google/wiki40b huggingface dataset:
Dienvidkoreja

Saimniecība

Dienvidkoreja ir pasaules desmitā lielākā saimniecība, un trešā lielākā Āzijā. Visā pasaulē ir pazīstami tādi Dienvidkorejas zīmoli kā Samsung, Hyundai un LG.

Sports

Koreja ir tekvondo dzimtene. 2000. gadā tas kļuva par Olimpisko sporta veidu.
Dienvidkorejas populārākais sporta veids ir futbols. Pētījuma veikšanas laikā futbols tika atzīts par visskatītāko sporta veidu šajā valstī, otrajā vietā ierindojās beisbols. Nacionālā čempionāta futbola spēles vidēji tiek skatītas 35% apmērā no visiem TV skatītājiem. 2002. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīru, ko Dienvidkoreja organizēja ar Japānu, bija visskatītākā televīzijas pārraide Korejas TV vēsturē.
1905. gadā Korejā pirmoreiz tika spēlēts beisbols un kopš tā laika tas ir kļuvis par vienu no populārākajiem sporta veidiem valstī. Dienvidkorejas izlase svinēja uzvaru 2008. gada Vasaras Olimpisko spēļu beisbola turnīrā.
Dienvidkoreja ir vairākkārt organizējusi Āzijas spēles (1986, 2002). 1988. gadā Seulā notika 1988. gada Vasaras Olimpiskās spēles, tajās Dienvidkorejas sportisti izcīnīja 12 zelta, 10 sudraba un 11 bronzas medaļas, neoficiālajā kopvērtējumā ierindojoties 4. vietā. Tāpat Dienvidkoreja ir veiksmīgi startējusi ziemas olimpiskajās spēlēs. Tajās sportisti ir izcīnījuši 45 medaļas (23 zelta, 14 sudraba, 8 bronzas). Vislabākos panākumus ir izdevies gūt šorttrekā.
2010. gada oktobrī Korejā notika pirmā Korejas Grand Prix izcīņa, kurā uzvaru svinēja spānis Fernando Alonso. 2011. gadā Dienvidkorejas pilsētā Tegu notika 2011. gada Pasaules čempionāts vieglatlētikā.
Emuārtelpa

Emuārtelpa jeb blogsfēra (no angļu blog un grieķu sphere) ir termins, ar ko apzīmē visu tīmekļa žurnālu kopumu. Tīmekļa žurnāli savā starpā ir cieši saistīti: to autori lasa citus tīmekļa žurnālus, saitē uz tiem un atsaucas uz tiem savos rakstos. Tā rezultātā no savstarpēji saistītajiem tīmekļa žurnāliem ir izaugusi sava kultūra.
Emuāros jeb tīmekļa žurnālos raksta par visdažādākajām tēmām. Tīmekļa žurnāli var būt gan vienkārši saišu saraksti, gan personīgās dienasgrāmatas.
Ādams

Biogrāfija

Dievs radīja Ādamu sešas dienas pēc pasaules radīšanas līdzīgu sev, kā valdnieku pār visiem dzīvniekiem un augiem Ēdenes dārzā, bet aizliedza ēst laba un ļauna atzīšanas koka augļus, draudot ar nāvi. Ādams ir devis vārdu visiem dzīvniekiem. Kamēr Ādams gulēja, Dievs izņēma no viņa vienu ribu un izmantoja to, lai radītu Ievu. Ieva, čūskas ietekmē, pierunāja Ādamu ēst laba un ļauna atzīšanas koka augļus. Dievs viņus padzina no Ēdenes dārza. Ādamam ir trīs dēli. Viņš nomira deviņi simti trīsdesmit gadu vecumā.
Deltuva (zeme)

Deltuva, hronikās — Deviltava (senkrievu: Дѧвол̑тва, vācu: land Dewilto[w], lietuviešu: Deltuva) bija aukštaišu apdzīvota zeme, kas 13. gadsimtā pieminēta Volīnijas metrikas tekstā. Pēc 1274. gada Deltuva kopā ar Nalsenes un Alsenes zemēm integrējusies Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā kā tās pamatteritorija.

Nosaukums

Deltuvas zemes vārds pirmo reizi ir pieminēts Volīnijas hronikas (metrikas) 1219. gada ierakstā kā Дѧвол̑тва. Ipatija hronikas 1264. gada ierakstā vēstīts par Mindauga dēla Vaišvilka, Galīcijas kņaza Švarna un Volīnijas kņaza Vasiļko karagājienu uz Deltuvas un Nalsenes zemēm (во Дявелътве и в Нальщанехъ), kur viņi sakāva Tranaiša karaspēku, nogalināja viņu un piespieda Nalsenes kunigaiti Daumantu bēgt uz Pleskavu.
Pēdējo reizi kā land Dewilto minēta Marburgas Viganda 1385. gada Lietuvas kara ceļa aprakstā. 
Mūsdienās šis nosaukums ir saglabājies Deltuvas ciema nosaukumā.

Teritorija

Austrumos Deltuvas zeme robežojās ar Lietavas zemi, ziemeļos ar Upītes zemi. Dienvidos aiz Nemunas upes atradās jātvingu zemes, bet aiz Nevēžas upes žemaišu Gaižuvas zeme.
Pauls fon Lilienfelds-Toals

Dzīvesgājums

Dzimis 1829. gada 29. janvārī Belostokā virsnieka un ierēdņa Oto Frīdriha fon Lilienfelda un viņa sievas Konstances, dzimušas Dovrē (d'Auvray), ģimenē. Viņa vectēvs bija Krievijas impērijas ģenerālis Fredriks Dovrē (Fredrik August d'Auvray).   
Bērnību pavadīja Halikas muižā (igauņu: Halinga, igauņu: Hallick) Pērnavas apriņķī. 
Mācījās Pēterburgas reformātu baznīcas pansijā, vēlāk Pēterburgas 1. ģimnāzijā un Aleksandra licejā, kuru 1848. gadā pabeidza ar zelta medaļu. 
Bija ierēdnis Krievijas impērijas Iekšlietu ministrijas ekonomiskajā departamentā (1849-1853), Igaunijas guberņas gubernatora kancelejas direktora palīgs (1853-1855), Somijas ģenerālgubernatora Frīdriha fon Berga (1855-1861) īpašo uzdevumu palīgs. Krimas kara laikā organizēja Somijas piekrastes aizsardzību pret Lielbritānijas flotes uzbrukumiem.
1858. gadā apprecējās ar grāfieni Karolīni fon Mellīnu, 1860. gadā ar pseidonīmu Ļiļejevs (Лилеев) publicēja "Politekonomijas pamatus" (Основные начала политической экономии).
No 1861. gada saimniekoja savās muižās pie Pēterhofas, bija apriņķa miertiesnesis, 1863. gadā saņēma Krievijas impērijas Senāta atļauju papildināt uzvārdu ar sievas dzimtmuižas Toalas (igauņu: Tuhala) nosaukumu - fon Lilienfelds-Toals.  
1864. gadā viņu ievēlēja par Pēterhofas zemstes priekšsēdi, bet 1867. gadā par Pēterburgas guberņas vicegubernatoru.
1868. gadā Pauls fon Lilienfelds-Toals tika iecelts par Kurzemes gubernatoru un līdz 1881. gadam pamatā uzturējās Jelgavas pilī. Viņa laikā notika Kurzemes guberņas lielceļu izbūve un jūrskolu dibināšana. Pēc Krišjāņa Valdemāra ierosmes atļāva dibināt jūrskolas Ģipkā (1869), Ventspilī (1871), Jūrkalnē un Užavā (1872), Lubezerē (1874), Palangā (1874), Engurē (1875) un Liepājā (1876).
1872. gadā ar iniciāļiem P.L. izdeva savu galveno zinātnisko darbu "Domas par nākotnes socioloģiju" (Мысли о социальной науке будущего), ko papildinātā variantā izdeva arī vāciski.
1885. gadā viņu ievēlēja par Krievijas impērijas Senāta locekli. 1890. gadā ierakstīts Kurzemes bruņniecības matrikulā.
1894. gadā franciski publicēja rakstu "Sociālā patoloģija" (La pathologie sociale), uzstājās starptautiskos socioloģijas kongresos ar ziņojumiem La methode organique en sociologie (1894) un Y. a-t-il une loi de l’evolution des formes politiques? (1895), kuros cilvēlu sabiedrības funkcionēšanu pielīdzināja dzīva organisma funkcionēšanai, salīdzinot cilvēkus ar šūnām, bet pārvaldes sistēmu ar nervu sistēmu. Sabiedrība iziet līdzīgus attīstības ciklus kā atsevišķa cilvēka organisms (embrioģenēze, bērnība, nobriešana, nāve). Tika ievēlēts par Starptautiskā socioloģijas institūta prezidentu (1897–1898).
Miris 1903. gada 11. janvārī Pēterburgā.
Viņa vārdā nosaukta Pāvilosta (vācu: Paulshafen).
Imants Kokars

Dzīves gājums

Dzimis 1921. gada 16. augustā Gulbenē zemnieka Aleksandra Kokara un viņa sievas Marijas ģimenē kā trešais dēls (17. augustā dzimis viņa dvīņubrālis Gido). 
Bērnību pavadīja Vecgulbenes pagastā "Avotiņos" (tagad Gulbenes novads), mācījās Blomes (tagad Ozolkalns) pamatskolā (1929–1936). 1938. gadā iestājās jaundibinātajā Cēsu Skolotāju institūtā. Kad pēc Latvijas okupācijas to slēdza, turpināja studijas Jelgavas un Rēzeknes Skolotāju institūtā (1940–1943), mācījās arī Rēzeknes Mūzikas skolā. Strādāja par skolotāju Gulbenes vidusskolā (1944–1945). 
Pēc Otrā pasaules kara beigām strādāja par fizikas un matemātikas skolotāju Cēsu vidusskolā, līdztekus mācījās Cēsu Mūzikas skolā, ko beidza 1948. gadā. 1948. gadā sāka vadīt Cēsu rajona pūtēju orķestri un Cēsu Skolotāju institūta kori, kas ieguva pirmo vietu 1948. gada Padomju Latvijas I Dziesmu svētkos. 
No 1951. līdz 1956. gadam studēja Latvijas Valsts konservatorijas Koru diriģentu nodaļā un strādāja par kormeistaru Latvijas Radio korī. Bija kormeistars Latvijas Radio korī (1950–1962) un pedagogs Rīgas Pedagoģiskajā institūtā (1953–1957).
Ar panākumiem vadīja vīru kori "Dziedonis" (1955-1990), Jelgavas skolotāju kori "Zemgale" (1961-1967) un Cēsu rajona skolotāju jaukto kori "Beverīna" (1966-1980). Bija Latvijas Valsts konservatorijas (LVK) vecākais pedagogs un docents (1963-1975), 1969. gadā no Konservatorijas studentiem un absolventiem izveidoja Rīgas kamerkori "Ave Sol", bija tā galvenais diriģents (1969-2001). Apprecējās ar kora dziedātāju Edīti Kokari, viņu ģimenē piedzima divi dēli. 
Kopš 1965. gada pastāvīgi bija Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents. 1975. gadā viņu ievēlēja par Konservatorijas profesoru (1975-2000) un rektoru (1975-1990). 
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas bija Ziemeļvalstu Dziesmu svētku (1995, 1997, 1999), Kanādas Latviešu dziesmu svētku (Toronto, 1996), Fēru salu mūzikas festivāla (Dānija, 1996) virsdiriģents. Vadīja projektu "Latviešu kora dziesmas antoloģija" 12 sējumos (1996–2000). Bija Latvijas Zinātņu akadēmijas goda loceklis (kopš 1994), latviešu studentu korporācijas Fraternitas Metropolitana biedrs.
Miris 2011. gada 24. novembrī 90 gadu vecumā Vakarbuļļos, rīta pastaigā uz jūru. Apglabāts Rīgas Meža kapos.

Filmēšanās

Imants Kokars kopā ar savu brāli Gido Kokaru kā aktieri piedalījušies Rīgas kinostudijas spēlfilmā "Līvsalas zēni" (1969). Par brāļiem Kokariem pašiem uzņemtas vairākas dokumentālās filmas, tai skaitā Jura Podnieka filma "Brāļi Kokari" (1978) un Ginta Grūbes filma "Kokaru dziesmusvētki" (2008)

Piemiņa

2012. gadā pie kādreizējās Cēsu skolotāju institūta ēkas atklāja piemiņas plāksni Imantam Kokaram kā bijušajam studentam un kordiriģentam.
Herkulesa līcis

Herkulesa līcis (angļu: Hercules Inlet) ir ap 60 km garš un līdz 18 km plats ar ledu pildīts līcis Ronnes šelfa ledāja dienvidu piekrastē Antarktīdā. Izvietojies Elsvērta Zemes dienvidaustrumos Elsvērta kalnu pakājē un ir Zumberga krasta dienvidu robeža. Līča ziemeļu krastā paceļas Skaitreina ledus pacēlums, dienvidu krastā — Heriteidža grēdas atzars. Nosaukts par godu lidmašīnai LC-130 Hercules, ko ASV Kara flote plaši izmantoja Antarktīdas aerofotografēšanā un kravu transportēšanā.
Thi Hon Ņunhjona

Biogrāfija

1991. gadā Suboticā piedalījusies Pasaules čempionāta šahā sievietēm starpzonu turnīrā, kurā kopā ar Klaudiju Amuru dalījusi 32.-33. vietu. 
FIDE 1994. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Silvija Ravdone-Krodere

Biogrāfija

Basketbolu sākusi spēlēt Alsungas vidusskolā 1953. gadā. Laikā no 1957. līdz 1958. gadam viņa pārstāvēja Liepājas "Daugava" klubu, no 1959. līdz 1969. gadam — Rīgas TTT (ar pārtraukumu), savukārt no 1970. līdz 1974. gadam spēlēja Rīgas "Lokomotīve" komandā. Pēc TTT komandas trenera Raimonda Karnīša lūguma S. Ravdone-Krodere 1973. gadā šajā komandā aizvadīja vienu posmu.
TTT sastāvā izcīnījusi desmit PSRS čempiontitulus (1960—1969), tāpat divas reizes uzvarējusi PSRS ziemas sacensībās (1959, 1963). Tāpat deviņas reizes uzvarēja Eiropas čempionvienību kausa izcīņā (1960—1962, 1964—1969). Divas reizes kļuvusi par Latvijas PSR čempioni (1961, 1972).
Latvijas PSR izlases sastāvā divas reizes uzvarēja PSRS Tautu spartakiādē (1963, 1967). PSRS izlases sastāvā 1967. gadā izcīnījusi uzvaru Pasaules čempionātā, kā arī divas reizes uzvarējusi Eiropas čempionātā (1962, 1964). 1965. gadā tika gūta uzvara Universiādē.
1998. gadā tikusi apbalvota ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Ir PSRS Nopelniem bagātā sporta meistare (1967).

Privātā dzīve

Silvija Ravdone-Krodere ir dzimusi 1940. gada 12. oktobrī Liepājā. Izglītību ieguvusi Liepājas 1. vidusskolā, kā arī Latvijas Valsts universitātes Juridiskajā fakultātē. S. Ravdone-Krodere ir strādājusi par izmeklētāju, prokurora palīgu un juriskonsultanti. Ir zvērināta advokāte. Karjeras laikā spēlējusi ar kaulu tuberkulozes perēkli, kurš tika atklāts tikai pēc karjeras beigām, kas izveidojies pēc bērnībā gūtas traumas kājā.
Precējusies ar basketbola tiesnesi Jāni Kroderi.
Mirusi 2017. gada 9. februārī.
Kems Talbo

Spēlētāja karjera

Pēc vairākām NCAA čempionātā aizvadītām sezonām, profesionāļa karjeru Talbo sāka 2009.—10. gada sezonas noslēgumā, kad noslēdza līgumu ar NHL vienību Ņujorkas "Rangers" un aizvadīja vienu spēli AHL kluba Hārtfordas "Wolf Pack" sastāvā. Nākamās trīs sezonas Talbo aizvadīja AHL klubā Konektikutas "Whale". 2013.—14. gada sezonā Talbo kļuva par Ņujorkas "Rangers" otro vārtsargu aiz Henrika Lundkvista, sezonas gaitā NHL aizvadot 21 spēles.
2015. gada vasarā "Rangers" aizmainīja Talbo uz Edmontonas "Oilers". Sezonas ievadā bija plānots, ka Talbo kopā ar Andersu Nilsonu dalīs spēles laiku uz pusēm, taču ne pārlieku veiksmīgais sniegums Talbo padarīja par otro numuru. Sezonas gaitā gan viņa sniegums uzlabojās, un Nilsons tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues", Talbo kļūstot par komandas pamatvārtsargu. 2019. gada februārī tika aizmainīts uz Filadelfijas "Flyers". 2019. gada jūlijā Talbo kā brīvais aģents pievienojās Kalgari "Flames".
Rava-Ruska

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1455. gadā. Ietilpa Žečpospoļitā. 1698. gada augustā šeit tikās Krievijas cars Pēteris I un Polijas karalis Augusts II Stiprais, lai vienotos par sadarbību pret Zviedriju. Tikšanās noveda pie Preobraženskas līguma parakstīšanas 1699. gadā, un Ziemeļu kara sākuma. Savukārt 1704. gadā šeit tikās Zviedrijas karalis Kārlis XII un Polijas karalis Staņislavs Leščiņskis, lai koordinētu cīņu pret Krieviju. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Sākoties Pirmajam pasaules karam, no 1914. gada 3. septembra līdz 11. septembrim ap pilsētu notika Ravas-Ruskas kauja, kurā Krievijas karaspēks sakāva Austroungārijas spēkus. Pēc Pirmā pasaules kara Rava-Ruska tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Šeit darbojās robežsargu skola (Centralna Szkola Straży Granicznej). Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētā ienāca padomju karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Ravu-Rusku ieņēma vācieši. Pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā.
Pēc Otrā pasaules kara Rava-Ruska iekļāvās PSRS, un ietilpa tajā līdz Ukrainas valsts neatkarības nodibināšanai 1991. gadā.
Ūdenskrātuve

Ūdenskrātuve ir mākslīga ūdenstilpe, parasti izveidota upes ielejā vai reljefa pazeminājumā, aizsprostojot tās gultni ar mērķi uzkrāt ūdeni izmantošanai saimniecībā.
Palangas iela (Rīga)

Vēsture

Palangas iela pirmoreiz Rīgas adrešu grāmatā minēta 1889. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kuru tā saglabājusi līdz pat mūsdienām.

Ielas raksturojums

Palangas iela ir aptuveni 390 metrus gara iela Iļģuciema apkaimes ziemeļrietumos. Tā sākas krustojumā ar Garo ielu un iet ziemeļu-ziemeļrietumu virzienā. Iļģuciema vidusskolas tuvumā ielai pāra numuru pusē ir savienojums ar Cementa ielu, nedaudz tālāk tā divreiz krustojas ar Skodas ielu, vienreiz - pāra numuru pusē, otrreiz - nepāra. Palangas iela beidzas krustojumā ar Spilves ielu. Ielā galvenokārt daudzstāvu dzīvojamo ēku apbūve.
Pauls Ēriks Rummo

Biogrāfija

Pauls-Ēriks Rummo dzimis 1942. gada 19. janvārī Tallinā rakstnieka Paula Rummo (1909-1951) ģimenē. Mācījies Tallinas 2. vidusskolā. 1959. gadā absolvējis skolu un iestājies Tartu Universitātes Filoloģijas fakultātē. 1965. gadā absolvējis universitāti, iegūstot grādu igauņu filoloģijā. No 1966. līdz 1976. gadam viņš bija profesionāls rakstnieks. No 1976. gada strādāja Igaunijas Drāmas teātrī Tallinā, vispirms kā redaktors, no 1984. gada - kā literārās nodaļas galvenais redaktors. Viņš strādāja arī kopā ar Tartu teātri "Vanemuine". 1980. gadā viņš bija viens no "40 vēstules" parakstītājiem par Igaunijas kultūras saglabāšanu.

Politiskā karjera

Kopš 20. gadsimta 80. gadu beigām Pauls-Ēriks Rummo aktīvi piedalījās Igaunijas politiskajā dzīvē. No 1987. gada līdz 1990./1991. gadam bija Radošo savienību kultūras padomes loceklis. No 1989. līdz 1992. gadam viņš bija Igaunijas Valsts kancelejas kultūras konsultants, no 1990. līdz 1992. gadam Igaunijas komitejas loceklis. No 1992. līdz 1994. gadam viņš bija Igaunijas kultūras un izglītības ministrs. Kopš 1994. gada viņš vairākkārt ievēlēts Igaunijas parlamentā. Bija Tallinas pilsētas domes loceklis no 1996. līdz 1999. gadam un no 1999. līdz 2000. gadam. No 2003. gada aprīļa līdz 2007. gada aprīlim viņš bija Igaunijas ministrs sabiedrības integrācijas lietās.
No 1990. līdz 1994. gadam viņš bija Igaunijas Liberāldemokrātu partijas biedrs, kopš 1994. gada viņš ir Reformu partijas (Reformierakond) biedrs.
Pauls-Ēriks Rummo bija Igaunijas Sabiedriskās raidorganizācijas priekšsēdētājs, 2007. gadā kļuvis par Igaunijas Integrācijas fonda priekšsēdētāju.

Literārā darbība

Pirmie Rummo dzejoļi publicēti jau 1957. gadā. 1962. gadā jauno debitantu kasetes (kopkrājuma) ietvaros tika izdots viņa pirmais dzejoļu krājums "Ankruhiivaja". Šajā krājumā ietverti viņa ar optimismu piepildītie jaunības dzejoļi. Pēc tam tika izdoti vēl divi viņa dzejoļu krājumi "Tule ikka mu rõõmude juurde" (1964) un "Lumevalgus… lumepimedus" (1966), kas padarīja viņu par vienu no ievērojamākajiem savas paaudzes dzejniekiem. Šo divu krājumu dzejoļi vairs nav tik optimistiski, dzejnieka daiļradi ir ietekmējis viņa dvēseles pārdzīvojumu sāpīgums. 1972. gadā Rummo sagatavoja publicēšanai krājumu "Saatja aadress", taču to cenzūra neļāva publicēt, tas tika laists klajā tikai 1989. gadā izdevumā "Saatja aadress ja teised luuletused 1968-1972".
60. gadu beigās Pauls-Ēriks Rummo bija viens no vadošajiem igauņu dramaturgiem. 1968. gadā iznāca viņa izrāde "Tuhkatriinumäng", kas drīz vien tika uzvesta Tartu teātrī "Vanemuine". Luga ir pasakas par Pelnrušķīti brīva interpretācija, bet galvenais uzsvars tajā tiek likts uz cilvēka dzīvības eksistenciālo labirintu un patiesības meklējumiem. 1980. gadā iznāca viņa izrāde "Pseudopus", kas ir mīta par Edipu pārstāsts. Tajā pašā gadā parādījās viņa viencēliena satīriska luga " Ērglis - Prometejs".
Rummo darbojās arī kā tulkotājs, viņš tulkoja dzeju no angļu un krievu valodas. Viņa dzejoļi ir tulkoti vismaz 18 valodās.
1996. gadā Pauls-Ēriks Rummo saņēma Juhana Līva literāro balvu, bet 2005.gadā - valsts Kultūrkapitāla (Kultuurkapital) fonda valsts literāro prēmiju.
Gūbene

Vēsture

Pilsēta sākusi veidoties ap 1200. gadu pie pārceltuves pār upi. Pilsētas tiesības no 1235. gada. 19. gadsimtā attīstījās kā tekstilrūpniecības centrs. 1846. gadā pilsētu sasniedza dzelzceļš. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1990. gadam ietilpa VDR. No 1961. līdz 1990. gadam pilsētas nosaukums bija Vilhelma Pīka pilsēta Gūbene (Wilhelm-Pieck-Stadt Guben). Pēc Vācijas apvienošanās pilsēta piedzīvoja ekonomisku lejupslīdi un bezdarbu.
Starptautiskā dambrete

Starptautiskā dambrete jeb simtlauciņu dambrete ir viens no galda spēles un sporta veida dambretes variantiem. To spēlē divi spēlētāji ar baltiem un melniem kauliņiem, kurus pārvieto pa galdiņu, kas sadalīts 100 baltos un melnos lauciņos. Spēlei izmanto tikai melnos lauciņus.

Vēsture

Dambretei līdzīgas spēles bija pazīstamas jau pirms vairākiem tūkstošiem gadu. Aptuveni 5000 gadus sens spēles galdiņš ir atrasts senās Ūras izrakumos, senās Ēģiptes apbedījumos ir atrasti spēles galdiņi un figūras, un šāda spēle ir pieminēta arī Platona un Homēra darbos.
Pasaules čempioni starptautiskajā dambretē tiek pasludināti kopš 1897. gada. Starptautiskās dambretes federāciju 1947. gadā izveidoja četras valstis – Francija, Nīderlande, Beļģija un Šveice.

Noteikumi

Visi gājieni notiek tikai pa diagonāli. Visas atsauces uz lauciņiem attiecas tikai uz melnajiem lauciņiem.

Notācija jeb gājienu pieraksts

Starptautiskajā dambretē ir pieņemts visus spēlē izmantotos (t.i., tikai melnos) lauciņus sanumurēt ar skaitļiem no 1 līdz 50, turklāt numerācija sākas no melno kauliņu puses jeb – grafiskā attēlojumā – no galdiņa augšējā kreisā stūra. Lai pierakstītu gājienu, norāda abus lauciņus, no kura uz kuru veikts gājiens, starp skaitļiem liekot domuzīmi (piemēram, 31–26). Kauliņu sišanas gadījumā starp abiem skaitļiem liek kolu (piemēram, 31:22). Sarežģītākos gadījumos, kad sišana no viena lauciņa līdz otram iespējama vairākos variantos, norāda arī starpstāvokļus (piemēram, 31:22:33:24).
Fransisko Mansebo

Karjera

Savu profesionāļa karjeru viņš uzsāka Illes Balears-Banesto komandā.
2000. gada Tour de France Mansebo ieguva maillot blanc kā labākais jaunais braucējs.
Mansebo bija daudzdienu sacensību speciālists ar labām kalnu braucēja prasmēm, kā arī labu sniegumu individuālajos braucienos. 2004. gadā uzvarēja Spānijas čempionātā grupas braucienā, kā arī finišēja sestais 2004. gada Tour de France un ceturtais 2005. gada Tour de France. Mansebo izdevās uzvarēt arī atsevišķā 2005. gada Vuelta a España posmā un finišēt trešajā vietā kopvērtējumā, kas bija izdevies arī iepriekšējā gadā.
2006. gadā pārcēlās uz AG2R Prévoyance komandu.
Mansebo bija viens no apsūdzētajām personām Operación Puerto lietā un tika atsaukts no starta Tour de France sacensību priekšvakarā. Mansebo pats noliedza, ka pēc afēras būtu pārtraucis savu karjeru.
2009. gada sezonā viņš pārstāvēja Rock Racing komandu. 2010. gadā Heraklion Kastro-Murcia un kopā ar Canyon Bicycle's Team 2010. gada Tour of Utah ar mērķi aizstāvēt savu iepriekšējā gada kopvērtējuma uzvaru. 2011. gadā Realcyclist.com Cycling Team, kuras sastāvā ASV vietējo sacensību rangā kļuva par uzvarētāju. 2012. gada sezonā pārstāvēja Competitive Cyclist Racing Team atkārtojot sezonas kopvērtējuma uzvaru. 2013. gadā pievienojās 5-hour Energy komandai.
Kopš 2014. gada sezonas sākuma Mansebo pārstāvējis kontinentālo komandu Skydive Dubai Pro Cycling.
Ščecina

Vēsture

Ščecina pastāvējusi kā sena rietumslāvu apmetne vismaz no 8. gadsimta. 10. gadsimta beigās Polijas karalis Meško I pievienoja pilsētu Polijai un centās kristīt iedzīvotājus, tomēr 1005. gadā notika pagānu sacelšanās, un iedzīvotājus izdevās pievērst kristietībai tikai 1124. gadā. 12. gadsimta beigās pilsētā ieradās daudz ieceļotāju no dažādām Svētās Romas impērijas daļām, un Ščecina mainīja savu slāvisko raksturu un kļuva par vācisku pilsētu.
No 1295. gadam līdz 1464. gadam Ščecina bija Šcecinas hercogistes galvaspilsēta. Tā kļuva par lielu graudu, sāls un siļķu tirdzniecības centru, jo atrodas izdevīgā vieta — Oderas grīvā. 16. gadsimtā Ščecinā ieradās daudz hugenotu bēgļu, kuri deva jaunu impulsu pilsētas attīstībā.
Trīsdesmitgadu kara laikā Šcecinu ieņēma zviedru karaspēks. Pēc Vestfālenes miera līguma nosacījumiem pilsēta kļuva par Zviedru Pomerānijas galvaspilsētu. Zviedru valdīšanā Ščecina neattīstījās, jo bija atgriezta no galvenajiem tirgiem. Pilsētas stāvokli pasliktināja vairāki kari ar Brandenburgu, kura centās iegūt pilsētu. 1720. gadā Ščecinu iekļāva Prūsijas karalistes Brandenburgas daļas sastāvā.
Pilsēta kļuva par Prūsijas lielāko jūras ostu, izdevīgi tirgojoties ar graudiem un oglēm no Silēzijas. Iedzīvotāju skaits strauji auga no 6000 1720. gadā līdz 58 000 1861. gadā. Attīstījās rūpniecība — metalurģija, kuģubūve.
Otrā pasaules kara laikā Ščecina bija liels militārās rūpniecības centrs (piemēram, šeit armijas vajadzībām tika ražotas automašīnas Stoewer), tāpēc 1944. gadā vairākos britu uzlidojumos Ščecina tika nopostīta (65% procentu ēku, visa osta un pilsētas centrs). 1945. gada 26. aprīlī Sarkanā armija pēc sīvām kaujām ieņēma pilsētu.
Pēc kara, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, Šcecina tika piešķirta Polijai. Vācu iedzīvotāji tika padzīti uz Vāciju, bet pilsētā ierodas poļi, arī no PSRS anektētajiem Polijas austrumu apgabaliem (sevišķi daudz no Viļņas apkārtnes).
1970. gada decembrī, tāpat kā Gdaņskā un Gdiņā, arī Ščecinā notika plaši strādnieku nemieri. Tika nodedzināts Polijas komunistu (PASP) birojs un padomju konsulāts. 1980. gada augustā Ščecina, sevišķi tās kuģu būvētava, bija viena no arodapvienības "Solidaritāte" centriem.
Rīgā, Mežaparkā, ir iela, kas nosaukta Ščecinas vārdā.