Salaspils koncentrācijas nometne

Salaspils nometne (vācu: Lager Kurtenhof) bija vācu koncentrācijas nometne Latvijā netālu no Salaspils. Nometnes oficiālais nosaukums bija „Paplašināts policijas cietums un darba audzināšanas nometne” (vācu: Erweitertes Polizeigefängnis und Arbeitserziehungslager). Pēc dokumentiem nometne nebija pakļauta Vācijas koncentrācijas nometņu pārvaldei, kā piemēram, Mežaparka koncentrācijas nometne, bet gan Drošības policijas un SD komandierim Latvijā Rūdolfam Langem. 
Salaspils koncentrācijas nometnes celtniecība sākās 1941. gada novembrī. Pēc celtniecības pabeigšanas tajā varēja ieslodzīt 2000 cilvēkus. Nometnē tika ieslodzīti galvenokārt politieslodzītie, pretošanās kustības dalībnieki, armijas dezertieri, darba kavētāji u.c. Pirmais nometnes komandants bija Zigfrīds Nikels, vēlāk — Kurts Krauze.

Vēsture

Nometnes celtniecība sākās 1941. gada oktobrī. Vietu nometnes celtniecībai sagatavoja Sarkanās armijas karagūstekņi no nometnes Stalag 350/Z, kas atradās netālu no Salaspils, kā arī reiha ebreji no Jumpravmuižas koncentrācijas nometnes. Nometni cēla galvenokārt reiha ebreji un, iespējams, arī ebreji no Rīgas geto. Celtniecībā bija iesaistīti apmēram 1500  — 1800 ebreju, no kuriem apmēram 1000 gāja bojā gan slikto dzīves apstākļu, grūtā darba un nepietie­kamās pārtikas dēļ, gan arī apsardzes personāla brutalitātes un pret ebrejiem vērstās nacionālsociālistu politikas dēļ. Līdz 1942. gada vidum nometnē atradās ap 500 — 1000 ebreju, kuri gāja bojā vai tika nogalināti. Pēdējie ebreji, izņemot divus zobārstus, devās prom uz geto 1943. gada janvāra sākumā. 1942. gada maijā nometnē ievietoja 200 apcietināto latviešu no Valmiermuižas cietuma un vēl 200 no citām vietām. Pēc nometnes pabeigšanas 1942. gada septembrī to sāka izmantot galvenokārt latviešu un citu Ostlandes neebreju iedzīvotāju izvietošanai. Tā kalpoja daļēji kā darba nometne, daļēji kā tranzītnometne cilvēkiem, kas gaidīja spriedumu, nopratināšanu vai ievietošanu Rīgas Centrālcietumā. Ieslodzīto vidū dominēja politieslodzītie.
1942. gada oktobrī SS reihsfīrers Heinrihs Himlers noteica, ka notiesātajiem latviešu, igauņu un lietuviešu policijas bataljonu karavīriem, kurus notiesājušas SS un policijas tiesas, sods jāizcieš Salaspils nometnē. 1943. gada vasarā, pēc Latviešu leģiona izveidošanas, tāda pati kārtība tika noteikta arī leģiona karavīriem.
1943. gada februārī un martā pret krievu partizāniem veiktās akcijas „Ziemas burvība” laikā Salaspilī uz dažām dienām ievietoja ap 1850 evakuēto krievu iedzīvotāju, kurus pēc neilga laika nosūtīja uz Ļeņingradas fronti ierakumu rakšanai vai darbos uz Vāciju. 1943. gada augustā Latgalē pret partizāniem veiktās akcijas „Vasaras ceļojums” laikā uz Salaspili nosūtīja 3284 apcietinātās personas, daļu no kurām pēc neilga laika atbrīvoja, bet daļu nosūtīja darbos uz Vāciju. Partizānu atbalstītāju ģimenēm tika atņemti bērni. 1943. gada martā nometnē atradās 1100 bērnu. Apmēram 250 bērnu nomira masalu, vēdertīfa un citu slimību dēļ, vairākus simtus bērnu nodeva apkārtējo pagastu lauku saimniecībās, apmēram 300 bērni nonāca bērnunamos Rīgas Jūrmalā, Igatē un Saulkrastos, daļu bērnu paņēma pareizticīgo klosteris Rīgā. 1943. gada maijā bērnu barakas tika likvidētas.
Nometnes pastāvēšanas pēdējā gadā lielākā daļa ieslodzīto bija latviešu pretošanās kustības dalībnieki, tie, kas izvairījās no darba vai iesaukšanas armijā un no leģiona dezertējušie. 1944. gada rudenī nometne tika likvidēta. 1944. gada vasarā aptuveni 1500 civiliedzīvotāju tika nosūtīti uz Vāciju, ap 2500 latviešu leģionāru — uz būvbataljoniem. Daļa ieslodzīto tika aizdzīti uz Rīgu, daļa — uz Gramzdu pie Priekules. 1944. gada septembrī nometnē bija palikuši 17 nespējnieki, kuri tika nogalināti.
Pēc tam, kad nometnes teritoriju ieņēma padomju armija, četrās nenodegušajās barakās tika ieslodzīti vairāki simti vācu karagūstekņu.

Nometnes uzbūve

Nometne tika celta pēc vācu koncentrācijas nometņu parastā parauga — apkārt bija divkāršs dzeloņstiepļu žogs ar sargtorņiem stūros. Apmēram 30 ha lielā teritorija bija sadalīta divos apakšnodalījumos — ieslodzīto dzīvojamajā zonā un pārvaldes (ekonomiskajā) zonā. Ārējā riņķī atradās apsardze un administratīvās barakas. Centrā atradās ūdenstornis ar virsotnē uzstādītiem prožektoriem un ložmetējiem. Nometne sastāvēja no vismaz 59 celtnēm, kuru vidū bija daudz palīgēku un darbnīcu. 1943. gada maijā nometnē bija uzbūvētas 28 standarta (12 x 25 m) dzīvojamās un darba barakas. Ieslodzītie bija izvietoti atsevišķās barakās pēc tautības, dzimuma un apcietinājuma veida. Latviešu leģionāriem bija savas barakas, igauņiem — sava. Atsevišķi bija ievietotas arī krievu sievietes, krievu vīrieši un čigāni.

Nometnes iekšējā kārtība

Salaspils nometnē ieslodzītie parasti 10 stundas dienā strādāja fizisku darbu (ieskaitot vienu stundu pusdienlaika). Svētdiena bija brīva. Ieslodzītie strādāja dažādās darbnīcās nometnes teritorijā vai arī ārējos darbos kūdras rakšanā netālajā purvā, Sauriešu akmeņlauztuvēs vai būvdarbos Spilves lidostā. Nometnes teritorijā bija šūšanas darbnīca, kurā gatavoja apģērbu ieslodzītajiem, salmu darbnīca, kurā gatavoja zābaku uzvilktņus karavīriem, lai sardzē nesaltu kājas, kā arī galdnieku darbnīca. Par nepietiekami intensīvu darbu varēja saņemt sodu — sitienus ar gumijas nūju vai ieskaitīšanu soda grupā, kura mitinājās atsevišķā barakā un darīja netīrākos un smagākos darbus. Sodu varēja saņemt arī par nometnes kārtības pārkāpumu. Politiskie apcietinātie divreiz mēnesī varēja saņemt pienesumus bez svara ierobežojuma (pārtiku, drēbes, grāmatas) un nosūtīt vēstules. Soda grupā pienesumi un sarakste bija aizliegti, taču darba laiks bija palielināts līdz 14 stundām.

Ieslodzīto apsardze

No 1941. gada decembra līdz 1943. gada beigām Salaspils nometnes apsardzi veica 189 Arāja komandas vīri Konrāda Kalēja vadībā. No 1943. gada beigām līdz 1944. gada vasarai nometni apsargāja 320-W. latviešu policijas bataljona 4. rotas karavīri, bet 1944. gada vasarā to veica lietuviešu SD vīri.