Mihaels fon der Borhs

Dzīvesgājums

Dzimis 1753. gada 20. jūnijā Varakļānu muižā Polijas-Lietuvas kopvalsts valstsvīra grāfa Johana fon der Borha (1713–1780) un viņa sievas Ludvikas Annas, dzimušas fon Zībergas (1725–1788), ģimenē. Izglītību guvis pie franču mājskolotāja, vēlāk Collegium Pium Varšavā (1759—1767). Iestājās Polijas-Lietuvas karadienestā un gatavojās diplomāta karjerai. 1771. gada novembrī kā Inflantijas gvardes kapteinis guva ievainojumu aizsargājot karali Staņislavu Poņatovski viņa nolaupīšanas mēģinājumā. Iecelts par Ludzas stārastu (1772). Polijas dalīšanas laikā no 1774. līdz 1778. gadam viņš tēva uzdevumā devās diplomātiskās misijās uz Vīni, Romu un Neapoli. 1774. gada 30. jūnija vēstulē Borhs ziņoja tēvam, ka viņš Vīnē ticies ar Romas pāvesta legātu marķīzu Viskonti. 1776. gadā Romā cenās izgādāt mūža pensiju Polijas karalim Staņislavam II Augustam, paaugstināts huzāru pulkveža pakāpē.
1776. gadā M. Borhs no Neapoles devās ceļojumā uz Sicīliju un Maltu, kur iestājās Maltas ordenī un kļuva par tā baljī (franču: bailli no latīņu: baiulus). Ceļojuma iespaidā publicēja septiņus apcerējumus par Sicīlijas mineraloģiju, tās dabu, senatnes pieminekļiem un cilvēkiem. 1777. gadā viņš tikās ar Sicīlijas karali Neapolē, lai izkārtotu karalim Neapoles pilnvarotā ministra amatu. 1779. gadā Vīnē tikās ar imperatoru Jozefu II un pārrunāja Polijas lietas.
1781. gadā kļuva par Lietuvas dižkunigaitijas ģenerālkvartīrmeistaru (oboźny litewski), 1783. gadā viņu iecēla par Svētās Romas impērijas grāfu. Tajā pašā gadā viņš Rīgā salaulājās ar gubernatora Džordža Brauna meitu Eleonoru Kristīnu un pēc arhitekta Vinčenco Macotti projekta sāka celt Varakļānu muižas pili, ko pabeidza 1789. gadā. 1786. gadā viņš bija kara departamenta loceklis un ģenerālleitnants. No 1787. gada Beļcas vaivads, 1790. gadā Polijas karaļa diplomātiskā uzdevumā devās uz Holandi un Angliju.
Neilgi pirms Polijas neatkarības zaudēšanas M. Borhs 1791. gadā atstāja valsts dienestu un devās uz savu muižu Varakļānos, kur rūpējās par savām minerālu kolekciju un grāmatām, kopa "sentimentālo dārzu" jeb parku un augļu dārzu, kurā auga pat aprikozes un arbūzi. Viņam piederēja arī Marinzejas muiža (Atašienes muiža) un Galēnu muiža. Miris 1810. gada 28. decembrī Varakļānu muižas pilī.
Viņa brālis Jozefs Heinrihs Borhs (1751—1835) bija Preiļu muižas īpašnieks un Maltas ordeņa komandors.

Testaments

M. fon der Borha testaments paredzēja, ka nedalītām jāpaliek naturāliju kolekcijām un bibliotēkai: “Viss mans kustamais īpašums, kas nepieder pie saimniecības lietām, — ekipāžas, zirglietas, dārglietas, proti: ordeņi, gredzeni, tabakdozes, zelts, sudrabs, porcelāns, kristāls, galdauti un salvetes, apģērbi jeb garderobe, dažādas mēbeles var tikt sadalītas starp maniem dēliem un meitām. No šīs dalīšanas tiek izslēgta mana bibliotēka, dabaszinātņu un fizikas kabineti, kā arī dārglietas bez ietvara [t. i., dārgakmeņu kolekcija], ierīces, kas pieder pie dabas retumu kabineta; jo bibliotēka un minētie dabaszinātņu kabineti pēc papildu rīkojuma nododami fideikomisijā un piederēs visi kopā maniem vīriešu kārtas mantiniekiem.” Tomēr 1870. gadā bibliotēka tika sadalīta starp pēctečiem, Borhu arhīvu pēc viņu zemes īpašumus nacionalizācijas 1919. gadā aizveda uz Ļvovu tālaika Polijā.