google/wiki40b huggingface dataset:
Sāhelantrops

Atklājums

Sāhelantropa fosilijas tika atklātas Čadas ziemeļos Džuraba tuksnesī franču paleontologa Mišela Brune vadībā. Fosiliju fragmentus atrada trīs dažādās vietās laikā no 2001. gada jūlija līdz 2002. gada martam. Zinātnieki drīz vien paziņoja, ka sāhelantrops ir vissenākais zināmais hominīnu priekštecis, kas dzīvojis pēc šimpanžu un hominīnu nodalīšanās.
Sāhelantropa kauli tika atrasti tālu no ierastajām Austrumāfrikas atradumu vietām, lai gan 1995. gadā Čadā tika atklātas arī australopitēka (Australopithecus bahrelghazali) fosilijas.
Tā kā senajām hominīnu sugām bija raksturīgs izteikts dzimumu dimorfisms, tad iespējams sāhelantrops ir piederīgs ardipitēku ģintij (Ardipithecus), jo atšķirības var būt nepietiekamas, lai atrastās fosilijas piederētu jaunai ģintij.

Fosilijas

Kopumā tika atrasts salīdzinoši neliels galvaskauss, 5 apakšžokļa detaļas un daži zobi, kas piederēja samērā primitīvam hominīnam. Galvaskausa apjoms ir ļoti neliels, 320 - 380 cm³, līdzīgs mūsdienu šimpanžu galvaskausa apjomam. Salīdzinoši cilvēka (Homo sapiens) galvaskausa apjoms ir apmēram 1250 cm³. Sāhelantropam bija lieli zobi, spēcīgi izcelti uzacu loki, plakana seja, salīdzinoši mazi ilkņi un maza lielā pakauša atvere (foramen magnum). Nekas vairāk par galvaskausu atklāts netika.
Tā kā iztrūkst citu skeleta kaulu, ir grūti pateikt, vai sāhelantrops staigāja uz divām kājām vai nē, lai gan lielās pakauša atveres atrašanās vieta galvaskausā un tās forma liecina, ka sāhelantrops, iespējams, staigāja uz divām kājām. Lielā pakauša atvere ir gareniski ovāla, nevis apaļa, kā tas ir šimpanzēm. Arī mazie ilkņi atgādina jaunāko laiku hominīnu ilkņus. Neizpratni zinātniekiem izraisa fakts, ka atklājuma brīdī, fotogrāfam fiksējot atradumu, blakus galvaskausam atradies augšstilba kauls (femur), par kuru oficiālā informācija klusē.
Pauļuka Ministru kabinets

Jāņa Pauļuka vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no 1923. gada 27. janvāra līdz 27. jūnijam.
Lamata (zeme)

Lamata (latīņu: terra Lamata; Lamachia) vai Lamotina (terra Lamotina; Lamentin) bija skalvju (vācu: Schalauer) apdzīvota teritorija Nemunas pietekas Minijas baseinā pie Kuršu jomas. Galvenais pilskalns atradās tagadējā Rusnes pilsētā (lietuviešu: Rusnė, vācu: Ruß, Russ) pie Nemunas.

Vēsture

Pirmo reizi rakstos Lamatas zeme pieminēta vēl pirms Livonijas krusta kariem kā terra Lamotina, kas vikingu laikos maksājusi nodevas Dānijas ķēniņiem. 
"Liber Census Daniae" pieminēta Lamatas zeme (terra Lammato) starp Prūsiju un Kursu, bet 1252. gada līgumā starp Vācu ordeņa virsmestra vietnieku un Kurzemes bīskapu par Klaipēdas dibināšanu ir norāde uz terra Lammethin. 1230. gadā pieminēts ķēniņš Lamekins (Lammechinus rex), kas noslēdza līgumu ar pāvesta legātu Alnas Balduīnu par katoļu priesteru pieņemšanu savā zemē un par neatkarību no Dānijas un Zviedrijas karaļiem.
13. un 14. gadsimtā tā vairākkārt pieminēta kā zeme starp Kursu un Skalvu. Pēc Vācu ordeņa sekularizācijas to iekļāva Prūsijas hercogistes, bet 1701. gadā Prūsijas karalistes sastāvā. 1924. gadā kopā ar Klaipēdas apgabalu tika pievienota Lietuvai.

Iedzīvotāji

Lamatas zemes kultūra pēc arheoloģiskā materiāla bija tuva uz ziemeļiem dzīvojošajiem kuršiem, tādēļ līdz Otrajam pasaules karam to pieskaitīja senās Kursas zemēm. Lietuviešu vēsturnieks A. Tautavičs (Tautavičius) 1968. gadā izteica hipotēzi, ka lamatieši bija atsevišķa etniska grupa. Citi lietuviešu vēsturnieki to uzskata par Skalavas zemes vai pat Žemaitijas rietumu daļu.
Brieži (stacija)

Vēsture

Briežu stacija atklāta 1922. gadā, bet Otrā pasaules kara laikā tā vēl paplašināta un izbūvēti papildu sliežu ceļi. Padomju laikā stacija pārveidota par pieturu un visi blakus sliežu ceļi nojaukti. Kopš 1995. gada, kad tika slēgts vietējais maršruts Rīga—Jelgava—Meitene, pasažieru vilcieni Briežos nepietur.
Makintoša rags

Makintoša rags (angļu: Cape Mackintosh) ir zemesrags Antarktīdā, Kempa pussalas galējais ziemeļu punkts pie ieejas Meisona līcī. Nosacīti atdala Pālmera Zemes Bleka krastu ziemeļos no Lesitera krasta dienvidos. Tiek uzskatīts par Larsena šelfa ledāja galējo dienvidu robežu. Zemesragu pirmie, iespējams, atklāja ASV Antarktikas dienesta ekspedīcijas dalībnieki, kas nofotografēja daļu Kempa pussalas 1940. gada decembrī. Zemesragu pirmā uzmērīja Finna Ronnes ekspedīcija 1947. gadā. Nosaukts par godu britu jūras biologam un okeanogrāfam, Nacionālā Okeanogrāfijas institūta direktora vietniekam Neilam Makintošam (Neil Alison Mackintosh).
Salikts sakārtots teikums

Pieturzīmju lietojums

Komats starp teikuma daļām tiek likts to atdalīšanai. Tomēr tas netiek likts, ja teikuma daļas saista saiklis un un pirmajā daļā (kaut gan retos gadījumos var atrasties citās daļās) ir kāds loceklis, kas attiecināms uz abām teikuma daļām, piemēram, "Atkal Pēteris dodas pastaigā un mēs varēsim parunāt bez viņa klātbūtnes." Komata likšana vai nelikšana šādos gadījumos var precizēt teikumā izteikto domu un parādību sakarus.
Semikols starp teikuma daļām tiek likts, ja daļas nav cieši saistītas savā starpā domu ziņā.
Teikuma daļās tiek lietota domuzīme, ja otrajā teikuma daļā nenosauc izteicēju, kas kopīgs abām daļām, kā arī, ja teikuma otrajā daļā nav minēta saitiņa.
Teikumu noslēdzošo pieturzīmi nosaka pēc pēdējā teikuma daļā izteiktā mērķa.
Kultūras pieminekļi Vikipēdijā

"Kultūras pieminekļi Vikipēdijā" (angļu: Wiki Loves Monuments) ir ikgadējs starptautisks fotokonkurss, kas septembrī notiek visā pasaulē. To rīko Vikipēdijas kopienas dalībnieki. Konkursa dalībnieki uzņem vēstures pieminekļu un kultūras mantojuma objektu attēlus savā reģionā un augšupielādē tos Wikimedia Commons. Šī pasākuma mērķis ir izcelt dalībvalstu kultūras mantojuma objektus.
Pirmais Wiki Loves Monuments konkurss notika 2010. gadā Nīderlandē. Nākamajā gadā tas izpletās arī uz citām Eiropas valstīm un saskaņā ar Ginesa Rekordu grāmatu 2011. gada konkurss pārspēja reģistrēto pasaules rekordu kā lielākais fotokonkurss. 2012. gadā konkurss izpletās ārpus Eiropas, notiekot 35 dalībvalstīs.
Latvijā konkurss pirmoreiz notika 2015. gadā, un tajā dalībnieki iesniedza 3537 fotogrāfijas.
Uņeča

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1887. gadā kā stacija Brjanskas-Gomeļas dzelzceļā; tās nosaukums ir pēc upes. 1920. gados cauri Uņeču bija uzcelts dzelzceļš Harkiva—Orša; tāpēc Uņeča kļuva svarīgs dzelzceļa mezgls. Šodien pilsētas uzņēmumu vairākums ir saistīts ar dzelzceļu.
No 1929. gada tā ir rajona centrs. 1940. gadā Uņeča tika par pilsētu.
Luksemburgas administratīvais iedalījums

Luksemburgas administratīvo iedalījumu veido 3 distrikti (franču - district, vācu un luksemburgiešu - distrikt). Distrikti sīkāk tiek iedalīti 12 kantonos.
Karels Marks Šišons

Dzīvesgājums

Dzimis 1971. gadā Londonā, kur viņa vecāki bija ieceļojuši no Gibraltāra. Studēja Londonas Karaliskajā Mūzikas akadēmijā pie Kolina Deivisa un Saimona Retla (1988-1993) un Vīnes Mūzikas akadēmijas Diriģentu brālības viesdiriģentu meistarklasē pie Leopolda Hāgera (1994-1996). un asistēja diriģentiem Džuzepem Sinopoli un Valērijam Gergijevam.
No 1995. līdz 1998. gadam viņš bija Krajovas  valsts filharmonijas (Rumānija) orķestra galvenais diriģents un iestudēja vairāk nekā 60 skaņdarbu. 1998. gada viņu ievēlēja par Gibraltāra Filharmoniskās biedrības māksliniecisko vadītāju un vēlāk viņš vienlaikus bija Londonas European Sinfonietta un Dienvidlondonas Filharmonijas orķestra galvenais diriģents un mākslinieciskais vadītājs.
2001. gadā K. M. Šišons cita starpā bija Grīnas vasaras mūzikas festivāla oficiālais diriģents Ņujorkā, 2003. gadā Anglijas kamerorķestra (English Chamber Orchestra) viesdiriģents un 2004.-2006. gadā Vīnes Filharmonijas orķestra viesdiriģents. Grācas simfoniskā orķestra (2006-2009), Latvijas Nacionālā Simfoniskā orķestra (no 2009) un Zārbrikenes Kaizerslauternes Vācijas Radio filharmonijas orķestra (Deutsche Radio Philharmonie Saarbrücken Kaiserslautern) galvenais diriģents (no 2011). 2011. gadā viņš kļuva par Londonas Karaliskās Mūzikas akadēmijas asociēto locekli.
2006. gadā Šišons Rīgā salaulājās ar latviešu operdziedātāju Elīnu Garanču  un 2011. gada 30. septembrī viņiem piedzima meita Katrīna Luīze Šišona, bet 2014. gada 10. janvārī otra meita Kristīna Sofija Šišona. 2012. gadā karaliene Elizabete II par viņa devumu pasaules mūzikā apbalvoja K.M.Šišonu ar Britu impērijas ordeni.
Georges Lemaître ATV

Krava

Kosmosa kuģis uz staciju nogādāja 6602 kg kravu, tai skaitā 2681 kg sauskravas un 3921 kg šķidrās kravas (degviela, gaiss, skābeklis un ūdens).

Lidojuma gaita

Georges Lemaître tika palaists 2014. gada 29. jūlijā 23:47:38 UTC ar nesējraķeti Ariane 5ES (VA219) no starta laukuma ELA-3 Gviānas kosmiskajā centrā Kurū, Franču Gviānā.
Transportkuģis ar SKS saslēdzās 12. augustā 13:30 UTC automātiskā režīmā pie Zvezda moduļa.
Sākotnēji kosmosa kuģi bija paredzēts atvienot no stacijas 2015. gada 14. februārī, bet novadīt no orbītas 27. februārī. Februāra sākumā sabojājās viena no četrām saules bateriju elektroenerģijas ķēdēm. Kosmiskais aparāts var droši darboties ar trijām, un ir droši kontrolējams pat ar divām ķēdēm. Lidojuma kontrolieri nolēma neriskēt, un to novadīt no orbītas nākamajā dienā pēc atvienošanās.
14. februārī 13:42 UTC Georges Lemaître atvienojās no stacijas.
15. februārī ATV-5 veica bremzēšanas manevrus un iegāja Zemes atmosfērā, kur tas sadega (aptuveni 18:04 UTC). Nesadegušās daļas iekrita Klusajā okeānā.
Aleksandrs Leimanis

Biogrāfija

Aleksandrs Leimanis dzimis 1913. gadā Smoļenskas guberņas Gavrilovas ciemā, latviešu kolonistu ģimenē. Pēc Jāņa Streiča atstāstītajiem Leimaņa vārdiem, visi viņa vīriešu kārtas radinieki esot gājuši bojā padomju represijās. 1939. gadā absolvējis A. Lunačarska Teātra mākslas institūtu Maskavā. Strādājis par režisoru vairāku Krievijas PFSR pilsētu teātros.
1944. gadā pārcēlies uz Latviju. Darbojies vairākos Latvijas teātros, bijis Jaunatnes (1946—1947) un Jelgavas (1952—1953) teātru galvenais režisors. 1954. gadā sācis strādāt Rīgas Kinostudijā par dublāžas režisoru. Kinorežijā debitējis 1959. gadā — režisējis īsfilmu "Atzītā kļūda". Pirmā Leimaņa pilnmetrāžas filma "Cielaviņas armija" iznākusi 1964. gadā. 1970. gadā uzņēmis muzikālo piedzīvojumu komēdiju "Vella kalpi" — pirmo latviešu kostīmfilmu. Darbojies arī kā scenārists un kinoaktieris.
A. Leimanis ir bijis pedagogs Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātē (1948—1957), katedras vadītājs (1971—1973). Laulībā ar aktrisi Baibu Indriksoni dzimis dēls, pazīstamais baletdejotājs Aivars Leimanis.
Miris 1990. gada 17. jūnijā Rīgā. 2003. gadā režisore Agita Cāne uzņēmusi dokumentālo filmu "Aleksandrs Leimanis".
1972. gada Eiropas čempionāts futbolā

1972. gada Eiropas čempionāts futbolā notika Beļģijā no 14. līdz 18. jūnijam. Tas bija pēc skaita 4. Eiropas čempionāts futbolā, ko rīkoja UEFA. Par Eiropas čempioniem kļuva VFR izlase, kas finālspēlē ar 3-0 pārliecinoši uzvarēja PSRS komandu.
Finālturnīrā iekļuva četras kvalifikācijas turnīrā spēcīgākās izlases: Beļģija, PSRS, VFR un Ungārija.
Pusfinālā vācieši, pateicoties Gerda Millera 2 gūtajiem vārtiem, ar 2-1 pārspēja laukuma saimniekus beļģus, savukārt PSRS ar 1-0 uzvarēja Ungāriju. Spēlē par 3. vietu Beļģija ar rezultātu 2-1 pieveica ungārus.
Finālspēlē tikās VFR pret PSRS izlasi. Vāciešu labā atkal divus vārtus guva Gerds Millers un VFR uzvarēja ar 3-0, pirmo reizi kļūstot par Eiropas čempioniem.
Pasaules čempionāts treka riteņbraukšanā

Pasaules čempionāts treka riteņbraukšanā ir pasaules čempionātu kopums dažādās treka riteņbraukšanas disciplīnās un distancēs. Tos rīko Starptautiskā riteņbraukšanas savienība (UCI). Līdz 1900. gadam tos administrēja UCI priekštece Starptautiskā riteņbraukšanas asociācija (ICA).
Šobrīd čempionāta programmā ietilpst individuālais brauciens, keirins, individuālā iedzīšana, komandu iedzīšana, punktu sacensības, skrečs, sprints, komandu sprints, daudzcīņa un tikai vīriešiem medisons. Sieviešu sacensību distances ir īsākas kā vīriešu. Šobrīd vairs nenotiek braukšanas aizmotorā un tandēmu sacensības.
Pasaules čempionāts pirmoreiz notika 1893. gadā Čikāgā, ICA uzraudzībā. Tajā piedalījās tikai amatieri. Atsevišķas profesionāļu sacensības notika 1895. gadā Ķelnē. Amatieri un profesionāļi sacentās atsevišķās sacensībās līdz pat 1993. gadam, kad tika izveidota "atvērtā" kategorija. Čempionātos var piedalīties braucēji, kurus izvēlējusies attiecīgās valsts nacionālā riteņbraukšanas federācija. Sacensībās viņi pārstāv savu valsti.
ICA čempionāta uzvarētājs saņēma zelta medaļu. UCI piešķir zelta medaļu un čempiona kreklu ar varavīksnes krāsas svītrām. Otrajai un trešajai vietai piešķir sudraba un bronzas medaļu. Pasaules čempioni nēsā savu čempiona kreklu līdz nākamā gada čempionātam, bet drīkst to nēsāt tikai tajā disciplīnā, kur tas iegūts. Bijušie čempioni var valkāt varavīksnes svītru aproces pie sava parastā velokrekla.
Pasaules čempionāti katru gadu notiek atšķirīgās pasaules valstīs. Tos rīko attiecīgās valsts nacionālā riteņbraukšanas federācija, bet tiesneši tiek norīkoti no UCI.
6. Baltijas Šaha savienības kongress

6. Baltijas Šaha savienības kongress notika no 1913. gada 14. (26.) aprīļa līdz 22. (4. maijam) aprīlim Jelgavā.

Dalības nosacījumi un godalgas.

Turnīra nolikums paredzēja, ka piedalīties turnīrā var jebkurš Baltijas šahists, ieskaitot tos, kas dzīvoja ārpus tās teritorijas. Dalībniekiem bija jāmaksā dalības nauda: reģionālo šaha organizāciju biedriem par dalību galvenajā turnīrā 5 rbļ, blakusturnīrā 3 rbļ., pārējiem galvenajā turnīrā 15 rbļ., blakusturnīrā 6 rbļ. Papildus bija jāiemaksā drošības nauda, kuru atmaksāja, turnīram beidzoties; galvenajā turnīrā 5 rbļ., blakusturnīrā 3 rbļ. Galvenajā turnīrā bija paredzētas 5 godalgas: I - 150 rbļ., II - 100 rbļ., III - 70 rbļ., IV - 50 rbļ. un V - 25 rbļ., bet blakusturnīrā 4 godalgas: I - 35 rbļ., II - 25 rbļ. III - 15 rbļ. un IV - 10 rbļ.. Bez tam Rīgas 1. šaha biedrības priekšnieks P. Kerkoviuss ziedoja 25 rbļ. balvai par skaistāko partiju galvenajā turnīrā un A. Līts divas balvas 15. rbļ. un 10 rbļ. tiem spēlētājiem, kas uzrādīs labāko rezultātu galvenajā un blakusturnīrā pret godalgoto vietu ieguvējiem.

Atklāšana

Kongresu 14. aprīļa rītā Jelgavas Amatnieku biedrības telpās atklāja Jelgavas Šaha savienības priekšsēdētājs Barons fon der Ropps. Uz atklāšanu pulcējās turnīra dalībnieki, tiesneši, reģionālo organizāciju delegāti un viesi. Pēc apsveikuma uzrunas izlēma, ka galvenajā turnīrā spēlēs 15 dalībnieki vienā aplī, bet blakusturnīrā 12 dalībnieki. Pēc tam darbu uzsāka kongresa delegātu pilnsapulce, uz kuru bija ieradušies pārstāvji no Rīgas, Liepājas, Tērbatas un Jelgavas šaha organizācijām. Par Baltijas Šaha savienības sekretāru uz turpmākiem diviem gadiem delegāti ievēlēja Augustu Lītu (Rīga), bet par nākamā 7. Baltijas Šaha savienības kongresa norises vietu apstiprināja Tērbatu.

Turnīra norise

Šaha turnīra pirmā kārta sākās 14. aprīļa vakarā. Visas spēļu kārtas līdz pat turnīra noslēgumam risinājās Cēra viesnīcā.

Noslēgums

21. aprīlī tika pabeigtas pēdējās partijas un 22. aprīļa vakarā turnīra dalībnieki pulcējās uz noslēguma sarīkojumu. 1. godalgu un Baltijas meistara titulu ieguva galvenā turnīra uzvarētājs rīdzinieks Alfrēds Hartmanis. Arī pārējās galvenā turnīra godalgas ieguva rīdzinieki. Otro godalgu saņēma S. Lurjē, bet trešo, ceturto un piekto savā starpā sadalīja A. Gīze, F. Mašarovs un I. Strazdiņš. Balvu par skaistāko partiju saņēma L. Ovens par partiju pret E. Ullmanu. Balvu par labāko rezultātu pret godalgoto vietu ieguvējiem saņēma Dr. T. Vankins no Liezeres. A. Gīzes ziedoto gandarījuma balvu saņēma jelgavnieks Vilhelms Vittekopfs par labāko rezultātu negodalgoto dalībnieku savstarpējās cīņās. Blakusturnīrā uzvarēja un I godalgu ieguva G. Veikmanis, otro un trešo godalgu sadalīja F.Apšenieks un H. Vittekopfs, ceturto godalgu saņēma T.Lemba. Balvu par labāko rezultātu pret godalgotām vietām ieguva J. Gailis.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Togo

Sarakstā apkopotas tās vietas Togo, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopā UNESCO sarakstā no Togo ir iekļauta 1 vieta (kultūras objekts), savukārt 7 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Togo Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1998. gada 15. aprīlī.
Sēlpils riņķa krusti

Atrašanās vieta

Vecie Sēlpils kapi, kuros krusti tika atklāti, atrodas tagadējās Daugavas ūdenskrātuves krastā. Netālu no kapiem atrodas Sēlpils luterāņu baznīcas drupas un saliņā uz ūdenskrātuves — Sēlpils ordeņa pils drupas. Viduslaikos kapos ir bijusi baznīca, kā arī 19. gadsimtā tur atradušās divas dolomīta plātnes, kuras liecinājušas par baznīcas atrašanos kapos.

Vēsture

1826. gadā mācītājs J. K. Stenders rakstīja: "Līdzinājot to svētu vietu, tape divi veci bruņinieku krusti no akmins atrasti..". Nākamās 19. gadsimta liecības par riņķa krustiem nāk no pētnieka un gleznotāja Jūliusa Dēringa dienasgrāmatas. 1824. gada 22. jūlijā viņš dienasgrāmatā ieskicēja viena Sēlpils riņķa krusta zīmējumu un aprakstīja to:
Sēlpils kapsēta.., viens tā sauktais bruņinieku krusts no granīta, 22½ collas augsts šķērsgriezumā. Līdzīgi vairāki krusti atrodas arī citās kapsētās, sevišķi Koknesē.
— Jūliuss Dērlings
Arheologs un vēsturnieks Andris Caune grāmatā "Riņķa krusti Latvijā" min, ka Dērings varētu būt norādījis krusta materiālu nepareizi, jo dienasgrāmatā aprakstītie Kokneses riņķa krusti pēc izskata ir vienādi ar ieskicēto Sēlpils riņķa krustu, bet Kokneses krusti ir veidoti no dolomīta, nevis granīta. 1886. gadā viens Sēlpils riņķa krusts tika pieminēts ārsta Gustava Oto Kurzemes Literatūras un mākslas biedrības sēdes ziņojumā par Jēkabnieku riņķa krustu. Tā kā gan Dēringa, gan Oto ziņojumos ir aprakstīts tikai viens krusts, var uzskatīt, ka otrs krusts pazuda starp 19. gadsimta sākumu un beigām.
1960. gados Andris Caune Vecajos Sēlpils kapos meklēja riņķa krustus, bet bez panākumiem. Tajā laikā kapsēta bija aizaugusi ar bieziem krūmiem un garu zāli, tādēļ, iespējams, krusti ir nogāzti un grūti atrodami koku un krūmu biezoknī.
Gustavs Klaustiņš

Biogrāfija

Gustavs Klaustiņš piedzima 1880. gada 9. septembrī Dobeles apriņķa Mežmuižas pagastā. Mācījies Mežmuižas draudzes skolā, pēc tam 1901. gadā beidzis Jelgavas reālskolu. 1908. gadā ar izcilību absolvējis Rīgas Politehnisko institūtu, ieguvis inženiera tehnologa grādu.
No 1908. līdz 1918. gadam strādāja Krievijas dzelzceļu dienestā. Sākotnēji bija mašīnista palīgs Maskavas—Kazaņas dzelzceļā. Klaustiņš bija Maskavas latviešu tautas izglītības biedrības valdes loceklis un kora vadītājs. 1911. gadā aizsūtīts uz Minsku par Maskavas—Brestas dzelzceļa mašīnu iecirkņa priekšnieka palīgu, tad 1913. gadā uz Omsku par Tjumeņas—Omskas vagonu darbnīcu vadītāja palīgu. Pirmā pasaules kara laikā Klaustiņš atgriezās Minskā un bija Aleksandra dzelzceļa Vagonu darbnīcu vadītājs, no 1916. gada — Minskas Mašīnu iecirkņa priekšnieks, 1917. gadā kļuva par Minskas dzelzceļa galveno darbnīcu priekšnieku.
Pēc Latvijas Republikas proklamēšanas 1918. gadā atgriezies dzimtenē, sācis strādāt Satiksmes ministrijā. Latvijas Pagaidu valdība Klaustiņam uzticēja dzelzceļu sistēmas organizēšanu. Viņš bija Liepājas dzelzceļa darbnīcu un 5. ekspluatācijas iecirkņa priekšnieks. 1919. gada 1. augustā Gustavs Klaustiņš tika iecelts par Latvijas dzelzceļu galveno direktoru, 5. augustā uzsāka Virsvaldes darba vadīšanu un dzelzceļa satiksmes atjaunošanu Latvijā. 1921. gadā lielākajās līnijās kustība bija pilnībā atjaunota, noritēja regulāra satiksme, remontdarbi.
1920. gadā kļuva par Latvijas Universitātes Inženierzinātņu fakultātes Ceļu katedras docentu. Bijis viens no Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pārstāvjiem Tautas padomē. 1923. gada jūnijā kļuvis par Latvijas darba ministru, amatā bija līdz 1924. gada janvārim.
Gustavs Klaustiņš dibināja un vadīja vairākus korus, bija Usmas baznīcas ērģelnieks. VI Vispārējo latviešu Dziesmu svētku rīcības komitejas priekšsēdētāja biedrs un tehniskais rīkotājs. Viņa pēdējais darbs bija Latvijas Tuberkulozes apkarošanas biedrības un Latvijas Vēža apkarošanas biedrības koncerta sagatavošana Latvijas Universitātes aulā. 1937. gada 24. aprīlī kora ģenerālmēģinājumā viņam bija insults. Klaustiņš nomira 3. maijā. 6. maijā apglabāts Rīgas Meža kapos.
Apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni (1927), Polijas Sv. Staņislava III šķiras ordeni, Krievijas Sv. Annas III pakāpes ordeni, Somijas Baltās rozes II pakāpes ordeni.
Zeļļi

Biogrāfija

Grupas vēsturi saista ar Ozolu (Ozolmuižas) profesionāli tehniskās vidusskolas ansambļa izveidošanu 1978. gada rudenī. Par ansambļa solistu kļuva skolas audzēknis Raitis Treijs. Kopā ar viņu grupā spēlēja arī Jānis Vējiņš. Pēc dienesta armijā R. Treijs atgriezās dziedāt tajā pašā Ozolmuižas ansamblī, kam skola sagādāja aparatūru. Tad tika pieņemts nosaukums "Zeļļi" un sākās aktīva koncertdarbība.
Grupai popularitāti atnesa piedalīšanās 1991. gada Mikrofona aptaujā, kur "Zeļļu" izpildītā dziesma "Vedēj, pasteidzies" ieguva 6. vietu un sagādāja atpazīstamību visā Latvijā. Vēl lielāku slavu "Zeļļiem" nesa saksofonista un komponista Ivara Birkāna iesaistīšanās grupā.
Konrāds Erlingers

Šaha kompozīcija

Datu bāzē YACPDB atrodami vairāk neka 330 Elingera šaha uzdevumi, vairākums no tiem trīsvilči. Elingera stilam ir raksturīgi uzdevumi ar balto figūru upuriem un to varianti bieži noslēdzas ar pareizu matu.  Pēc stila viņš pieder pie vecvācu skolas Vīnes grupas.
110/220

Sižets

Filmā tiek apskatītas divas lielpilsētas Losandželosa un Maskava, kā arī to blīvi apdzīvotie rajoni.
Anna Torva

Bērnība un jaunība

Anna Torva piedzima Melburnā, Austrālijā. Vēlāk viņas ģimene pārcēlās uz Austrālijas pilsētu Goldkostu Kvīnslendā. Annas vecāki ir Sjūzena (angļu: Susan) un Hanss (angļu: Hans) Тorvi, viņas tēvs pēc izcelsmes ir igaunis. Viņai ir jaunākais brālis Dilans (angļu: Dylon). 2001. gadā ieguvusi augstāko izglītību, absolvējot Austrālijas dramatiskās mākslas Nacionālo institūtu (National Institute of Dramatic Art).

Каrjera

Anna Torva filmējusies vairākos austrāliešu seriālos. 2007. gadā viņa devās uz Lielbritāniju, kur drīz ieguva lomu kanāla BBC seriālā Mistreses.  2008. gadā Torva  ieguva FIB aģentes Olīvijas Danhemas lomu Dž. Dž. Eibramsa kārtējā projektā — teleseriālā "Viņpus". Uz šo lomu bija pretendējušas vairāk nekā trīssimt aktrises, Torva līdz tam nebija piedalījusies ievērojamos projektos, taču lomai tika apstiprināta tieši viņa. Seriāls jau no paša sākuma atradās uz slēgšanas robežas, taču kanāls vairākkārt to pagarināja uz nākamajām sezonām, bet Torva savukārt guva kritiķu atzinību par savu tēlojumu. Seriāls finišēja 2013. gada janvārī.
Atveidojusi lomas 16 filmās, tai skaitā seriālos.

Personīgā dzīve

2008. gada decembrī apprecējās ar Marku Velliju (Mark Valley), kurš seriālā "Viņpus" atveidoja Džona Skota lomu. Viņu laulība tika šķirta 2010. gada sākumā.
Džo Džonsons

Karjera

Universitātes laikā studējis Ārkanzasas universitātē. 2001. gada NBA draftā viņu Bostonas "Celtics" izraudzījās pirmajā kārtā ar kopējo 10. kārtas numuru. Debijas sezonā viņš tika iekļauts simboliskajā debitantu otrajā izlasē. Pēc debijas sezonas līgā viņš pārgāja uz Fīniksas "Suns" vienību, kurā spēlēja līdz 2004.—2005. gada sezonas beigām, kad viņš pārgāja uz Atlantas "Hawks". "Hawks" rindās nospēlēja līdz 2012. gadam, kad tika aizmainīts uz Bruklinas "Nets".
2009.—2010. gada sezonā Džo Džonsons tika iekļauts līgas simboliskajā trešajā izlasē, tāpat piedalījies sešās NBA Visu zvaigžņu spēlēs. Izdividuāli veiksmīga viņam bija 2006.—2007. gada sezona, kad piedalījās 57 spēlēs, kurās vidēji spēlē guva 25 punktus (47,1% liela divpunktnieku precizitāte).
2006. gadā ASV izlases sastāvā izcīnīja bronzas medaļu 2006. gada Pasaules čempionātā.
Rīva (ciems)

Cilvēki

Rīvā dzimis gleznotājs Johans Lēberehts Eginks (Johann Lebrecht Eggink, 1784-1867).
Velniņi

Sižets

Divi velniņi nonāk uz zemes pēc tam, kad viņi aizbēg no elles. Ar burvestību palīdzību viņi mēģina pastrādāt jokus ar kādu godīgu saimnieku, tomēr katru reizi joki pavēršas pret laupītājiem. Pēc tam, kad abi velniņi satiek jauku un skaistu princesi, viņi saprot, ka interesantāk ir būt labam, tāpēc viņi pamet elli, lai varētu pārvērsties par puikām.