google/wiki40b huggingface dataset:
Deviņadatu stagari

Latvijā un Baltijas jūrā

Latvijā sastopama viena deviņadatu stagaru ģints suga — deviņadatu stagars (Pungitius pungitius), kas sastopams jūras piekrastē un ar jūru savienotos saldūdeņos — upēs, ūdenskrātuvēs un piejūras ezeros, arī meliorācijas grāvjos vairākus kilometrus no to ietekas upē.

Kopīgās īpašības

Deviņadatu stagariem pirms muguras spuras ir 6—12 dzeloņi, noliekti vai nu pa labi vai pa kreisi. Purna daļa pagarināta, mute ar sīkiem zobiem. Vēdera spuras ar 1—2 stariem, atrodas ne pārāk tālu aiz krūšu spurām. Āda bez zvīņām, kaila vai ar smalkām kaula plātnītēm. Astes spuras stumbrs ar ķīli vai bez ķīļa.
Kauja pie Bukultiem

Priekšvēsture

Kara sākumā  1297. gadā Livonijas ordenis pie jaunajām dzirnavām uz Rīgas-Vidzemes ceļa uzcēla pili.
Dižkunigaitis Vītenis kopā ar Rīgas pilsētas karaspēku 1298. gada pavasarī devās karagājienā uz ordeņa valdījumiem tagadējās Igaunijas dienvidos, kur nopostīja ordeņa Karkuses (Karksi) pili un saņēma gūstā vietējos iedzīvotājus. Atceļā Vīteņa vadītajam karaspēkam pie Turaidas pils 1298. gada 1. jūnijā uzbruka Livonijas mestra Brūno vadītais ordeņa karaspēks, bet kaujā pie Turaidas tas tika sakauts.

Kaujas norise

Arhibīskapa vasaļu karavīri un Rīgas pilsoņi Sv. Pētera un Pāvila dienā 28. jūnijā aplenca ordeņa pili Bukultos (Neuermühlen). Tomēr kaujā uzvarēja ordeņa karaspēks, kam palīgā ieradās Prūsijas ordeņa papildspēki Kēnigsbergas komtura Bertolda no Brīhafenas (Brühaven) valdībā. Kaujā gāja bojā ap 400 rīdzinieku.

Sekas

Ordeņa karaspēks gatavojās uzbrukt Rīgai, bet pēc tam, kad Dānijas karalis Ēriks VI draudēja iesaistīties karā Rīgas arhibīskapa pusē, tika noslēgts pamiers un arhibīskaps Johans III atbrīvots no Vīlandes gūsta.
Škoda 15TrM

Dizains un modernizētas funkcijas

Trolejbuss Škoda 15TrM no trolejbusa Škoda 15Tr īpaši neatšķiras. Tam ir trīsasu nesošā virsbūve un tas sastāv no divām daļām. Tās ir savienotas ar šarnīru. Daudzas detaļas ir tādas pašas kā trolejbusam Škoda 14TrM, tāpēc tas atvieglo apkopi. Trolejbusa labajā pusē atrodas četras durvis. Sēdekļi ir polsterēti un novietoti vairāk uz sāniem. Trolejbusam ir divi motori, viens vidū un viens uz aizmugurējās ass.
Ārpuses dizainā, salīdzinot ar trolejbusu Škoda 15Tr, trolejbusam Škoda 15TrM ir veiktas nelielas izmaiņas. Lielākā izmaiņa ir saistīta ar elektronisko informācijas tablo uzstādīšanu. Šādu risinājumu ieteica arhitekts Patriks Kotas. Interjers tika pilnībā modernizēts, tika uzstādīti polsterēti sēdekļi, neslīdoša grīda, uzlabota trolejbusa vadītāja atrašanās pozīcija. Arī dažas elektriskās detaļas tika modernizētas. Trolejbuss Škoda 15TrM ir aprīkots mūsdienīgāk, piemēram, tā motors un jaunie kompozītmateriāla strāvas noņēmēji.

Piegādes

Laikā no 1995. gada līdz 2004. gadam tika saražoti aptuveni 130 šādi trolejbusi.
Alavītu valsts

Alavītu valsts (arābiski:دولة جبل العلويين‎, Dawlat Jabal al-‘Alawiyyīn, franciski: Alaouites) autonoma valsts kas pastāvēja no 1920. līdz 1936. gadam Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. Izveidota 1920. gada 2. septembrī. No 1930. gada 22. septembra teritorijas nosaukums bija Neatkarīgā Latakijas valdība. No 1922. līdz 1924. gadam bija Sīrijas federācijas sastāvā. 1936. gada 5. decembrī Alavītu valsts/ Neatkarīgās Latakijas valdība tika iekļauta Sīrijas Republikas sastāvā. Šādu soli franči spēra, lai izdabātu Sīrijas valstī vadošajai partijai, Nacionālistu blokam.

Iekšpolitika

1922. gadā franču pārvalde ieviesa vēlētus vietējās pašpārvaldes orgānus. 1923. gada jūnijā franču pārvaldes Augstais komisārs, ģenerālis Maksims Veigāns atļāva Sīrijas un Libānas mandātteritorijas valstiņām ievēlēt savas pašpārvaldes padomes. 26. oktobra vēlēšanas nebija demokrātiskas. Alavītu valsts padomē no 12 vietām 10 ieņēma franču pārvaldes pārstāvji. Visu valsts pastāvēšanas laiku to pārvaldīja franču gubernatori.
Valsts iedzīvotāju lielākā daļa bija alavīti, reģionālas šiītu sektas sekotāji. Galvaspilsēta – Latakija. Iedzīvotāju skaits 1930. gadā – 278 000. Sabiedrība bija sadalīta pēc reliģijas un sociālā stāvokļa. Lielie zemes īpašnieki un 80% Latakijas iedzīvotāju bija sunnīti, kamēr vairāk nekā 90% no lauku iedzīvotājiem bija zemkopji un 62% no viņiem bija alavīti. Kamēr zemes īpašnieku, sunnītu vidū bija atbalsts vienotas Sīrijas izveidošanai, alavīti bija ieinteresēti saglabāt savu autonomiju, un franči šīs atšķirības izmantoja. Alavītu valsts netika iekļauta 1924. gada decembrī izveidotajā Sīrijas valstī. Alavīti arī neatbalstīja 1925.-1927. gada Lielo Sīrijas sacelšanos. Daudzi nabadzīgie alavītu zemnieki labprātāk iestājās franču koloniālajā armijā, kas tika izmantota sacelšanās apspiešanai, taču deva iespējas sasniegt augstāku sociālo stāvokli sabiedrībā. Šī tendence noveda pie tā, ka jau neatkarīgajā Sīrijas Republikā armijas vadībā dominēja alavīti, tai skaitā Hafezs al-Asads, kurš apvērsuma ceļā kļuva par ilggadēju Sīrijas prezidentu.
Veneras pāriešana

Veneras pāriešana pāri Saules diskam jeb Veneras tranzīts norisinās, kad Venera nokļūst starp Sauli un Zemi, tādā veidā aizsedzot ļoti mazu daļu no Saules. Pāriešanas laikā Venera no Zemes ir redzama kā mazs melns aplis, kas pārvietojas pa Saules disku. Šādas pāriešanas laiks parasti ir dažas stundas (2004. gadā pāriešana ilga sešas stundas). Pāriešana ir līdzīga Saules aptumsumam, tikai šoreiz Saules diskam pāriet pāri nevis Mēness, bet Venera. Lai gan Veneras diametrs ir četras reizes lielāks par Mēness diametru, Veneras pāriešana nav tik efektīva tāpēc, ka Venera atrodas daudz tālāk no Zemes un tās redzamais diametrs ir daudz mazāks. Pirms kosmisko lidojumu uzsākšanas Veneras pāriešana pāri Saules diskam ļāva zinātniekiem izmantot paralakses metodi, lai aprēķinātu attālumu no Zemes līdz Saulei.
Veneras pāriešana pāri Saules diskam ir viena no retākajām prognozējamām astronomiskajām parādībām. Veneras un Zemes orbītu slīpumi attiecībā pret Sauli izvietoti tā, ka ik 243 gadus var novērot 4 Veneras pāriešanas. Divas pārejas novērojamas ziemā ar 8 gadu starpību, tad pēc gara (121,5 gadi) pārtraukuma atkal var novērot 2 pāriešanas ar 8 gadu starpību, taču tās notiek vasarā. Pēc tam 105,5 gadus Veneras pāriešanas nenotiek un cikls sākas no jauna. 19. gadsimtā notika divas ziemas pāriešanas (1874. gada 9. decembrī un 1882. gada 6. decembrī), bet 20. gadsimtā Veneras tranzīti nenotika. Veneras pāriešana bija vērojama 2004. gada 8. jūnijā un pēc 8 gadiem — 2012. gada 6. jūnijā. To varēja novērot arī Latvijā, agri no rīta Saulei uzlecot, lai arī Rīgā un daudzviet citur brīžiem traucēja mākoņi. Nākamie Veneras tranzīti notiks tikai 2117. un 2125. gadā — tās būs ziemas pāriešanas (decembrī).
Veneras tranzītu var novērot tāpat kā Saules aptumsumu, ievērojot tādus pašus drošības pasākumus (neskatīties uz Sauli tieši un nekādā gadījumā caur optiskiem instrumentiem). Saule jānovēro caur piemērotu gaismas filtru vai tās attēls no teleskopa jāprojicē uz ekrāna.
Ankasavana programma

Ankasavana programma bija Malaizijas iniciatīva, nosūtot savas valsts iedzīvotāju kosmosā. Tā realizēta 2007. gadā, izmantojot Krievijas kosmosa kuģa Sojuz iespējas. Projektu organizēja Malaizijas nacionālā kosmiskā aģentūra (ANGKASA) un Zinātnes, tehnoloģiju un inovāciju ministrija.
No "ANGKASA" vārda atvasināts nosaukums "Ankasavans" (Angkasawan), kuru malajieši izmanto sava kosmonauta apzīmēšanai.
Pauls Līvens

Dzīvesgājums

Cēlies no senas vācbaltiešu dzimtas Līveniem. Dzimis 1875. gada 12. aprīlī Sanktpēterburgā Krimuldas muižas īpašnieka Paula Hermaņa fon Līvena (1821—1881) un viņa sievas Natālijas, dzimušas fon der Pālenas (1842—1920), ģimenē.
1893. gadā viņa māte nopirka Smiltenes muižu un 1895. gadā to uzdāvināja Paulam. 1899. gadā, ieguvis Pēterburgas Politehniskā institūta ceļbūves inženiera diplomu, Pauls fon Līvens ieradās Smiltenē uz pastāvīgu dzīvi.
Viņš savas muižas zemi sadalīja atsevišķos zemes gabalos un iznomāja tos Smiltenes iedzīvotājiem mūža rentē. 1901. gadā Līvens uzcēla Smiltenes spēkstaciju Vidus dzirnavezera krastā, 1903. gadā uzcēla Smiltenes slimnīcu, kokzāģētavu ar tvaiku darbināmu elektrocentrāli pie Tiltlejas ezera. 1903. gada 14. septembrī, atklājot Smiltenes slimnīcu, viņš teicis: „Es neesmu te uzcēlis fabriku, kas man nestu peļņu, es neesmu te uzcēlis ēku priekam, — es esmu uzcēlis ēku, kurā jūs visi nāksiet, līdznesdami savas sāpes. Lai Dievs dod, ka jūs visi aizietu no šejienes smaidīdami, tomēr būs daudzi, kas ienāks paši, bet kurus iznesīs piederīgie un draugi." 
Krievijas–Japānas kara (1904—1905) laikā viņš izveidoja brīvprātīgo vienību ar pārvietojamo lazareti un devās sniegt palīdzību Mandžūrijas kaujas laukos ievainotajiem. Tur viņš iepazinās ar žēlsirdīgo māsu Natāliju fon Taubi jeb Lilī un 1905. gadā abi Maskavā apprecējās. Pēc atgriešanās Latvijā viņu ģimenē piedzima meita Marija (Rīgā 1907. gadā) un dēls Leonīds (Smiltenē 1909. gadā).
1911. gadā ar P. Līvena finansiālu atbalstu izbūvēja šaursliežu dzelzceļa līniju uz Valmieru, 1913. gadā Abula hidroelektrostaciju ar derivācijas kanālu.
Kad Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada sākumā lielinieki apcietināja P. Līvenu, muižas ļaudis esot devušies pie sardzes vīriem ar lūgumu viņu atbrīvot. 
Pēc atbrīvošanas Pauls Līvens ar ģimeni emigrēja uz Vāciju, kur 1919. gada 13. septembrī viņa sievai Rostokā piedzima dēls Aleksandrs. Smiltenes muižu Latvijas valdība nacionalizēja un pēc 1920. gada zemes reformas 1922. gadā ierīkoja viengadīgu piensaimniecības skolu. 
Miris 1963. gada 11. maijā Londonā, apglabāts Ganersberijas kapsētā (Gunnersbury Cemetery).
Lec, Saulīte!

"Lec, Saulīte!" ir Raimonda Tigula sacerēts skaņdarbs ar Rasas Bugavičūtes-Pēces vārdiem.
Tā pirmatskaņojums notika 2014. gada 21. un 22. jūnijā deju uzvedumā „Lec, saulīte!” Mežaparka Lielajā estrādē, lai tā gada Eiropas kultūras galvaspilsētā Rīgā svinētu Vasaras saulgriežus. Deju horeogrāfi bija Jānis Ērglis, Jānis Purviņš, Agris Daņiļevičs, bet tekstus un scenāriju veidoja Rasa Bugavičūte-Pēce. Deju uzvedumā piedalījās arī kori, solisti, „Lec, saulīte!” orķestris un bungu un dūdu grupa „Auļi”.
2018. gadā to iekļāva XXVI Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku programmā. 
2018. gadā "Lec, Saulīte!" ieguva 80. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
Ļubercu "Triumf"

Vēsture

Klubs tika dibināts 2003. gadā kā Maskavas apgabala "Dinamo" un spēlēja Krievijas līgā. Klubs tika bāzēts Ļubercos. 2007. gada jūnijā kluba nosaukums tika nomainīts no "Dinamo" uz "Triumf".
Meteoru plūsma

Meteoru plūsma jeb zvaigžņu lietus ir debess parādība, kad var novērot meteorus, kuri ik pa laikam redzami nākam no viena debess apgabala (radianta). Šie meteori ir sīkas daļiņas, kuras milzīgā ātrumā nonāk Zemes atmosfērā un spilgti uzliesmo. Vairums daļiņu ir sīkākas par smilšu graudu un tās sadeg, nenonākot līdz Zemes virsmai. Vienīgi lielākās daļiņas spēj sasniegt Zemes virsmu (meteorīti).

Meteoru plūsmas iemesli

Meteoru plūsma izveidojas, mijiedarbojoties Zemes atmosfērai un komētām. Komētas ir kā netīras sniega pikas (veidotas no sasaluša ūdens un iežiem), kuras ceļo Saules sistēmā. Katru reizi, kad komēta lido gar Sauli, daļa ūdens iztvaiko un reizē ar putekļu daļiņām izplūst kosmiskajā telpā. Tā veidojas komētām raksturīgā, no Zemes redzamā „aste”. Šīs daļiņas veido meteoroīdus, kuri izplatās pa visu komētas orbītu. Zemei riņķojot ap Sauli, Zemes orbīta reizēm šķērso komētas orbītu. Tad arī sākas meteoru plūsma, jo Zemes atmosfērā nonāk komētas orbītā esošie meteoroīdi. 
Astronomi ir noskaidrojuši gandrīz visas meteoru plūsmas radošās komētas. Meteoroīdu plūsmas lido pa noteiktām orbītām un Zemes orbīta šīs plūsmas šķērso noteiktos laikos. Meteoru plūsmas tiek sauktas pēc tā, kurā zvaigznājā atrodas to radiants. Piemēram, Leonīdas vērojamas nākam no Lauvas zvaigznāja (latīņu: Leo).
Amonjaks

Iegūšana

Amonjaku iegūst tiešā reakcijā starp slāpekli un ūdeņradi. Amonjaks ir galvenā visu slāpekļa savienojumu rūpnieciskā izejviela.

Izmantošana

Galvenokārt lieto slāpekļa minerālmēslojuma ražošanai, sprāgstvielu, polimēru, slāpekļskābes, sodas un citu ķīmiskās rūpniecības produktu iegūšanai.
Šķidru amonjaku analītiskajā ķīmijā dažreiz lieto par neūdens polāru šķīdinātāju. Tajā šķīst sārmu metāli. Šķidru amonjaku plaši izmanto saldēšanas iekārtās (ar to aizstāj videi kaitīgos freonus).
Plankumainie skunksi

Izskats

No skunksiem vismazākie ir plankumainie skunksi, kā arī tie ir vislīdzīgākie sermuļu dzimtas dzīvniekiem. Tie ir veiklāki un izveicīgāki, un to kažokāda ir vērtīgāka. Pēdējos 100 gados plankumainos skunksi tiek audzēti kažokzvēru audzētavās, lai iegūtu to smalko, zīdaino kažokādu. Vismazākais no visiem plankumainajiem skunksiem ir mazais plankumainais skunkss (Spilogale pygmaea), kura garums kopā ar asti var būt 18,5 cm un svars 150 g.Toties pārējās 3 sugas ir apmēram līdzīgas gan augumā, gan svarā, to ķermeņa kopējais garums variē no 30—55 cm, svars 0,5—1,0 kg. Vislielākās auguma variācijas ir dienvidu plankumainajam skunksam (Spilogale angustifrons), tā mazākie indivīdi var būt tikpat mazi kā mazie plankumainie skunksi, bet lielākie indivīdi līdzīgi austrumu plankumainajam skunksam (Spilogale putorius) un rietumu plankumainajam skunksam (Spilogale gracilis).
Visi plankumainie skunksi ir melni ar baltiem laukumiem un lauzītām, baltām svītrām, kas rada iespaidu par plankumiem.

Uzvedība

Plankumainie skunksi ir vientuļnieki, tomēr ziemas laikā skunksi var sanākt kopā lielākā bariņā, lai gulētu vienā migā. Skunksi savā starpā mēdz nežēlīgi sakauties, kožot, skrāpējot un plēšot viens otru, bet tie nekad viens otru neapšļāc ar smirdīgo anālo dziedzeru sekrētu.
PLankumainie skunksi pret ienaidniekiem sevi aizsargā ar spēcīgu smaku, ko izdala ar anālo dziedzeru sekrētu. Ja skunksu nobiedē, tas saliecas U veidā, pret ienaidnieku ir pagriezta gan galva, gan anālie dziedzeri, kas atrodas zem astes. Dziedzeri ir līdzīgi krūšu galiem, un muskuļi ap tiem izšļāc sekrētu 4—5 metru attālumā. Pirms skunkss izšļāc sekrētu, tas ienaidnieku brīdina, stampājot priekškājas pret zemi, izslienot asti un šņācot. Reizēm skunkss brīdinot paceļas pakaļkājās. Vienā reizē tiek izšļākts apmēram 15 g jeb 1 ēdamkarote sekrēta, kas ir smirdīgs, eļļains šķidrums. Skunkss spēj sekrētu izšļākt 5 reizes pēc kārtas. Paiet apmēram 1 nedēļa līdz skunkss atjauno iztērēto sekrētu. Plankumainā skunksa sekrēts atšķiras no svītrainā skunksa sekrēta. Tā sekrēts nav tik smirdīgs.

Barība

Plankumainais skunkss tāpat kā pārējie skunksi ir visēdājs. Tie medī kukaiņus, mazus grauzējus, čūskas, ķirzakas, putnus, izēd no ligzdām olas, pie iespējas barojas ar augļiem, ogām, kukaiņu kūniņām un kāpuriem, neatsakās no maitas. Lai arī plankumainajam skunksam ir slikta redze, tam ir laba dzirde un lieliska oža, kas ļauj atrast barību.

Vairošanās

Plankumainie skunksiem ir 2 metieni gadā. Parasti piedzimst 2—6 akli, nevarīgi mazuļi, kurus audzina tikai māte. Jaundzimušie skunksi ir segti ar smalku, zīdainu matojumu, kas uzreiz ir pieauguša skunksa kažoka krāsā. Acis atveras pēc 30—32 dienām. Pēc 42 dienām mazuļi sāk ēst pieaugušu skunksu barību, bet māte tos zīda ar pienu kopumā 2 mēnešus. Tie sasniedz pieaugušu skunksu augumu apmēram 4 mēnešu vecumā.
Jans Kļečiņskis

Biogrāfija

Piedalījies Varšavas pilsētas šaha čempionātos (1896, 1897) un dažādos Varšavas šaha turnīros (1901, 1907, 1908, 1910, 1911). Pēc Pirmā pasaules kara pārstāvējis Polijas komandu neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē 1924. gadā. Divas reizes piedalījies Polijas šaha čempionātos: 1. čempionātā 1926. gadā Varšavā palicis 13. vietā (uzvarējis Dāvids Pšepjurka), bet 2. čempionātā 1927. gadā Lodzā dalījis 14.-15. vietu (uzvarējis Akiba Rubinšteins). 1925. gadā ieņēmis 2. vietu Varšavas šaha biedrības čempionātā. Ilgus gadus bijis šaha apskatnieks Varšavas laikrakstā Kurier Warszawski (1897–1939). Otrā pasaules kara gaisa uzlidojumā laikā miris no sirdstriekas Varšavas aplenkumā 1939. gada septembrī.
Uzbekistānas administratīvais iedalījums

Uzbekistānas administratīvo iedalījumu veido 12 vilojati (uzbeku: viloyat / viloyatlar) , 1 pilsēta (uzbeku: shahar) un 1 republika (uzbeku: respublika). Vilojati un republika sīkāk iedalās 174 rajonos (uzbeku: tuman / tumanlar) un 54 pilsētās (uzbeku: shaharlar).
Tau Ceti

Tau Ceti (τ Cet, τ Ceti, latviešu: Tau Valis jeb Vaļa tau) ir zvaigzne, kura atrodas Vaļa zvaigznājā un ir ļoti līdzīga Saulei. Tai ir līdzīga masa un tāds pats spektrālais tips. Tā atrodas tikai 11,9 gaismas gadu attālumā, līdz ar to tā ir viena no tuvākajām zvaigznēm Saules sistēmai. Zvaigznei Tau Ceti ir konstatēta zema metālu koncentrācija, kas liek domāt, ka tai apkārt riņķojošās piecas citplanētas ir Zemes tipa planētas. Novērojumi liecina, ka ap Tau Ceti riņķo 10 reizes vairāk putekļu nekā pašlaik Saules sistēmā.
Tiek uzskatīts, ka tieši šeit varētu meklēt ārpuszemes civilizācijas.
Daugavas stadions (Rīga)

Vēsture

Stadions dibināts 1927. gadā un piešķirts sporta organizācijai "Strādnieku sports un sargs". Stadionā izbūvēja futbola laukumu, vieglatlētikas sektorus, skrejceļus un trīs tribīnes. 1933. gadā likvidēja pastāvošo sporta organizāciju un nodibināja jaunu sporta biedrību "Latvijas arodorganizāciju sports", kas apsaimniekoja stadionu līdz padomju okupācijai 1940. gadā. Otrā pasaules kara laikā stadions izmantots netika.
1945. gadā tika izveidots sporta biedrības "Daugava" stadions, ko iekārtoja uz Rīgas pilsētas stadiona bāzes. 1949. gadā uzsākti sporta bāzes rekonstrukcijas darbi. Pie pārbūvētā sporta laukuma uzbūvēja tribīnes ar 5000 skatītāju sēdvietām. 1950. gadā atklāja jaunuzcelto sporta arēnu. Pēc gada pārbūvēja arī stadiona skrejceliņu un vieglatlētikas sektoru. Vēl pēc gadā uzsāka esošo tribīņu pārbūvi un jaunās (Rietumu) tribīnes būvniecību, būtiski palielinot skatītāju sēdvietu skaitu. 1960. gadā stadiona teritorijā pabeidza mākslīgā ledus slidotavas būvniecību un atklāja Bērnu sporta skolu. 1978. gadā atkārtoti nojauca un 1982. gadā atklāja no jauna uzcelto Rietumu tribīni ar palielinātu skatītāju ietilpību.
1992. gadā BASB "Daugava" pārveidots par Valsts Bezpeļņas organizāciju "Daugavas stadions". 1992. gada 3. novembrī organizācijai piešķīra Nacionālās sporta bāzes statusu. 1996. gadā veikti centrālās arēnas skrejceliņu un komunikāciju, vieglatlētikas manēžas, tenisa laukuma un futbola laukuma kapitālais remonts un renovācija. 1999. gadā demontētas stadiona ziemeļu, austrumu un dienvidu tribīnes.
2008. gadā tika veikta centrālās arēnas vieglatlētikas skrejceļu un sektoru renovācija. 2014. gadā stadionam piešķirts Starptautiskās Vieglatlētikas federāciju savienības sertifikāts, kas ļauj stadionā rīkot starptautiska līmeņa vieglatlētikas sacensības.

Rekonstrukcija

2017. gada 7. septembrī tika uzsākti stadiona rekonstrukcijas darbi, bet 2018. gada 15. maijā tika noslēgta pirmā rekonstrukcijas kārta, kuras laikā rekonstruēja rietumu tribīni un iekštelpas, kā arī uzbūvēja ziemeļu un dienvidu tribīni. Rekonstrukcijas laikā stadiona ietilpība tika palielināta līdz 10 461 sēdvietām. Rekonstrukcijas darbi ar pārtraukumiem paredzēti līdz 2022. gadam. 2019. gada septembrī tika noslēgts līgums par ledus halles būvniecību.
Okama "bārdas nazis"

Okama "bārdas nazis" jeb Okama asmens (angļu: Occam's razor, Ockham's razor, latīņu: lex parsimoniae) ir princips, ko 14. gadsimtā pamatojis Anglijas franciskāņu mūks, teologs un filozofs sholasts Viljams Okams. Princips balstās uz atziņu, ka vienkāršākām teorijām, ja tās atbilst empīriskiem novērojumiem, salīdzinājumā ar sarežģītākām, ir dodama priekšroka.
Peipiņu Sāpju Dievmātes Romas katoļu baznīca

Vēsture

Dievnams ir koka celtne, kuru uzbūvēja 1926. gadā pirmā Peipiņu draudzes prāvesta Jāņa Ziemeļa vadībā. Tā bija vienkārša guļbūve, neapšūta ēka ar skaidu jumtu un diviem strupiem torņiem, bet ap baznīcu bija zedeņu žogs. Vēlāk, prāvesta Jāzepa Ļakses kalpošanas laikā (1930-1936) baznīca tika apšūta ar dēļiem un nokrāsota, uzlikts skārda jumts, torņiem uzbūvēta augsta smaile, kas tika nosegta ar skārdu. Prāvesta Donāta Punckuļa darbības laikā (1956-1971) tika uzbūvētas saimniecības ēkas un plebānija, kas atrodas aiz baznīcas dārza pretī presbiterijam. Tika pārbūvēti baznīcas pamati, iekšpusē uzmests apmetums, ap dievnama dārzu uzcelts mūra žogs. Baznīca ir 12 metrus gara un 13 metrus plata trīsnavu ēka ar dēļu grīdu. Dievnamā atrodas mākslas priekšmeti — baznīcas griestu lukturis, relikvārijs un svečturi, kas 2001. gadā iekļauti aizsargājamo priekšmetu sarakstā.

Interjers

Baznīcā ir trīs koka altāri. Galvenajā altārī ir četri koka pīlāri, starp kuriem atrodas liela Dievmātes glezna, kurā attēlota Kristus noņemšana no krusta.  Labajā pusē ir Svētā Antona altāris ar svētā gleznu, uz kreisās puses altāra ir novietots liels koka krucifikss. Dievnamu sadala trijās navās četri koka pīlāri, uz kuriem balstās griesti. Vidējā navā griesti ir veidoti lokā, bet sānu navās — lēzeni. Pie ieejas baznīcā ir liela priekštelpa, kuras kreisajā pusē atrodas durvis uz noliktavu, bet labajā pusē ir kāpnes, kas ved uz kora telpām, kurās atrodas harmonijs. Koka dievgalds atdala baznīcu no presbiterija, kuram abās pusēs ir sakristejas. Ambons ir vienkāršs, Krustaceļa svētbildes senas.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Daumants Abrickis. Peipiņu draudze nodibinājās pēc Pirmā Pasaules kara. 1924. gadā izveidoja draudzes robežas, iegūstot tās no atdalītajām Aglonas un Izvoltas drudzes sādžām.
Draudzei ir 4 kapsētas — Peipiņu kapsēta, Šķeltovas kapsēta, Štasneviču kapsēta un Ķūdeņu kapsēta. Katru gadu kapsētās notiek kapusvētki.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki ir Jēzus Vārda svētki, Kristus Krusta atrašanas svētki, Svētā Antona diena, Jaunavas Marijas septiņu sāpju diena, Svētā Staņislava Kostkas diena.
Nostoca

Vēsture

Čehoslovākijas zinātnieki pētījumus Svalbārā veikuši jau 1980. gados. Pirmā stacija Petuniabuktas rietumu daļā tika izveidota 2007. gadā, kad Piramidenes piestātnē tika uzstādīti divi konteineri, viens kā noliktava, bet otrs — dzīvošanai. Kā lauka nometne tika izmantota Krievijas uzņēmumam Arktikugol piederošais mednieku namiņš 6 km uz ziemeļiem. 2015. gadā tika uzbūvēta jaunā lauka nometne Nostoca. Stacija veidojas no četrām modulārām būvēm, kas savienotas ar lielu nojumi. Stacijā izvietotas dzīvojamās telpas, laboratorija, virtuve, tehniskās telpas ar elektroģeneratoru un niršanas aprīkojums. Stacija var izmitināt līdz 12 cilvēkiem vienlaicīgi. Josefa Svobodas stacijas galvenā mītne ir Juliusa Pajera Māja Longjērbīenē.

Zinātniskā darbība

Galvenā izpētes joma ir polārā ekoloģija.
Gatis Irbe (albums)

Personāls

Vairums albuma dziesmu mūzikas autors ir Domino (Rolands Sīpols), tomēr papildus mūziku Gatis Irbe albuma dziesmām veidojuši arī Marats (Marats Ogļezņevs) (4;7;9), Rassell (Ruslans Kuksinovičs) (14) un Rassell (Ruslans Kuksinovičs) sastrādājoties ar GACHO (3).
Albumā piedalījās vairāki viesmākslinieki, tādi kā zviedru hiphopa zvaigzne Adam Tensta (13), Jānis Stībelis (16), BB Romāns (4; 15), un GACHO māsa Lotte (8).
Albums lielākoties ir ierakstīts Dobīti studijā. Dynamic records studijā ierakstīta 17.kompozīcija, Mooz studijā – 15., un 13.dziesma papildus ierakstīta (Adam Tensta vokāls) Folkets Hus Rinkeby studijā Stokholmā, Zviedrijā.
Albuma vāka dizainu veidojis Jānis Lauznis (Lomix), foto – Oskars Cirsis.
Baodina

Vēsture

Sunu dinastijas laikā 960. gadā tika izveidots Baodžajas (保塞军) kara apriņķis, kura statuss 980. gadā tika paaugstināts līdz Baodžou (保州) kara apgabala statusam. 992. gadā tika uzbūvēta nocietināta pilsēta. Cietoksnis 13. gadsimtā tika nopostīts, bet atjaunots ar tagadējo nosaukumu Juaņu dinastijas laikā. Baodinas nosaukumu aptuveni var tulkot kā ‘Apsargājošā [galvaspilsētu]’, jo pilsētas uzdevums bija aizsargāt pieeju Pekinai. Ilgus gadus Baodina bija Džili provinces centrs, kā arī ievērojams kultūras centrs Minu un Cinu dinastiju laikā.

Administratīvais iedalījums

Baodinas prefektūras līmeņa pilsēta administratrīvi iedalās trijos urbānajos rajonos (Qū), kas principā veido pašu Baodinas pilsētu (Sjiņši, Beiši, Naņši), četrās apriņķa līmeņa pilsētās (Shì; Aņguo, Dindžou, Gaobeidiaņa un Džoudžou), kā arī 18 apriņķos (Xiàn).