google/wiki40b huggingface dataset:
Kaspars Gerhards

Dzīvesgājums

1993. gadā K. Gerhards ieguvis ekonomista izglītību Latvijas Universitātē. 1995. gadā beidzis arī Minsteres Vilhelma Vestfāles universitāti.
No 1993. līdz 1995. gadam strādājis Ekonomikas ministrijā par ministra Ojāra Kehra palīgu, vēlāk darbojies "Ekonomistu apvienībā 2010" un Norvēģijas-Latvijas uzņēmējdarbības attīstības fondā. Laika posmā no 1996. līdz 1999. gadam K. Gerhards bija Latvijas Valsts prezidenta Gunta Ulmaņa padomnieks tautsaimniecības jautājumos. 1999. gadā atgriezās darbā Ekonomikas ministrijā, kur līdz 2007. gadam bija valsts sekretārs.
Kaspars Gerhards ir vecākās latviešu studentu korporācijas Lettonia biedrs.

Politiskā darbība

2007. gada 20. decembrī Ekonomikas ministrijas valsts sekretāru Kasparu Gerhardu politiskā apvienība "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" kā partijai nepiederošu cilvēku izvirzīja ekonomikas ministra amatam. Tajā pašā dienā Saeima apstiprināja Ivara Godmaņa vadīto valdību un K. Gerhards kļuva par tās ekonomikas ministru. 2008. gada 7. janvārī Gerhards kļuva par TB/LNNK biedra kandidātu, vēlāk uzņemts partijā. 
2009. gada 12. martā K. Gerhards kļuva par satiksmes ministru Valda Dombrovska valdībā (amatā līdz 2010. gadam). 2010. gadā nesekmīgi kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās no Nacionālās apvienības (sarakstā viņš bija otrais numurs Zemgales vēlēšanu apgabalā, tomēr netika ievēlēts Saeimā).
2014. gada novembrī K. Gerhards kļuva par vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministru Laimdotas Straujumas valdībā, amatu saglabāja arī tai sekojošajā Māra Kučinska valdībā.
2017. gadā K. Gerhards paziņoja, ka vēlas samazināt esošo administratīvo vienību skaitu uz 29, definējot šo kā administratīvi-teritoriālās reformas otro posmu, ar mērķi apvienot novadus un samazināt pašvaldību skaitu, kā arī vairākas funkcijas, kuras pašlaik ir dažādām ministrijām, varētu nodot vietvaru rokās, tādējādi mazinot valsts centralizāciju.
2019. gada janvārī K. Gerhards tika apstiprināts par zemkopības ministru Krišjāņa Kariņa valdībā. No 2019. gada 19. jūnija līdz 8. jūlijam bija arī kultūras ministra pienākumu izpildītājs.

Skandāli

2015. gada 7. jūnijā, svētdienā, Gerhards 0,41 promiles reibumā ar dienesta automašīnu Pils laukumā, mēģinot apbraukt dievkalpojuma dalībnieku pūli, uzbrauca uz kājas vienai no tā dalībniecēm. Gerhards kategoriski noliedza, ka būtu lietojis alkoholu, un uzrādītās promiles skaidroja ar pretsaaukstēšanās zāļu lietošanu. Latvijas Romas katoļu baznīca Gerhardam pārmeta neiecietību pret dievkalpojuma dalībniekiem un pārvietošanos lielā ātrumā. 11. jūnijā Gerhards tikās ar Rīgas Sv. Marijas Magdalēnas draudzes prāvestu un cietušo dalībnieci un atvainojās visiem notikuma dalībniekiem par savu nepacietību, norādot, ka viņam nav bijis nodoms aizskart ticīgo jūtas. Valsts policija Gerhardam par negadījumu piesprieda 7 eiro administratīvo sodu.
.dk

Vecākie .dk domēni

Vecākie DK Hostmaster datubāzē reģistrētie .dk domēni ir dkuug.dk, diku.dk, bk.dk, ibt.dk, ifad.dk, lego.dk, mainz.dk and nordita.dk, kuri tika reģistrēti 1987. gadā, kad tika izveidots .dk domēns.
Aleksandrs Kotovs

Šahista karjera

Ar šahu iepazinies skolas gados. 16 gadu vecumā uzvarējis Tulas pilsētas šaha čempionātā. Pēc Tulas kara mehāniskā institūta beigšanas pārcēlies uz Maskavu. Ātri kļuvis par vienu labākajiem PSRS šahistiem. 1939. gada PSRS čempionātā tikai zaudējums Mihailam Botviņņikam izšķirošajā partijā pēdējā kārtā liedza Kotovam kļūt par PSRS čempionu šahā. Vēlāk viņš kļuva par Maskavas čempionu šahā (1941), bet 1948. gadā PSRS čempionātā dalīja 1.-2. vietu ar Dāvidu Bronšteinu. 1950. gadā Kotovs uzvarēja Venēcijas starptautiskajā šaha turnīrā, bet 1951. gadā FIDE piešķīra viņam starptautiskā lielmeistara nosaukumu. Pasaules čempiona nosaukuma izcīņas ciklos Kotovs debitēja 1948. gadā, izcīnot 4. vietu starpzonu turnīrā Zviedrijā, bet 1950. gada Budapeštas pretendentu turnīru viņš pabeidza 6. vietā. 1952. gadā Kotovs ar lielisku rezultātu uzvarēja Stokholmas starpzonu tunīrā, izcīnot 16.5 punktus no 20 iespējamajiem. 1953. gada Cīrihes pretendentu turnīrā viņš tika uzskatīts par vienu no favorītiem, taču neveiksmīgi spēlēja turnīra pirmo pusi un, lai gan kļuva par vienīgo dalībnieku, kas pārspēja nākamo turnīra uzvarētāju Vasiliju Smislovu, palika 8. vietā. Kotovs divas reizes PSRS izlases sastāvā ir uzvarējis Pasaules šaha olimpiādēs, spēlējot kā 2. rezervists (1952, 1954). Par ieguldījumu šaha attīstībā 1957. gadā apbalvots ar ordeni "Goda Zīme". Pēc 1960. gada Kotovs turnīros spēlēja aizvien retāk.

Ieroču konstruktors

Otrā Pasaules kara gados Aleksandrs Kotovs strādāja par galveno konstruktoru vienā no kara rūpnīcām. Par ieguldījumu 120 mm mīnmetēja izstrādē viņš 1944. gadā tika apbalvots ar Ļeņina ordeni.

Literāts un šaha popularizators

1950. gados Aleksandrs Kotovs uzsāka dižā krievu šahista Aleksandra Aļehina šaha daiļrades mantojuma izpēti. Viņš bija viens no tiem, kas palīdzēja reabilitēt emigranta Aļehina vārdu toreizējās PSRS varas acīs. Aļehinam ir veltītas Kotova grāmatas «A. Aļehina šaha mantojums» (krieviski «Шахматное наследие А. А. Алехина», 2 sējumos), kurā tika sīki izpētīta Aļehina šaha daiļrade, kā arī biogrāfiskais romāns «Baltie un melnie» (latviski publicēts 1982. gadā žurnālā «Zvaigzne» (fragmenti) un 1983. gadā izdevniecības «Liesma» sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve»). Pēc biogrāfiskā romāna «Baltie un melnie» 1960. gadu sākumā tika iesākta filma «Cilvēks bez dzimtenes», kas gan netika pabeigta. Tomēr 1980. gadā romāns tika ekranizēts - filma «Krievijas baltais sniegs». Tāpat Kotovs 1970. gados vadīja PSRS Centrālās televīzijas raidījumu «Šaha skola», kas iepazīstināja ar šaha spēles pamatiem televīzijas mazāko auditoriju.

Kotova sindroms

1970. gadā grāmatā «Šahista domāšanas noslēpumi» (krieviski «Тайны мышления шахматиста») Kotovs aprakstīja parādību, kas vēlāk ieguva nosaukumu «Kotova sindroms», kad šahists spēles gaitā aprēķina variantus, neatrod nevienu uzvarošu turpinājumu, pēkšņi saprot, ka laiks beidzas, un izdara gājienu uz labu laimi, kuru nav aprēķinājis, un kurš ir jūtami sliktāks nekā tie, kurus viņš līdz šim ir aprēķinājis. Šis jēdziens ir pāraudzis šaha specifiku, un tiek izmantots psiholoģijā kā cilvēka uzvedības modeļa skaidrojums.
Karls Stolerijs

Spēlētāja karjera

No 2008. līdz 2012. gadam Stolerijs spēlēja NCAA čempionātā, taču tad sāka profesionāļa karjeru, pievienojoties AHL klubam Lake Erie Monsters. 2013. gada maijā noslēdza viena gada līgumu ar NHL klubu Kolorādo "Avalanche", tā rindās nākamajās divās sezonās aizvadot kopumā septiņas spēles. 2015. gada martā tika aizmainīts uz Sanhosē "Sharks", taču arī tur aizvadīja vien piecas spēles, pirms tika nosūtīts uz AHL. 2016.—17. gada sezonā aizvadīja 11 spēles Ņūdžersijas "Devils" sastāvā.
2017. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar KHL vienību Rīgas "Dinamo". Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījās 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs, kur izcīnīja bronzas medaļu.
Vera Zozuļa

Biogrāfija

Apguvusi šuvējas profesiju, Vera Zozuļa 1972. gadā sāka nodarboties ar kamaniņu sportu, gūstot šajā sporta veidā izcilus rezultātus.
1974. un 1976. gadā V. Zozuļa kļuva par PSRS čempioni, 1978. gadā uzvarēja PSRS Tautu spartakiādē. Divas reizes uzvarēja Latvijas čempionātā.
Piedalījās trijās ziemas olimpiskajās spēlēs (1976, 1980, 1984). 1976. gadā Insbrukā izcīnīja 9. vietu, 1980. gadā Leikpleisidā kļuva par čempioni un 1984. gadā Sarajevā ieņēma 5. vietu. Viņa ir vienīgā ārpus vāciski runājošām zemēm dzimusī sportiste, kas uzvarējusi Olimpiskajās spēlēs kamaniņu braukšanā. Pasaules čempionātā viņa ieguva pa vienai zelta, sudraba un bronzas medaļai, Eiropas čempionātā — vienu zelta un vienu bronzas medaļu. Tāpat V. Zozuļa uzvarēja 1981.—1982. gada sezonas Pasaules kausa kopvērtējumā.
1984. gadā Vera Zozuļa sāka strādāt par treneri bērnu un jauniešu kamaniņu sporta skolā «Vārpa» Latvijā. Viena no viņas pazīstamākajām audzēknēm ir Anna Orlova. 1990. gadu sākumā noslēdza līgumu par Polijas jaunatnes izlases komandas trenēšanu. Pēc tam atgriezās Latvijā un kādu laiku strādāja par fizkultūras pasniedzēju skolā. 2007. gadā tika uzņemta Starptautiskās Kamaniņu braukšanas federācijas slavas zālē. 1978. gadā atzīta par Latvijas populārāko sportisti. 
Kopš 2012. gada V. Zozuļa ir Kazahstānas kamaniņu braucēju izlases trenere. Pēc viņas iniciatīvas vairāki Latvijas jaunie kamaniņu sportisti (Mārtiņš Lozbers, divnieks Kristaps Bērze un Toms Mežotnis) pārstāv Kazahstānas izlasi.
Aleksandrs Boforts Mīks

Biogrāfija

Izaudzis Taskalūsas pilsētā Alabamā. 1933. gadā ar izcilību beidzis Alabamas universitāti. Dzīvojis Mobilā, kur 1936. gadā kļuvis par Alabamas štata Dienvidu apgabala ģenerālprokuroru. 1845. gadā bijis ASV finanšu ministra palīgs prezidenta Džeimsa Polka valdībā. 1855. gadā ticies ar Polu Morfiju un nospēlējis ar viņu dažas šaha partijas. 1857. gadā Ņujorkā piedalījies 1. ASV šaha kongresā, kur pēc uzvaras pirmajā kārtā atkal ticies ar Morfiju un zaudējis ar 0:3. Bijis pazīstams arī kā ASV dienvidu štatu vēstures pētnieks un dzejnieks. 1855. gadā publicējis savu ievērojamāko poēmu "Sarkanais ērglis. Dienvidu poēma" (angļu: The Red Eagle: A Poem of the South). Miris no sirdstriekas.
Zeļļu iela (Rīga)

Ielas raksturojums

Zeļļu iela ir 410 metrus gara iela Āgenskalna apkaimes centrā. Tā sākas krustojumā ar Bāriņu ielu (dažus metrus tālāk Bāriņu iela arī savienojas ar Mazo Nometņu ielu) un virzās austrumu virzienā. Zeļļu iela tās sākumā (līdz Eduarda Smiļģa ielai) ir bruģēta vienvirziena ieliņa, tālākajā posmā no Eduarda Smiļģa ielas līdz Latvijas Universitātes Fizikas un Matemātikas fakultātes ēkām to klāj asfalta segums. Zeļļu iela Friča Brīvzemnieka pamatskolas tuvumā krustojas ar Eduarda Smiļģa ielu. Zeļļu iela beidzas pie Latvijas Universitātes Fizikas un Matemātikas fakultātes ēkām.

Vēsture

Iela iekļauta Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 60. gadiem ar nosaukumu Zeļļu iela (Gesellen Strasse). Sākotnēji iela ietvēra arī daļu vēlākās Hermaņa ielas līdz Lielajai Altonavas (tag. Ojāra Vācieša) ielai. Kopš 19. gadsimta 90. gadiem kā iela tikai posmā no Mazās Nometņu ielas līdz pilsētas bāriņu nama gruntsgabalam, pēc Hermaņa ielas gruntsgabalu parcelācijas Zeļļu ielas savienojums ar Hermaņa ielu likvidēts. Līdz 30. gadu vidum ielas gruntsgabalu numerācija nepāra nr. pusē turpināja Hermaņa ielas (agrākā Zeļļu ielas posma) gruntsgabalu numerāciju. Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija 16 gruntsgabalos. Vācu okupācijas laikā nosaukums Gesellenstrasse (Zeļļu iela).
30. gados šajā ielā atradās vairākas amatnieku darbnīcas, M. Simanoviča adītava (nr. 5), frizētava (nr. 3), divi pārtikas preču veikali (nr. 5, 13).
Zeļļu ielā 4 atrodas 1910.-1911. gadā pēc arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta celtā skolas ēka. Līdz 1. pasaules karam tur izvietojās Apvienotā pilsētas elementārskola, 20. gados un 30. gadu sākumā ēkā darbojās Rīgas II valsts vidusskola (reālģimnāzija), 20. un 30. gados -  Rīgas pilsētas 16. latviešu pamatskola (1924. gadā 762 audzēkņi), 30. gadu beigās skolas nosaukums Friča Brīv­zemnieka latviešu pamatskola. 20. gados un 30. gadu 1. pusē ēkā izvietojās arī 1. papildu skola (atklāta 1921. gadā), 30. gadu 2. pusē - 1. Rīgas pilsētas tehniskā strād­nieku skola un 3. vakara pamatskola. 20. gadu beigās un 30. gados skolas ēkā darbojās pilsētas 2. publiskā bibliotēka. Kopš pēckara gadiem ēkā atradās Rīgas 26. krievu vidusskola, mūsdienās - Friča Brīvzemnieka pamatskola.
Bubils

Bubils (lietuviešu: Bubilas) lietuviešu mitoloģijā ir bišu dievs, ko 16. gadsimtā minējuši poļu vēsturnieki Macejs Strijkovskis, Jans Lasickis un lietuviešu rakstnieks Dionizs Poška. Bubils aprakstīts kā mēru nezinošs pinkains resnis un vilinātājs, kas pretnostatīts bišu dievei Austējai. Strijkovskis rakstījis par Bubilam veltītu rituālu, kurā pret krāsni sasita medus podu. Darbību pavadīja lūgšana, kas pārtraukta ar kliegšanu un bišu spieta dūkšanas atdarināšanu.
Kaļmiuske

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1933. gadā ar nosaukumu Karakubuda (Каракуббуд) vai Karakubstroja (Каракубстрой) pie Karakubas kaļķakmens karjeriem. 1949. gadā ciemats pārdēvēts par Komsomoļski (Комсомо́льське). No 1956. gada pilsētas statuss. Pilsētu veidojošais uzņēmums ir Komsomolske rudoupravlinnia, kas trijos karjeros ap pilsētu iegūst kaļķakmeni metalurģiskajai rūpniecībai un būvmateriālu ražošanai. 2016. gadā pilsēta pārdēvēta tagadējā vārdā pēc tai cauri tekošās upes.
Valdis Rēvalds

Izglītība

Dzimis Tukuma apriņķī, Dzirciema pagastā. Mācījies Dzirciema-Lamiņu septiņgadīgajā pamatskolā, ko sešu gadu laikā pabeidza ar labām sekmēm (1941—1947). No 1947. gada Talsu vidusskolas 8.klasē. Labās zināšanas ļāva "pārlēkt" 9.klasi un pabeigt vidusskolu 1950. gadā ar labām un teicamām sekmēm. Studēja fiziku Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1950—1955). Diplomdarbu izstrādāja pie doc. Elzas Krauliņas par ierosināto atomu koncentrācijas noteikšanu gāzu maisījumos. Pēc fakultātes beigšanas sāka strādāt Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē par vecāko laborantu. 1959. gadā devās studēt aspirantūrā prestižajā Ļeņingradas Valsts universitātē (tagadējā Sanktpēterburgas Valsts universitāte) ievērojamā krievu un padomju fiziķa — spektroskopista Sergeja Friša (krievu: Фриш, Сергей Эдуардович) vadībā pirmajā valstī izveidotajā Optikas katedrā, Fizikas fakultātē (krievu: Физический факультет Санкт-Петербургского государственного университета). Pētījumu tēma bija par neona atomu tiešās un pakāpeniskās ierosināšanas efektīviem šķērsgriezumiem. Studijas aspirantūrā Pēterburgā noslēdzās 1962 .gadā; 1965. gadā aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju un ieguva Fizikas un matemātikas zinātņu kandidāta nosaukumu.

Darbs

No 1955. gada līdz 1959. gadam bija Latvijas Valsts universitātes Fizikas un matemātikas fakultātes (LU FMF) vecākais laborants. No 1962 .gada līdz 1963. gadam strādāja par LU FMF asistentu. Darba pienākumos fizikas demonstrāciju kabinetā bija sagatavot un un uzstādīt fizikas eksperimentus fizikālo parādību demonstrēšanai fizikas lekcijām. Toreizējā LU FMF atrašanās vietā bija Rīgā, Raiņa bulvārī 19. No 1964. gada līdz 1968. gadam LU FMF vecākais pasniedzējs. No 1969. gada līdz 1973. gadam LU FMF docenta vietas izpildītājs, bet kopš 1974. gada - LU FMF Eksperimentālās fizikas katedras docents. No 2012. līdz 2014. gadam strādāja kā stundu pasniedzējs.

Lasītie akadēmiskie kursi

Stāvēja pie fizikas augstākās izglītības izveides pirmsākumiem Latvijā. Izstrādāja un lasīja kursus fizikas studiju programmā LU FMF Eksperimentālās fizikas katedrā: "Spektrālie aparāti un spektrālie mērījumi", "Praktiskā optika", "Gāzu izlādes fizika un elementārprocesi plazmā", fakultatīvo studiju kursu "Praktiskā spektrālanalīze", datorzinātņu bakalauru studiju programmā lasīja kursu "Optika", pirmais izstrādāja un lasīja studiju kursu "Furjē optika", kā arī kursu "Fizikas un tehnikas vēsture".Izveidoja un vadīja laboratorijas darbus eksperimentālajā fizikā. Vadīja un recenzēja studentu kursa un diplomdarbus.

Publicētā literatūra

Publicējis 20 mācību un metodiskās literatūras oriģinālus izdevumus latviešu valodā, 7 - zinātniskās publikācijas, sarakstījis 100 rakstus Latvijas Padomju enciklopēdijai par fiziku. Sarakstījis 2 populārzinātniskas grāmatas par fiziku latviešu valodā.
Eiro banknotes

Eiro banknotes ir banknotes, kuras lieto eirozonā. Apgrozībā tās ir kopš 2002. gada, kad tikai izlaistas pirmās sērijas banknotes. Tās izdod katra Eirozonas valsts centrālā banka vai Eiropas Centrālā Banka. Kopš 1999. gada eiro bija virtuāla valūta, kuru izmantoja grāmatvedībā un norēķinos, bet no 2002. gada apgrozībā nonāca eiro monētas un banknotes.
Banknošu nomināli ir no €5 līdz €500 un, atšķirībā no monētām, to dizains visā Eirozonā ir vienāds neatkarīgi no tā, kur tās ražotas un laistas apgrozībā. Eiro banknotes, lai būtu izturīgākas, tiek ražotas no kokvilnas. Banknošu izmēri ir no 120 reiz 62 milimetri līdz 160 reiz 82 milimetri un tās ir dažādās krāsās. Eiro banknotēs ir iestrādāti tādi sarežģīti pretviltošanas elementi, kā ūdenszīme, neredzama tinte, hologrammas un mikro raksts, kas norāda uz to autentiskumu. Kamēr monētām ir nacionālā puse, kas norāda uz to, kurā valstī tā laista apgrozībā, eiro banknotēm tas trūkst. Banknotēm to var noteikt pēc sērijas numura pirmā burta.
Par eiro simbola izstrādi Eiropas Komisija rīkoja iekšēju konkursu. Tika izskatīti apmēram 30 darba varianti, pārbaudot sabiedrības viedokli par desmit no tiem. Galīgo noformējumu no diviem atlasītiem piedāvājumiem 1995. gadā izraudzījās toreizējais Eiropas Komisijas priekšsēdētājs Žaks Santērs un komisārs Īvs Tibo de Silgī.
Pēc Eiropas Centrālās Bankas aprēķiniem, 2017. gada jūlijā apgrozībā bija apmēram 20,675 miljardi banknotes 1,14 triljonu eiro vērtībā.

Specifikācija

Katra nomināla banknote ir citā krāsā un atšķiras pēc lieluma, jo lielāks nomināls, jo lielāki ir banknotes izmēri. Banknošu dizainā izmantotas dažādu Eiropas vēstures periodu arhitektūras stilu iezīmes. Aversā attēloti arhitektūras elementi kā logi un durvis, kas simbolizē brīvību un atvērtību. Reversā attēlotie tilti ir cilvēku sadarbības simbols ne tikai Eiropā, bet arī visā pasaulē. Uz banknotēm attēlota arī Eiropas karte un Eiropas karogs. Eiro valūtas dizaina izstrāde prasīja vairākus gadus ilgu plānošanu un sagatavošanos, lai iegūtu līdzsvaru starp estētisku izskatu, praktiskiem izmēriem un aizsardzības elementiem, un rezultātā tika izstrādāts septiņu banknošu veidols, kuras laida klajā 2002. gada janvārī.

Izsekošana

Ir vairākas domubiedru grupas, kā piemēram Eurobilltracker, kuriem ir hobijs pierakstīt banknošu sērijas numurus, lai redzētu, kur tās ir bijušas un kur tās ceļo. Mērķis ir pierakstīt pēc iespējas vairāk banknošu, lai zinātu to izplatību, no kurienes uz kurieni tās ceļo, tām sekot, kur katra banknote ir redzēta, veidotu statistiku un reitingu. EuroBillTracker ir reģistrētas vairāk kā 170 miljoni banknotes 3,14 miljardu vērtībā.
Katrīna Neiburga

Biogrāfija

K. Neiburga ir rakstnieces Andras Neiburgas un mākslinieka Andra Brežes meita. Ieguvusi maģistra grādu Latvijas Mākslas akadēmijas Vizuālās komunikācijas nodaļā (2002). Veidojusi instalācijas un videomākslas darbus. Piedalījusies vairākās grupu izstādēs, tai skaitā Sidnejas biennālē Austrālijā (2006), Ziemeļvalstu Ars Fennica balvas mākslā nominantu izstādē Kumu muzejā Tallinā (Igaunijā, 2009). Veido instalācijas, gaismas un video projekcijas, scenogrāfiju un video operas un teātra iestudējumiem, kā arī koncertiem.
Darbi scenogrāfijā: Latvijas Nacionālajā operā — R. Vāgnera „Klīstošais holandietis” (2003), P. Čaikovska “Jevgēņijs Oņegins” (2011), A. Dzenīša “Dauka” (2012), Dž. Pučīni „Manona Lesko” (2015); Jaunajā Rīgas teātrī — A. Neiburgas "Stum, stum" (2014), M. Zālītes "Pilna Māras istabiņa" (2016); M. Čehova Rīgas Krievu teātrī — B. Brehta "Krietnais cilvēks no Sečuanas" (2017).
2008. gadā ieguvusi Purvīša balvu mākslā.
2015. gadā kopā ar dzīvesbiedru mākslinieku Andri Eglīti veidojusi Latvijas ekspozīciju 56. Venēcijas mākslas biennālē "Armpit" ("Paduse").
Irlavas pagasts

Upes

Prūsene, Roja, Vecupe, Viesata, Žīdu strauts.

Ezeri

Nūstiņu ezers

Vēsture

Mūsdienu Irlavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Akmeņmuiža (Gut Steinhof, Sāti), Irlavas muiža (Gut Irmlau, Vaski), Ķūķu muiža (Gut Abaushof), Pētertāles muiža (Gut Petertal, Pētertāle), Snapju muiža (Gut Friedrichsberg, Snapji).
Rakstu avotos Irlava pirmoreiz minēta 1453. vai 1454. gadā kā Livonijas ordeņa lēnis Irmlow. Pagasta pašpārvalde izveidota 19. gadsimta 60. gados. 1861. gadā Irlavas pagastam pievienoja Degoles un Ķūku muižu pagastus, 1924. gadā - Pētertāles pagastu. 1935. gadā Irlavas pagasta platība bija 106,5 km² un tajā dzīvoja 2132 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Irlavas un Degoles ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1965. gadā Irlavas ciemam pievienoja Abavas ciema kolhoza «Druva» teritoriju. 1961. gadā daļu Irlavas ciema iekļāva Tumes ciemā, bet 1975. un 1977. gadā - Degoles ciemā, savukārt 1979. gadā daļu Degoles ciema pievienoja Irlavas ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Irlavas pagasts kā administratīvā teritorija tika iekļauts Tukuma novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Irlava (pagasta centrs), Vaski, Sāti, Snapji, Pētertāle.
Angļu atklātne

Vēsture

Angļu atklātni pirmais lietojis angļu šahists Hovards Stauntons 1843. gada mačā  pret Pjēru Sentamānu  un pirmajā starptautiskā turnīrā Londonā 1851. gadā. Tas gan nav iedvesmojis Stauntona laikabiedrus, un tikai divdesmitā gadsimta sākumā tā kļuvusi populāra. Mihails Botviņņiks, Tigrans Petrosjans, Anatolijs Karpovs, Garijs Kasparovs un Magnuss Karlsens to spēlējuši savos mačos par pasaules šaha čempionu. Bobijs Fišers visus pārsteidzis, kad viņš pārgājis uz to no sava ierastā 1. e4 savas šaha karjerā beigu posmā, spēlējot to pret Ļevu Polugajevski un Oskaru Panno 1970. gada Palma de Mallorka starpzonu turnīrā un 1972. gada pasaules čempionāta mačā pret Borisu Spaski. Tagad tā ir atzīta par stabilu atklātni, ko var izmantot, lai sasniegtu gan klasiskās un hipermodernās šaha pozīcijas.

Stratēģiskā ideja

Galvenā stratēģiskā cīņa notiek ap punktu d5. Ir iespējams pāriet uz Rēti atklātni, dāmas gambītu un dažādām indiešu sistēmām. Ja melnie atbild 1. ... e5, tad baltie var spēlēt sicīliešu aizsardzību ar baltiem un lieku tempu.
Maskarēnu pūces

Kopīgās īpašības

Maskarēnu pūces kopumā bija liela auguma pūces, kuru ķermeņa garums bija vismaz 42 cm. Mazākā no visām trim sugām bija Rodrigesas pūce, lielākā Maurīcijas pūce. Arī to kājas bija garas, piemērotas rāpuļu un, iespējams, nelielu putniņu ķeršanai. Maskarēnu pūču skeleta uzbūve ir ļoti līdzīga citām uz salām dzīvojošām pūcēm, piemēram, Puertoriko purva pūcītei (Megascops nudipes) vai Kubas purva pūcītei (Margarobyas lawrencii). Iespējams, tādēļ, ka uz salām pūcēm nebija sauszemes ienaidnieku.

Izmiršana

Reinjonas suga zināma tikai pēc atrastajām fosilijām un, jādomā, ka izmira drīz pēc kolonizācijas 17. gadsimta sākumā. Reinjonas pūce augumā bija apmēram tikpat liela kā Maurīcijas pūce, bet tās spārni bija īsāki. Garās kājas un īsie spārni liecina, ka pūce spēja medīt un veikli manevrēt starp kokiem biezos mežos.
Rodrigesas suga zināma gan pēc atrastajiem kauliem, gan 1726. gada apraksta. Izzušanas iemesli varēja būt kolonizācijas izraisītās ekoloģiskās izmaiņas, medības un lielā invazīvo žurku populācija. Acīmredzot, izzuda 18. gadsimta vidū.
Maurīcijas pūce bija lielākā no visām ģints sugām. Pirmo reizi pieminēta 1602. un 1606. gadā. Zināma arī pēc atrastajiem kauliem un diviem aprakstiem 1770. un 1836. gadā. Mežu izciršanas un medību rezultātā izzuda ap 1859. gadu.