google/wiki40b huggingface dataset:
Parastā otiņaste

Izplatība

Parastā otiņaste ir plaši izplatīta Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā. Sastopama parastā otiņaste mežos un mežainās vidēs.
Parastā otiņaste savā areālā ir biežs kaitēklis, kas izraisa pilsētu mežu defoliāciju (noēd gandrīz vai pilnīgi visas koku lapas). Dažreiz tiek atzīmēti defoliācijas uzliesmojumi, ko izraisa ar parastā otiņaste.

Pieaugušo īpatņu apraksts

Mātīšu ķermeņa garums ir 10-15 mm; ķermenis ir resns tā krāsojums ir monotons, dzeltenīgi pelēks. Mātītēm reducēti spārni, kurus uzreiz nevar ieraudzīt.
Tēviņu spārnu plētums ir 25-35 mm, to krāsa ir brūngana vai kastaņbrūna ar melno zīmējumu un lielu baltu traipu uz katra priekšspārna.

Preimaginālo stadiju apraksts

Olas ir 0.9 mm apkārtmērā. Apaļīgas formas, brūngani vai sarkanīgi pelēkas, ar centrālu punktu un ar strīpu.
Kāpurs ir līdz 40 mm garumā. Pelēcīgs vai violēts, ar vairākiem sarkaniem, melniem un dzelteniem zīmējumiem. Ar daudziem gariem matiņiem, vietām ar birstei līdzīgu matu sakopojumu uz vēdera 1 līdz 4 segmentam, ar garākiem otinveidīgiem matu sakopojumiem pie galvas un ar vienu tādu uz 8 vēdera segmenta.
Kūniņa ir brūngani melna un spīdoša, reti ar matiņiem.

Attīstība

Pēc pārošanas mātīte dej no 100 līdz 300 olu uz sava kokona. Kāpuri parādās vēlīnā mājā līdz agrīnām jūnijam un barojas uz augiem līdz vēlīnām jūlijām — agrīnām augustam. Pirmo laiku kāpuri turas kopā, turpmāk pamazām sadaloties pa vienam uz barības auga. Kāpuriem attīstības stadiju skats tēviņiem un mātītēm atšķiras: tēviņiem kāpuri iziet piecas attīstību stadijas un mātītes — no piecām līdz sešām stadijām. Kad kāpuri barojas uz skujkokiem, tie vispirms barojas ar jaunām skujām, izraisot skuju atmiršanu un pārkrāsošanu brūnā krāsā. Turpmāk kāpuri var baroties arī ar vecākām skujam. Dofoliāciju parastā otiņaste izraisa kokiem sakot no augšas un tālāk nolaižoties uz zemākiem zariem. Kāpuri taisa kokonus uz koku lapām vai uz koku stumbra.

Ekoloģija

Parastās otiņastes ir dienā aktīvs taurenis; tēviņi lido parasti saules rietā, meklēdami nelidojušas mātītes. Kāpuri ir polifāgi, kas barojas uz dažādu augu sugām, tai skaitā skujkoki: lapegles, priedes, hemlokegles, egles (Sitka egle), duglāzijas (zaļā duglāzija); un platlapu koki: apses (spilvaugļu papele), bērzes (nokarenais bērzs), vītoli (melnējošais kārkls, klūdziņu kārkls), ozoli (baltais ozols), rododendrs, ceanots, kamēlija, buddleja, pirakanta, rozes, ābele, bumbieri, ķirši, plūmes, avenes un Vaccinum (mellenes). Ziemo olu stadijā. Kāpurus var sastapt jūnijā un jūlijā. Pieaugušie taureņi parādās augustā un septembrī.
Alfrēds Gailītis

Biogrāfija

Alfrēds Gailītis piedzima 1900. gada 14. augustā Ungurmuižas pagastā.
Alfrēds Gailītis piedalījās Neatkarības karā 4. Valmieras kājnieku pulka sastāvā. Gailītis bija Valkas apriņķa vecākais, Valkas patērētāju biedrības priekšsēdētājs, Alūksnes sadarbes apvienības priekšnieks, aizsargu rotas komandieris. 1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta. Parlamentā darbojās līdz Ulmaņa apvērsumam 1934. gadā. Otrā pasaules kara laikā devies trimdā.
Miris 1980. gada 2. maijā savās mājās Grendrepidsā, ASV. Apbedīts 5. maijā.
Barbara Juliāna fon Krīdenere

Dzīvesgājums

Dzimusi 1764. gadā Rīgā, ietekmīgā sabiedriskā darbinieka Oto Hermaņa fon Fītinghofa-Šēla un viņa sievas Annas Ulrikas fon Minihas (feldmaršala Burkharda Kristofa fon Miniha mazmeitas) ģimenē. Jau agrā jaunībā iemācījās vairākas svešvalodas, kas ļāva oriģinālā apgūt tā laika aktuālo literatūru. 18 gadu vecumā apprecējās ar 20 gadus par viņu vecāko diplomātu Burhardu fon Krīdeneru (Burckhard Alexius Constantin von Krüdener, 1744—1802), Krievijas impērijas sūtni Kurzemes hercogistē, bet stabila laulība neizveidojās.
Daudz ceļodama pa Eiropu, Krīdeneres kundze (franču: Madame de Krüdener) iepazinās ar daudziem tā laika elites pārstāvjiem un ar tā laika garīgajiem meklējumiem. Darbojās rakstniecībā, sarakstīja romānu Valérie. Napoleona karu laikā 1804. gadā atgriezās dzimtajā Rīgā, kur hernhūtiešu ietekmē  notika viņas galīgā pievēršanās reliģijai. Pēc kara beigām Krīdenere ceļoja pa Eiropu un nodarbojās ar sludināšanu. 1815. gada 4. jūnijā Heilbronnā Krīdenere tikās ar Krievijas ķeizaru Aleksandru I un atstāja uz viņu spēcīgu iespaidu. Kādu laiku fon Krīdenere uzturējas Aleksandra galmā, sekodama viņam uz Parīzi, kur ķeizars regulāri piedalījās Krīdeneres reliģiskajos pasākumos. 1815. gada 22. oktobrī fon Krīdenere devās no Parīzes uz Šveici. No 1816. līdz 1817. gadam kļuva populāra Dienvidvācijā. 1818. gada maijā fon Krīdenere apmetās Vītinas muižā (Igaunijā, netālu no Veclaicenes Latvijā). 1824. gadā devās uz Krimu, kur mira 1824. gada 13. decembrī.
Vitebskas guberņa

Izveide

Guberņas teritorija tika inkorporēta Krievijas impērijas sastāvā pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts pirmās dalīšanas 1772. gadā. Vispirms Inflantijas vojevodistes un Polockas vojevodistes teritorijas tika pievienotas Pleskavas guberņai, tad tika izveidota Polockas guberņa (1776—1796). Tad tika izveidota Baltkrievijas guberņa (1796—1802).
Pēc tās sadalīšanas 1802. gadā tika izveidotas Vitebskas guberņa un Mogiļevas guberņa.

Robežas

Kurzemes guberņa rietumos, Vidzemes guberņa ziemeļrietumos, Viļņas guberņa un Mogiļevas guberņa dienvidos, Pleskavas guberņa ziemeļos, Smoļenskas guberņa austrumos.

Administratīvais iedalījums un iedzīvotāji

1904. gadā Vitebskas guberņā dzīvoja 1,67 miljoni, bet ap 1910. gadu 1,74 miljoni iedzīvotāju. Tajā atradās 12 pilsētas, 41 miests un 19 750 sādžas.

Migrācija

Pēc dzimtbūšanas atcelšanas no 1877. līdz 1886. gadam strauji pieauga zemnieku ģimeņu ieceļošana Vitebskas guberņas Daugavpils apriņķī (1251 ģimene) un Vitebskas apriņķī (1114 ģimenes). Vitebskas guberņā kopumā ieceļoja 17 612 cilvēki. Pārceļotāji ieradās no Mogiļevas un Minskas guberņām, bet arī no Kauņas, Kurzemes un Vidzemes guberņām.
Sarkandaugavas iela

Ielas raksturojums

Sarkandaugavas iela ir 975 metrus gara iela Sarkandaugavas apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Tilta un Patversmes ielām un virzās ziemeļu—ziemeļrietumu virzienā. Iela savienojas ar Ceļinieku ielu, kā arī Svētās Trīsvienības luterāņu baznīcas tuvumā — ar Allažu ielu. Tālāk iela virzās gar Puškina liceju un veido savienojumus ar Limbažu un Lāpstu ielām. Sarkandaugavas iela beidzas krustojumā ar Zāģeru ielu iepretīm alus darītavai "Aldaris" no vienas puses un Aldara parkam no otras puses.

Sabiedriskais transports

Sarkandaugavas ielas posmā no Tilta ielas līdz Lāpstu ielai kursē 5. 9. maršruta tramvaji. Sarkandaugavas ielā atrodas arī 9. tramvaju maršruta galapunkts "Aldaris".
Pasaules čempionāts florbolā

Pasaules čempionāts florbolā ir galvenais vīriešu florbola izlašu turnīrs pasaulē. Tajā tiek noteikta pasaules spēcīgākā valstsvienība. Turnīru organizē Starptautiskā Florbola federācija (IFF). Pasaules čempionāts kopš 1996. gada notiek reizi divos gados. Pašreizējie pasaules čempioni ir Somijas valstsvienības spēlētāji.
Sviestbekas (ģints)

Taksonomija

Pēc garas priekšvēstures, 1821. gadā britu botāniķis S. F. Grejs aprakstīja šo sēņu ģinti, izvēloties parasto sviestbeku par tipisko sugu. Viņš aprakstīja ģinti kā sēnes ar vidū novietotu kātiņu, apaļu cepurīti, sastiprinātiem stobriņiem un skaidri redzamu gredzenu uz kātiņa. Mūsdienās ģintī ir arī sēnes bez gredzena. Līdz 1997. gadam sviestbekas bija iekļautas beku dzimtā, tagad tās pieskaitītas sviestbeku dzimtai. Kādu laiku daļa pētnieku sviestbekas iekļāva zeltkāšu dzimtā.

Ekoloģija

Sviestbeku ģints sēnes veido mikorizu ar priedēm, reti ar lapeglēm. Izplatītas Ziemeļu puslodes mērenajā joslā, tropos aug galvenokārt kalnu rajonos. Kopā ar priedēm ievestas arī Dienvidu puslodē. Augļkermeņi pārsvarā parādās no jūlija līdz oktobrim, labvēlīgos klimatiskos apstākļos no maija līdz decembrim.
Dikļu muiža

Vēsture

Senākās ziņas par Dikļu muižu ir no 1456. gada, kad tā bija izlēņota Rīgas arhibīskapa vasalim Georgam fon der Pālenam.
Pēc Lielā Ziemeļu kara 1722. gadā par tās īpašniekiem kļuva Lēvenvoldes, pēc tam Rozeni. No 1786. gada Dikļi piederēja Tīzenhauzeniem, no 1846. gada Hānenfeldiem. Pēdējās muižas īpašnieces līdz 1920. gada zemes reformai bija Irēna un Eva Volfas. 1919. gadā Valmieras apriņķa pārvalde, kam tika piešķirta muiža, šeit ierīkoja bērnu patversmi. 1937. gadā Dikļu muiža kļuva par sanatoriju, 1974. gadā — Republikānisko traumatoloģijas un ortopēdijas rehabilitācijas slimnīcu.

Apraksts

Kompleksā ir 18. gadsimta beigu pils un kūts, 18. gadsimta otrās puses klēts, parks. No 1891. līdz 1896. gadam pili pārbūvēja neobaroka stilā. Sākumā ēkai bijis viens stāvs, mansarda jumta centrālajā daļā vēlāk ticis izbūvēts 2. stāvs. Pēc 1937. gada tika veikta pārbūve, pēc 1937. gada — remonts. 2003. gadā pils tika restaurēta un rekonstruēta. Pašlaik te atrodas viesnīca, konferenču un semināru zāles, kafejnīca.
19,9 ha lielajā parkā aug ap 20 eksotisku koku.
Viesturs Zeps

Izglītība un akadēmiskā darbība

V. Zeps ir ieguvis maģistra grādu Latvijas Universitātes Ekonomikas fakultātes Eiropas studijās un studēja biznesa vadību Banku augstskolas doktorantūrā. Ieguvis profesionālo politologa bakalaura grādu Vidzemes Augstskolā. Pasniedz lekcijas maģistratūras studentiem Inovācijas finansēšanā un inovāciju vadīšanā Rīgas Tehniskajā universitātē un Banku Augstskolā.

Profesionālā darbība

V. Zeps ir bijis Eiropas investīciju fonda “InnoEnergy” vadītājs Latvijā, vadījis vairākus uzņēmumus augsto tehnoloģiju jomā, piemēram, Baltic Embeded, kas projektēja un ražoja mini datorus. Ir piedalījies vairāku pētniecības un stratēģijas projektu īstenošanā un vadībā, piemēram, “Attīstības koncepcija par Jelgavas pilsētas iedzīvotāja kartes funkciju papildināšanu un uzlabošanu” un „Eksperta izvērtējums par informācijas sistēmas iespējamu izveidi Latvijā deminimis atbalsta uzskaitei". 
V. Zeps vairākus gadus ir strādājis Latvijas Investīciju un attīstības aģentūrā (LIAA), izstrādājis un vadījis virkni projektu, kas saistīti ar inovācijas ieviešanu. Strādājis Piedalījies pie nacionālās inovāciju sistēmas izveidē, vadījis un ieviesis dažādas apmācību un inovācijas veicināšanas programmas, t.sk. reģionālo biznesa inkubatoru programmas īstenošanā.

Politiskā darbība

2017. gada Rīgas domes vēlēšanās kandidēja no Latvijas Reģionu apvienības un partijas "Latvijas attīstībai" kopējā saraksta un tika ievēlēts pašvaldībā. 2018. gada 7. novembrī kļuva par partijas “Latvijas attīstībai” Rīgas domes frakcijas vadītāju.
2019. gada maijā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās no “Attīstībai/Par!” saraksta.
2019. gada 5. jūlijā no “Latvijas attīstībai” Rīgas domes frakcijas puses tika virzīts Rīgas domes priekšsēdētāja amatam, taču netika ievēlēts.
Pašlaik ir partijas “Latvijas attīstībai” valdes loceklis un partiju apvienības “Attīstībai/ Par” pārstāvju sapulces loceklis.
Štefans Lihtšteiners

Karjera

Lihtšteiners karjeru sāka Šveices Superlīgas klubā Cīrihes "Grasshopper". 2005. gadā Lihtšteiners pārcēlās uz Francijas futbola 1. līgas klubu Lille OSC.
2008. gadā par Lihtšteineru interesējās gan Parīzes "Saint-Germain", gan Everton F.C., bet viņš izvēlējās Itālijas klubu Romas "Lazio".
2011. gada vasarā Lihtšteiners parakstīja līgumu ar Turīnas "Juventus". Turīnā Lihtšteiners ir sešas reizes izcīnījis Itālijas čempionu titulu.
2018. gada vasarā Lihtšteiners pievienojās Arsenal FC.
2019. gadā Lihtšteiners, kā brīvais aģents pievienojās FC Augsburg.
Šveices izlasē spēlējis 2008. gada, 2016. gada Eiropas čempionātā un 2010. gada, 2014. gada FIFA Pasaules kausā. Šveices izlasē ir kapteinis.
Valters un Rapa

Vēsture

1912. gadā 10. martā tika nolemts dibināt komanditsabiedrību "A.Valters,J.Rapa un biedri". Apvienojot Jāņa Rapas zināšanas un Artura Valtera pieredzi, kā arī abu naudas iekrājumus, Rīgā 1912. gada 1. jūnijā sāka darboties grāmatniecības uzņēmums - komanditsabiedrība "A. Valters, J. Rapa un biedri". Sākotnēji komanditsabiedrība darbojās Teātra ielā 9, agrākā K. Zihmaņa grāmatu veikala telpās. Pirmā pasaules kara laikā (1914-1918) Jānis Rapa vadīja komanditsbiedrības nodaļu Maskavā, bet Arturs Valters darbojās Rīgā. 1920. gadā "Valters un Rapa" no komantidsabiedrības kļuva par akciju sabiedrību, kā arī pārcēlās uz citām telpām Teātra ielā 11. 1924. gadā nomira Arturs Valters, 1925. gadā Jānis Rapa sāka sadarboties ar Jāni Grīnu. 
Bieži ar firmu sadarbojās Pēteris Ērmanis, kurš publicēja savus darbus, kārtoja latviešu rakstnieku kopotos darbus, rakstīja grāmatām priekšvārdus un recenzijas. Plašās iespējas sevi parādīt izmantoja mākslinieks Niklāvs Strunke, kura ilustrācijas tika ietvertas dažādās grāmatās. 1937 - 1940 g. "Daugavas gadagrāmatas" literāro pielikumu rediģējusi Zenta Mauriņa.
1920. gadā uzņēmums pārveidojās par akciju sabiedrību "Valters un Rapa" un līdz 1940. gadam kļuva par lielāko grāmatu izdevniecību Baltijā. Firmu 1941. gadā nacionalizēja padomju iestādes, grāmatas, kas nebija pārdotas, iznīcināja. Vācu okupācijas laikā, 1941. gada jūlijā, agrākie uzņēmuma akcionāri mēģināja tā darbību atjaunot, bet vācu varas iestādes tajā nebija ieinteresētas.

Izdevniecība

Pēc satura jau sākotnēji izdevniecība "Valters un Rapa" bija universāla tipa - tās būtiskākā nozīme - daudzpusība. Laika posmā no 1912. līdz 1940. gadam izdevniecībā visvairāk iznāca Annas Brigaderes darbi. Nozīmīgākie darbi, ko izdeva līdz 1940. gadam ir: Krišjāņa Barona „Latvju Dainu” 2. iespiedums, Luda Bērziņa „Latvju Dainu” izlase, Pētera Šmits „Latviešu pasakas un teikas”, rakstu krājums „Latvieši” divos sējumos, Jāņa Dombrovskis „Latviešu mākslas vēsture”, Jūlija Madernieks „Raksti”, Annas Brigaderes un Rūdolfa Blaumaņa "Kopoti raksti", Volfganga Gētes „Fausts”, Dantes „Dievišķā komēdija”, Antona Tamsāres „Zeme un mīlestība”, grāmatu sērija „Latviešumāksla”, „Daugavas kalendārs” (1917 – 1921), „Daugavas gadagrāmata” (1922 – 1940), grāmatu sērijas „Jaunais zinātnieks” (65 izd.), „Latviešu klasiķi skolai” (39 izd.), „Rakstu avots” (83 izd.).
Kafija

Kafijas pagatavošana

Lai pagatavotu kafiju, ir nepieciešamas samaltas kafijpupiņas. Lai to izdarītu ir nepieciešamas kafijas dzirnaviņas vai kafijas automāts. Otrs variants ir nopirkt uzreiz jau samaltu kafiju. Pēc tam kafijai ir jāuzlej verdošs ūdens un jāļauj 1-2 minūtes kafijai ievilkties. Pēc vajadzības var pievienot arī cukuru un/vai pienu. Kafijas pagatavošanai mūsdienās arvien vairāk tiek izmantoti kafijas automāti.
Plaši maltās kafijas vietā tiek izmantota arī šķīstošā kafija.
Šveices kantoni

Šveices kantoni (franču: Canton Suisse, vācu: Kanton Schweiz, itāļu: Cantoni della Svizzera, retoromāņu: Chantuns da la Svizra) ir Šveices otrā līmeņa administratīvais iedalījums, kas ir izveidots saskaņā ar Šveices konstitūciju. Šveice sastāv no 26 kantoniem, kuriem ir piešķirts pašnoteikšanās tiesības. Lai gan Šveici pārvalda centrālā valdība, lielu daļu no funkcijām veic vietējās valdības.
No Vestfālenes miera līguma parakstīšanas līdz 1848. gadam, kad tika izveidota Šveices federatīvā republika, kantoni bija suverēnas valstis ar savu robežkontroli, armiju un naudu. Jaunākais no kantoniem ir Juras kantons, kurš 1979. gadā atdalījās no Bernes kantona.
Alīta

Vēsture

Alīta pirmoreiz minēta 1377. gadā Marburagas Vīganda hronikā. 1581. gada 15. jūnijā Stefans Batorijs Alītai piešķīra Magdeburgas tiesības. Šis datums mūsdienās ir Alītas pilsētas svētki. Pagātnē Alīta daudzkārt cietusi dažādos karos. Vairākkārtīgi to izpostījuši ugunsgrēki un citas nelaimes. Pēc Polijas dalīšanas pilsēta bija sadalīta divās daļās: Alītā I, kura iekļāvās Krievijas impērijas sastāvā, un Alītā II Prūsijas karalistes sastāvā. Uzvarējusi karā pret Napoleonu, Krievija visu Alītu iekļāva savā sastāvā. Tikai 1915. gadā šīs abas daļas tika apvienotas vienā pilsētā.

Kultūra

Pilsētas centrā ir novadpētniecības muzejs, drāmas teātris, pedagoga A. Matuša muzejs, pie tilta pār Nemunu piemineklis karavīram A. Jozapavičam. Alītas mežā ir Dziesmu ieleja un piemineklis Alītas 400. jubilejai. Pie meža arī ir Tautas vēsturiskās atmiņas muzejs, rakstnieka A. Jonīna muzejs.

Rūpniecība

Alītas ziemeļrietumos ir rūpniecības rajons, kurā ir vairākas kompānijas — ledusskapju rūpnīca Snaigė, dzelzsbetona rūpnīca Alytaus gelžbetonis, ceļu būves uzņēmums Alkesta, komunālais uzņēmums Alytaus šiluminiai tinklai, Alytaus elektros tinklai, Alytaus tekstilė, Lietuvos žaliava, Daisotra un citas. Austrumu rūpniecības rajonā ir dzērienu rūpnīca Alita, Alytaus chemija, Alytaus Coca-cola un citas. Dienvidu rūpniecības rajonā — Astra.
Leksikogrāfija

Leksikogrāfija (grieķu: lexikon — ‘vārdnīca’ + graphō — ‘rakstu’) ir termins, ko var attiecināt uz leksikonu jeb vārdnīcu sastādīšanas procesu (vārdu vākšana, sistematizēšana) un vārdnīcu izdošanu. Tāpat arī uz vārdnīcu literatūras kopumu kādā sfērā.
1965. gada MGM arhīva ugunsgrēks

Vēsture

Ugunsgrēku izraisīja dzirkstele no bojātas elektroinstalācijas, aizdedzinot arhīvā glabājošos nitrocelulozes fotofilmu. Uguns iznīcināja simtiem mēmo filmu, tostarp The Black Butterfly, The Divorcee, A Blind Bargain, The Big City, The Divine Woman, London After Midnight un The Actress.
Zaudējumu vidū bija retas divkrāsu Technicolor fotofilmas — 1922. gada The Toll of the Sea, kas bija pirmā Technicolor filma (vēlāk filma tika daļēji atjaunota no fotonegatīviem), daļēji Technicolor mēmā filma So This Is Marriage?, fragmenti no mūzikliem Broadway Melody and Chasing Rainbows. Ugunsgrēkā iznīcinātās krāsainās filmas The Mysterious Island kopija tika atrasta 2013. gadā Prāgā, kā arī ir atrasti krāsainās muzikālās drāmas The Rogue Song fragmenti.
2013. gadā privātā kolekcijā Austrālijā tika atrastas trīs sērijas no zudušās īsfilmas Hello Pop!. Pašlaik Warner Bros. un kopijas īpašnieks cenšas filmu atjaunot.
Tika zaudētas arī vairākas līdz 1951. gadam izdotas MGM multiplikācijas filmas, ieskaitot "Toma un Džerija" sērijas, kurām neskartas palika dublējuma kopijas. Uguns iznīcināja līdz 1924. gadam veidotās filmas, kuras pirms MGM izveides radīja individuālās studijas Metro Pictures, Goldwyn Pictures un Louis B. Mayer Pictures.
Karagājiens pret žemaišiem (1252)

1252. gada karagājiens pret žemaišiem notika 1252. gadā pēc tam, kad Lietuvas karalis Mindaugs bija atdāvinājis Livonijas ordenim nekristītās žemaišu zemes kā vasaļa tiesu. Žemaitijas pakļaušanai sasaukto Livonijas ordeņa karaspēku vadīja Vācu ordeņa vācmeistars Sainas Eberhards un ordeņa zemju komturi, kas bija tiem pakļautajās zemēs "daudz ļaužu savākuši un sev līdzi atveduši".
Pēc Žemaitijas izlaupīšanas un nodedzināšanas karaspēks atgriezās Rīgā, lai atpūstos pirms karagājiena uz Kursas dienvidu zemēm.
Limbažu pils

Limbažu viduslaiku pils (latīņu: Leviesel; Lemselle, vācu: Lembsel; Bischofsburg Lemsal) bija viena no Rīgas arhibīskapu rezidences vietām 14.-16. gadsimtā.

Vēsture

Par mūra pils uzcelšanas laiku konkrētas ziņas nav saglabājušās, tomēr pēc vēsturnieka J. G. Arnta domām tas noticis pēc līvu pils nodedzināšanas 1223. gadā. Tā atradās pakalnā iepretī līvu pilskalnam Ķezberkalnā pie ielejas starp Lielezeru un Dūņezeru austrumu nogāzes.   
Zināms, ka Livonijas pilsoņu kara laikā pili ieņēma Livonijas ordenis un 1318. gadā Rīgas arhibīskaps Romas pāvestam sūdzējies, ka ordenis Limbažu pili (Leviesel) neatdodot. 1360. gadā Rīgas arhibīskapam Fromholdam izdevās atgūt savu Lemzeles pili (Lemselle, Lemmeselle).
Kopš 1385. gada, kad arhibīskaps piešķīra Limbažiem pilsētas tiesības, pilī uzturējās fogts (Stiftsvogt), kas sprieda tiesu, ievāca nodokļus un piedalījās Limbažu rātes sēdēs ar veto tiesībām. Katru gadu Sveču dienā pilī uz 17 nedēļām (no februāra līdz maija beigām) ieradās Rīgas arhibīskaps ar galmu. Vasarsvētkos šeit risinājās "vasaļu dienas", kur notikusi arhibīskapa vasaļu savstarpējā tiesāšanās un apspriedes. 1531. gadā bruņniecības sanāksmes pārcēla uz Miķeļiem.
1558. gadā Livonijas kara laikā pili ieņēma un pilsētu nopostīja Ivana IV karaspēks, jau 1560. gadā pilsētas mūri bijuši atjaunoti, bet 1567. gadā tos izpostīja zviedru karaspēks. 1575. gadā pili un pilsētu atkal ieņēma krievi, bet 1579. gadā Limbažu pili atguva Polijas-Lietuvas kopvalsts karaspēks. No 1582. gada pilī uzturējās Pārdaugavas hercogistes Pērnavas vaivadijas Limbažu stārasts ("vecākais"). 
1600. gadā Poļu-zviedru kara laikā pilsētu ieņēma zviedri, 1601. gadā to atguva poļi, 1602. gadā atkal zviedri, kas stratēģisku apsvērumu vadīti, nojauca pilsētas mūrus un izpostīja pili. 1621. gadā zviedru karalis Gustavs II Ādolfs karā izpostītos Limbažu pili kopā ar apkārtējām zemēm uzdāvināja Rīgas pilsētai.
17.- 18. gadsimtā pils atliekas tika pārbūvētas saimnieciskām vajadzībām. Pils tika izmantota kā labības noliktava.

Mūsdienās

Saglabājusies pils dienvida korpusa ārējā siena un piebrauktuve, kas izveidota 19. gadsimtā no pils mūrgružiem. Pilsdrupas labiekārtotas un iekonservētas 2000. gadā.
Afanasijs Kuzmins

Sportista karjera

Ar šaušanu A. Kuzmins sācis nodarboties 1961. gada nogalē, jau pēc pusotra gada izpildījis sporta meistara normatīvu. PSRS izlasē viņš tika uzaicināts jau 1967. gadā.
1973. gadā viņš absolvējis Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūtu, 1976. gadā PSRS olimpiskās komandas sastāvā piedalījies savās pirmajās Olimpiskajās spēlēs Monreālā, iegūstot augsto ceturto vietu.
1980. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs Maskavā piedalījies jau kā favorīts, tomēr līdz medaļai pietrūcis viens punkts.
1984. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs nepiedalījās, jo PSRS boikotēja tā gada spēles, kas norisinājās Losandželosā, tādā veidā atbildot uz ASV vadīto 1980. gada Olimpisko spēļu protestu.
1988. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs Seulā, joprojām PSRS komandas sastāvā, viņš ieguva olimpisko zelta medaļu ātršaušanā ar pistoli 25 m distancē, savukārt 1992. gada Barselonas Vasaras Olimpiskajās spēlēs viņš ieguva sudraba medaļu, pirmo olimpisko medaļu atjaunotās Latvijas vēsturē.
2007. gadā apbalvots ar IV pakāpes Viestura ordeni par izciliem sasniegumiem sportā un Latvijas vārda popularizēšanu ārvalstīs.
Lai gan netika izpildījis kvalifikācijas normatīvu startam Pekinas olimpiskajās spēlēs, tomēr Starptautiskā šaušanas federācija piešķīra viņam speciālo ielūgumu (wild card) piedalīties ātršaušanā ar pistoli 25 metru distancē. Ar īpašo ielūgumu startējis arī 2000. gadā Sidnejā. Saņēma wild card arī dalībai 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Tajās viņš kvalifikācijā ieņēma 17. vietu, tādējādi nekvalificējoties finālam. Pēc starta Olimpiskajās spēlēs sportists atzina, ka tās viņam varētu būt pēdējās Olimpiskās spēles.
Dibinājis biedrību "Afanasija Kuzmina šaušanas sporta klubs".
Divas reizes kļuvis par Eiropas čempionu: 1985. gadā šaušanā ar mazkalibra pistoli un 1989. gadā šaušanā ar revolveri. Tāpat vairākkārt ir kļuvis par Eiropas čempionu komandu sacensībās (ātršaušanā ar standarta pistoli, šaušanā ar standarta pistoli un šaušanā ar revolveri).

Darbība politikā

2001. gadā PCTVL sarakstā kandidējis pašvaldību vēlēšanās, bet no saraksta svītrots, jo Valsts valodas centrs par nederīgu atzinis viņa apliecību par valsts valodas prasmi. 2006. gadā apvienības "Dzimtene" sarakstā kandidējis 9. Saeimas vēlēšanās.

Privātā dzīve

Afanasijs Kuzmins ir precējies, sieva Gaļina. Viņa vaļasprieks ir makšķerēšana un zvejošana. Izglītību ieguvis Daugavpils Ķīmiskās šķiedras kombināta profesionālajā tehniskajā skolā un LVFKI.