Kadriļa

Kadriļa (no franču: quadrille < spāņu: cuadrilla < latīņu: quadrum "četrstūris") — deja, kurā piedalās pāra skaits dejotāju pāru , kas nostājas viens otram pretī. Parasti tā ir četrpāru deja, kurā dejotāji izkārtojas četrstūrī. Kadriļa bieži vien sastāv no 5—6 daļām, katrai no tām var būt savs nosaukums, un tās pavada atšķirīga mūzika. No 17. gadsimta beigām līdz 19. gadsimta beigām tā bija viena no pašām populārākajām balles dejām. Tās pirmsākumi rodami angļu "lauku deju" (country dance) tipa dejās. Vēlāk to krietni pārveidoja un pilnveidoja Francijas deju skolotāji. Tā kļuva arvien iecienītāka, pārgāja arī uz Vāciju un nostiprinājās, vēlāk jau kļuva izplatīta daudzās Eiropas tautās.

Latvijā

Latvijā kadriļas pieskaitāmas pie senākajām latviešu tautas grupu dejām, kas pierakstītas 19. gadsimtā. Lielā šo deju izplatība, sevišķi Latgalē, norāda, ka šīs dejas bijušas ļoti iecienītas tautā. Mūsu senči senajām četrpāru dejām piedēvēja auglības veicināšanas nozīmi. Vēl šodien dažās Āzijas valstīs sastopamas kulta dejas, kuras dejo tieši četri pāri. Iespējams, arī latviešiem senatnē šīm dejām bija kāda īpaša simboliska nozīme, kura laika gaitā izzudusi. No tās saglabājies vien kompozicionālais "zīmējums". Senākas cilmes dejas iesākas un beidzas ar "dārziņu", kuru nobeigumā vēlākos gados parādās riņķa polka. Šajos ģeometriskajos ornamentos var saskatīt zemnieku dabas priekšstatus — apli kā Saules, mūžības simbolu, pusapli kā Mēness, ugunskrustu Pērkonam, skujiņu liktenim, tā lēmējam Laimai utt.
Eiropeiskās kadriļas latviešu zemnieku dzīvē ienāca ar pilsētas un muižas cilvēku palīdzību. Sākotnēji tās bija inteliģences dejas. Jau 19. un 20. gadsimta mijā kadriļas dejotas it visur — godos, ballēs, krogos un danču vakaros. Viens no pirmajiem ziņu sniedzējiem rakstītā veidā par kadriļām ir Jurjānu Andrejs (1856.—1922.). Tiesa gan, viņš vairāk pievērsās tieši deju melodijām. A. Jurjāns izdevis grāmatas „Latvju tautas mūzikas materiāli”, vienā no tām ievietotas divdesmit divas kadriļu melodijas, diemžēl piezīmes, kā tās dejot, ir tikai divpadsmit dejām.
Sākoties interesei par tradicionālo deju XX gadsimta 30. gados, kadriļām netika pievērsta uzmanība, jo pamatoti tika uzskatīts, ka tās zemnieku sadzīvē ienākušas samērā nesen. Atjaunojoties interesei par folkloras izmantošanu sadzīvē, XX gadsimta 80. gadu sākumā par kadriļām sāka interesēties LU Deju folkloras kopa "Dandari". "Dandaru" vadītājs E. Spīčs pierakstīja un interpretēja vairākas Latgales kadriļas - Rikavas kadriļu, Puncuļu kadriļu u.c. , kā arī no Jurjānu Andreja publikācijām atjaunoja vairākas Kurzemē un Zemgalē dejotas kadriļas un krustdejas.

Deju nosaukumi

Sākotnēji vārds "kadriļa" latviešiem netika lietots, to sauca par "četrpāru deju".
Deju nosaukumi tapuši tajā laikā, kad dejas pierakstītas. Pirmie latviešu deju nosaukumus min sveštautiešu ceļotāji. Piemēram, ir minēta deja "kikets". Nezinot latviešu valodu, nevarēja pateikt, ka domāta dejas kustība "ķīķēšana", kuru Jurjānu Andrejs nosauca arī par "kautrēšanos".
20. gadsimta sākumā izdotajā "Latvju tautas mūzikas materiālu" piektajā grāmatā "Dejas" Jurjānu Andrejs lietoja tādus deju nosaukumus, kādus dzirdējis no veciem muzikantiem. Viņš atzīmēja, ka ļoti daudz deju ir ar nelatviskiem nosaukumiem, bet citām dejām nav zināms to "izvešanas" veids (norise). Lūk, daži deju nosaukumi: allegro, anglēze, anlemaski, ačikops, barino, bulabaska, bička, ciganovskis, skotu kadriļa un citi. Bija arī latviski nosaukumi: taisnā, zaļā, zagļu, drīziņa, žīdiņu. Tas gan nemaina deju norisi. Ļoti iespējams, šie svešādie nosaukumi ir kropļoti kadriļu oriģinālnosaukumi. Dejas ienāca caur vācu un pilsētnieku kultūru, tās iemācījās arī latviešu zemnieki, bet nosaukumus paturēja, izrunājot kā nu māk.
Par sava laika paradumiem dot nosaukumus dejām raksta dejas pētnieks Ernests Spīčs.
"No 1920. līdz 1940. gadam tapa daiļi deju nosaukumi. Piemēram, ļoti skanīgi ir nosaukumi, kuri veidoti atbilstoši izcelsmes vietai: Rucavietis, Alsunģietis. Šie nosaukumi nav seni, un tos nekad savu deju apzīmēšanai nav lietojuši Rucavas vai Alsungas iedzīvotāji. Par Rucuvieti tika nosaukta kadriļa četriem pāriem, kuru 1935. gadā Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā demonstrēja Rucavas iedzīvotāji. Rucavā savulaik bija izplatīts paņēmiens dejas nosaukumus atvasināt no dejotāju skaita, piemēram, "Deviņdancis" ir deja deviņiem dejotājiem. Nacionālā romantisma laika liecinieki ir arī valodas labskanības dēļ pārveidotie deju nosaukumi. Piemēram, no "Trakā šēna" tapa "Jautrā vija", no "Nīcas Plakanpauša" tapa "rātnais Plakanais dancis". Labskanīgi ir tādi deju nosaukumi "Diždancis", "Maģais dancis", tomēr šie vārdi kā īpašvārdi tradicionālo deju nosaukšanai nebūtu jālieto, jo tautā tie lietoti kā sugas vārdi. Kurzemē par diždančiem sauca kadriļas, kuras dejoja četri krustā nostājušies pāri. Tātad katrā ciemā var būt savs diždancis, kurš norises ziņā stipri atšķiras no cita ciema diždanča. Latgalē šādas dejas sauc par lielajām jeb garajām kadriļām, bet Vidzemē par krustdejām."