google/wiki40b huggingface dataset:
Smilšu jūrasgrunduļi

Izplatība

Šīs ģints sugu dabiskais izplatības areāls aptver Kaspijas un Melnās jūras baseinus, Azovas jūru ieskaitot. Atkarībā no sugas tās mājo vai nu vienā (Kaspijas jūrasgrundulis un Kaspijas smilšu jūrasgrundulis — Kaspijas jūras baseinā) vai otrā baseinā (mērkaķgrundulis — Melnās jūras baseinā), vai abos (apaļais jūrasgrundulis). Pēdējais izrādījās īpaši invazīva un agresīva suga, kas mūsdienās izplatījusies tālu aiz dabīgā areāla. Apaļais jūrasgrundulis sastopams plašā areālā daudzviet Eiropā un pat Lielajos ezeros Ziemeļamerikā.

Latvijā

Latvijā sastopama viena smilšu jūrasgrunduļu ģints zivju suga — apaļais jūrasgrundulis (Neogobius melanostomus). Baltijas jūrā ienācis no Melnās vai Kaspijas jūras, domājams, ar kuģu balasta ūdeņiem. Pirmo reizi konstatēts Gdaņskas līcī Polijas piekrastē 1992.gadā, bet Latvijā pirmo reizi noķerts pie Liepājas 2004.gadā. Mūsdienās sastopams gar visu Latvijas piekrasti.

Kopīgās īpašības

Smilšu jūrasgrunduļi ir nelielas vai vidēji lielas zivis ar iegarenu ķermeni un ar samērā lielu galvu. Lielākais ģintī ir Kaspijas jūrasgrundulis (Neogobius caspius), kura ķermeņa garums var sasniegt 34,5 cm. Mazākie ir Kaspijas smilšu jūrasgrundulis (Neogobius pallasi) un mērkaķgrundulis (Neogobius fluviatilis), kuru ķermeņa garums ir līdz 20 cm. Smilšu jūrasgrunduļus sedz ktenoīdas zvīņas (pakausis un vaigi bez zvīņām). Krūšu spurām visi stari iekļauti membrānā. Uz muguras divas spuras: pirmā īsa, otrā gara. Vēdera spuras saaugušas kopā, veidojot piltuvveida piesūcekni.
Aina Nagobads-Ābola

Biogrāfija=

Dzimusi Rīgas pilsētas 2. ģimnāzijas direktora Ernesta Nagobada un viņa sievas Emmas (dz. Bruniņas) ģimenē. Pēc Rīgas pilsētas 2. ģimnāzijas beigšanas (1939) sāka medicīnas studijas Latvijas Universitātē (no 1940. gada LVU, no 1941. gada Universitāte Rīgā).
1944. gada rudenī viņu kopā ar universitātes slimnīcas personālu evakuēja uz Vāciju. Beidza Tībingenes Universitātes (Vācija) Medicīnas fakultāti (1949). Precējusies 1949. gadā ar Guntaru Ābolu (1921–2015), bērni – Jānis (1951 I), Ingrīda (1951 XII). Kopā ar ģimeni dzīvoja Marokā (1951–1954), no 1954. gada Parīzē, strādāja vīra naftas industrijas uzņēmumā.
Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītājs Anatols Dinbergs 1990. gada martā iecēla Ainu Nagobads-Ābolu par Latvijas Republikas goda konsuli Francijā.
No 1991. gada decembra līdz 1997. gada maijam viņa bija ārkārtējā un pilnvarotā vēstniece Francijā, vienlaikus nerezidējošā vēstniece Spānijā no 1993. gada aprīļa līdz 1997. gadam un nerezidējošā vēstniece Portugālē līdz 1998. gadam.
Vēlāk viņa bija starptautiskās diplomātiskās akadēmijas Parīzē valdes locekle (1992–1997), Latvijas pastāvīgā pārstāve pie UNESCO (1992–2000).
2000. gada janvārī viņai piešķirts pārstāvniecības UNESCO padomnieces goda statuss.
1998. gadā viņa ievēlēta par Latviešu apvienības Francijā goda prezidenti, ir Augstākās izglītības starptautiskās sieviešu organizācijas valdes locekle (no 1993. gada), Francijas un Latvijas apvienības goda biedre.
2011. Latvijas Zinātņu akadēmijas goda biedre.
SpaceX CRS-7

Derīgā krava

Dragon bija iepildīts ar aptuveni 1867 kg kravas (1952 kg ar iepakojumu). Transportkuģa hermētiskajā sekcijā atradās: mantas apkalpei (676 kg), zinātnisko eksperimentu aparatūra un materiāli (529 kg), stacijas rezerves daļas unu aprīkojums (461 kg), ārpuskuģa aktivitāšu aparatūra (166 kg), datoru piederumi (35 kg). To skaitā bija astoņi nanopavadoņi Flock-1f, kurus brīvā lidojumā paredzēts palaist no SKA moduļa Kibo. Nehermētiskā kravas sekcijā bija kosmosa kuģu saslēgšanās adapters International Docking Adapter IDA-1 ar masu 526 kg. To bija paredzēts uzstādīt pie viena no Pressurized Mating Adapter.
Uz zemi atgriežamā krava bija plānota ar masu 620 kg (ar iepakojumu 675 kg).

Lidojuma gaita

Dragon tika palaists 2015. gada 28. jūnijā 14:21:11 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 v1.1 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-40. 2 minūtes 18 sekundes pēc starta raķetes pirmajā pakāpē radās anomālija, un pēc dažām sekundēm raķete uzsprāga.
Pēc telemetrijas analīzēm un fiziskiem testiem tika secināts, ka visticamāk avārijas cēlonis bija balsteņa lūzums. Balstenis paredzēts otrās pakāpes hēlija tvertnes atbalstam, kura atrodas skābekļa tvertnē.
Regulārā brīvmūrniecība

Regulārā brīvmūrniecība ir iekšēji lietots jēdziens, ko brīvmūrnieki lieto tādu brālību apzīmēšanai, kas pieturas pie senajiem principiem un bauda savstarpēju atzīšanu. Pārējās ložas, kas sevi gan dēvē par brīvmūrniekiem, bet nevadās pēc regulārajiem principiem, tiek sauktas par "neregulārām" ložām. Neregulāras un starptautiski neatzītas "kaktu brīvmūrniecības" paraugs bija kriminālā loža "P-2" Itālijā, kas tika atmaskota un likvidēta 1980. gados.

Izcelsme

Saskaņā ar Džeimsa Andersona 1723. gada konstitūcijas 8.pantu par regulāru ložu sauc tādu ložu, kas strādā pēc tai izsniegtā patenta likumiem:
"If any set or Number of Masons shall take upon themselves to form a Lodge without the Grand Master’s Warrant, the regular Lodges are not to countenance them, or own them as fair brethren and duly form'd, nor approve of their Acts and Deeds; but must treat them as Rebels, until they humble themselves, as the Grand Master, shall, in his Prudence, direct, and until he approve of them by his Warrant, which must be signified to the other Lodges, as the Custom is when a new Lodge is to be registered in the List of Lodges".
Brīvmūrnieks ir regulārs, ja viņš ir uzņemts brīvmūrniecībā regulārā veidā un strādā regulārā ložā. Arī neregulārs brīvmūrnieks var tikt regularizēts, ja viņš piekrīt izciet caur regulārās uzņemšanas ceremoniju.
Vazalemma (stacija)

Vēsture

1905. gadā izbūvētajā dzelzceļa līnijā Keila-Hāpsalu sākotnēji bija tikai četras stacijas - Rīzenberga, Palifere, Risti un Hāpsalu. Jaunā dzelzceļa līnija tika būvēta galvenokārt, lai nodrošinātu pasažieru satiksmi, tā kā Hāpsalu pilsēta tolaik jau bija izveidojusies par vērā ņemamu Baltijas jūras kūrortu. Lai piesaistītu jaunajam satiksmes līdzeklim vēl vairāk pasažieru 1914. gadā Keilas-Hāpsalu līnijā tika atklātas trīs jaunas pieturas - Vazalemma, Ellamā un Taebla. Kopējais līnijas garums bija 78 km. 1935. gadā tvaika lokomotīvju vietā maršrutā Tallina-Hāpsalu pirmo reizi Igaunijas vēsturē devās dīzeļvilciens "Lendav Laanlane". 20. gs. otrajā pusē maršrutu apkalpoja Rīgas Vagonu Rūpnīcas dīzeļvilcieni. Sakarā ar sliežu ceļa un infrastruktūras nolietojumu pasažieru vilcienu satiksme dzelzceļa iecirknī Rīzipere-Hāpsalu 1995. gadā tika pārtraukta.

Elektrifikācija

20. gs. 60. gados Keilas-Hāpsalu līnijā tika uzsākta dzelzceļa elektrifikācija. Pirmais elektrificētais iecirknis Keila-Vazalemma tika nodots ekspluatācijā 1965. gada 15. jūlijā, bet Vazalemma-Rīzipere - 1981. gada 4. septembrī. Visā elektrificētajā Keilas-Rīzipere dzelzceļa posmā tika izbūvētas augstās pasažieru platformas. Vazalemmas stacijā bez jau eksistējošās platformas tika izbūvēta viena 204 metrus gara starpceļu platforma piepilsētas elektrovilcienu apkalpošanai. 2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu tika izbūvēta jauna, Eiropas standarta pasažieru platforma. Platformas augstums — 550 mm, garums - 100 m.

Apkārtne

Vazalemmā atrodas 1894. gadā neogotikas stilā celtā Vazelemmas muiža. Kopš 1922. gada muižā darbojas vietējā pamatskola.
Vazalemmas ciema teritorijā 1945. gadā izbūvēta Emari lidosta (igauņu: Ämari lennuväli), tagad Igaunijas gaisa spēku bāze.
Meliorācija

Meliorācija (latīņu: melioratio — 'uzlabošana', no melior — 'labāk') ir pasākumu kopums augšņu kvalitātes straujai uzlabošanai noteiktā teritorijā, novadot lieko vai pievadot trūkstošo ūdeni, regulējot upju un virszemes ūdeņu noteci, nostiprinot smiltājus un gravas, uzlabojot augsnes ķīmiskās īpašības (kaļķojot skābās un skalojot sāļās augsnes), novācot akmeņus un veicot citus ar zemes uzlabošanu saistītus pasākumus.
Arhangeļska

Vēsture

Baltās jūras piekraste vikingu laikos bija zināma kā Biarmija (Bjarmland), kas ir pieminēta sāgās. 12. gadsimtā teritoriju sāka apdzīvot novgorodieši, kas Ziemeļu Dvinas grīvā nodibināja klosteri. Par reģiona tirdzniecības centru izvirzījās Holmogori. 15. gadsimtā reģionā notika vairākas norvēģu-novgorodiešu sadursmes. 1478. gadā Ivans III pakļāva Novgorodas zemi un pievienoja to Maskavijai.
Gatavojoties Livonijas karam, 1555. gadā Krievijas cars Ivans IV noslēdza tirdzniecības līgumu ar angļu jūrasbraucējiem un 1584. gadā nodibināja jaunu pilsētu, nosaucot to par Novoholmogoriem (Новохолмого́ры). No 1613. gada tā tika saukta par Erceņģeļa pilsētu (Архангельский город), bet vēlāk ieguva mūsdienu nosaukumu. Arhangeļska izvirzījās par Krievijas valsts galveno ostu tirdzniecībai ar Eiropu, atstājot ēnā veco centru Holmogorus. Arhangeļska bija Krievijas caristes galvenā osta līdz Pētera I iekarojumiem. 
Nodibinoties Sanktpēterburgai un Krievijai 1721. gadā iegūstot Rīgu, Arhangeļskas nozīme mazinājās. Tā atguvās 19. gadsimta beigās kā kokmateriālu osta pēc dzelzceļa izbūves. Krievijas pilsoņu kara laikā no 1918. līdz 1920. gadam Arhangeļska un tās apkārtne atradās balto un Antantes karaspēka rokās. Balto karaspēku komandēja Daugavpilī dzimušais Jevgeņijs Millers. Otrā pasaules kara laikā Arhangeļska līdz ar Murmansku bija divi galvenie PSRS apgādes punkti lendlīzes sistēmas ietvaros.

Cilvēki

Arhangeļska ir Latvijas hokejista Aleksandra Kerča (1967), šahistes Nadeždas Kosincevas (Надежда Анатольевна Косинцева, 1985), šahistes Tatjanas Kosincevas (Татьяна Анатольевна Косинцева, 1986) un mūziķa Mihaila Pļetņova (Михаил Васильевич Плетнёв, 1957) dzimtā pilsēta.
20. gadsimta divdesmitajos gados pilsētā par žurnālistu strādāja Arkādijs Gaidars (Аркадий Гайдар, 1904 - 1941).
Guntars Bilsēns

Biogrāfija

Izglītību ieguvis Valmieras 11 Varoņu komjauniešu vidusskolā un Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā.
1970. gadu vidū bijis atslēdznieks Valmieras ugunsdzēšanas iekārtu rūpnīcā Valmierā un kokapstrādes iekārtu operators Valmieras mēbeļu kombinātā. Pēc tam kļuvis par vecāko inženieri tehnologu mēbeļu kombinātā. 1980. gadu vidū uzsācis darbību Valsts hidrometeoroloģiskajā pārvaldē, kur sākotnēji pildīja valsts inspektora, vēlāk — vecākā valsts inspektora amata pienākumus.
G. Bilsēns bijis arī vecākais valsts inspektors Latvijas Gaisa aizsardzības valsts inspekcijā, Valsts vides aizsardzības komitejā (bijis arī valsts inspektors). 1991. gada aprīlī kļuva par Reģionālās vides komitejas priekšsēdētāja vietnieku, vēlāk — komitejas priekšsēdētāja vietnieku civilierēdņa statusā, direktora vietnieku, projekta finanšu direktoru.
Kopš 2005. gada ir profesionālās izglītības sporta kluba AMI valdes loceklis. Laikā no 1991. līdz 2011. gadam bijis dārzkopības kooperatīva "Zvejnieku dārzi" priekšsēdētājs. No 2000. līdz 2011. gadam G. Bilsēns pildīja Valmieras 36. arodvidusskolas direktora pienākumus.

Politiskā darbība

2005. gadā ticis ievēlēts Valmieras pilsētas domē no Latvijas Pirmā partijas saraksta, 2009. gadā ticis pārvēlēts (šoreiz vēlēšanās startēja no LPP/LC saraksta). 2011. gadā pievienojies Zatlera Reformu partijai (ZRP). No šīs partijas saraksta kandidēja 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās, kur arī tika ievēlēts no Vidzemes vēlēšanu apgabala.
2014. gadā pievienojies Vidzemes partijai un kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Reģionu apvienības saraksta, taču netika ievēlēts.
Estonian Air

Lidojumi

Estonian Air līdz 2015. gada novembrim lidoja uz Amsterdamu, Berlīni, Briseli, Kopenhāgenu, Kijevu, Maskavu, Nicu, Oslo, Parīzi, Pēterburgu, Stokholmu, Tronheimu, Vīni un Viļņu. 2012. gadā tā īslaicīgi veica arī lidojumus Tallina-Rīga.
1971. gada NHL drafts

1971. gada NHL drafts bija 9. NHL drafts, kurš notika 1971. gadā Monreālā.
Bejlerbeji pils

Bejlerbeji pils (turku valodā: Beylerbeyi Sarayı) atrodas Turcijā, Stambulas Bejlerbeji mikrorajonā Bosfora jūras šauruma Āzijas pusē uz ziemeļiem no Bosfora tilta.
Bejlerbeji pili projektēja Sarkis Baljans un tās interjers, salīdzinājumā ar Dolmabahčes pili vai Kučuksu pili ir daudz atturīgāks. Pils būvēta vēlīnā Osmaņu baroka stilā pēc sultāna Abdulaziza pasūtījuma un celtniecība ilga no 1860. līdz 1865. gadam. Pils bija sultāna vasaras rezidence un apmešanās vieta īpašiem sultāna viesiem. 1869. gadā pa ceļam uz Suecas kanāla atklāšanu šajā pilī viesojās Francijas imperatore Eiženija, kura, ienākot pilī saņēma pliķi pa seju no sultāna mātes, jo ieradās, turēdamās pie sultāna Abdulaziza rokas. Pilī viesojās arī tādi monarhi kā Vindzoras hercogs Edvards VIII ar hercogieni Vollisu.
Visiespaidīgākais skats uz pili paveras no Bosfora jūras šauruma. Pašā ūdens malā ierīkoti divi peldēšanās paviljoni: viens paredzēts tikai sievietēm un otrs vīriešiem.
Uzņemšanas zālē ierīkots baseins un strūklaka. Osmaņu namos bija ļoti izplatīta tradīcija ierīkot tekošas ūdens strūklakas un izlietnes ar tekošu ūdeni. Tām bija vairākas svarīgas funkcijas: tie slāpēja skaņu un, ja kāds telpā čukstēja, tad citi to nevarētu noklausīties, kā arī tie kalpoja kā gaisa mitrinātāji un atdzesētāji.
Vairums telpu grīdas ir apsegtas ar Ēģiptes salmu paklājiem, kas kalpo kā izolējošs un aizsargājošs materiāls. Uz tiem izklāti paklāji no Herekes impēriskās fabrikas. Pilī lielākā daļa no visām lustrām un stāvlampām ražotas no Bohēmijas kristāla. Neskatoties uz skarbo uzņemšanu, Francijas imperatore Eiženija bija tik patīkami aizkustināta par viesistabas logiem, ka lika tādus pašus izgatavot savai guļamistabai Parīzes pilī.
Bagana

Vēsture

Baganas dibināšanas gads nav zināms, 849. gadā uzcelts pilsētas aizsargmūris. Pilsētas uzplaukums sākās ķēniņa Anavrata laikā pēc 1044. gada, kas ieviesa budismu kā valsts valdošo reliģiju. Šajā laikā Bagana ar platību 40 km² bija viena no lielākajām pasaules pilsētām. Apmēram 250 gadu laikā tajā no ķieģeļiem uzcēla ap 6000 svētvietu.
1287. gadā mongoļu un ķīniešu karaspēks ieņēma Paganas impēriju un nopostīja Baganas pilsētu.
70. autobusu maršruts (Rēzekne)

Maršruts

Blaumaņa iela — Gaišais ceļš kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Brīvības iela, Viļānu iela, Torņa iela un Lokomotīvju iela.
Gaišais ceļš — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Lokomotīvju iela, Torņa iela, Viļānu iela, Brīvības iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.

Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā

Sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem, no 2011. gada 14. marta sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu ielu, ka rezultātā 70. autobusu maršruts arī tika mainīts.

Maršruts

Blaumaņa iela — Gaišais ceļš kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Stacijas iela, Dārzu iela, Latgales iela, Brīvības iela, Viļānu iela, Torņa iela un Lokomotīvju iela.
Gaišais ceļš — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Lokomotīvju iela, Torņa iela, Viļānu iela, Brīvības iela, Latgales iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Elektrometriskā lampa

Uzbūve

Galvenā elektrometrisko lampu atšķirība no parastām radiolampām ir tīkliņu izvietojumā. Tām ir speciāls katodtīkliņš, kas atrodas ļoti tuvu katodam un stūrējošais tīkliņš ir otrais tīkliņš, skaitot no katoda (parastām lampām tas ir pirmais tīkliņš). Katodtīkliņu sauc arī par telpiskā lādiņa tīkliņu.
Bieži vienā balonā ievieto divas vienādas elektrometriskās lampas.

Darbības princips

Katodtīkliņam tiek pievadīts pozitīvs potenciāls, kas papildus paātrina elektronu plūsmu no katoda. Tādēļ elektrometriskā lampa var darboties pie relatīvi maziem anodspriegumiem. Tās tīkliņstrāva ir ļoti maza (to nosaka tīkliņa elektriskās izolācijas pretestība, atlikušo gāzu jonizācija lampas balonā, kā arī termoelektronu un fotoelektronu emisija no tīkliņa, ko rada ārējais apgaismojums, katoda siltumstarojums, mīkstie rentgenstari, kas rodas, elektroniem bremzējoties uz anoda). Samazinot katoda temperatūru un anodspriegumu, iespējams tīkliņstrāvu samazināt līdz 10⁻¹⁵ A.

Priekšrocības

Elektrometriskajai lampai ir sevišķi liela ieejas pretestība, tādēļ tā neizkropļo mērāmās ķēdes parametrus.

Trūkumi

Pat niecīgākās lampas parametru (emisijas) izmaiņas var radīt lielas kļūdas mērījumu rezultātos. Lampas barošanas avotiem jābūt ļoti stabiliem. Elektrometriskajai lampai vēlams lietot gaismas necaurlaidīgu ekrānu, lai novērstu parazītiskas strāvas gaismas iedarbībā.

Izmantošana

Ar elektrometrisko lampu palīdzību var mērīt ļoti mazas strāvas (līdz 10⁻¹⁴ A) un ļoti lielas pretestības (līdz 10¹⁶ Ω). Ar elektrometriskajām lampām mērāmās strāvas var atšķirties ap 100 reizes. Ir arī tās saucamās puselektrometriskās jeb logaritmiskās elektrometriskās lampas, kam izejas signāls ir proporcionāls ieejas strāvas logaritmam - tām strāvas diapazons var sasniegt 10⁸.
Heilung

Vēsture

2015. gadā grupa izdeva savu debijas albumu Ofnir, bet 2017. gadā Season of Mist izdeva Heilung koncertalbumu Lifa, kas ierakstīts 2017. gada festivālā Castlefest. 2018. gada 20. aprīlī Season of Mist atkārtoti izdeva abus grupas albumus.
Heilung 2017. gada 19. augusta uzstāšanos festivālā Midgardsblot žurnāls Metal Hammer nodēvēja par vienu no 10 labākajiem 2017. gada priekšnesumiem (The 10 best gigs of 2017). 2018. gada martā kategorijā „Labākā pagrīdes grupa” (Best Underground Band) Heilung bija nominēta balvai Metal Hammer Golden Gods Award. 2018. gada augustā Heilung kā galvenie mākslinieki uzstājās Lietuvas mūsdienu/tradicionālās tautas mūzikas un alternatīvās mūzikas festivālā Mėnuo Juodaragis.
Janne Jalasvāra

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Jalasvāra sāka 2002.—03. gada sezonā, kad aizvadīja 14 spēles SM līgas kluba Espo "Blues" rindās. Jau nākamajā sezonā aizsargs "Blues" rindās aizvadīja pilnu sezonu. 2006. gadā Jalasvāra pievienojās Kupio "KalPa" rindām, 2009. gadā tās sastāvā izcīnot līgas bronzas medaļas.
2010.—11. gada sezonas vidū Jalasvāra no "KalPa" pārgāja uz KHL klubu Maskavas "Dinamo". Tās rindās kļuva par divkārtēju Gagarina kausa čempionu.
Gunārs Rode

Dzīvesgājums

Dzimis 1934. gada 8. septembrī Rīgā strādnieka Oskara Rodes ģimenē. Beidzis Rīgas 1.vidusskolu. Studēja Latvijas Valsts Universitātes Bioloģijas fakultātē (1953-1956) un Rīgas Pedagoģiskā institūta Dabaszinātņu fakultātē (1956-1958), izslēgts pretpadomju darbības dēļ. Pēc tam strādāja par trolejbusa vadītāju.
Apcietināts 1962. gada jūnijā un apsūdzēts par to, ka piedalījies nacionālās pretestības grupas "Baltijas federācija" veidošanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Dailis Rijnieks, Jānis Rijnieks, Viktors Kalniņš, Knuts Skujenieks, Aina Zābaka, Ziedonis Rozenbergs un Uldis Ofkants. Lietu Latvijas PSR Augstākā tiesa izskatīja no 1962. gada 28. novembra līdz 28. decembrim. Par pretpadomju aģitāciju, un grupas organizešanu un dzimtenes nodevības mēģinājumu tiesnesis Raimonds Brīze G. Rodem un D. Rijniekam piesprieda 15 gadus, A. Zābakai — 12, U. Ofkantam un V. Kalniņam — 10 gadus, K. Skujeniekam — septiņus, Z. Rozenbergam — sešus, Jānim Rijniekam — piecus gadus ieslodzījumā. Ieslodzījumu pavadīja stingra režīma nometnē Mordovijā, kur iepazinās ar Gunāru Astru.
1965. gada janvārī viņš soda nometnē uzrakstīja vēstuli PSRS Augstākās Padomes priekšsēdētājam A. Mikojanam, kurā atteicās no PSRS pilsonības. Pārvietos uz Vladimiras cietumu, 1970. un 1971. gadā atkārtoti piedalījās Vladimiras cietumā ieslodzīto bada streikos. Smagā stāvoklī nokļuva cietuma slimnīcā. 1973. gadā pārvietots atpakaļ uz Mordovijas nometni, 1975. gadā pieprasīja sevi atzīt par politieslodzīto, tika pārvietots atpakaļ uz Vladimiras stingrā režīma cietumu, atkal piedalījās bada streikos pret ieslodzīto sišanu. Starptautiskā amnestijas organizācija "Baltiešu apelācija pie Apvienotajām Nācijām" (Baltic Appeal to the United Nations, BATUN) pieprasīja viņa amnestiju. Toronto nodibināja "Rodes atbrīvošanas komiteju".
Pēc atbrīvošanas 1977. gada 14. novembrī kopā ar Intu Cālīti, Viktoru Kalniņu un Juri Ziemeli parakstīja vēstuli Amnesty International, prasot lietuviešu cilvēktiesību kustības aktīvista Viktora Petkus atbrīvošanu. Tajā pašā gadā mēģināja apprecēties ar Stokhomā dzīvojošo Ievu Straubergu, kuru tūlīt izraidīja no PSRS. Pasaules Brīvo latviešu apvienība 1978. gadā viņam piešķīra Tautas balvu 2000 dolāru apmērā, tā paša gada maijā viņam atļāva izbraukt uz Zviedriju, kur viņš iesaistījās PBLA Informācijas biroja darbā, kā arī Zviedrijas Latviešu Centrālajā Padomē. Rode uzstājās Kopenhāgenas tribunālā, iespaidīgi liecinot par cilvēktiesību pārkāpumiem un pārkrievošanu Latvijā. 1985. gadā publicēja papildinājumu Ādolfa Šildes 1972. gadā publicētajai grāmatai "Pretestības kustība Latvijā".
1993.g. 5.Saeimas vēlēšanās.iekļauts deputātu kandidātu sarakstā no vēlēšanu apvienības Tēvzemei un brīvībai. .
Miris 2008.g. 9.martā, apglabāts Rīgas 1.Meža kapos.
Ziemeļu olings

Sistemātikas izmaiņas

Šī ir pirmā olingu suga, kas tika identificēta un aprakstīta. Ilgu laiku valdīja uzskats, ka tā ir vienīgā. Ar laiku tika atzītas 5 olingu sugas, bet 2013. gadā, balstoties uz jaunākajiem morfoloģiskajiem un ģenētiskajiem pētījumiem, tika veiktas izmaiņas olingu ģintī. Vairākas līdz tam atsevišķas sugas (Bassaricyon lasius un Bassaricyon pauli) tika apvienotas ar divām kuplastes olinga pasugām (B. g. gabbii, B. g. richardsoni) un izveidota ziemeļu olinga suga, bet Dienvidamerikā dzīvojošā kuplastes olinga pasuga (Bassaricyon gabbii medius) kļuva par atsevišķu sugu - ielejas rietumu olingu (Bassaricyon medius).

Izskats un īpašības

Ziemeļu olings ir neliela, slaida auguma plēsējs ar garu, kuplu asti, kas ir garāka par ķermeni. Tā pakaļkājas ir ievērojami garākas nekā priekškājas. Seja ir apaļa ar īsu purnu, lielām acīm un īsām, noapaļotām, plati novietotām ausīm. Kažoks biezs un mīksts, krāsa brūna, dzeltenbrūna vai pelēkbrūna, pavēdere gaiša. Astes matojumā var saskatīt gredzenveida krāsojumu. Pēdas matotas ar viegli saplacinātajiem pirkstiem, kuriem ir ļoti asi nagi. Ziemeļu olings ir lielākais no visiem olingiem, tā ķermeņa garums ir 35—47 cm, astes garums 40—52 cm, svars 1,13—1,58 kg. Abi dzimumi ir apmēram vienā augumā. Ziemeļu olingam zem astes ir pāris ar anālajiem dziedzeriem, no kuriem briesmu gadījumos izdalās asi smirdīgs sekrēts.
To bieži jauc ar kinkažu. Visvieglāk tos var atšķirt pēc astes. Kinkažu ir tvērējaste, bet olingam astei nav tvērējastes īpašības un tā tiek izmantota, lai noturētu līdzsvaru koku zaros. Arī purns olingam ir garāks kā kinkažu.

Uzvedība

Ziemeļu olings pamatā uzturas kokos, ļoti reti nokāpjot uz zemes. Kokā tas ir neticami veikls un bez grūtībām pārlec no zara uz zaru līdz 3 metriem. Tas ir aktīvs nakts laikā.  Pa dienu tas guļ savā migā, kas iekārtota liela koka dobumā. Miga tiek izklāta ar sausām lapām. Lai arī ziemeļu olings ir vienpatis, ik pa laikam var novērot olingu pārus vai grupas līdz pat 6 dzīvniekiem. Grupas parasti barojas kādā kokā ar iecienītiem augļiem. Ziemeļu olingi izvairās no kinkažu, kas parasti agresīvi padzen olingus. Ziemeļu olinga dabīgie ienaidnieki ir jaguāri, oceloti, tairas un žņaudzējčūskas.

Barība

Ziemeļu olings, lai arī ir visēdājs, tomēr pamatā barojas ar augļiem, ziedu nektāru un pašiem ziediem. Visiecienītākie augļi ir vīģes. Retos gadījumos ziemeļu olings barojas ar kukaiņiem un sīkiem mugurkaulniekiem, grauzējus un putnus ieskaitot.

Vairošanās

Ziemeļu olings var vairoties visu gadu, tam nav īpašas pārošanās sezonas. Grūsnība ilgst 73—74 dienas. Piedzimst tikai viens nevarīgs un akls mazulis. Jaundzimušais sver 55 g. Pēc 27 dienām atveras acis un pēc 2 mēnešiem tas sāk ēst pieaugušo dzīvnieku barību. Par mazuli rūpējas tikai māte. Dzimumbriedumu jaunie oplingi sasniedz 21 mēnešu vecumā. Nebrīvē ziemeļu olings dzīvo līdz 25 gadiem.