Sīnāja un Palestīnas operācija

Osmaņu centieni piekļūt Suecas kanālam

Osmaņu impērija, pēc savas sabiedrotās Vācijas impērijas aicinājuma, nolēma uzbrukt Lielbritānijas un Ēģiptes spēkiem, lai pirmajā uzbrukumā slēgtu Suecas kanālu. Osmaņu impērijas karaspēks bāzējās Jeruzāemē un tās vadītājs bija Jūras spēku ministrs Ahmeds Džemals pašā. Sīnāja pussalā tajā laikā bija apgrūtināta pārvietošanās, jo tās teritorija bija neapgūts tuksnesis bez jebkādiem ceļiem un ūdens apgādes. Osmaņu spēkus komandēt uzticēja pulkvedim brīvkungam Frīdriham Kresam fon Kressenšteinam, kurš spēja sarīkot uzbrukumu un noorganizēt armijai nepieciešamo apgādi, kad tā bija pārgājusi tuksnesi.

Britu iebrukums Sīnājā

Pēc otrā osmaņu uzbrukuma briti nolēma savus aizsardzības spēkus no kanāla virzīt tālāk Sīnāja pussalā un šos plānus sāka īstenot oktobrī britu ģenerālleitnants sers Čārlzs Dobells. Briti viņa vadībā tuvojās Palestīnas robežām, bet iecerētos iebrukuma plānus kavēja dzelzceļa būvniecības un ūdensapgādes ierīkošanas tempi. Pēc komunikāciju būvniecības vairāku mēnešu gaitā, briti bija gatavi uzbrukumam. Pirmā kauja bija par Magdabu 1916. gada 23. decembrī, kurā briti uzvarēja un ieguva cietoksni.
1917. gada 8. janvārī ANZAC bruņotā divīzija uzbruka Rafas cietoksnim un pilsētai. Arī šis uzbrukums bija veiksmīgs un izdevās sagūstīt lielāko daļu no osmaņu garnizona. Britu karaspēks līdz ar to bija sasniedzis sev uzdoto mērķi - Suecas kanāla aizsardzības nodrošināšana, bet Deivida Loida Džordža valdība vēlējās arvien vairāk.

Karadarbība Palestīnā

Lielbritānijas spēki Ēģiptē saņēma pavēli uzbrukt Osmaņu impērijai Palestīnā. Daļēji šis uzbrukums bija saistībā ar Arābu sacelšanos (1916), kā arī ar nepieciešamību pēc jebkādiem sasniegumiem, jo ilglaicīgu bezjēdzīgu cīņu rezultātā Rietumu frontē nebija gūti ievērojami panākumi. Britu Ēģiptes spēku komandieris sers Arčibalds Marejs pieprasīja papildus sauszemes vienības un kuģus, bet viņa lūgumu noraidīja.
Gazā, no Vidusjūras krastiem līdz Bēršebas pilsētai Osmaņu impērijai bija diezgan spēcīga aizsardzības līnija, jo Bēršebā atradās osmaņu dzelzceļa termināls, caur kuru dzelzceļa satiksme turpinājās līdz Damaskai. Britu komandieris Dobels nolēma uzbrukt Gazai 1917. gada 26. martā.

Pēdējais gads Palestīnā un Sīrijā

Lielbritānijas valdība cerēja, ka Osmaņu impērijas spēkus Palestīnā un Mezopotāmijā izdosies sakaut jau nākamā gada sākumā ar sekmīgām operācijām, bet Vācijas impērijas pavasara ofensīva rietumu frontē kavēja īstenot plānus uz deviņiem mēnešiem. Ģenerāļa Alenbija armijas lielāko daļu nācās pārvietot uz Franciju un viņa rīcībā nodeva jaunas vienības, kas bija atvestas no Indijas. Jauno vienību mācības ilga visu 1918. gada pavasari un vasaru.
Tā kā briti bija pārņēmuši pilnīgā savā kontrolē visu gaisa telpu ar savām jaunajām kara lidmašīnām, osmaņiem un vācu komandierim ģenerālim Oto Limanam fon Sandersam nebija nekādu ziņu par iespējamo nākamo uzbrukumu virzienu. Sakarā ar šo problemātisko situāciju, osmaņu labākās vienības tika atsauktas, lai veidotu jauno Osmaņu islāma armiju kara ministra Envera pašā vadībā. Tādēļ aizsardzības līnija tika atstāta mazāk sagatavotu karavīru rokās. Šajā laikā ļoti labi palīgi britiem bija arābi T. E. Lourensa vadībā, kas regulāri ar ātriem un īslaicīgiem uzbrukumiem kavēja osmaņu apgādi vairākiem tūkstošiem osmaņu karavīru Palestīnā, Jordānijā un Sīrijā.

Iznākums

Tiek lēsts, ka Lielbritānija šajā karā zaudēja apmēram 550.000 vīru, kuru nāves cēlonis 90% gadījumu bija nevis ievainojumi kaujā, bet dažādas slimības, augstā gaisa temperatūra u.c. Osmaņu impērijas kopējos zaudējumus nav iespējams noteikt, bet tie noteikti bijuši lielāki. Osmaņi zaudēja visu savu armiju, turklāt turki šajā kaujas frontē sūtīja lielu skaitu karavīru. Kara vēstures speciālisti uzskata, ka šī kampaņa nav bijusi vērta tajā ieguldītos izdevumus. Ģenerālis Esposito (Amerikas kara atlasa autors) uzskata, ka "šie resursi un spēks būtu bijis daudz nozīmīgāks, ja tiktu izlietots postošajā rietumu frontē."
Tomēr vēsturiskās sekas ir pārāk ievērojamas, lai netiktu ņemtas vērā. Lielbritānijas iebrukuma rezultātā Palestīnā tika izveidots britu mandāts un Transjordānija, kā rezultātā vēlāk tika izveidotas tādas valstis kā Izraēla, Jordānija, Libāna un Sīrija.