google/wiki40b huggingface dataset:
Cargotec

Vēsture

2002. gadā Somijas liftu ražotājs Kone iegādājās konglomerātu Partek, kurā bija apvienoti uzņēmumi, kas galvenokārt nodarbojās ar kravu celšanas iekārtu ražošanu, bet bija arī citas nozares. 2003. gadā Kone nolēma paturēt tikai kravu iekraušanas biznesu, kas tika reorganizēts jaunā uzņēmumā Kone Cargotec, bet pārējo pārdot. 2004. gada beigās Kone Cargotec iegādājās globālo jūras kravu plūsmu risinājumu ražotāju MacGREGOR no Zviedrijas Industri Kapital un Gambro AB.
2005. gada 1. jūnijā Kone sadalījās divos uzņēmumos: liftu, eskalatoru un automātisko durvju bizness palika jaunajai KONE, bet kravu celšanas iekārtu biznesu (Kalmar Industries AB, Hiab un MacGREGOR) nodeva Cargotec.
2007. gadā MacGREGOR iegādājās Singapūrā bāzēto uzņēmumu Plimsoll Corporation Pte Ltd, kas ražo klāja iekārtas naftas un gāzes platformām un kuģiem; tāpat arī Norvēģijas Hydramarine AS, kas ražo klāja iekārtas kuģiem. 2008. gadā MacGregor iegādājās ASV Platform Crane Services International Inc (PCS), kas veic kuģu un peldošo platformu apkalpošanu un remontu, galvenokārt Meksikas līča rajonā.
2011. gadā Cargotec nopirka termināļu operāciju sistēmu programmatūras ražotāju Navis no ASV kompānijas Zebra Technologies Corporation. 2011. gadā Cargotec izveidoja kopuzņēmumu MacGregor BLRT Baltic UAB Klaipedā ar Lietuvas Western Shipyard, kas nodarbojas ar kuģu un ostu iekārtu apkalpošanu Baltijas valstīs.
2012. gada maijā Ķīnā kopā ar Jiangsu Rainbow Heavy Industries tika dibināts kopuzņēmums Rainbow-Cargotec Industries (Cargotec tajā piederēja 49 %).
2013. gada 31. oktobrī MacGregor par 160 miljoniem EUR iegādājās uzņēmumu Hatlapa, kas ražoja stūres iekārtas, kompresorus un klāja kravu celšanas aprīkojumu.
2013. gada novembrī Hiab un China National Heavy Truck Group dibināja kopuzņēmumu.
2014. gada 30. janvārī MacGregor no Aker Solutions iegādājās pietauvošanās un iekraušanas sistēmu apakšvienību Pusnes.
2016. gada 2. martā iegādāts viens no vadošajiem kuģniecības programmatūras uzņēmumiem INTERSCHALT.
2017. gada decembrī tika paziņots, ka MacGregor iegādāsies Rapp Marine Group, kas darbojās zvejniecības un pētniecības kuģu segmentā; darījums pabeigts 2018. gada februārī.
2017. gada oktobrī Hiab iegādājās Brazīlijas iekrāvēju celtņu ražotāju Argos.
2018. gada februārī MacGregor noslēdza līgumu par kuģniecības un šelfa biznesa pirkšanu no Norvēģijas TTS Group; darījumu plānots pabeigt 2019. gada februārī.
2018. gada 9. maijā Cargotec meitas uzņēmums Siwertell AB un JCE Invest AB grupas uzņēmums BRUKS Holding AB dibināja kopuzņēmuma Bruks Siwertell Group, kas specializētos beramkravu apstrādē; Cargotec piederēs 48 % Bruks Siwertell kapitāldaļu, bet JCE Invest AB — 52 % daļu.
31. jūlijā tika panākta vienošanās, ka Hiab no CTE Group par 50 mijnoniem eiro iegādāsies Itālijas iekrāvēju celtņu ražotāju Effer S.p.A.; darījums pabeigts 6. novembrī.
Zvirbuļveidīgie

Īpašības

Daudziem zvirbuļveidīgajiem ir neliels knābis, kas piemērots dažādas barības, piemēram, kukaiņu un sēklu ēšanai. Daži zvirbuļveidīgie, piemēram, čakstes (Laniidae), pārtiek no sīkiem dzīvniekiem.
Zvirbuļveidīgajiem putniem ir īpatnēja kāju uzbūve, tāpēc tie var pieķerties pie tieviem zariem, niedrēm un zāles stiebriem. Trīs kāju pirksti ir vērsti uz priekšu, bet viens — atpakaļ. Tas ļauj turēties pie zara pat guļot. Apmetoties atpūsties, zvirbuļveidīgie putni pietupjas un saliec kājas. Kāju cīpslas savelkas, nodrošinot pirkstu ciešo satvērienu. Katras kājas četri pirksti ar nagiem stingri aptver zaru.  Vienīgais zvirbuļveidīgais putns, kas spēj ienirt ūdenī, ir ūdensstrazds (Cinclus cinclus ). Tas dzīvo strauju upju krastos un medījumu galvenokārt ķer zem ūdens. Lai zem ūdens varētu virzīties uz priekšu un uz leju, viņš atgrūžas ar spārniem. Ar lielajiem nagiem pieķeroties pie akmeņiem, ūdensstrazds var staigāt arī pa upes dibenu.

Ligzdošana

Zvirbuļveidīgie putni visbiežāk veido monogāmus pārus. Iestājoties vairošanās sezonai, putni daudz laika pavada, lai iekārtotu ērtu ligzdu. Daudzi putni, piemēram, ķauķi (Sylviidae) veido kausveida ligzdu. Citi, piemēram, somzīlītes (Remizidae) no zāles un sūnām vij sarežģītas, zaros iekārtas ligzdas. Lai aizsargātos no plēsējiem, tās noslēpj īsto ieeju un izveido viltus ieeju. Arī audējputni (Ploceidae) ir meistarīgi ligzdu būvētāji. Viņi savieno kopā lapas, izmantojot augu stiebrus. Šādā nomaskētā, no lapām izveidotā dobumā tiek iebūvēta ligzda.

Mazuļi

Tikko izšķīlušies zvirbuļveidīgo mazuļi ir kaili, akli un bezpalīdzīgi. Vecāki par viņiem rūpējas tik ilgi, līdz tie spēj paši par sevi rūpēties. Mazuļu izkārnījumi veido želejveida granulas. Tas vecākiem ļauj viegli iztīrīt ligzdu un izmest izkārnījumus tālāk no ligzdas, lai nepievērstu plēsēju uzmanību.
Anhidrīds

Anhidrīds (grieķu: anhydros - bezūdens) ir savienojums, kas varētu būt iegūts, atšķeļot kādam citam savienojumam ūdeni. Parasti ar jēdzienu anhidrīds saprot skābju anhidrīdus. Skābes anhidrīds ir viela, kuru iegūst, atšķeļot skābekli saturošai skābei ūdeni. Praktiski gan neorganisko skābju ražošanā bieži vien vispirms tiek iegūts tieši anhidrīds, no kura tālāk iegūst pašu skābi. Anhidrīdi reaģē ar ūdeni, veidojot attiecīgo vielu (piemēram, sērskābes anhidrīdam SO₃ reaģējot ar ūdeni, veidojas sērskābe). Neorganisko skābju anhidrīdus sauc arī par skābajiem oksīdiem.
Par anhidrīdiem sauc arī bezūdens kalcija hlorīdu CaCl₂ un kalcija sulfātu (minerāls anhidrīts CaSO₄). Dažreiz par anhidrīdiem sauc arī bezūdens sārmus, bet tas ir reti.

Ķīmiskās īpašības

Skābju anhidrīdi gandrīz vienmēr reaģē ar ūdeni, veidojot attiecīgās skābes. Stipru un stabilu skābju (sērskābe, fosforskābe) anhidrīdi darbojas kā ūdensatņēmējas vielas, un tos var lietot, lai iegūtu vājāku skābju anhidrīdus. Vāju un nestabilu skābju anhidrīdi ar ūdeni reaģē lēni (oglekļa dioksīds), vai nereaģē nemaz (silīcija dioksīds). Skābju anhidrīdi reaģē ar sārmiem normālos apstākļos vai paaugstinātā temperatūrā.
Bezūdens sāļi hidratējas ūdens klātienē.
Tofu

Tofu (japāņu: 豆腐 (tōfu) — ‘sojas biezpiens’) jeb sojas siers ir biezpienam līdzīgs sarecinātu sojas olbaltumvielu produkts. To gatavo no sojas piena, ko iegūst no sasmalcinātām un izmērcētām sojas pupiņām. Sojas pienu sarecina ar magnija sulfātu, magnija hlorīdu, citiem mikroelementiem, augļu etiķi vai skābi.
Šis ēdiens raksturīgs Austrumāzijas un Dienvidaustrumāzijas virtuvēm, it īpaši, Japānā un Ķīnā. Tofu satur salīdzinoši maz kalorijas (100 g produkta satur 70 kcal) un diezgan daudz olbaltumvielas (8 g uz 100 g). Daudz veģetārieši un vegāni tofu izmanto savā ikdienas uzturā. Tofu ir neitrāla garša, tas ir, tikai tam raksturīga garša tikpat kā nav. Līdz ar to tofu izmanto daudzu citu ēdienu pagatavošanā.
Ella Lauberte

Biogrāfija

Bijusi vecākā meita Nurmižu pagasta Ratnieku māju saimnieka Rūdolfa Lauberta (1865—1930) ģimenē. Latvijas pirmās šaha meistares Mildas Laubertes māsa. 1929. gadā pabeigusi Rīgas Valsts 2. ģimnāziju. 1930. gadā kopā ar māsām Annu un Noru iestājusies Latvijas Universitātē. Studējusi Latvijas Universitātes filozofijas un filoloģijas fakultātē, beigusi klasiskās filoloģijas pilnu kursu, ieguvusi maģistra grādu. Pratusi angļu, vācu, krievu, grieķu un latīņu valodas. Bijusi Latvijas Universitātes jauktā kora "Dziesmuvara" (1925—1944) koriste. Pēc studiju beigšanas no 1938. gada bijusi Smiltenes valsts ģimnāzijas latviešu un latīņu valodas skolotāja. Otrā pasaules kara gados pārcēlusies uz Rīgu. 1946. gadā sākusi strādāt Latvijas Universitātes Akadēmiskajā bibliotēka, kur strādājusi līdz mūža beigām. Daudz spēka ieguldījusi pēckara bibliotēkas fondu atjaunošanā un sakārtošanā. Bijusi Latvijas Universitātes Akadēmiskās bibliotēkas galvenā bibliogrāfe, kādu laiku strādājusi arī kā bibliotēkas direktora vietas aizstājēja.
Jaunākās māsas Mildas Laubertes ietekmē sākusi piedalīties šaha turnīros. Otrā pasaules kara gados bijusi 1943. gada Latvijas dāmu meistarsacīkšu sudraba laureāte. Arī pēckara gados turpinājusi savas šahistes gaites. 1948. gadā pirmajā Rīgas sieviešu šaha čempionātā dalījusi 3.—4. vietu. 1949. gada Rīgas sieviešu šaha čempionātā izcīnījusi 2. vietu. 1950. gada Rīgas sieviešu šaha čempionātā ieņēmusi 6. vietu. Pēckara gados tāpat trīs reizes spēlējusi arī Latvijas šaha čempionāta finālos. 1950. gadu sākumā veselības stāvokļa dēļ pārstājusi piedalīties šaha turnīros.
Bērnībā pārciestā slimība poliomielīts atstāja smagas sekas uz Ellas Laubertes veselību. 1954. gadā viņa smagi saslimusi, tomēr spējusi atgriezties savā darbā bibliotēkā. Pēc pāris gadiem slimība tomēr izrādījusies liktenīga.
Dipterīdveidīgās

Morfoloģija

Zivju ķermeni klāja kosmīdās zvīņas. Uz ķermeņa bija liela segkaulu dažādība; purna daļā tie bieži vien saplūst. Dažām sugām var izdalīt dentale, pakauša maxillare, praemaxillare. Vaigu apgabala segkauli ir labi attīstīti. Galvas apakšdaļā ir gulārās plātnes (gulare). Smadzeņu kapsula bija ar dažādas pakāpes pārkaulojumu. Jūtīgie kanāli ir ieauguši dziļi galvas kaulos vai ādā. Parasti ir novērojamas bedrīšu līnijas. Neurālie loki ir saauguši. Dažām sugām ir konstatēti mugurkaula skriemeļi. Anālajā peldspurā var būt koncentrēts endoskelets. Astes peldspura heterocerkāla vai dificerkāla.

Ekoloģija

Dipterīdveidīgās zivis, domājams, dzīvoja ar ūdensaugiem bagātās ūdenstilpnēs. Barojās ar mazkustīgiem dzīvniekiem un augiem. Paleozoja foramas, iespējams, jau elpoja ar plaušām, lai gan daļa sugu, ūdenim izsīkstot, atradās īpatnējā ziemas guļā. Izrakumos, perma nogulumos, ir atrasti dipterīdveidīgo zivju „kokoni”.
Afganistānas administratīvais iedalījums

Afganistānas administratīvo iedalījumu veido 34 provinces (puštu:ولايت wilayat), kuras sīkāk iedalās 408 distriktos.
Ieva Paldiņa

Biogrāfija

Ieva Paldiņa piedzima 1896. gada 22. martā Sabiles pilsētā, mežstrādnieka ģimenē. 1915. gadā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Vidzemi. Rudenī kopā ar māsu devās strādāt uz Harkovas pilsētu Ukrainā. 1917. gadā piedalījās Februāra un Oktobra revolūcijās, kā arī iestājās Padomju Savienības Komunistiskajā partijā. Paldiņa bija sarkanās gvardes sanitāre.
1918. gada martā gvarde evakuējās uz Saratovu, kur Paldiņa strādāja kara slimnīcā. Tur Paldiņa saslima ar tīfu. Pēc atveseļošanās atgriezās Harkovā strādāt rūpnīcā. Paralēli tam uzsāka aktīvu darbību partijā, vairākkārt devusies politkursos, kā arī ieņēmusi dažādus amatus kompartijā PSRS reģionos. 1923. gada rudenī sāka studēt Rietumtautu universitātē Maskavā. 1925. gadā atgriezās Latvijā, kur piedalījās Latvijas Komunistiskā partijas pagrīdes darbā. 1930. gada septembrī arestēta, viņai piespriesti pieci gadi spaidu darbos. 1933. gada augustā vadīja badastreiku, kas ilga 13 dienas. Pēc soda izciešanas vairākus gadus netika atbrīvota. Cietumu pameta 1939. gadā, tika nometināta lauku mājās, kur viņu uzraudzīja policija.
Pēc Latvijas okupācijas un padomju varas ieviešanas 1940. gada jūnijā devusies uz Talsiem, kur vadīja LKP organizāciju. Vēlāk kļuva par Ventspils apriņķa komitejas pirmo sekretāri. Paldiņa kļuva par nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputāti un tās priekšsēdētāja Pētera Brieža biedri. 1940. gada augustā, tērpusies tautastērpā, bija viena no Tautas Saeimas delegātiem Maskavā, kas lūdza Latvijas uzņemšanu PSRS.
Otrā pasaules kara laikā 1942. gadā tika sūtīta pāri frontes līnijai, lai Latvijā izvērstu pagrīdes darbību. Šajā laikā tika smagi ievainota. Bijusi PSRS Augstākās Padomes un Tautību Padomes deputāte, kā arī Latvijas PSR sociālās nodrošināšanas ministre.
Biruta Cepurīte

Dzīvesgājums

Dzimusi 1939.gada 21.maijā Cēsu rajona Rāmuļu pagastā Pētera Talla un Alvīnes Tallas (dzim. Pope) ģimenē. Mācījusies Rāmuļu pamatskolā, Cēsu 1.vidusskolā un 1961.gadā beigusi Bulduru dārzkopības tehnikumu (tagad Bulduru dārzkopības vidusskola). No 1961.gada strādā LPSR ZA Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijā. 1971.gadā B.Talla absolvēja Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultāti botānikas specialitātē.
Latvijas PSR ZA Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijā B. Talla darbu uzsāka kā Dr.biol. Marijas Galenieces laborante Latvijas veģetācijas kartēšanas grupā. Piedalījās lauku darbos veģetācijas un īpaši purvu izpētē.
20.gs.70.gados Dr.biol. Laimas Tabakas vadībā B. Talla iesaistījās Botānikas laboratorijas pētījumos par Latvijas floru, augu sistemātiku un ģeogrāfiju.1981.gadā precējusies ar Arvīdu Cepurīti.  B.Cepurīte piedalījusies Daugavas ielejas, Gaujas ielejas un citu īpaši aizsargājamo dabas teritoriju floras izpētē, Daugavgrīvas dabas lieguma izveidē.

Papildinājusi zināšanas Sankt-Pēterburgā V.L.Komarova Botānikas institūta un Tartu Universitātes bibliotēkās un herbārijos. 70.gados piedalījusies dr.biol. Dailoņa Pakalna organizētajā Vissavienības Ārstniecības augu zinātniski pētnieciskā institūta ekspedīcijā Kaukāzā. 

Ilggadējo pētījumu rezultāti izmantoti sagatavojot Baltijas Floras konspektu (Flora of the Baltic countries. Tartu, 1993,1996, 2003) un Latvijas vaskulāro augu floru (2003, 2005, 2006, 2008, 2014). Kā nozīmīgākās te jāmin orhideju, lūpziežu, skarblapju un graudzāļu dzimtas. B. Cepurīte strādājusi arī pie augu nosaukumu veidošanas latviešu valodā zinātniskās nomenklatūras vajadzībām. 
Latvijas Botāniķu biedrības biedrene. 
Birutas Cepurītes ievāktais ziedaugu un paparžaugu herbārijs glabājas LU Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijas herbārijā ( herbārija starptautiskais kods - LATV).
Bille (grāmata)

Tapšana

"Bille" sākotnēji tika iecerēta kā autobiogrāfisku stāstu apkopojums, taču kopš zviedru tulkojuma publikācijas tā tiek dēvēta arī par autobiogrāfisku romānu. V. Belševicas dēls Jānis Elsbergs par to stāstījis: "Precizēsim, autobiogrāfiska romāna nav. Ir "Bille", kas ir daļēji autobiogrāfisks stāstu cikls trijās daļās. Par romānu to pirmoreiz mārketinga nolūkos nodēvēja zviedru tulkojuma izdevēji. Tā tāda nekaitīga aplamība."
Darbu pie triloģijas pirmās grāmatas Belševica sāka 1988. gadā. Jau 1973. gadā viņa strādāja pie vēsturisku dzejoļu cikla, kura centrā bija varone, ko sauca par Billi, taču vēlāk izvēlējās dot šādu vārdu sava autobiogrāfiskā darba varonei. Belševica pabeidza pirmo daļu laikā, kad Latvija atguva neatkarību un grāmatniecībā bija krīze. Pirmās daļas pirmizdevums iznāca trimdas latviešu apgādā "Mežābele" (Itaka, ASV), un tajā līdzās "Billei" bija arī intervija ar Belševicu un viņas dzejas kopa. Latvijā pirmo daļu publicēja apgāds "Jumava" 1995. gadā, kas kļuva par visas triloģijas izdevēju. Gadu vēlāk sekoja otrā daļa "Bille dzīvo tālāk", kas zviedru tulkojumā izdota ar nosaukumu "Bille un karš", un arī vēlākajos latviešu izdevumos pārņemts šis nosaukums. Triloģijas pēdējā daļa "Billes skaistā jaunība" izdota 1999. gadā. Visas trīs triloģijas grāmatas iznāca vienos vākos 2004. gadā apgādā "Atēna".

Ietekme

"Bille" guva lasītāju un kritiķu ievērību kā spilgts un neizskaistināts bērnības atmiņu tēlojums, recenzijas publicējuši Inta Ezergaile, Juris Silenieks, Gundega Repše un citi kritiķi. 
2009. gadā Latvijas Nacionālais teātris iestudēja izrādi "Bille" pēc darba motīviem Valda Lūriņa režijā ar Daci Bonāti titullomā, šī izrāde saglabājās teātra repertuārā vairākus gadus.
2014. gadā "Bille" Latvijas televīzijas raidījumā "Lielā lasīšana" kļuva par vienu no lasītāju visatzītākajām grāmatām, iekļūstot "Top 21".
2018. gadā uz ekrāniem nonāca režisores Ināras Kolmanes pilnmetrāžas spēlfilma "Bille" ar Rūtu Kronbergu Billes lomā.
Šons Mendess

Karjeras sākums

Mendess ir dzimis Ontario, Toronto, Kanādā. Viņa tēvs ir portugālis ( Manuel Mendes), kamēr māte angliete ( Karen Rayment). Šonam ir jaunāka māsa Aaliyah.
Kauja par Dņepru

Kauja par Dņepru (krievu: Битва за Днепр, vācu: Schlacht am Dnepr) jeb Dņepras stratēģiskā ofensīva bija militāra kampaņa, kas norisinājās Otrā pasaules kara Austrumu frontē starp Padomju Savienības un Vācijas bruņotajām pusēm. Tā sekoja tūlīt pat pēc Kurskas kaujas un norisinājās no 1943. gada augusta līdz decembrim. Dņepras stratēģiskā ofensīva bija viena no lielākajām un asiņainākajām militārajām operācijām Otrā pasaules kara laikā, kuras rezultātā Sarkanajai armijai izdevās atkarot Kijevu un praktiski visu Ukrainas austrumu daļu līdz Dņepras upei.

Stratēģiskā situācija

Pēc neveiksmīgās Kurskas ofensīvas, kas norisinājās 1943. gada jūlijā, Vācijas bruņotie spēki bija zaudējuši stratēģisko iniciatīvu Austrumu frontē, līdz ar to kļuva skaidrs, ka atklātajās Austrumukrainas stepēs vērmahtam būs salīdzinoši grūti noturēt frontes līniju pret pieaugošo Sarkanās armijas pretestību. Šī iemesla dēļ bija paredzēts atvilkt praktiski visu armiju grupu "Dienvidi" līdz pat Dņepras upei, lai tādējādi tā varētu kalpot par papildus aizsardzības līniju novājinātajam vācu karaspēkam. Pēc piedzīvotās sakāves Staļingradā un neveiksmīgās Kurskas kaujas, armiju grupa "Dienvidi" bija zaudējusi ievērojamas teritorijas PSRS dienvidrietumos un atkāpusies vairākus simtus kilometrus uz rietumiem, līdz ar to Hitlers saviem ģenerāļiem pavēlēja, ka tālāk uz rietumiem no Dņepras upes atkāpties vairs nedrīkstēja — tai bija jākalpo par pēdējo barjeru cīņā pret boļševismu. Taču gar Dņepras upi izbūvēt paredzētos nocietinājumus nebija iespējams pabeigt tik īsā laika posmā, lai tādējādi ilgstoši varētu cerēt uz Sarkanās armijas noturēšanu Dņepras austrumu krastā.
Nove Zāmki

Vēsture

Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Nove Zāmki līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Ēršekūjvāra (Érsekújvár). Pilsēta veidojās ap no 1573. līdz 1581. gadam celtajam ideāla plāna cietoksnim, kurš mūsdienās attēlots pilsētas ģerbonī. To vairākkārt centās ieņemt turki, līdz 1663. gadā tas vieņiem izdevās un līdz 1685. gadam Nove Zāmki bija turku vilajeta centrs. 1725. gadā cietoksni nojauca. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām no 1938. līdz 1945. gadam ietilpa Ungārijā. 1944. gadā smagi cieta Sabiedroto uzlidojumos. No 1993. gada - Slovākijā.

Cilvēki

2001. gadā vairums pilsētas iedzīvotāju bija slovāki (69,7 %), dzīvoja arī ungāri (27,5 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (71,72 %), nereliģiozi (17,75 %) un luterāņu (3,36 %).
Nove Zāmki ir ungāru rakstnieka Lajoša Kašāka (Lajos Kassák, 1887-1967) dzimtā pilsēta.
Hyundai Wia

Ražošana

Kopš 1976. gada Hyundai Wia grupa ir pierādījusi savas moderno tehnoloģiju prasmes auto industrijā, ražojot auto transportu un to detaļas, mehāniskās apstrādes darbgaldus, industriālos robotus un metāla preses, kā arī citas rūpniecības iekārtas un lidaparātu daļas.
Kā vienīgais šāda veida uzņēmums Korejā, Hyundai Wia ražo automašīnu dzinējus (Alpha, Gamma, Kappa un Nu) un piegādā tos Hyundai Motor grupai un Kia Motors. Šobrīd „auto moduļi”, plaši saukta par nākotnes auto detaļu apgādes sistēmu, veido lielāko daļu no uzņēmuma pārdošanas apjoma. Kompānija ražo 1,7 miljonu šasijas riepu ass moduļus, tās piegādājot iekšzemes ražošanas līnijām Hyundai Motor un Kia Motors.
Hyundai Wia ir vadošais iekšzemes tirgus pārstāvis darbgaldu ražošanā (t.s. mašīnas, kas rada mašīnas), iekļaujot CNC virpas, vertikālās / horizontālās apstrādes centrus un urbšanas iekārtas, radot iekārtas ar augstiem produktivitātes un darba efektivitātes rādītājiem. Spējot saražot 1800 darbgaldus gadā, pašlaik darbojas divas ražošanas rūpnīcas Changwon un Zhangjiagang, Jiangsu provincē, Ķīnā. Zhangjiagang pilsētas rūpnīcas darbība pašlaik tiek vērsta uz topošo Ķīnas tirgu.
Grupas galvenā mītne un ražotne atrodas Dienvidkorejas dienvidaustrumu daļā, rūpniecības pilsētā Changwon. Šīs uzņēmuma ražotnes platība ir 14 hektāri, kurā tiek nodarbināti ap 1100 darbiniekiem.

Sasniegumi

Kopš tās iekļaušanas Hyundai automobiļu ražošanas grupā, Hyundai Wia ir kļuvusi par grupas galveno filiāli auto daļu ražošanā. Uzņēmums šobrīd koncentrējas uz auto detaļu un sastāvdaļu ražošanu, ieskaitot auto ritošo daļu un transmisijas sistēmu. Attīstot savu pieredzi autobūves jomā, Ķīnā tika izveidota metāla liešanas un dzinēju rūpnīca.
Mūsdienās Hyundai Wia grupa ir sasniegusi pasaules atpazīstamību kā globāla mēroga atzīts preču zīmols, kura atpazīstamību pasaulē nodrošina Hyundai auto industrijas panākumi. 2010. gadā uzņēmums ierindojās kā 45. labākais pasaules auto detaļu ražotājs.

Vēsture

Hyundai Wia sāka savu darbību kā Kia iekārtu ražotājs 1976. gadā un 1999. gadā tika iekļauta Hyundai auto ražotāju grupā.
Pēc divu Korejas vadošo virpošanas un frēzēšanas aprīkojumu ražotāju – KIA Heavy Industries un Hyundai Machine Tools apvienošanās 2005. gadā izveidojās Hyundai-Kia Automotive Group, kļūstot par lielāko šāda veida ražotāju Dienvidkorejā un ieņemot vietu starp pasaules vadošajiem virpošanas un frēzēšanas aprīkojuma ražotājiem.

Wia korporācijas vēstures laika līnija

Dibināts 1976. gadā. 1977. gadā uzsāka darbgaldu ražošanu, bet 1979. gadā uzsākta automašīnu pārnesuma kārbu ražošana.
1983. gadā tika izstrādāts pirmais apstrādes centrs Korejā. 1985. gadā nodibināts TSCL. 1986. gadā tika pārņemta un apvienota Korejas Chang-won Works un nodibināta „KIA Machine Technology” institūts. 1988. gadā pabeidza izmēģinājuma ražošanas testa centru, bet 1989. gadā nodibināta ASV filiāle. 1990. gadā tika pabeigts An-San Ban-wol Works. 1992. gadā tika atvērts iekšējā personāla apmācības centrs. 
1993. gadā tika pārsniegts viena miljona saražoto pārnesuma kārbu apjoms, kas paredzēts komerciālajam transportam. 1994. gadā tika sarīkota ražošanas iekārtu izstāde.
Šostakoviča 7. simfonija

Dmitrija Šostakoviča 7. "Ļeņingradas" simfonija C mažorā (Op. 60) ir simfonija orķestrim, kas veltīta Šostakoviča dzimtajai pilsētai Ļeņingradai. Tā tika pabeigta 1941. gada 27. decembrī un 2. pasaules kara laikā kā simbols pret nacisma totalitārismu un militārismu piedzīvoja neiedomājuma popularitāti gan Padomju Savienībā, gan arī ārpus tās. Kā skaņdarbs, kas nosoda vācu armijas iebrukumu Padomju Savienībā, tas attēlo Šostakoviča pašnoteikto politisko attieksmi un atbildību pret to, kas tobrīd notika viņa dzimtajā valstī, neskatoties uz konfliktiem un kritiku savas karjeras laikā, ko komponists saņēma no padomju cenzoriem un Josifa Staļina.
Simfonijas pirmatskaņojums notika 1942. gada 5. martā Kuibiševā.

Tapšanas vēsture

Simfonijas vispazīstamākā pirmās daļas tēma tapa vēl pirms nacistu iebrukuma PSRS - 30. gadu beigās vai 1940. gadā. Tās bija variācijas uz nemainīgu tēmu pasakālijas formā, līdzīgas Morisa Ravēla "Bolero". 1940. gadā D. Šostakovičs rādīja šo darbu kolēģiem un skolniekiem, bet to nepublicēja un neatskaņoja. 1941. gada vasarā, kad Šostakovičs sāka rakstīt jaunu simfoniju, iepriekš sarakstītā pasakālija kļuva par lielu variāciju epizodi, kas aizvietoja pirmās daļas, kuru paabeidza tā gada augustā, izstrādājumu.
1941. gada septembrī, kad jau notika Ļeņingradas blokāde, komponists pabeidza simfonijas otro daļu un aizsāka trešo. 1. oktobrī kompnists kopā ar ģimeni tika izvests no Ļeņingradas. Pēc neilgas atrašanās Maskavā, viņš devās uz Kuibiševu, kur 1941. gada 27. decembrī simfonija tika pabeigta.

Pirmatskaņojumi

Darba pirmatskaņojums notika 1942. gada 5. martā Kuibiševā, kur tobrīd evakuētais Lielā teātra kolektīvs. 7. simfonija pirmoreiz tika atskaņota Kuibiševas operas un baleta teātrī, kur to nospēlēja Lielā teātra simfoniskais orķestris diriģenta Samuila Samosuda vadībā.
Otrā premjēra notika 29. martā Maskavā.
Nedaudz vēlāk simfoniju izpildīja Ļeņingradas filharmonijas orķestris diriģenta Jevgēņija Mravinska vadībā, kas tolaik tika evakuēts uz Novosibirsku.
7. simfonijas premjēra ārzemēs notika 1942. gada 22. jūnijā Londonā, kur to izpildīja Londona Simfoniskais orķestris diriģenta Henrija Vuda vadībā. 19. jūlijā notika premjēra Ņujorkā - to izpildīja Ņujorkas radio Simfoniskais orķestris, kuru vadīja diriģents Artūro Toskanīni.
Mets Grīns

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Grīns sāka 2005.—06. gada sezonā, kurā aizvadīja 27 spēles NHL kluba Edmontonas "Oilers" rindās. Jau nākamajā sezonā aizsargs "Oilers" sastāvā bija nostiprinājies. 2008. gada vasarā Grīns tika aizmainīts uz Losandželosas "Kings".
Jau līdz ar pirmo sezonu Grīns "Kings" rindās pildīja arī kapteiņa palīga funkcijas. 2011.—12. un 2013.—14. gada sezonās Grīns kopā ar "Kings" izcīnīja Stenlija kausu.
ASV hokeja izlases sastāvā spēlējis 2007., 2008. un 2010. gada Pasaules čempionātos.