google/wiki40b huggingface dataset:
Superkauss

Superkauss (angļu: Super Bowl) ir Nacionālās futbola līgas (NFL) sezonas izšķirošā spēle, kurā tiek noskaidrots sezonas uzvarētājs. Spēles uzvarētāji savā īpašumā iegūst Vinsa Lombardi balvu. Pirmoreiz Superkausa izcīņas spēle notika 1967. gada 15. janvārī kā sadraudzības spēle starp NFL un toreizējo konkurenti Amerikas Futbola līgu. Tolaik tā bija abu līgu čempionu spēle, taču kopš 1970. gada, kad abas līgas kļuva par konferencēm, šī spēle notiek starp abu konferenču čempioniem. Superkausa izcīņas spēles tiek numurētas ar romiešu skaitļiem. 2015. gada sezonas Superkausa izcīņas spēle tiks apzīmēt ar arābu skaitli: Superkaus 50.
Pašlaik Superkausa izcīņas spēles diena Amerikā ir noteikta kā nacionālā brīvdiena. Tāpat spēles diena ir otra lielākā pārtikas patēriņa diena Amerikā pēc Pateicības dienas. Parasti spēle ir viena no skatītākajām televīzijas pārraidēm ASV. Super Bowl XLIX, kas norisinājās 2015. gada februārī, kļuva par visu laiku skatītāko ASV televīzijas pārraidi, šo spēli televīzijā vēroja apmēram 114,4 miljoni cilvēku. 2014. gada sezonas NFL čempioni tika noskaidroti XLIX Superkausa izcīņā.
Pašreizējie Vinsa Lombardi balvas īpašnieks ir Jaunanglijas "Patriots" klubs, visvairāk reizes (6) Superkausā uzvarējis Pitsburgas "Steelers" klubs.
Amerikas grifi

Morfoloģija

Amerikas grifi ir lieli plēsīgie maitas putni. Mazākā dzimtā ir mazā dzeltengalvas katarta (Cathartes burrovianus), kuras ķermeņa garums ir 58 cm, spārnu plētums 160 cm, svars 950 g. Lielākais ir Andu kondors (Vultur gryphus), kura ķermeņa garums ir 130 cm, spārnu plētums 3,2 m, svars 15 kg. Tas ir ne tikai pasaulē lielākais maitas putns, bet arī viens no lielākajiem lidojošiem putniem kopumā.
Apspalvojums Amerikas grifiem parasti ir brūni-melns, bet spārnu apakšdaļā tas ir gaišs. Visām dzimtas sugām galva ir kaila, bez apspalvojuma. Dažām sugām āda ir košā krāsā. Andu un Kalifornijas kondoriem, kā arī karaliskajam grifam pie knābja pamatnes un uz pieres ir sekstveidīgi izaugumi. Pārējām sugām šādu izaugumu nav. Visām sugām ir lieli, plati spārni un stīva aste ar 12 stūresspalvām. Tas viss kopā nodrošina izcilu spēju plānēt, un Amerikas grifi ir labākie planētāji no visiem sauszemes putniem.
Lai arī šiem putniem ir asi nagi, tomēr Amerikas grifu pirksti ir samērā vāji un nav piemēroti medījuma sagrābšanai. Arī knābis ir vājš, salīdzinot ar citu plēsīgo putnu knābjiem. Amerikas grifi parasti barojas ar jau fermentēties sākušu maitu, nevis svaigu miesu. Nāsu atveres ir bez starpsieniņas, līdz ar to, no sāniem skatoties, var redzēt cauri knābim. Tēviņi un mātītes Amerikas grifu lielākajai daļai sugu izskatās vienādi. Izņēmums ir Andu kondors.

Bioloģija

Amerikas grifi pamatā  ir maitēdāji un barojas ar maitu, tādā veidā tie kļūst par dabiskajiem sanitāriem. Tomēr reizēm tie uzbrūk lielo zīdītāju tikko dzimušajiem mazuļiem, kā arī reizēm barojas ar citu putnu olām, augļiem un cilvēku atkritumiem. Vairākas šīs dzimtas sugas izceļas ar ļoti labi attīstītu ožu, kas kopumā nav raksturīgi putniem. Izņēmums ir Amerikas melnais grifs, Andu kondors, Kalifornijas kondors un karaliskais grifs, kuriem oža ir attīstīta vāji un barību tie atrod, izmantojot redzi. Tie bieži seko citiem maitu putniem, lai atrastu maitu.

Ligzdošana

Amerikas grifu dzimtas sugas ligzdu nebūvē. Olas tiek dētas uz kailām klintīm. Atkarībā no sugas dējumā ir 1—3 olas, kas ir baltā vai gaiši-pelēcīgi zaļganā krāsā. Olas perē gan tēviņš, gan mātīte. Mazuļi izšķiļas nevarīgi, bet ar pūkām, vēlāk tiem uzaug otrā dūnu kārta. Vecāki mazuļus baro, barību atrijot. Pēc 2—3 mēnešiem jaunie putni sāk lidot.
Kaļķakmens

Kaļķakmens ir karbonātiezis, kas sastāv galvenokārt no kalcīta. Kaļķakmeņus iedala pēc struktūras un sastāva. 
Pēc struktūras īpašībām izšķir brahiopodu, oolītu, kristāliskos, kunkuļainos un citu veidu kaļķakmeņus. Ja dažādu veidu piemaisījumi kaļķakmeņos ir vairāk nekā 50%, tad tos iedala smilšainajos, mālainajos, kramainajos, dolomitizētos un glaukonītsaturošajos kaļķakmeņos.

Veidošanās

Kaļķakmeņi galvenokārt ir veidojušies seklās jūrās. Sīkāk tos iedala biogēnos (ja ir bioloģiska izcelsme), hemogēnos, pārkristalizētos, kā arī drupu jauktas izcelsmes.
Metamorfisma procesā kaļķakmeņi pārvēršas par marmoriem.
Bobijs Makferins

Vokālā tehnika

Kā vokālists Makferins bieži ātri pārslēdzas starp modālo un falseta reģistru, lai radītu polifoniskus efektus, izpildot gan galveno melodiju, gan dziesmu papildinošās daļas. Viņš izmanot perkusīvos efektus, ko rada gan ar savu muti, gan uzsitieniem pa savām krūtīm. Makferins ir spējīgs izpildīt arī virstoņu dziedāšanu.
Mažeikas karagājiens uz Talsiem

Mažeikas karagājiens uz Talsiem notika pēc 1291. gada. Dižkunga Butvīda valdīšanas laikā lietuviešu kunigaitis Mažeika (hronikā Maseke) caur ordeņa nopostīto Zemgali iebruka Kurzemē un aplenca Talsu pilskalnu. Livonijas mestrs Baltazars Holte izlēma sūtīt ordeņa karaspēku caur Mītavu uz Zemgali, lai sagaidītu lietuviešu karaspēku atpakaļceļā un uzbruktu tiem.
Kauja notika pie pārplūdušās Skujenes upes, kur ordeņa karavīriem izdevās sakaut pretiniekus un atņemt viņiem kara laupījumu. Kaujā krita Mažeikas dēls.

Atskaņu hronikas vēstījums

Kādu rītu lietuviešu jātnieku karapulki uzbruka Talsu pilskalnam un pilsētai (hachelwerc), kuru tās aizstāvjiem izdevās nosargāt. Ar kara laupījumu piekrautiem vezumiem lietuvieši devās atpakaļceļā. Mītavas komturs uz Rīgu sūtīja vēstuli mestram, kas sasauca  Livonijas ordeņa brāļus, lai izlemtu, vai "cīnīties, vai labāk atteikties". Bruņinieki nolēma neļaut ienaidniekiem atstāt zemi un sauca palīgā Siguldas pils bruņiniekus, Rīgas pilsoņus  un iebraukušos krustnešus. Karaspēks devās uz Mītavas pili, "kas atdodas pirms Zemgaļu zemes" (liget vor Semegallen lant), kur karapulkus sakārtoja pēc karogiem un veda uz Zemgali.
Pie itin platās Skujaines (waßßer Schenen) upes viņi izveidoja kara nometni un pa ceļu sūtīja izlūkus uz Kurzemes pusi pretī tuvojošamies pretiniekiem. Kad lietuvieši bija naktī uzbūvējuši tiltu pāri upei, ordeņa karavīri bruņinieka Merkelīna (Merkelîn) vadībā otrā rītā negaidīti uzbruka tiem lietuviešiem, kas bija jau pārgājuši tiltam. Viņi bēga atpakaļ un tilts pēkšņi sabruka.  Kaujā nogalināja daudz lietuviešu un valdnieka Mažeikas dēlu un atbrīvoja Kurzemē sagūstīto Daugavgrīvas cisterciešu klostera mūku Vigboldu Dozelu (Wîcbolt Dosel).
Ordeņa karavīri uzcēla jaunu tiltu un ar kaujas dziesmu hilf uns Sancta Marîâ zû vromen! (“Palīdzi mums briesmās, Svētā Marija!”) ar trīs karogiem pāri upei uzbruka lietuviešiem.  Kaujā krita viens brālis un trīs vācieši un daudz vairāk lietuviešu. Viņu ķēniņš Mažeika (kunic Maseke) bija spiests atstāt kara laupījumu un ieročus (bruņcepures, vairogus, šķēpus, zobenus un 250 zirgu) un doties atpakaļ uz Lietuvu. Ordeņa brāļi atbrīvoja kuršu gūstekņus, brālīgi sadalīja guvumu un caur Jelgavu atgriezās Rīgā.
Apsīšu Jēkabs

Biogrāfija

Dzimis Lizuma pagasta Kalaņģos skolotāja ģimenē. Mācījies Velēnas draudzes skolā, Cēsu apriņķa skolā Cēsīs. 1878. gadā iestājies Jāņa Cimzes vadītajā Valkas skolotāju seminārā. Strādājis Kocēnu pamatskolā. Apbedīts Rīgā Meža kapos.
Gvinejas-Bisavas administratīvais iedalījums

Gvinejas-Bisavas administratīvo iedalījumu veido 8 reģioni un 1 autonomais sektors, kas sīkāk iedaļas 37 sektoros.
Televizors

Televizors  (grieķu: tēle — 'tālu' + latīņu: visor — 'skatītājs') jeb tālrādis ir elektroniska ierīce, kas paredzēta televīzijas pārraižu uztveršanai un demonstrēšanai, kā arī attēla un skaņas attēlošanai no dažādiem videosignāla avotiem (videomagnetofoniem, DVD atskaņotājiem).

Vēsture un attīstība

Pirmās televīzijas sistēmas izmantoja mehānisku attēla izvērsi, bet televīzijas signāls tika pārraidīts pa vadiem. Pirmo elektromehānisko televizoru patentēja vācu students Pauls Gotlībs Nipkovs 1884. gadā. Tā galvenās sastāvdaļas bija plakana neona lampa un rotējošs disks ar daudziem sīkiem noteiktā secībā izvietotiem caurumiņiem (tā saucamais Nipkova disks). 20. gadsimta sākumā tika izgudrots televizors ar mehānisko spoguļizvērsi. To izgudroja Pēterburgas tehnoloģiskā institūta profesors Boriss Rozings 1911. gadā. Viņa skolnieks Vladimirs Zvorikins vēlāk emigrēja uz ASV, kur 1928. gadā patentēja pirmo spoguļizvērses televizoru.
Pēc elektronstaru lampu izgudrošanas radās iespēja televizoros lietot elektronisko izvērsi un iegūt attēlu uz luminiscējoša ekrāna. Šie televizori jau bija daudz līdzīgāki mūsdienās pazīstamajiem.
Latvijā pirmie televizori parādījās 20. gadsimta 50. gadu vidū. To kineskopi bija niecīgu izmēru un attēla palielināšanai bija jāizmanto speciālas ar ūdeni pildītas lēcas. Televīzijas tehnika strauji attīstījās un pamazām televizori ienāca ikkatrā ģimenē. 70. gadu vidū tika uzsāktas krāsainās televīzijas pārraides un sākās melnbalto televizoru nomaiņa pret krāsainajiem. Sākumā krāsainajos televizoros lietoja speciālus krāsainos kineskopus. Mūsdienās ir arī citas tehnoloģijas — plazmas displeji, šķidro kristālu displeji un citas, piemēram, projekcijas televizori.
Mūsdienās analogos televizorus sāk aizstāt ciparu televīzijas uztvērēji. Latvijā ciparu televīzijas testa pārraides uzsāktas 2002. gada maijā. Pēc uzbūves ciparu televizori, atskaitot papildus iebūvēto ciparsignāla atkodēšanas bloku, maz atšķiras no analogajiem.

Televīzijas standarti

Ir izgudroti daudzi elektroniskās televīzijas standarti, bet praktiska nozīme ir trim sistēmām — PAL, SECAM un NTSC. SECAM sistēma tika izmantota PSRS un joprojām tiek lietota vairumā bijušās PSRS valstu, kā arī Francijā. PAL sistēma pieņemta lielākajā daļā Eiropas valstu, bet NTSC — Amerikas kontinentā un Japānā. Latvijā 90. gadu vidū notika pāreja no SECAM sistēmas uz PAL sistēmu. Melnbaltās televīzijas līmenī šīs abas sistēmas ir pilnīgi savietojamas. Mūsdienu televizori var uztvert vienu vai vairākas televīzijas sistēmas.
Durbes muiža

Durbes muižas kungu māja (vācu: Herrenhaus Durben) jeb Durbes pils atrodas Slocenes upes ielejas dienvidu malā, Tukuma pilsētas teritorijā Mazā Parka ielā 7. Muiža no 1848. gada līdz Latvijas agrārajai reformai 1920. gadā piederēja fon der Rekes dzimtai.

Vēsture

Durbes muiža rakstos pirmo reizi minēta 1644. gadā kā Šlokenbekas pusmuiža, bet muižas ēka rakstos pieminēta 1671. gadā. Šlokenbekas muižas īpašnieki 18. gs. pirmajā pusē Durbē sāka celt sev jaunu kungu māju, kurai 18. gs. gaitā piebūvēja divus sānu flīģeļus, bet vēlāk visai ēkai izbūvēja otro stāvu. 1789. - 1808. gadā Durbes muiža piederēja Ernestam fon Grothusam.
No 1818. līdz 1838. gadam muiža bija Elejas un Šlokenbekas muižnieka grāfa Žanno Mēdema īpašumā, kurš 1821. gadā pēc arhitekta Johana Berlica projekta lika klasicisma stilā pārbūvēt ēkas fasādes un izbūvēt portiku. 1848. gadā Šlokenbekas un Durbes muižas iegādājās barons fon der Reke.
1923. gadā Latvijas valdība Durbes muižas kungu māju piešķīra lietošanā dzejniekam Rainim, kas Durbes pils ēkā lika iekārtot ģimeņu atpūtas namu skolotājiem. Pēc dzejnieka nāves 1929. gadā tika izveidots Raiņa muzejs. Latvijas Skolotāju slimokase izīrēja daļu ēkas bērnu vasaras mītnei. Vēlāk šeit iekārtoja sanatoriju, 1943. gadā kara hospitāli, pēc kara līdz 1963. gadam atkal sanatoriju. 1963. gadā ēkā ierīkoja tuberkulozes slimnīca, 1970. - 1978. gadā tuberkolozes sanatorija, vēlāk rehabilitācijas slimnīca. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Tukuma pašvaldība muižas kungu māju un blakus esošās ēkas nodeva lietošanā Tukuma muzejam.

Muižas ansamblis

Muižas kungu mājas parādes pagalma abās malās ir saimniecības ēka un kalpu māja, agrāk pretī pils ēkai atradies stallis. Muižas parkā pēc arhitekta Berlica projekta uzcelta rotonda un divi akmens tilti, kā arī lapenes un strūklaka ielejā pie upes, kas nav saglabājušās. Parks veidots pēc angļu ainavu parka parauga: lieli koku masīvi mijas ar nelielām koku grupām un vientuļi augošiem kokiem, bet nelielie dīķīši, nelīdzenais reljefs un izlocītu celiņu tīkls gar plašiem zālieniem ar pili kā galveno kompozīcijas elementu veidoja neatkārtojamu ainavu.
Sece (stacija)

Stacijas vēsture

Oficiāli stacija tika atklāta 1920. gadā. Tomēr ir iespējams, ka stacija jau eksistēja Pirmā pasaules kara laikā. 1956. gadā šeit tika uzbūvēta rampa cukurbiešu iekraušanai un 600 mm šaursliežu līnija, kas savienoja Seces staciju ar Viesītes šaursliežu dzelzceļa mezglu. 1966. gadā šaursliežu dzelzceļš tika likvidēts.
Stacija slēgta līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu pasažieru satiksmei, 2000. gadā.
Mārtiņš Antons

Dzīvesgājums

Dzimis 1888. gada 7. janvārī Kocēnu pagasta „Dūķeros” pie Valmieras. 1912. gadā beidza Pēterburgas Universitātes juridisko fakultāti, pēc tam strādāja par advokātu Rīgā.
Pirmā pasaules kara laikā Antons bija Baltijas bēgļu komitejas priekšsēdētāja biedrs, Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejas pilnvarnieks. 1917. gadā bija Rīgas sabiedrisko organizāciju padomes priekšsēdētājs, Vidzemes Zemes padomes sekretārs, vēlāk priekšsēdētājs. Tautas padomes loceklis.
Darba partijas prezidija loceklis, 1920. gada 1. maijā ievēlēts par Satversmes sapulcē, kur tika izvēlēts par Satversmes sapulces sekretāra biedru. No 1921. gadā laikraksta „Jaunais Vārds” redaktors. 1931. gadā ar Zariņa un Zviedrijas sūtņa P. fon Reitersvērda galvojumu uzņemts Stokholmas ložā „Den Nordiska Första”. Stokholmas brīvmūrnieku Andreja ložas „Den Nordiska Cirkeln” brālis (1938).
Dividende

Dividende ir uzņēmuma (akciju sabiedrības) tīrās peļņas daļa, kuru saņem akcionārs. Ja akcijas netiek pārdotas, tad dividendes ir vienīgais reālais ienākums no akcijām. To, cik lielas būs dividendes, t.i., cik daudz naudas tiks izmaksāts dividendēs, izlemj akcionāru sapulcē.
Ievainojuma nozīme

Ievainojuma nozīme (vācu: Verwundetenabzeichen) bija Vācijas impērijas, Veimāras republikas un vēlāk Trešā reiha apbalvojums, ko piešķīra ievainojumus vai apsaldējumus guvušām militārpersonām, kā arī Sabiedroto uzlidojumos pēc 1943. gada marta ievainotām civilpersonām.

Flotes ievainojuma nozīme

1918. gada 24. jūnijā ar Vilhelma II tika izveidots Trieciena nozīmes atvasinājums jūras spēkos dienošajiem karavīriem - Flotes ievainojuma nozīme, kas tika piešķirta tikai par jūras kaujās gūtiem ievainojumiem, kas tāpat tika piešķirta trīs šķirās. Otrajā pasaules karā ievainotās flotes militārspersonas tika apbalvotas ar parasto Ievainojuma nozīmi (1939).

Ievainojuma nozīme 1944. gada 20. jūlijs

Ievainojuma nozīme 1944. gada 20. jūlijs tika izveidota pēc 1944. gada 22. jūlija atentāta mēģinājuma pret Ādolfu Hitleru. Tika piešķirta ievainotajiem vai bojā gājušajiem atentāta mēģinājumā.
STS-126

Derīgā krava

Endeavour kravas telpā atradās Leonardo Daudzuzdevumu loģistikas modulis (MPLM) ar krājumiem un iekārtām, lai stacijas apkalpi varētu palielināt līdz sešiem cilvēkiem. Starp iekārtām bija papildu guļvietas, vingrošanas trenažieri, ūdens reģenerēšanas iekārta un rezerves daļas.

Gatavošanās lidojumam

Pēc STS-123 misijas beigām Endeavour tika nogadāts uz Orbitalā aparāta sagatavošanas korpusu, lai gatavotu Habla kosmiskā teleskopa remonta misijas STS-125 nodrošināšanai kā rezerves kosmoplānam, gadījumā ja Atlantis nevarētu droši atgriezties uz zemes. 2008. gada septembrī to pārvietoja uz starta laukumu 39B. Tā kā STS-125 misija tika pārcelta uz 2009. gadu, jo negaidīti bija sabojājies Habla teleskops, tad 20. oktobrī gan Atlantis, gan Endeavour tika atgriezts atpakaļ Montāžas ēkā. 22. oktobrī kosmoplāns tika pārvietots uz starta laukumu 39A misijai STS-126.

Lidojuma gaita

Endeavour startēja 2008. gada 15. novembrī 00:55 UTC.
Pie stacijas kosmoplāns pieslēdzās 16. novembrī 22:01 UTC. Lūku atvēršana notika 17. novembrī 00:16. 02:50 UTC Magnusa oficiāli pievienojās stacijas 18. ekspedīcijas apkalpei, glābšanas kuģī Sojuz TMA-13 nomainot Šamitofa sēdvietu pret Magnusas, kas tika atvests ar Endeavour.
Leonardo kravas moduļa izcelšana sākās 17. novembrī 16:45 UTC. Stacijas manipulatoru vadīja Petits un Kimbro. Konteiners tika pievienots pie Harmony moduļa 18:04. Pēc hermētiskuma pārbaudēm lūka uz to tika atvērta 23:43 UTC. Pēc tam sākās kravu pārvietošana. Daļa no apkalpes veica ieplānotos eksperimentus.
Leonardo modulis, kurā bija iekrauti eksperimentu materiāli, vairs nevajadzīgās iekārtas un atkritumi, atpakaļ kosmoplāna kravas telpā tika ievietots 26. novembrī 21:52 UTC; manipulatoru vadīja Petits un Kimbro.
Gatavojoties atpakaļceļam, lūkas starp staciju un Endeavour tika aizvērtas 27. novembrī 23:31 UTC. 28. novembrī 14:47 UTC kosmoplāns atvienojās no SKS. Attālināšanās no stacijas tika aizkavēta, jo kosmoplāna aizlidošanas trajektoriju šķērsotu veca krievu pavadoņa atliekas. Kad ceļš bija drošs, 28. novembrī 23:22 UTC tika veikta pēdējā dzinēju iedarbināšana, lai veiktu attālināšanos no stacijas.
29. novembrī 20:33 UTC tika palaists 7 kg pavadonis PicoSat Solar Cell Testbed Experiment. Tas ir izmēģinājumu pavadonis vēlākai misijai PicoSat Solar Cell, kurā tiks pētīta radiācijas degradējošā ietekme uz saules baterijām ģeostacionārajā pārejas orbītā.
Pēc grafika Endeavour nolaišanās bija paredzēta 30. novembrī 18:19 UTC, bet slikto laikapstākļu dēļ Kanaveralas zemesragā tā tika atlikta par vienu stundu. Tā kā arī pēc stundas laiks neuzlabojās, nolaišanās tika pārnesta uz Edvardsa Gaisa spēku bāzi Kalifornijā. Bremzēšanas impulss tika iedarbinātrs 20:19 UTC. Endeavour skrejceļam 04L pieskārās 21:25:06 UTC; pilnīga apstāšanās bija 21:26:03 UTC.
Admiralitātes šaurums

Admiralitātes šaurums (angļu: Admiralty Sound, spāņu: Paso Almirantazgo) vai Bušāra šaurums (Estrecho Bouchard; argentīniešu avotos) ir ap 55 km garš un 5—20 km plats jūras šaurums Antarktīdas piekrastē. Atdala Snouhilas un Sīmora salas dienvidos no Džeimsa Rosa salas ziemeļos un savieno Vedela jūras Erebusa un Terora līci ziemeļaustrumos ar Larsena līci dienvidrietumos. Šauruma abos galos atrodas divas nelielas saliņas: ziemeļaustrumu galā Kokbērna sala, dienvidrietumu — Lokjera sala. Visās salās šauruma piekrastē atrodamas krīta un terciāra augu un dzīvnieku fosilijas.
Šauruma ziemeļaustrumu galu atklāja britu Džeimsa Rosa ekspedīcija 1843. gada 6. janvārī un atzīmēja to kā Admiralitātes līci (Admiralty Inlet), jo nebija noskaidrots tā garums. Šaurumu starp Snouhilas un Džeimsa Rosa salu atklāja un nokartēja zviedru ekspedīcija Oto Nordenšelda vadībā 1902. gada 9.—10. martā.
Šauruma dienvidu krastā Snouhilas salā zviedru ekspedīcija ierīkoja bāzes nometni, kas bija nepārtraukti apdzīvota no 1902. gada 12. februāra līdz 1903. gada 11. novembrim. Šauruma ziemeļaustrumu galā Sīmora salas krastā 1969. gadā tika ierīkota lielākā Argentīnas bāze Antarktīdā Marambio.
Biheiviorisms

Biheiviorisms (angļu: behaviorism, no behaviour — 'uzvedība') ir psiholoģijas virziens, kas radās ASV 20.gs. 20. gados un uzskatīja, ka prātu nav iespējams pētīt, jo objektīvai novērošanai pakļaujas tikai cilvēka uzvedība, jeb S-R (stimuls-reakcija) ķēde. Biheiviorisms balstās uz krievu zinātnieka Ivana Pavlova pētījumiem, kurus tālāk attīstīja ASV psihologi Džons Votsons, Edvards Torndaiks un Beress Frederiks Skiners.
Mūsdienās biheiviorisms ir uzskatāms par lielā mērā saplūdušu ar kognitīvo psiholoģiju, arī vispopulārākais uz biheiviorisma bāzes veidotais psihoterapijas virziens ir tieši kognitīvi biheiviorālā psihoterapija.
Višvanatans Anands

Biogrāfija

Pēdējo reizi čempiona titulu aizstāvēja 2012. gada maijā (Skolkovā, Maskavas apgabalā), kad mačā ar Izraēlas šahistu Borisu Gelfandu bija nepieciešamas četras papildpartijas uzvarētāja noskaidrošanai. 2013. gadā zaudēja titulu, piekāpjoties mačā pret Mangnusu Kārlsenu ar 3½:6½. 2014. gada martā uzvarējis pretendentu turnīrā Hantimansijskā un izcīnījis tiesības atkārtoti cīnīties Pasaules šaha čempiona titula mačā. 2014. gadā Sočos atkārtoti zaudējis mačā par Pasaules šaha čempiona titulu Mangnusam Kārlsenam ar 4½:6½.
2015. gadā ierindojies 2. vietā aiz Veselina Topalova spēcīgā starptautiskā turnīrā Stavengerē (Norvēģija), apsteidzot Kārlsenu. 2019. gada augustā Sentluisā dalījis 3.-4. vietu starptautiskajā šaha lielmeistaru turnīrā 7th Sinquefield Cup.
Sarkanais tornis (Pārdaugava)

Sarkanais tornis (latīņu: Turris antiqua trans Dunum, vācu: Roter Turm) bija viduslaiku sargtornis iepretim Rīgas senpilsētai Daugavas kreisajā krastā tagadējā Torņakalna apkaimē. Tas pastāvēja no 15. līdz 17. gadsimtam un atradās seno Jelgavas un Bauskas ceļu sākumā.

Vēsture

Jau Livonijas krusta karu laikā 1248. gadā minēts krustnešu mūra nams pie pārceltuves Daugavas otrā krastā. Domājams, ka to izmantoja 13. gadsimta cīņās pret zemgaļiem, bet vēlāk Rīgas pilsētas aizsardzībai pret lietuviešiem un Livonijas ordeņa karaspēku. 1483. gadā tas minēts kā "tornis, kas viņpus Daugavai, tieši pretim pilsētai", 1590. gadā par "mūra jeb akmens torni", bet 17. gadsimtā par "seno torni".
1612. gadā N. Mollīna tipogrāfijā iespiestā Rīgas skatā atainots vairākstāvu gotisks tornis. K. Broce 18. gadsimta beigās torni dēvēja par "Sarkano torni".
Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā otrpus Mārupītei uzcēla jaunu priekštilta nocietinājumu — Kobronskansti. 17. gadsimta otrajā pusē zīmējumos Sarkanais tornis vairs nav redzams.
Par spīti šķietami precīzai piesaistei zīmējumos precīza torņa atrašanās vieta tā arī nav atrasta, jo ir mainījusies Daugavas krasta konfigurācija. 1905. gadā torņa atrašanās vietu ar nelielu izrakumu palīdzību neveiksmīgi centās atrast N. Bušs.

Apraksts

Tornis bija sešus stāvus augsta būve ar četrstūra pamatu. Sākot no otrā stāva līmeņa tornim bija logi ar gotiskām smailloka pārsedzēm. Izteiksmīgs elements ir gotiskajam stilam raksturīgs pakāpienveida zelminis. Būve celta no sarkaniem ķieģeļiem, augšdaļa rotāta ar baltiem apmetuma laukumiem. Fasāde rotāta arī ar dekoratīvām joslām, kas vizuāli nodala stāvus. Ieeja visdrīzāk atradās otrā stāva līmenī.
Eduards Jaunzems

Biogrāfija

Dzimis 1872. gadā 21. septembrī Cēsu apriņķī, Liepas pagasta Jaunzemos, kā lauku māju īpašnieka dēls. Apmeklējis Liepas pagasta un Āraišu draudzes skolas, 1890. gadā beidzis Dr. Harnack'a reālskolu Cēsīs. Piedalījies krievu-japāņu karā, tad strādājis kā kantorists un grāmatvedis Krievijā un Rīgā, vēlāk Cēsīs un Līgatnē. Pasaules kara sākumā iesaukts krievu pulkos, no kuriem viņam izdevās izkļūt tikai 1917. gadā un pārnākt uz latviešu strēlnieku rezerves pulku. 1917. gada 15. maijā atvaļināts kopā ar citiem vecuma dēļ. 1917.-18. gadā darbojies Cēsu apriņķa strādnieku padomē. No 1919. gada jūnija līdz 1922. gadam Cēsu pilsētas štata un pilsētas galvas amatos. No 1922. gada 7. novembra līdz 1928. gada 5. novembrim darbojies kā 1. un 2. Saeimas deputāts, sākumā kreiso sociāldemokrātu frakcijā, bet no 1928. gada 2. maija iestājās neatkarīgos sociālistos. Vēlāk strādājis par grāmatvedi-darbvedi.
Miris 1935. gada 10. februārī.
Zaļās vārnas

Izskats un īpašības

Zaļās vārnas ir krāšņi putni. Lielākajai daļai ir zilizaļš apspalvojums, ar sārtiem laukumiem, bet cekulainajai zaļvārnai (Coracias naevia) apspalvojums pamatā ir rozīgi kanēļbrūns, un zaļimelna ir tikai aste.
Tie mājo atklātās ainavās, kurās ir daži koki, vai skrajos mežos. Zaļās vārnas parasti nosēžas kādā koka zarā vai uz staba gala un vēro, un gaida, kad tām garām lidos vai rāpos kāds medījums. Kad medījums veiksmīgi noķerts, tas tiek aiznests atpakaļ uz zaru un tur sadalīts. Tās barojas ar visāda veida bezmugurkaulniekiem, kā arī ar vardēm, ķirzakām, grauzējiem un citu sugu putnēniem.