google/wiki40b huggingface dataset:
Antifosfolipīdu sindroms

Vēsture

1983. gadā dr. Graham Robert Vivian Hughes pirmo reizi aprakstīja antifosfolipīdu sindroma izpausmes. Tādēļ šo sindromu reizēm dēvē arī par Hjūsa sindromu (Hughes syndrome).

Klasifikācija

Primārs antifosfolipīdu sindroms - ja nav datu par citām autoimūnām slimībām.

Sekundārs antifosfolipīdu sindroms - ja antifosfolipīdu sindroms norit kopā ar kādu citu slimību (visbiežāk sistēmas sarkano vilkēdi).

Epidemioloģija

Antifosfolipīdu antivielas ~1 - 5% atrod veseliem indivīdiem. Antivielas biežāk novēro gados vecākiem cilvēkiem. 
Pacientiem ar sistēmas sarkano vilkēdi antifosfolipīdu antivielas ir 30 - 40% gadījumu, bet tikai 10% novēro antifosfolipīdu sindromu. 
 ~50% antifosfolipīdu sindroma gadījumos nenovēro saistību ar citām reimatiskām saslimšanām.
Sievietes slimo biežāk. Sievietēm, kam ir atrod gan lupus antikoagulantu, gan antikardiolipīnu antivielas ir lielāks grūtniecības komplikāciju risks nekā tām, kurām ir tikai antikardiolipīnu antivielas.
Iespējams, ir saistība starp lupus antikoagulantu un pulmonālās hipertensijas attīstību personām, kuras slimo ar sistēmas sklerozi.

Ārstēšana

Bieži vien šo slimību ārstē ar aspirīnu, kas kavē trombocītu aktivizācijas un/vai varfarīnu kā antikoagulantu. Profilaktiskas ārstēšanas mērķis, lietojot varfarīnu, ir uzturēt pacienta INR starp 3,0-4,0. Parasti ārstēšanu neuzsāk pacientiem, kam nav bijuši trombozes simptomi. 

Grūtniecības laikā varfarīna vietā lieto zemas molekulmasas heparīnu un aspirīnu mazās devās varfarīna teratogenitātes dēļ. Gadījumos, kad slimība slikti padodas ārstēšanai, var izmantot plazmaferēzi.
Beatifikācija

Beatifikācija (latīņu: beatificatio, no beatus — 'svētlaimīgs') ir ceremonija Romas katoļu baznīcā, kuras laikā kādu personu pasludina par svētīgu. Tā ir obligāta pirms kanonizācijas.
Ceremonija noris Svētās Mises ietvaros un pēc baznīcas likumiem tā norit Svētā Pētera bazilikā Vatikānā. Kopš 2005. gada 29. septembra beatifikācijas ceremoniju vada Kanonisko jeb Svēto lietu Kongregācijas prefekts vai kāds cits Romas pāvesta nozīmēts delegāts jaunā svētīgā izcelšanās zemē, diecēzē. Ceremonijas laikā tiek atklāts svētīgā attēls, lasīts dekrēts par jauno svētīgo un  dziedāta himna "Dievs mēs tevi slavējam" (Te Deum) Bieži tiek izliktas Svētīgā relikvijas, pirms tam veicot ekshumāciju un kanonisko rekognoscēšanu. (Miruša cilvēka miesas saglabāšanās pēc Baznīcas likumiem liecina par tā svētumu.) Relikvijas vēlāk tiek ievietotas altāros. Svinīgi dievkalpojumi tiek noturēti vietējā Baznīcā.
Pasludināšana par svētīgo kā etaps ir nepieciešams tālākai personas kanonizācijai jeb pasludināšanai par svētu. Līdz 17. gadsimtam personu varēja kanonizēt bez beatifikācijas, taču 1642. gadā, pāvesta Urbāna VIII laikā šis process tika mainīts, izstrādājot un pieņemot jaunu beatifikācijas un kanonizācijas kārtību. Vienlaicīgi, sākot no šī laika beatifikācija norit Svētā Krēsla pārraudzībā. Pirmā beatifikācija pēc reformas tika veikta 1662. gadā, beatificējot Francisku no Sales, ko īstenoja pāvests Aleksandrs VII. Beatifikācijas process tika pilnveidots arī pēdējā gadsimtā, 1969. gadā pāvestam Pāvilam VI izsludinot dokumentu "Skaidrāks svētums" (Sanctitas clarior), 1983. gadā pāvestam Jānim Pāvilam II izsludinot apustulisko konstitūciju "Divinus perfectionis magister". Izmaiņas veica arī pāvests Benedikts XVI. Balstoties uz Baznīcas kanoniem, beatifikācija nevar sākties agrāk nekā 5 gadus, bet kanonizācija agrāk kā 50 gadus pēc personas nāves, taču likumā tiek atrunāti arī izņēmumi procesa ātrākai uzsākšanai un lēmumu pieņem pāvests. Pasludināšana par svētīgo apliecina, ka baznīca novērtē personas dzīves izcilību, kuru uzskata par atdarināšanas vērtu.

Svētīgā piemiņas diena

Ar īpašu dekrētu tiek noteikta diena, kurā svētīgais tiks pieminēts vietējās diecēzes, ordeņa vai kongregācijas liturģiskajā kalendārā.
Beatifikācija ir atļauja veikt oficiālu godināšanas kultu svētīgā godam vietējā baznīcā. Vietējās baznīcas ticīgie lūdzas gan par svētīgo, gan lūdz viņa aizbildniecību un palīdzību. Godināšanas kults visā Katoļu baznīcā ir iespējams pēc svētīgā kanonizācijas, to oficiāli atzīstot par Baznīcas svēto, kas var tikt realizēts, ja svētīgā svētums tiek apliecināts caur vēl vienu brīnumu.
Vidzemes un Kurzemes tautskolotāju I kongress

Vidzemes un Kurzemes tautskolotāju I kongress bija Kurzemes un Vidzemes guberņu latviešu skolotāju sapulce 1905. gada revolūcijas laikā Rīgā.
Kongress notika no 1905. gada 23. (10). līdz 27. (14). novembrim Rīgā pēc LSDSP ierosinājuma, tajā piedalījās ap 1000 tautskolotāju. Kongress pieņēma lēmumu par pāreju uz  latviešu valodu kā apmācības valodu skolās, kas stiprināja Latvijas autonomijas idejas.

Priekšvēsture

Pirmais jaunlatviešu organizētais Latviešu skolotāju kongress notika 1874. gada 26. jūnijā.
Kurzemes un Vidzemes skolotāji 1905. gada vasarā nelegālās sapulcēs izstrādāja tautskolu programmu, ko apkopoja Jānis Asars. Programma tika iespiesta 1905. gada augusta beigās, kad vēl nebija pilsoniskās brīvības un pastāvēja stingra cenzūra, tādēļ programmā nebija uzrādīti tās autori un izcelsme.
Kongresu organizēja pēc tam, kad Krievijas impērijas ķeizars Nikolajs II ar 17.(30.) oktobra manifestu deva iedzīvotājiem sapulču brīvību.

Norise

Rainis nolasīja referātu par pašvaldības mācību iestāžu izveidošanos un obligātas bezmaksas apmācības bērniem no 8 līdz 14 gadu vecumam ieviešanos.
Kongress ievēlēja Latvijas Tautskolotāju savienības centrālo biroju 15 cilvēku sastāvā, kurā bija Rainis, Kārlis Skalbe un Vilis Plūdons. Biroja darbību stipri ierobežoja 1905. gada revolūcijas apspiešana, bet tas pastāvēja vēl 1906. gadā.
Sociāldemokrāti pilnībā izprata latviešu bažas par latviešu valodas likteni skolās. Latvijas tautskolotāju kongress nosodīja skolu rusifikāciju un nolēma kontroli par skolas dzīvi nodot vietējai, demokrātiskai pašvaldībai un mācības veikt latviešu valodā pēc jaunām, mūsdienīgām programmām. Tautas rīcības komitejas Latvijas laukos (470 kopskaitā, arī Latgalē) aptvēra gandrīz visus pagastus.

Sekas

Pēc 1905. gada skolotāju kustība kļuva par lielu spēku tautas izglītībā un pašapziņas veidošanā. Nākamais Latviešu skolotāju kongress notika Tērbatā 1917. gada 8. — 12. jūnijā.
Latvijas skolotāju kongresi notika 1920. gada 27. — 31. decembrī, 1925. gada 19. — 20. jūnijā, 1936. gada 3. — 4. janvārī.
Latvijas PSR skolotāju kongresi notika 1940. gada 1. — 2. septembrī, 1957. gada 28. — 30. martā, 1960. gada 27. — 28. decembrī, 1968. gada 23. — 24. maijā, 1978. gada 24. — 25. maijā, 1987. gada 24. — 25. aprīlī.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Latvijas Skolotāju kongress notika 1994. gada 11. — 12. martā, 2009. gada 29. aprīlī norisinājās kongress „Izglītība un audzināšana Latvijas sabiedrībai”.
Stofels Vandorns

2016

Vienīgā reize, kad 2016. gada sezonā Stofelam Vandornam izdevās piedalīties oficiālā Pirmās formulas sacīkstē, norisinājās Bahreinas Grand Prix izcīņas laikā, kad beļģu autosportists bija spiests aizvietot iepriekšējā sacīkstē savainoto spāņu pilotu Fernando Alonso. Sākotnēji kvalifikācijā Vandornam izdevās pārspēt savu daudz pieredzējušāko komandas biedru, 2009. gada pirmās formulas pasaules čempionu, Džensonu Batonu. Savukārt sacīkstē Vandornam izdevās pārspēt ne tikai savu komandas biedru, bet arī izcīnīt 10. vietu, tādējādi izcīnot ne tikai savas F1 karjeras pirmo punktu, bet arī iegūstot McLaren komandai tās pirmo kopvērtējuma punktu 2016. gada sezonā.
Pēc veiksmīgi aizvadītās Bahreinas Grand Prix izcīņas Fernando Alonso atzīmēja, ka Stofelu Vandornu var uzskatīt par McLaren komandas nākotnes perspektīvu.
Prisma (kosmiskais projekts)

Uzbūve

Prisma sastāv no manevrējoša kosmiskā aparāta Mango (sākotnējais nosaukums Main) un pasīvā aparāta Tango (Target). Mango masa (bez degvielas) ir 150 kg un izmēri 750×750×820 mm. Ar izvērstām saules baterijām tā platums ir 2600 mm. Mango ir stabilizēts pēc 3 asīm. Pavadonim ir trīs dzinējsistēmas. Galvenā sastāv no sešiem 1 N raķešdzinējiem, kas izmanto hidrazīnu. Degvielas tvertne satur aptuveni 11 kg hidrazīna. High Performance Green Propellant raķešdzinēja eksperiments ir jauna dzinējsistēma, kas balstīta uz videi draudzīgu, netoksisku ADN degvielu un teorētiski dod 10 % lielāku impulsu un 30 % augstāku blīvumu par hidrazīnu. HPGP sistēma sastāv no diviem 1 N dzinējiem un degvielas tvertnes ar 5 kg degvielas. Pašu degvielu un dzinējus izstrādājusi ECAPS.
Mikrodzinēju sistēma ir balstīta uz MEMS (Micro-ElectroMechanical Systems) tehnoloģiju. 
Tango arī ir stabilizēts pēc 3 asīm, bet ir vienkāršāks. Tam ir magnētiskā stāvokļa kontroles sistēma un nav dzinēju. Tā masa ir 40 kg, izmēri 570×740×295 mm.

Lidojuma gaita

Abi pavadoņi kopā savienoti tika palaisti 2010. gada 15. jūnijā ar Krievijas nesējraķeti Dnepr. Reizē ar tiem orbītā tika ievadīts pavadonis PICARD un no trešās raķešpakāpes neatdalāms eksperimentālu ierīču konteiners BPA-1.
2010. gada 11. augustā 17:51 UTC Mango tika atdalīts no Tango.
Oktobrī sākās tuvošanās eksperimentu fāze. 20. oktobrī tika veikta Mango pietuvināšanās pie Tango 7 m attālumā. Pēc tam turpinājās citi eksperimenti. 17. decembrī Mango pietuvojās Tango līdz 2 m.
1962. gada Latvijas čempionāts šahā

1962. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 19. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 16. šaha čempionāts sievietēm.

Turnīra gaita

Latvijas PSR 19. šaha čempionāts vīriešiem notika 1962. gadā Rīgā. Turnīrā ārpus konkurences piedalījās uzaicinātie šahisti no Krievijas: starptautiskais lielmeistars Aleksandrs Tolušs, starptautiskais meistars Aleksejs Suetins un PSRS sporta meistars Aleksandrs Hellers. Tāpat kā iepriekšējā gada atklātajā čempionātā viesiem neizdevās uzvarēt turnīrā. Savu otro Latvijas PSR čempiona titulu sīvā cīņā ieguva Jānis Klovāns, kuram par puspunktu izdevās apsteigt Israelu Zilberu. Iepriekšējā gada čempions Aivars Gipslis palika trešais, bet vienīgais lielmeistars Tolušs ieņēma tikai 5. vietu.
Latvijas PSR 16. šaha čempionāts sievietēm notika 1962. gadā Rīgā. Šoreiz nevienai no dalībniecēm neizdevās izvairīties no zaudējuma kādā no partijām. Savu ceturto Latvijas PSR čempiones titulu izcīnīja Zāra Nahimovska, kura bija veiksmīgāka par savu spēcīgāko konkurenti Mildu Lauberti. Pirmo reizi čempionāta finālā spēlēja nākamā daudzkārtējā Latvijas čempione Astra Ērgle (Klovāne).
Meluks

Vārda cilme

Personvārds Meluks etimoloģiski saistāms ar vārdiem melns vai mēļš (Mīlenbahs, Endzelīns, Blese, 1929).
Jādomā, ka Meluka un Varigriba novadi atradušies pēc 1224. gada Tālavas sadalīšanas akta Zobenbrāļu ordenim piederošajā daļā (Švābe, 1936).
Meluka zemes atrašanās vieta nav skaidra, kaut arī vārdu ar meln- saknē latviešu valodā ir ļoti daudz, turpretī nav tādu ne mūsdienu, ne viduslaiku vietvārdu, ko konkrēti varētu saistīt ar vārdu Meluks.

Dzīves gājums

Meluks kopā ar citu Tālavas vecāko Varigerbu un Kokneses letiem devās atriebes karagājienā pret krieviem un izpostīja visu Pleskavas zemi. Tā paša gada rudenī Pleskavas krievi nometās Meluka un Varigriba zemēs un "nopostīja visu, kas tiem piederēja, sadedzināja labību un neatstāja nedarītu nevienu ļaunu darbu, ko spēja darīt." Meluks vairs nav pieminēts 1223. gada sākumā, kad igauņu sacelšanās laikā Varigerbs ar Rameku devās karagājienā uz Ugaunijas zemi.
Iespējams, ka visi pieminētie Tālavas valdnieki ir bijuši Tālivalža dēli, kas pēc tēva nāves valdījuši sadalītajā Tālavā. Var pieņemt, ka viņš bija miris pirms 1223. gada vai arī zaudējis savu vadošo stāvokli.
Jānis Tepfers

Dzīves gājums

Dzimis 1898. gada 16. janvārī Iecavas pagastā aptiekāra ģimenē. Mācījās Jelgavas ģimnāzijā (1909—1915), Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Tērbatu, kur turpināja mācības Luda Bērziņa un Friča Šmidhena vadītajā ģimnāzijā. Studēja Tērbatas Universitātē medicīnu (1917—1918). Latvijas brīvības cīņu laikā 1918. gada decembrī kopā ar vecāko brāli Verneru Tepferu iestājās Atsevišķajā studentu rotā. No 1919. gada 1. decembra bija Latvijas pagaidu valdības ārlietu ministra Z. A. Meierovica adjutants, pavadīja ministru ārzemju ceļojumos Latvijas valsts de iure atzīšanas sarunās (1920—1921) un Dženovas konferencē (1922).
No 1923. gada bija LR Ārlietu ministrijas atašejs, tad I. šķiras sekretārs, administratīvās un protokola nodaļas vadītājs (1928—1934), Administratīvi juridiskā departamenta direktors (1934—1937). Līdztekus studēja tieslietas Latvijas Universitātē (1921—1937). LR Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs (1937—1938). No 1938. gada novembra sūtnis Somijā.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūlijā atbrīvots no amata un pārcēlies uz dzīvi Zviedrijā. No 1942. gada bija tulks Zviedrijas Ārlietu ministrijā. Pēc kara beigām bankas darbinieks (1947—1959), līdztekus no 1948. gada vadīja Nacionālā fonda padomes darbu, līdz 1954. gadam bija Zviedrijas Latviešu padomes vicepriekšsēdētājs. No 1954. gada Latvijas diplomātiskā dienesta vadītāja Kārļa Zariņa pārstāvis Zviedrijā (1954—1991). Piedalījies visās Latvijas diplomātisko pārstāvju sanāksmēs no 1964. līdz 1983. gadam.
Miris 1994. gada 9. aprīlī Stokholmā.
Lingvolabiāls līdzskanis

Atveidošana latviešu valodā

Latviešu valodā lingvolabiālos līdzskaņus atveido analoģiski to alveolārajiem prototipiem.
Antiarhi

Morfoloģija

Galvas un ķermeņa priekšējo daļu no ārpuses klāj pārkaulojies no kaula bruņuplātnēm veidots ārējais skelets (ekzoskelets). Ekzoskeleta galvas vairogs ar divām kustīgām locītavām galvas sānos ir savienots ar ķermeņa jeb rumpja bruņu, kā rezultātā galvas vairogs attiecībā pret zivs rumpi var kustēties vertikālā virzienā. Locītavas galviņa atrodas pie sānu pakauša kaula (paranuchale), bet locītavas iedobums uz priekšējā muguras sānu kaula (ADL). Galvas vairogs horizontāli (dorso-ventrāli) saplacināts. Acis ir satuvinātas un atrodas galvas vairoga vidus daļā izveidotā orbitālā iedobumā. Arī acis ieskauj kaula bruņas - trīs sklerotiskie kauli (sclr). Vēl orbitālajā iedobumā starp acīm atrodas pineālais kauls (pineale) ar pineālo atvērumu centrā un rostrālais kauls (rostrale) ar diviem nāsu atvērumiem priekšējā daļā. Galvas vairogu veido vidējās nepāra kaula plātnes - priekšējais nepāra kauls (Prm), aizpineālais kauls (Pp) un pakauša kauls (Nu), kā arī sānu pāra kaulu plātnes - sānu kauli (La), sānu pakauša kauli (Pn) un pakaļējie malas kauli (Pmg). Galvas vairogs sānos ar locītavas palīdzību ir savienots ar žaunu vāku (Op). Žokļi ir nelieli un vāji attīstīti. Tos veido divi plānu kaula plātnīšu pāri.
Ķermeņa bruņa ir garāka, kā citām bruņuzivīm. To no augšpuses sedz divas vidējās nepāra bruņu plātnes (citām bruņuzivīm tikai viena): priekšējais vidējais muguras kauls (AMD) un pakaļējais vidējais muguras kauls (PMD). Atšķirībā no citām bruņuzivīm antiarhu ķermeņa bruņām nav tādu kaulu, kā anterior laterale, interlaterale un spinale. Mugurpuses nepāra bruņu plātņu malās atrodas muguras pāra bruņu plātnes: priekšējais sānu-muguras kauls (ADL) un sānu jauktais kauls (MxL), kurš veidojies saaugot diviem kauliem - pakaļējam sānu-muguras kaulam (PDL) un pakaļējam sānu kaulam (PL). Ķermeņa bruņas vēdera daļas priekšpusē atrodas pāra vai nepāra pusmēness kauls (Sm), kas iespējams varētu būt analogs artrodiru anterior medio-ventrale un interlateralia. Nepāra centrālā vēdera plātne - vidējais vēdera kauls (MV) ir salīdzinoši neliela un atrodas vēdera daļas vidū. Atsevišķām antiarhu grupām šis kauls vispār var nebūt. Šo kaulu no visām pusēm ieskauj vēdera pāra bruņu plātnes: priekšējais vēdera-sānu kauls (AVL) un pakaļējais vēdera-sānu kauls (PVL). Priekšējā vēdera-sānu kaula priekšpusē ir īpašs atvērums, caur kuru no ķermeņa atiet krūšu spura. Lielākajai antiarhu daļai arī krūšu spura ir klāta ar bruņu plātnēm, kas ar šarnīrveida locītavu ir pievienota pie priekšējās vēdera-sānu bruņas. Šādas spuras funkcionālais pielietojums pagaidām nav īsti noskaidrots, jo peldēšanai šāda spura nav lietojama. Ķermeņa aizmugurējā ar bruņu plātnēm neklātā daļa, ir klāta ar zvīņām. Tās dorsālajā pusē atrodas muguras spura. Astes spura heterocerkāla.

Ekoloģija un izplatība

Antiarhi, domājams, dzīvoja bentisku dzīvesveidu. Pārvietojās neveikli. Pārtika no bentosa organismiem un detrīta. Pārsvarā dzīvoja saldūdens vai samazināta sāļuma baseinos. Izplatīti bija visos kontinentos. Senākie antiarhi atrasti Ķīnas apakšējā devona nogulumos. Latvijā ir samērā bieži sastopami un izplatīti vidus un augšdevona slāņos.
Svītrainais sesks

Izskats un īpašības

Svītrainajiem seskiem kā visiem caunu dzimtas dzīvniekiem ir garš, slaids ķermenis ar īsām kājām. Ķermeņa garums bez astes ir apmēram 33—38 cm garš, astes garums 20—30 cm, svars 1—1,4 kg. Tēviņi ir nedaudz lielāki par mātītēm. Ārēji tas atgādina skunksu un Āfrikas svītraino zebieksti. Kažoka pamatkrāsa ir melna ar četrām baltām garenvirziena svītrām, kas sākas uz galvas un beidzas pašā astes galā. Uz sejas svītrainajam seskam ir raksturīgas baltas zīmes; neliels balts laukums uz pieres un virs acīm, atgādinot baltas, kuplas uzacis. Svītrainā seska portretu var apskatīt šeit. Salīdzinot ar Āfrikas svītraino zebieksti, svītrainajam seskam kažoka matojums ir garš un pūkains, zebiekstei atšķirībā no seska uz sejas nav balto zīmju, kā arī zebiekstes galvasvirsa ir pilnībā balta, atgādinot baltu bereti.
Svītrainā seska priekšķepām ir asi nagi, kas piemēroti gan zemes rakšanai, gan uzkāpšanai kokā. Zobi ir mazāki nekā zebiekstēm.

Uzvedība

Svītrainais sesks ir nakts dzīvnieks. Tas ir vientuļnieks un nelabprāt kontaktē ar savas sugas brāļiem un māsām, izņēmums ir riesta laiks. Tēviņi ir īpaši agresīvi viens pret otru. Zinātnieki uzskata, ka svītrainajiem seskiem nav savas teritorijas, un to dzīves veids ir nepārtraukta klejošana. Tie atpūšas koku dobumos vai akmeņu krāvumos. Svītrainais sesks spēj izrakt arī alu vai apsegt sevi ar sausu zāli, zariņiem un lapām, ja tuvumā nav piemērota slēptuve.
Lai arī svītrainie seski labi peld un kāpj kokos, tie vislabāk jūtas uz zemes. Svītrainais sesks pārvietojas kūkumainiem lēcieniem, tā mugura ir izlkiekta arkas veidā, bet aste izslieta vertikāli uz augšu, bet astes gals ir noliecies uz leju. Tā gaita atgādina mangusta gaitu.
No ienaidniekiem tas izvairās ar dažādiem paņēmieniem; izdalot nepatīkamu smaku no dziedzeriem zem astes, tēlojot mirušu un rāpjoties kokos. Reizēm svītrainais sesks, tēlojot beigtu, var nogulēt pat pusstundu, kamēr ienaidnieks ir aizgājis.

Barība

Svītrainais sesks ir tipisks plēsējs un izteikts gaļēdājs. Tas medī dažādus kukaiņus, rāpuļus, vardes, putnus un no ligzdām izēd olas. Svītrainais sesks medī gan virs zemes, gan medījumu meklē, rokot augsni.

Vairošanās

Svītrainie seski paliek viens pret otru laipnāki tikai riesta laikā, kas sākas agrā pavasarī un beidzas vasarā. Mazuļi dzimst laikā no septembra līdz decembrim. Mātītēm gada laikā parasti ir tikai viens metiens, bet, ja mazuļi agri aiziet bojā, mātīte sapārojas vēlreiz. Grūsnības periods ilgst 6 nedēļas. Miga tiek ierīkota alā zem zemes. Parasti piedzimst 1—4 nevarīgi un akli mazuļi, kas sver 15 g. Mazuļiem nav apspalvojuma, un to āda ir rozā. Pēc 21 dienas tos klāj īss matojums. Acis atveras 35—42 dienu vecumā. Lai arī reizēm svītrainie seski nogalina savus mazuļus, kad tie ir 9 nedēļas veci, ar pienu māte tos baro 18 nedēļas. Dzimumbriedumi jaunie svītrainie seski sasniedz 20—30 nedēļu vecumā. Svītrainais sesks dzīvo līdz 13 gadu vecumam.
Trogieleja

Trogieleja (no vācu: Trog — ‘sile’) ir kalnu ledāju iedarbībā izveidojušās ielejas augstkalnu apgabalos. Trogielejām ir raksturīgs U burta šķērsprofils ar stāvām, ieliektām malām un noapaļotu pamatni. Šādas ielejas veidojušās lielām ledus masām pakāpeniski izstumjot iežus un iegraužoties klintājā. Ielejas platums un dziļums atkarīgs no akumulētā ledāja masas un darbības ilguma. Ieleja platumā var būt līdz vairākiem kilometriem, bet garumā var stiepties vairāk kā 100 kilometrus. Plaši izplatīta reljefa forma visos kalnu apgabalos ar esošiem vai bijušiem ledājiem.
Nikolajs Frīdrihs fon Korfs

Dzīves gājums

Dzimis Priekules muižas īpašnieka Heinriha Kristapa fon Korfa (1672—1753) un viņa sievas Sofijas Eleonoras, dzimušas Hānas, ģimenē 1710. gada 18. maijā, cēlies no Kurzemes hercogistes muižnieku Korfu dzimtas. Pēc Kurzemes hercoga atraitnes Anna Ivanovnas kļūšanas par Krievijas ķeizarieni 1730. gadā viņš iestājās Krievijas impērijas armijā. Ap 1740. gadu viņš apprecējās ar Katrīnas I brāļa Kārļa Skavronska meitu Katrīnu (Екатерина Карловна Скавронская) — un Elizabetes I māsīcu un piedalījās 1741. gada 6. decembra galma apvērsuma īstenošanā pret reģenti Annu Leopoldovnu. Tādēļ pēc Elizabetes kļūšanas par ķeizarieni viņu paaugstināja par Krievijas armijas ģenerālleitnantu, kuram 1742. gadā uzticēja atvest no Ķīles jauno troņmantnieku Šlēzvigas-Holšteinas hercogu Kārli Pēteri Ulrihu, vēlāko ķeizaru Pēteri III. Viņa radinieks Johans Albrehts fon Korfs tajā laikā bija Krievijas vēstnieks Dānijā un ziemeļvācu Hanzas pilsētās.
1744. gada septembrī viņam uzdeva lielā slepenībā pārvest Daugavgrīvas cietoksnī pie Rīgas ieslodzīto mazgadīgo Ivanu VI ar viņa ģimeni uz Oranienburgu Pēterburgas pievārtē, bet pēc tam uz Holmogoriem Arhangeļskas tuvumā.
Septiņgadu kara laikā 1758. gadā ģenerāli Korfu 1758. gada 30. martā iecēla par krievu okupētās Austrumprūsijas ģenerālgubernatoru, 1760. gada beigās par Pēterburgas policijas priekšnieku. Pēc Pētera III kronēšanas par ķeizaru 1762. gada 5. janvārī viņu paaugstināja par ģenerāli anšefu (general en chef) un Krievijas policijas priekšnieku (Generalpolizeimeister). Tomēr 1762. gada 29. jūnija valsts apvērsuma laikā viņš nostājās Katrīnas II pusē un saglabāja savu amatu līdz pat savai nāvei 1766. gada 5. maijā.
Pārvēršanās (šahs)

Pārvēršanās ir bandinieka, kas izdarot gājienu sasniedzis pēdējo horizontāli, nekavējoša nomaiņa ar tās pašas krāsas brīvi izvēlētu jebkuru figūru, izņemot karali. Figūras izvēle skaitās pabeigta momentā, kad gājienu izdarošais spēlētājs ar izvēlēto figūru pieskaras pārvēršanās lauciņam.
Bandinieka pārvēršanās ir viens no šaha spēles noteikumiem.
Aspazijas bulvāris

Vēsturiskie nosaukumi

Bulvāris izveidots 1858. gadā līdz ar pilsētas aizsargmūru nojaukšanu un Rīgas Pilsētas teātra uzcelšanu, tā sākotnējais nosaukums bija Teātra bulvāris (vācu: Theaterboulevard, krievu: Театральный бульваръ pēc 1885. gada). Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas to 1920. gadā pārsauca par Aspazijas bulvāri. Vācu okupācijas laikā to īslaicīgi pārsauca par Fon der Golca loku (Von der Goltz Ring). 1950. gadā apvienoja Aspazijas un Basteja bulvārus un izveidoja Padomju bulvāri. 1989. gadā to atkal sadalīja Aspazijas un Basteja bulvāros.
Grobiņas fogti

Grobiņas fogti (vācu: Vogt von Grobin) bija Livonijas ordeņa pavēlnieki (soģi) Grobiņas fogtejas teritorijā līdz 1560. gadam. Viņu rezidence bija vecā Grobiņas pils Ālandes labajā krastā tagadējā Grobiņas pilsētas teritorijā. Pēdējais Grobiņas fogts Klauss no Štreithorstas 1560. gadā Grobiņas pili atdeva Prūsijas hercogistei, jo Livonijas ordenis fogteju bija ieķīlājis hercogam Albrehtam fon Hohencolernam.
Intars Rešetins

Biogrāfija

Dailes teātra aktieris kopš 1999./2000.gada sezonas. Mācījies Rūjienas vidusskolā. 1998. gadā iestājies Dailes teātra 8. studijā, kuru pabeidzis 2002. gadā. Ieguvis arī Latvijas Kultūras akadēmijas Humanitāro zinātņu bakalaura grādu mākslās. 2004. gadā saņēmis "Spēlmaņu nakts" balvu nominācijā "Labākais jaunais skatuves mākslinieks". Kā režisors debitējis Dailes teātrī 2014. gadā ar izrādi "Nakts vēl nav galā".
M6P

Lidojuma gaita

M6P tika palaists 2019. gada 1. aprīlī 03:57 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLC-C45) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Tas kopā ar 27 mazajiem pavadoņiem bija sekundārā krava Indijas pavadonim EMISAT.
M6P tika ievadīts solārsinhronā orbītā 434 km × 515 km, zemāk nekā plānots.