Sokrats

Vēsturiskie avoti

Iegūt precīzu informāciju par vēsturisko Sokratu un viņa uzskatiem ir sarežģīti, jo Sokrats nerakstīja filozofiskus tekstus. Viss, ko mēs zinām par Sokratu, viņa dzīvi un filozofiju, ir balstīts uz viņa skolnieku un laikabiedru darbiem, t.s. "sokratiskajām runām". Galvenais avots ir Platons, taču arī Ksenofonta, Aristoteļa, Laērtas Diogena un Aristofana darbi sniedz svarīgu informāciju. Grūtības rada tas, ka šie darbi bieži ir filozofiski vai dramatiski teksti, nevis vēsturiski precīzi apraksti un bieži sniedz pretrunīgu informāciju par Sokratu kā cilvēku un viņa idejām. Arī vēlākie autori piemin Sokratu, taču šīs informācijas precizitāte ir apšaubāma. Tāpēc vēsturniekiem nākas analizēt tekstus un atlasīt to informāciju, kas ir visticamākā.
Platons bieži tiek minēts kā visbagātākais informācijas avots par Sokrata dzīvi un filozofiju. Taču daudzi zinātnieki uzskata, ka dažos savos darbos Platons atainoja savu "Sokrata" versiju. Tāpēc ir daudz diskusiju par to, kuros darbos Platons pieturas pie vēsturiskā Sokrata un kur izmanto Sokratu kā izdomātu tēlu.

Dzīve

No Platona darbiem izriet, ka Sokrata tēvs bija Sofronisks  un viņa māte — Fainarete, vecmāte. Lai arī viņš tiek raksturots kā ārēji neglīts un neliela auguma, Sokrats bija precēts ar Kstantipi, kas bija daudz jaunāka par viņu. Ksantipes vārds liecina par aristokrātisku izcelsmi. Viņiem bija trīs dēli. Viņa draugs Kritons no Alopekas kritizēja viņu par to, ka, atsakoties bēgt un glābties no nāvessoda, viņš pamet savus dēlus. Par Sokrata attiecībām ar sievu Platons raksta ļoti maz, bet Ksenofonts piemin, ka Ksantipe bijusi kašķīga un viņu laulība nav bijusi laimīga.
Aristofana luga "Mākoņi" ataino Sokratu kā sofistu, kas māca, kā ar šmaukšanos tikt ārā no parādiem. Taču vairums Aristofana darbu ir parodijas, tāpēc tiek pieņemts, ka arī šis raksturojums nav jāuztver burtiski.
Nav skaidrības par to, kā Sokrats pelnīja iztiku. Antīkie teksti liek noprast, ka Sokrats nestrādāja. Ksenofonta darbā "Dzīres" rakstīts, ka Sokrats apgalvojis, ka sevi veltī tikai tam, ko viņš uzskata par vissvarīgāko nodarbošanās veidu, — diskusijām par filozofiju. Lugā "Mākoņi" Aristofans attēlo to, kā Sokrats pieņem samaksu par mācīšanu un kā viņš vada sofistu skolu. Tajā pašā laikā Platona darbos un Ksenofonta rakstos Sokrats īpaši norāda, ka par mācīšanu viņš neņem samaksu. Saskaņā ar vēlākiem avotiem Sokrats varētu būt pārņēmis akmeņkaļa darbu no sava tēva.
Lai arī Sokratu neinteresēja bagātība un vara, viņš ir bijis labās attiecībās ar dažiem no Atēnu visietekmīgākajiem pilsoņiem. Sabiedrībā viņš regulāri parādījās kopā ar bagātiem jauniem vīriešiem, kuriem, saskaņā ar Platonu, patika Sokrata dzēlīgās spēkošanās ar apkārtējo viedokļiem.
Vairāki Platona darbi piemin Sokrata militāro darbību un ataino viņu kā priekšzīmīgu karavīru. Sokrats saka, ka dienējis Atēnu armijā un piedalījies trīs kampaņās: pie Potidajas, Amfipoles un Delijas. Platons piemin divus gadījumus, kuros Sokrats, riskējot ar savu drošību, atteicās pakļauties varai. Pirmā situācija radās, kad sabiedrības viedoklis prasīja sodīt desmit ģenerāļus, kas vadīja Atēnu floti Agrinusas salu cīņā par to, ka viņi pameta nogremdētos kuģus ar to sakautajiem un izdzīvojušajiem karavīriem, lai dzītos pakaļ uzvarētajai Spartas flotei. Sokrats, kurš tobrīd vadīja padomi, atteicās piedalīties šajā procesā, jo uzskatīja, ka šāda tiesa būtu nelegāla. Otrs gadījums bija, kad Sokrats atteicās paklausīt trīsdesmit tirānu pavēlei piedalīties Leona no Salamīnas arestā, jo viņš uzskatīja šo arestu par netaisnīgu. Domājams, ka Sokrats pats netika arestēts tikai tāpēc, ka trīsdesmit tirānu valdība tika gāzta un tika atjaunota demokrātija.

Tiesa un nāve

Trīs gadus pēc demokrātijas atjaunošanas Atēnās Sokrats tika tiesāts par Atēnu jauniešu prātu samaitāšanu un bezdievību. Tas tiek uzskatīts tikai par formālu iemeslu, un patiesie aresta cēloņi tiek meklēti Sokrata politiskajos uzskatos un sabiedrības kritikā.
Sokrats dzīvoja laikā, kad Atēnu hegemonija no sava ziedu laika pārgāja pagrimumā, kas saasinājās tad, kad Atēnas zaudēja Peloponēsas karā Spartai un tās sabiedrotajiem. Laikā, kad Atēnas mēģināja stabilizēt situāciju un atgūties pēc kaunpilnā zaudējuma, atēniešiem varēja būt šaubas par demokrātiju kā efektīvu pārvaldes formu. Domājams, ka Sokrats bija demokrātijas kritiķis, un ir zinātnieki, kas skaidro viņa tiesas procesu kā politisko cīņu.
Lai arī Sokrats uzsver savu lojalitāti pret savu pilsētu, viņa uzskati bija pretrunā ar tālaika Atēnu politiku un sabiedrības uzskatiem. Savos dialogos viņš slavē Spartu, Atēnu lielāko pretinieku un konkurenti, gan tiešā, gan netiešā veidā. Taču, iespējams, vēsturiskajai patiesībai visvairāk atbilst skaidrojums, ka viņa noziegums pret pilsētu bija viņa sociālā un morālā kritiķa pozīcija. Sokrats nevis pieturējās pie status quo un pieņēma notiekošo, bet apstrīdēja kolektīvo uzskatu "kam vara, tam taisnība", kas, viņaprāt, bija plaši izplatīts tālaika Grieķijā.
Tiesa atzina Sokratu par vainīgu un piesprieda viņam nāvessodu, kas jāizpilda, izdzerot velnarutku saturošu indi. Ksenofonts un Platons ir vienisprātis par to, ka Sokratam bija iespēja izbēgt, jo viņa sekotāji varēja piekukuļot cietuma sargus. Taču Sokrats izvēlējās palikt, jo uzskatīja par savu pienākumu pret valsti pieņemt viņam piespriesto sodu un negribēja, lai viņa bēgšanu skaidrotu ar bailēm no nāves, jo viņš uzskatīja, ka īstam filozofam no nāves nav jābaidās.