Stellera sīlis

Izplatība

Izplatīts plašā areālā gar Klusā okeāna krastu no Aļaskas dienvidiem pāri Klinšu kalniem, sasniedzot Meksiku un Centrālameriku. Austrumu virzienā areāls sasniedz Kolorado austrumus. Stellera sīlis sastopams Kanādas rietumos un centrālajā daļā, ASV rietumos, Meksikā, Gvatemalā, Salvadorā, Hondurasā un Nikaragvā.

Izskats

Stellera sīlis ir vidēji liels, masīvs vārnu dzimtas putns ar noapaļotiem spārniem un garu asti. Ķermeņa garums 30—34 cm, spārnu plētums 44—48 cm, svars 100—142 g.
Ķermeņa apspalvojums, spārnus ieskaitot, koši zils, galva, kakls un plecu ogļu melni (dažām pasugām melna ir visa mugura, bet citām zila ir ne tikai mugura, bet arī cekuls). Spārni raibumoti ar melnām, smalkām šķērssvītrām un gaišāk ziliem punktiem, radot dzirksteļojošu iespaidu. 
Uz galvas labi pamanāms, trīsstūrveida cekuls, kas bieži stāv izsliets stāvus gaisā. Virs acs balta uzacs (atkarībā no pasugas uzacs svītra var būt samērā plata vai ļoti tieva, vai tā var nebūt vispār), piere zili vai balti svītrota, vai melna. Spēcīgais, melnais knābis taisns un samērā garš, gals viegli noliekts. Abi dzimumi izskatās līdzīgi, vienīgi mātītei spārnu šķērssvītras smalkākas un šaurākas. Jaunajiem putniem galva un pleci ir nevis melni, bet tumši pelēki, kā arī to cekuls ir īsāks.

Uzvedība

Stellera sīlis mājo kalnos, 1000—3500 m virs jūras līmeņa joslā. Galvenokārt uzturas skujkoku un jauktu koku mežos, bet sastopams arī lapu koku mežos, parkos un augļu dārzos. Tā kā sīlis nebaidās no cilvēkiem, to bieži var novērot tūrisma atpūtas vietās. Stellera sīlis kopumā ir nometnieks, lai gan populācijas, kas ligzdo augstāk kalnos, ziemas periodā migrē lejup.
Stellera sīlis ir ļoti sabiedrisks. Uzturas baros, kas var būt dažādos lielumos. Bars ir skaļš un kustīgs. Īpatņi savstarpēji mēdz ķīvēties un plēsties, cīņas notiek pat gaisā, lidojuma laikā. Stellera sīlis ir ļoti veikls un akrobātisks lidotājs, spējot lidot arī ar kājām gaisā. Barā sīļi jūtas droši, jo visi kopā mēdz uzbrukt ienaidniekam, to knābjot un dzenot. Piemīt izcilas spējas atdarināt dažādas skaņas: citu sugu putnus, vāveres, kaķus, suņus, cāļus un mehāniskās ierīces.

Barība

Stellera sīlis ir visēdājs. Barojas galvenokārt ar riekstiem, priežu sēklām un zīlēm. Barojas arī ar nelieliem bezmugurkaulniekiem. Pie izdevības ne tikai izēd no citu putnu ligzdām olas un mazuļus, bet arī medī mazākus pieaugušos putnus, piemēram, mazo dzilnīti un tumšacu junko. Barību meklē uz zemes un kokos, apmeklē arī izgāztuves un atkritumu tvertnes.

Ligzdošana

Stellera sīļi veido monogāmus, ilgstošus pārus. Kad pāris pavasarī pēc riesta rituāla izveidojies, tas kādā kokā kopīgi izvēlas ligzdai vietu (3—12 m augstumā, lai gan var būt arī zemāk) un to kopīgi būvē. Ligzdai ir kausveida forma, veidota no dubļiem, zariem, saknēm, lapām, sūnām un augu šķiedrām. No iekšpuses izklāta ar priežu skujām, smalkām saknītēm un matiem. Ligzdas tuvumā pāris dominē pār citiem bara locekļiem. Dominance samazinās, jo tālāk no ligzdas pāris atrodas. Tādēļ barā dominance nepārtraukti mainās, veidojot samērā sarežģītas bara savstarpējās attiecības. Sezonā viens perējums.
Dējumā ir 2—6 gaiši zilizaļas olas ar brūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst apmēram 16 dienas. Perē galvenokārt mātīte, lai gan tēviņš arī mēdz īslaicīgi perēt. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni lidot sāk apmēram 3 nedēļu vecumā. Reizēm hibridizējas ar zilo sīli. Dzīves ilgums savvaļā var sasniegt 16 gadus.