Zemgale

Administratīvais iedalījums līdz 2009. gada administratīvi teritoriālajai reformai

Līdz 2009. gada reformai ietvēra Jelgavas, Dobeles un Bauskas rajonus, kā arī daļu no Saldus, Tukuma un Rīgas rajoniem.

Zemgales kultūrvēsturiskās teritorijas lokalizācija

Jau kopš 18. gadsimta beigām daudzi vācbaltiešu, latviešu un lietuviešu vēsturnieki, arheologi un valodnieki ir pievērsušies jautājuma par zemgaļu apdzīvotās teritorijas izplatību sendienās. A. Tautavičius savā rakstā "Žemaišu etnoģenēze", pamatojoties uz saviem arheoloģiskajiem izrakumiem, apgalvoja, ka zemgaļu un žemaišu kultūra ir vienotas cilmes un arheoloģiskajos izrakumos konstatētās nelielās atšķirības balstās galvenokārt uz nedaudz atšķirīgajām apbedīšanas tradīcijām.

Zemgales rietumu robeža ar Kursu

Augusts Bīlenšteins pirmais izteica pieņēmumu, ka Zemgales rietumu robeža ar Kursu esot gājusi pa Vadakstes upi (Ventas pieteka) un Aglonas upi. A. Tautavičius zemgaļu rietumu robežu iezīmēja pa Ventas upi tās augštecē līdz pat Rukuižiai, bet M. Atgāzis par to izplatības rietumu galējiem punktiem sauc Zantes un Ezeres apdzīvotās vietas. I. Vaškevičiūte robžu starp zemgaļiem un kuršiem mūsdienu Lietuvas teritorijā atbīda uz rietumiem līdz Ventas kreisajai pietekai Virvītei (Virvytė).

Zemgales dienvidu robeža ar Žemaitiju un Augštaitiju

Mūsdienu robeža balstās uz 1426. gada jūnija sākumā pēc Melnas līguma izveidoto Livonijas ordeņa valsts un Lietuvas dižkunigaitijas robežu, ko apstiprināja dižkunigaitis Vītauts Dižais.
Augusts Bīlenšteins uzskatīja, ka zemgaļus no žemaišiem atdalīja meži uz dienvidiem no Sidrabenes (tagad - Kalnelis pie Jonišķiem) un Meškučiem (Meškučiai), bet Zemgales dienvidaustrumu robeža gājusi no Bauskas pa Mūsas upi līdz Paņevežai.
J. Puzinas šo robežu vilka pa līniju Akmene–Šauļi–Rozalimas–Pumpēni (Pumpėnai)–Birži. M. Alseikaite grāmatā "Balts in the prehistorical times" rakstīja, ka zemgaļiem Lietuvas teritorijā piederēja Saules zeme un Upīte līdz līnijai Tauragnai–Svėdasais. R. Volkaite-Kulikauskiene grāmatā "Lithuanians in the 9th–12th century" pauda uzkatu, ka zemgaļu teritorija sākotnēji ir bijusi plašāka, bet līdz 12. gs. žemaiši un aukštaiči tos atspieduši līdz Mūsas upei. A. Tautavičius galējo dienvidu robežu ar žemaišiem iezīmēja ar kapsētām, kas atrodas Vilkančos (Vilkančiai), Vinkšnēnos (Vinkšnėnai) un Račos (Račiai).

Zemgales austrumu robeža ar Sēliju

Pēc Augusta Bīlenšteina domām Zemgali no Sēlijas atdalīja mežu josla. Grāmatā "Latviešu vēsture" (Rīga, 1938) iespiestajās kartēs zemgaļu teritorija 1.-4. gs. m.ē. aizņēmusi visu Sēliju, turklāt 13.gs. zemgaļiem piederējusi arī Koknese. A. Tautavičius par zemgaļu izplatības galējo dienvidaustrumu punktu uzskatīja Degešus (Degėsiai), bet apvidū ap Kupišķiem, Rokišķiem un Biržiem ir maz arheoloģisko izrakumu un etniskā robeža ir grūti nosakāma.

Zemgales ziemeļu robeža ar līviem

Augusts Bīlenšteins rakstīja, ka Zemgale stiepās līdz Rīgas jūras līcim Lielupes ietekas vietā. Grāmatās "The Latvian archaeology" (Rīga, 1926) and "Latviešu vēsture" (Rīga, 1938) iespiestajās kartēs zemgaļu teritorija 1.-4. gs. m.ē. aizņēmusi lielāku gabalu arī gar Rīgas jūras līci un arī vēlākās lībiešu zemes Daugavas labajā krastā, kuras zemgaļi atstājuši 9.-13. gs. Arī M. Atgāzis uzkata, ka zemgaļu zemju ziemeļu robeža sasniegusi Lielstraupes apvidu.