pēcnācēji. Zināms, ka 1357. gadā arhibīskaps Fromholds izlēņoja Aderkašiem Katvaru muižu (vācu: Kadfer), kas kļuva par mantojamu dzimtas īpašumu līdz pat 20. gadsimtam. 1441. gadā Aderkaši saņēma lēnī zemes īpašumus arī no Sāmsalas-Vīkas bīskapa, pēc bīskapijas likvidēšanas pārgāja Dānijas militārajā dienestā. No 1499. gada dzimtai kādu laiku piederēja arī Aderkašu muiža (Fistehl, Fistehlen) mūsdienu Taurupes pagastā.
Zviedru Vidzemes laikā Fabiāns no Aderkašiem 1638. gadā iegādājās Ķirbižu muižu (Kürbis) un kā Zviedrijas armijas virsnieks uzdienējās līdz pat ģenerālmajora pakāpei.
Pēc Vidzemes pievienošanas Krievijas impērijai Aderkasi dienēja tās armijā. Tā Frīdrihs fon Aderkass (Friedrich Wilhelm Karl von Aderkas, 1767–1843) bija Krievijas armijas majors un vēlāk Tērbatas universitātes militārās mācības profesors. Savukārt Emanuēls fon Aderkass (Emanuel Woldemar Ottokar Alexander von Aderkas, Эммануил Викторович Адеркас, 1845–1898) bija Krievijas impērijas armijas ģenerālmajors.
Bataiska

Vēsture

Apdzīvoto vietu 1769. gadā kā Batajskas slobodu dibināja Zaporožjes kazaki un izbēgušie krievu dzimtļaudis. Nosaukums cēlies no Batajas upītes, kuras nosaukums tjurku valodā nozīmē ‘mitra ieleja ar strautu’. Ciems strauji izaudzis 19. gadsimta vidū sakarā ar Ziemeļkaukāza saimniecisko apgūšanu, 1856. gadā jau ir pagasta centrs. 1875. gadā savienota ar Rostovas—Vladikaukāzas dzelzceļa līniju. 1924. gadā Bataiska kļūst par rajona centru. 1931. gadā izbūvēts lidlauks, atvērta lidotāju skola. 1938. gadā likvidēts Bataiskas rajons, bet pašai Bataiskai piešķirts pilsētas statuss.
Shaman King

Sižets

Katrus 500 gadus Likteņa Zvaigzne palido gar Zemi, un katrs šamanis saprot, ka Dižais Šamaņu Turnīrs ir sācies. Šamanis ir cilvēks, kurš spēj redzēt garus un cīnīties kopā ar viņiem, kā viens vesels. Turnīra mērķis — cilvēks, kurš iztur visus pārbaudījumus un visas cīņas, kļūst par šamaņu karali. Viņš apvienojas ar Garu Karali — varenāko un stiprāko garu mūsu pasaulē, un kļūst tik stiprs, ka var vadīt visu dzīvību uz Zemes.
Jau trešo reizi Hao (Ziks), sens šamanis, telepāts un pareģis, sapņo par uzvaru turnīrā. Viņa mērķis ir iznīcināt cilvēci, jo viņam šķiet, ka cilvēce iznīcinās planētu. Hao liekas, ka tikai šamaņu karaļvalsts, kuras veidotājs un vadītājs ir viņš, dzīvos harmonijā ar dabu. Viņš jau divas reizes bija uzvarēts — pirms 1000 (Asakuru dzimtā) un 500 (Apaču/Patču ciltī) gadiem, ar milzīgu uzupurēšanos. Katru reizi atdzimstot, viņš kļūst stiprāks un ar viņu ir grūtāk tikt galā. Šoreiz viņš atdzima, seno šamaņu dinastijā Asakura, un tikai viņa dvīņubrālis Jo ir apveltīts ar pietiekamu spēku, lai stātos viņam pretī.

Kopējais

Šamaņu turnīrs norisinās reizi 500 gados. Turnīrs sākas, kad divas zvaigznes palido garām zemei un katrs šamanis zin, ka turnīrs ir sācies.

Turnīra tiesneši

Turnīra tiesneši parasti ir patču cilts (slepena indiāņu cilts, kas dzīvo Ziemeļamerikā).
Frīdrihs Hlubna

Šaha kompozīcija

Jau 13 gadu vecumā Hlubna sāka sastādīt šaha uzdevumus. Sākotnēji viņu mācīja tēvs, vēlāk austriešu komponists Jozefs Halumbireks. Kopumā viņš publicēja apmēram 530 kompozīcijas: tiešā mata daudzvilčus, palīgmata, pašmata un pasaku šaha uzdevumus. FIDE albumos viņš ieguva 58,5 punktus un kopš 1979. gada bija starptautiskais meistars šaha kompozīcijā. Pirms tam, 1971. gadā viņš bija jau ieguvis starptautiskā tiesneša titulu.
1980.gadā viņš kļuva par Austrijas žurnāla Schach-Aktiv šaha uzdevumu nodaļas redaktoru. No 1983. līdz 1986.gadam viņš vadīja šaha uzdevumu nodaļu žurnālā Deutschen Schachblätter.
Sarakstījis vairākas grāmatas par šaha kompozīciju.
Gunārs Skvorcovs

Spēlētāja karjera

Lielāko daļu karjeras pavadījis HK Liepājas "Metalurgs" sastāvā (aizvadījis spēles gan galvenajā komandā, gan fārmklubā, gan jaunatnes izlasē), 24 spēles 2007.—2008. gada sezonā aizvadījis SK LSPA/Rīga sastāvā. Aizvadījis spēles Latvijas čempionātā, Latvijas čempionāta otrajā divīzijā, kā arī Baltkrievijas Ekstralīgā. 2010.—2011. gada sezonā "Metalurgs" sastāvā kļuva par Latvijas čempionu.
2012. gada vasarā Skvorcovs, pēc veiksmīgi izturēta pārbaudes laika, noslēdza divu gadu līgumu ar KHL klubu Rīgas "Dinamo". Sezonu hokejists gan uzsāka tā fārmklubā Liepājas "Metalurgs", taču kopumā sezonas gaitā "Dinamo" sastāvā aizvadīja 23 spēles, ar rezultativitātes punktiem gan neizceļoties. Nākamajā sezonā Skvorcovs jau nostiprinājās "Dinamo" rindās.
Latvijas hokeja izlases sastāvā debitējis 2010. gadā, agrāk spēlējis arī Latvijas U-20 un U-18 izlasēs.
Saksija-Anhalte

Ģeogrāfija

Robežojas ar Lejassaksiju ziemeļrietumos, Brandenburgu ziemeļaustrumos, Saksiju dienvidaustrumos un Tīringeni dienvidrietumos.
Saksija-Anhalte lielākoties atrodas Magdeburgas līdzenumā, vienīgi zemes dienvidrietumos atrodas Harca kalni. Šeit ir no lauksaimniecības viedokļa viena no augsvērtīgākajām augsnēm visā Vācijā. Lielākās upes: Elba, Allere, Zāle, Hāfele.

Vēsture

Saksijas-Anhaltes teritorija vēsturiski izveidojusies no Anhaltes, Prūsijas Saksijas provinces un Braunšveigas-Lineburgas hercogistes nelieliem anklāviem. Federālās zemes ziemeļdaļa ir senais Altmarkas novads.
Federālā zeme tika izveidota 1990. gadā, kad atkal izveidojās apvienotā Vācija. Pirms 1990. gada federālās zemes teritorija ietilpa VDR, kuras sastāvā no 1947. līdz 1952. gadam arī eksistēja šāda administratīva vienība.
Saksiju-Anhalti var uzskatīt par luterticības rašanās vietu, jo 16. gadsimtā šeit darbojās Mārtiņš Luters un Filips Melanhtons. Saksijā-Anhaltē dzimuši Ernests Gliks, Georgs Frīdrihs Hendelis, Oto fon Bismarks, Frīdrihs Nīče, Osvalds Špenglers.

Ekonomika

Apvidū izsenis ir labi attīstīta lauksaimniecība un pārtikas rūpniecība. Zemes dienvidos attīstīta vīnkopība. Ķīmiskā rūpniecība. Magdeburgā un Desavā — mašīnbūve. Pēc Vācijas apvienošanās daudzi uzņēmumi bankrotēja, tāpēc federālajā zemē ir augsts bezdarba līmenis. Iedzīvotāju skaits samazinās, jo daudzi iedzīvotāji pārcēlušies uz turīgākajiem valsts rietumu apgabaliem.
Apvienotā somaiņu infraklase

Reprodukcija

Evolūcijas gaitā somaiņiem izveidojās samērā primitīva placenta, kas atgādina olas dzeltenumu un, embrijam attīstoties, uzsūcas tāpat kā olas dzeltenums, attīstoties putnam. Somaiņu placenta nespēj ilgstoši pasargāt embriju no mātes imūnsistēmas, tādēļ mazuļi piedzimst dīgļa formā, ļoti mazi un neattīstīti. Tiem ir attīstītas nelielas priekškājas, ar kurām pieķeroties pie mātes matojuma, tie aizrāpo līdz mātes somai un pieķeras pie viena no piena dziedzeriem.
Paiet vairāk mēneši līdz somas drošajā vidē embrijam līdzīgais mazulis attīstītās par "tradicionālu mazuli".

Evolūcija

Pirmie somaiņi radās krīta perioda sākumā ziemeļu puslodē, iespējams, ka Āzija ir visu somaiņu dzimtene. Senākās ģintis ir Sinodelphys, Deltatheridium un Asiatherium. Vissenākā zināmā fosilā somaiņu suga ir krīta perioda aizvēsturiskais Ķīnas oposums (Sinodelphys szalayi), kura fosilijas tika atrastas Ķīnā un kurš dzīvoja pirms 125 miljoniem gadu. Dažas aizvēsturiskās sugas izdzīvoja līdz neogēnam, un tad izmira. Tādas ir aizvēsturiskās Borhyaena un Herpetotherium ģintis. Līdz mūsdienām izdzīvoja tikai somaiņi (Marsupialia), kas no pārējiem somaiņiem atdalījās krīta perioda beigās.
Anna Freida

Biogrāfija

Anna Freida piedzima 1895. gadā Vīnē, Austroungārijā. Anna bija jaunākā no Zigmunda Freida sešiem bērniem. 15 gadu vecumā Anna sāka lasīt sava tēva darbus. 1912. gadā pabeidza liceju Vīnē. 1914. gadā nokārtoja eksāmenu, lai varētu strādāt par skolotāju mācekli. Pēc pāris gadiem sāka strādāt par skolotāju, bet 1920. gadā biežas slimošanas dēļ skolotājas darbu pameta.
Freida nopietni sāka interesēties par tēva darbu 1918. gadā, kad viņš uzsāka Annas psihoanalīzi. Vēlāk viņa iesniedza rakstu Vīnes Psihoanalītiskajā biedrībā, kļuva par tās biedru. 1923. gadā Freida uzsāka savu psihoanalīzes praksi bērniem. Pēc diviem gadiem sāka lasīt lekcijas Vīnes Psihoanalītiskās apmācības institūtā par bērnu psihoanalīzes tehniku. No 1925. līdz 1934. gadam bija Starptautiskās Psihoanalītiskās asociācijas sekretāre. 1935. gadā kļuva par Vīnes Psihoanalītiskās apmācības institūta direktori, kā arī publicēja savu pētījumu The Ego and the Mechanisms of Defence, kas kļuva par ietekmīgu darbu ego psiholoģijas jomā.
Lai izvairītos no nacistiskā režīma, 1938. gadā Anna Freida kopā ar ģimeni pārcēlās uz Angliju. Viņas tēvam bija attīstījies žokļa vēzis, un Freidai izdevās iegūt atļauju ģimenes izbraukšanai no Austrijas. Freida Londonā rūpējās par tēvu, bet 1939. gadā tēvs nomira.
1946. gadā Freida ieguva britu pilsonību naturalizācijas kārtībā.
Otrā pasaules kara laikā Londonā Freida veica pētījumus par bērnu-bezpajumtnieku attīstību. 1947. gadā Freida nodibināja bērnu psihoanalīzes kursus, bet 1952. gadā atvēra klīniku. Kopš 20. gadsimta 50. gadiem Freida bieži viesojās ASV, kur uzstājās ar lekcijām. Visas savas karjeras laikā Freida rakstīja darbus par psiholoģiju.
Freida nomira Londonā 1982. gadā 86 gadu vecumā. Par godu Freidai Hempstedas klīnika 1984. gadā tika nosaukta par Annas Freidas centru. 1986. gadā Freidas mājā Londonā saskaņā ar viņas vēlēšanos tika iekārtots Freida muzejs, kas veltīts viņas tēvam Zigmundam Freidam un Britu Psihoanalītiskajai biedrībai.
Orķestris

Orķestris ir salīdzinoši liels instrumentālistu ansamblis. Vārds "orķestris" ir cēlies no grieķu vārda orchēstra (latviski - orhestra (siev. dz.)), ar kuru grieķi apzīmēja laukumu, kurā sengrieķu teātrī darbojās koris un mūziķi.
Orķestra galvenais vadītājs ir diriģents.
Orķestrus var iedalīt pēc instrumentu sastāva un instrumentu daudzuma. Pēc sastāva tos iedala viendabīgajos un jauktajos orķestros, pēc pūšaminstrumentu daudzuma — divkāršajos, trīskāršajos utt. Pie viendabīgajiem orķestriem pieskatāmi stīgu orķestri un pūtēju orķestri. 
Galvenā orķestra atšķirība no instrumentālā ansambļa ir tas, ka orķestrī darbojas instrumentu grupas, nevis atsevišķi instrumenti.

Stīgu orķestris

Stīgu orķestris sastāv no stīgu-lociņu instrumentiem: 
pirmajām un otrajām vijolēm,
altiem, 
čelliem, 
kontrabasiem. 
Dažkārt stīgu orķestri papildina ar arfu, klavierēm un sitamajiem instrumentiem (perkusijām).

Jaukta tipa orķestri

Jaukta tipa orķestri ir simfoniskais orķestris un kamerorķestris.

Kamerorķestris

Kamerorķestris ir neliela sastāva orķestris, kur katrs instruments ir gandrīz kā solists. Bieži kamerorķestris ir simfonisks orķestris ar nepilnu instrumentu klāstu, piemēram, bez daļas pūšamo instrumentu. Šāds orķestra sastāvs bieži sastopams klasicisma laika mūzikā, kad, piemēram, Mocarta un Haidna simfonijās orķestrī nav klarnešu, fagotu, trombonu, toties gandrīz vienmēr būs obojas un mežragi.
Lommača

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1286. gadā. Trīsdesmitgadu kara laikā pilsētu nopostīja abu pušu karotāji - 1632. gadā - imperatora karavīri, bet 1645. gadā - zviedri. Otrajā pasaules kara laikā 1945. gada 25. aprīlī pilsētu ieņēma Sarkanā armija, bet no 29. aprīļa līdz 5. maijam to atkal ieņēma vācu karaspēks. VDR laikā uzņēmums VEB Apparatebau Lommatzsch ražoja planierus.

Cilvēki

Lommača ir komponista Roberta Folkmaņa (Robert Volkmann, 1815-1883) dzimtā pilsēta. Pilsētā bērnu dienas pavadīja aktieris Terenss Hills (Terence Hill, 1939).
Krāsns

Krāsns ir ierīce, kuru kurinot, iegūst siltuma enerģiju. Šo siltumu tālāk izmanto telpas apsildē, ēdienu gatavošanā, žāvēšanā un citur. Cepļos, kas ir speciālas krāsnis, dažādi māla vai kaļķa priekšmeti tiek apdedzināti.
Ritvars Jansons

Biogrāfija

1993. gadā absolvējis Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes Vēstures nodaļu. Maģistra grādu ieguvis šīs pašas augstskolas Sociālo zinātņu fakultātes politikas zinātnes specialitātē. 2009. gadā ieguvis vēstures zinātņu doktora grādu.
Pētniecības un darba gaitas saistītas ar totalitārisma seku pētīšanu. No 1993. līdz 1994. gadam R. Jansons bija Augstākās Padomes Totalitāro režīmu noziegumu izmeklēšanas komisijas reģionālās grupas vadītājs, pēc tam — Totalitārisma seku dokumentēšanas centra galvenais speciālists. 1996. gadā sāka strādāt Satversmes aizsardzības biroja Totalitārisma seku dokumentēšanas centrā, kur darbojās līdz 2007. gadam, kad kļuva par Latvijas Valsts arhīva darbinieku. No 2009. gada līdz 2015. gadam R. Jansons bija Latvijas Okupācijas muzeja vēsturnieks un direktora vietnieks. Ar Laimdotas Straujumas vadītā Ministru kabineta 2014. gada 20. augusta lēmumu Nr. 433 norīkots darbam LPSR VDK zinātniskās izpētes komisijā par priekšsēdētāja vietnieku vēstures jautājumos.

Politiskā darbība

2013. gada pašvaldību vēlēšanās R. Jansons tika ievēlēts Rīgas domē no Nacionālās apvienības saraksta. Kandidēja arī 12. Saeimas vēlēšanās 2014. gadā, bet netika ievēlēts.
2015. gadā R. Jansons kļuva par 12. Saeimas deputātu uz laiku, kamēr no tā paša saraksta ievēlētā Dace Melbārde pilda ministra pienākumus (viņš stājās pēc skandāla demisionējušā partijas biedra Andra Vilka vietā). 2018. gada rudenī R. Jansons tika ievēlēts 13. Saeimā.

Privātā dzīve

Bija precējies ar žurnālisti un politiķi, 12. Saeimas priekšsēdētāju Ināru Mūrnieci. Laulībā dzimusi meita. Pāris izšķīries 2015. gadā.
Evika Siliņa

Izglītība

Evika Siliņa mācījusies Latvijas Universitātē (1993-1997), iegūstot bakalaura grādu tiesību zinātnē un jurista kvalifikāciju, un Rīgas Juridiskajā augstskolā, iegūstot sociālo zinātņu maģistra grādu tiesību zinātnē, starptautiskajās tiesībās un Eiropas tiesībās.  E. Siliņas dzimtā valoda ir latviešu, un viņa brīvi pārvalda angļu un krievu valodas.

Karjera

No 2003. gada līdz 2012. gadam E. Siliņa darbojās kā individuāli praktizējoša zvērināta advokāte ar specializāciju starptautisko un iekšējo biznesa tiesību jomā. Tāpat šajā laika periodā E. Siliņa darbojās ar publisko elektronisko sakaru koncernu (telekomunikācijas, internets) juridisko apkalpošanu, kā arī nevalstisko organizāciju dibināšanu un konsultēšanu.
No 2011. gada novembra līdz 2012. gada 12. aprīlim bija Latvijas Iekšlietu ministra ārštata padomniece juridiskajos jautājumos, savukārt no 2012. gada aprīļa līdz 2013. gada janvārim — iekšlietu ministra juridiskā padomniece. No 2013. gada janvāra līdz 2019. gada 23. janvārim E. Siliņa bija Iekšlietu ministrijas parlamentārā sekretāre. Kā parlamentārā sekretāre ir tikusi atzinīgi vērtēta, esot atvērta žurnālistiem, piemēram, skaidrojot Iekšlietu ministrijas nostāju dažādos jautājumos, kā arī izvēršot cīņu pret sintētiskajām narkotikām (tā sauktajiem spaisiem) un to apriti Latvijā. Kopš 2019. gada 23. janvāra, 13. Saeimai apstiprinot Ministru prezidenta Krišjāņa Kariņa vadīto Ministru kabinetu, E. SIiliņa ir Ministru prezidenta parlamentārā sekretāre.    
Tāpat E. Siliņa ir darbojusies likumdošanas normu izstrādē tādās jomās kā noziegumi pret valsti un terorisms, civilā aizsardzība un krīžu kontrole, noteikumi patvēruma meklētājiem, imigrācijas politika, u.c. E. Siliņa ir strādājusi arī ar jautājumiem, kas skar bērnu drošību, piemēram, jautājumā par bērnu izsēdināšanu no sabiedriskā transporta.  
E. Siliņa devusi nozīmīgu ieguldījumu Latvijas Republikas Iekšējās drošības biroja izveidē 2015. gadā. Evika Siliņa vadījusi Eiropas (Latvijas prezidentūras Eiropas Padomē ietvaros) un Latvijas delegācijas ANO, CEPOL un INTERPOL. 
Kopš 2017. gada publicē rakstus žurnālā “Imperfekt”.

Politiskā karjera

Evika Siliņa pašlaik pārstāv politisko partiju "Vienotība". 11. Saeimas vēlēšanās kandidēja no Zatlera Reformu partijas Rīgas saraksta, netiekot ievēlēta. 12. Saeimas vēlēšanās kandidēja no partijas "Vienotība" Zemgales vēlēšanu apgabalā, bet arī netika ievēlēta.

Privātā dzīve

Evika Siliņa ir precējusies, ģimenē aug trīs bērni.
Aue

Vēsture

Pirmoreiz rakstos minēta 1219. gadā. Kopš 15. gadsimta attīstījusies kā alvas un sudraba kalnraču pilsēta, vēlāk bijusi vara, titāna un kaolinīta ieguves centrs. No 17. gadsimta piegādāja izejvielas Meisenes porcelāna rūpnīcai. VDR laikos līdz 1991. gadam Auē atradās PSRS un VDR urāna ieguves kopuzņēmuma SDAG Wismut galvenā mītne. Otrā pasaules kara beigās, pēc Vācijas kapitulācijas, neskaidru apstākļu dēļ ap Aui līdz pat 1945. gada 24. jūnijam, kad to ieņēma PSRS spēki, bija rajons, kurā nebija okupācijas karaspēka.

Ekonomika

Auē atrodas niķeļa un citu krāsaino metālu apstrādes uzņēmums Nickelhütte Aue.

Izglītība, kultūra, tūrisms un sports

Vietējais futbola klubs FC Erzgebirge Aue spēlē 2. Bundeslīgā.