google/wiki40b huggingface dataset:
Jānis Vesmanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1878. gada 3. maijā Grienvaldes pagastā zemnieka ģimenē. Studēja Rīgas Politehniskā institūta Tirdzniecības nodaļā, ko pabeidza 1903. gadā. Strādāja par palīgkontrolieri uz Rīgas—Orlas dzelzceļa (1902—1905), vēlāk par skolotāju N.Mironova komercskolā. Pirmā pasaules kara sākumā pārcēlās uz dzīvi Petrogradā, strādāja Krievijas Tirdzniecības un rūpniecības ministrijā, apdrošināšanas biedrībā (1915—1919).
1919. gada beigās atgriezās dzimtenē un no 1920. gada marta vadīja Starpresoru komisiju rēķinu nokārtošanai ar Igauniju. 
1920. gada aprīlī Vesmani iecēla par Latvijas delegācijas locekli miera sarunām ar Krieviju un no 1920. gada maija viņš bija delegācijas priekšsēdētājs, kas 
1920. gada 11. augustā Rīgā parakstīja Latvijas-Krievijas miera līgumu.
No 1920. gada septembra līdz 1921. gada jūnijam Jānis Vesmanis bija pirmais Latvijas Republikas sūtnis Krievijas PFSR. 
Vēlāk viņš bija valdības pārstāvis Latvijas-Igaunijas un Latvijas-Lietuvas norēķināšanās komisijās, Baltijas valstu un Krievijas ekonomiskajā birojā (1922—1923). Latvijas Bankas padomes loceklis (1922—1926).
1922. gadā viņu no Demokrātiskā Centra ievēlēja par 1. Saeimas deputātu (1922—1925), līdztekus viņš bija laikraksta "Latvijas Vēstnesis" galvenais redaktors (1923—1925).
Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā Vesmanis pārtrauca sabiedrisko darbību, pēc Latvijas okupācijas strādāja par LPSR Valsts kontroles pilnvaroto pārstāvi nacionalizētajās tekstilfabrikās un galveno grāmatvedi celtniecības kantorī "Meliotorfs".
1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā Vesmani aizveda uz Vjatkas soda nometnēm, kur 1942. gada 27. janvārī uzrādīja apsūdzību par to, ka viņš bijis partijas Demokrātiskais centrs biedrs un Saeimas deputāts. Pēc KPFSR Kriminālkodeksa 58—4. panta viņam piesprieda 5 gadu ieslodzījumu soda nometnēs. 
Miris 1942. gada 13.jūnijā Vjatlaga 7. punktā.
K.S. AVIA

K.S.AVIA ir aviosabiedrības Wings 4 Sky Group bijušais nosaukums.
Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra

Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra ir 2007. g. dibinātā ES iestāde, kas nodarbojas ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā nostiprināto cilvēktiesību ievērošanas ES un tās dalībvalstīs uzraudzību. Tās priekštecis bija Eiropas Rasisma un ksenofobijas uzraudzības centrs. Aģentūras direktors kopš 2008. g. ir Mortens Kjērums; tās rezidence atrodas Vīnē.
Ancilus ezers

Ancilus ezers bija auksts saldūdens ezers tagadējās Baltijas jūras vietā pirms aptuveni 9500—7500 gadiem. Tas izveidojās pēc tam, kad pēc atbrīvošanās no ledāja svara Baltijas vairogs pacēlās un pārtrūka Joldijas jūras savienojums ar Atlantijas okeānu.
Ancilus ezers pastāvēja boreālajā klimatiskajā periodā, kā arī pārejas laikā uz atlantisko periodu. Šajā laikā bijs samērā silts un sauss klimats. Ezera nosaukums veidojies no saldūdens gliemeža Ancylus fluviatilis.

Litoloģiskais raksturojums

Ancilus ezera nogulumi Latvijas teritorijā ir izplatīti tikai Kurzemes pussalas ziemeļrietumu daļā Melnsila–Sārnates apkārtnē, kā arī dažās Rīgas jūras līča piekrastes zonās (netālu no Klapkalnciema, pie Babītes ezera, Jūrmalas un Rīgas pilsētu apkārtnē). Šaurā joslā starp bijušajām Ancilus ezera un Litorīnas jūras krasta līnijām tie atsedzas zemes virspusē. Ancilus ezera nogulumi uzguļ virsū Baltijas ledus ezera un Joldijas jūras nogulumiem, kā arī vietām virs pleistocēna limnoglaciālajiem un morēnu nogulumiem. Savukārt tos pārsedz Litorīnas jūras, ka arī holocēna ezeru, purvu un aluviālie nogulumi. Bijušā baseina piekrastes zonā nogulumus veido dažādgraudainas smiltis, reizēm ar nelielu grants piejaukumu. Pie Vārves un Piltenes, kā arī uz dienvidiem no Sārnates vāji izteiktu krasta vaļņu rajonā nogulumi sastāv no smilšu–grants materiāla ar retiem oļiem. Nogulumu biezums nav liels un parasti nepārsniedz 2–3 metrus. Ancilus ezera dziļūdens apgabalu nogulumus veido rūsgani zilganpelēki un pelēki aleirīti, aleirītiski māli, māli, kā arī smalkgraudainas, vizlainas smiltis ar smalku horizontālu slāņojumu. Šīs slāņkopas biezums ir 5–12 metri. Mālaini aleirītiskie nogulumi satur samērā lielu organisko vielu piejaukumu, labi sadalījušās kūdras starpslāņus, kā arī vizlainas gittijas (sapropeļus) ar augu paliekām. Šie organogēnā materiāla starpslāņi bieži vien sadala aleirītiski mālainos ezera nogulumus divās daļās. Kūdra un gittija, un reizēm pat saldūdens kaļķu nogulumi (netālu no Klapkalnciema) bieži vien uzguļ uz Ancilus un Litorīnas nogulumu kontaktzonas.

Paleontoloģiskais raksturojums

Ancilus ezera nogulumus raksturo samērā bagātīga saldūdens molusku fauna (Valvata piscinalis, Bithynia tentaculata, Ancylus fluviatilis, Anisus vortex, Anodonta sp., Unio sp. u.c.) Kramaļģu kompleksu veido pārsvarā saldūdens kramaļģes. Sājūdens kramaļģes veido tikai 10–40% no kopējā kramaļģu sugu skaita. Ancilus ezera nogulumus raksturo arī saldūdens gliemeņvēžu komplekss (Cytherissa lacustris, Limnocythere sancti-patricii, Darvinula steevensoni u.c.). Šis ir periods, kuru raksturo holocēna VIII zonas sporu-putekšņu komplekss, bet Ancilus ezera regresijas stadijā VII zonas sporu-putekšņu komplekss.

Hidroloģija

Ancilus ezera līmenis, domājams, Ventspils rajonā bija par 15 m zemāks, bet Rīgas jūras līča dienvidos par 5–6 m zemāks nekā pašreizējais jūras līmenis.
Minors (lineārā algebra)

Piemērs

D =\begin{vmatrix}
1 & 2 & \mathbf{-1} \\
\mathbf{0} & \mathbf{1} & \mathbf{4} \\
2 & -2 & \mathbf{3}
\end{vmatrix}
Izvēloties i=2,j=3:
M_{23} = \left | a_{23}\right | = \begin{vmatrix}
1 & 2 \\
2 & -2
\end{vmatrix}
= -6
Augusts Neo

Biogrāfija

Neo sāka nodarboties ar cīņu tikai 20 gadu vecumā 1928. gadā. Viņu iedvesmoja Osvalda Kepa un Voldemāra Veli olimpiskās uzvaras. Viņš strauji progresēja, pārcēlās uz Tallinu un iestājās klubā "Sport". Jau 1929. gadā viņš pirmoreiz uzvarēja Igaunijas brīvās cīņas čempionātā, kuram sekoja vēl vienpadsmit Igaunijas čempiona tituli brīvajā un grieķu-romiešu cīņā.
Starptautiskajā arēnā Neo debitēja 1931. gadā, kad Igaunijas komandas sastāvā devās uz Prāgu, lai piedalītos Eiropas čempionātā grieķu-romiešu cīņā. Viņš uzvarēja tikai vienā cīņā, iegūstot ceturto vietu un pieredzi. Bez medaļām igauņi nepalika, sudraba medaļas ieguva Voldemārs Veli un Alberts Kuzņecs. 1931. gada oktobrī Rīgā notika Latvijas — Igaunijas valstssacīkstes svarcelšanā, boksā un grieķu-romiešu cīņā, kurā Neo pēc punktiem uzvarēja Edvīnu Bietagu. 
Uz 1932. gada vasaras olimpiskajām spēlēm Losandželosā Igaunija finansiālu problēmu dēļ nosūtīja tikai nelielu divu cīkstoņu delegāciju, kurā Neo neiekļāva. Viņa izredzes izcīnīt medaļu būtu bijušas lieliskas, jo viņa svara klasē bija tikai trīs konkurenti, no kuriem katrs ieguva medaļu.
1933. gada Eiropas čempionātu Helsinkos Neo vietā tika aizsūtīts Olafs Luiga, kurš tur pussmagā svarā ieguva bronzas medaļu. 
1934. gada Eiropas čempionātā viņš startēja vidējā svarā un izcīnīja sudraba medaļu. Piecās cīņās viņš guva uzvaras un zaudēja tikai Ivaram Johansonam no Zviedrijas.
1935. gadā viņš, startējot pussmagajā svarā, ieguva bronzas medaļas abos Eiropas čempionātos gan grieķu-romiešu stilā Kopenhāgenā, gan brīvajā stilā Briselē. Abos turnīros viņš zaudēja zviedram Akselam Kadjeram.
Arī 1936. gada vasaras olimpiskās spēlēs Berlīnē Neo piedalījās abos stilos un bija ļoti veiksmīgs. Brīvajā stilā viņš izcīnīja sudraba medaļu un grieķu-romiešu stilā — bronzu. Brīvā stila pēdējā cīņā viņš pēc punktiem zaudēja zviedram Knūtam Frīdelam. Grieķu-romiešu stilā par viņu pārāki bija Edvīns Bietags no Latvijas un Aksels Kadjers no Zviedrijas.
1937. gadā Parīzē Neo cīnījās Eiropas čempionātā grieķu-romiešu stilā un atkal zaudēja zviedru cīkstonim, šoreiz tas bija Nilss Ekerlinds.
1938. gada Eiropas čempionātā Tallinā Neo nepiedalījās, jo bija zaudējis formu traumas dēļ. Viņu aizstāja Nikolajs Kārkliņš.
Savas karjeras beigās viņš 1939. gadā Oslo Eiropas čempionātā startēja grieķu-romiešu cīņā un atkal ieguva bronzas medaļu pussmagajā svarā. Ringā šoreiz viņu uzvarēja jaunais Turcijas cīkstonis Mustafa Čakmaks.
1944. gadā Neo devās bēgļu gaitās uz Zviedriju, kur nodibināja transporta firmu. Viņš nomira 1982. gadā Dānijā, būdams ceļā no Vācijas uz Zviedriju.
MS-DOS

MS-DOS ir kompānijas Microsoft DOS implementācija, kas bija pirmā plaši lietotā operētājsistēma IBM PC saimes datoros. Tās pirmā versija tika izlaista 1981. gadā, un tai sekoja vairākas jaunas versijas, līdz Microsoft pārtrauca tās izstrādi 1995. gadā. Tas bija pamatprodukts, kas ļāva Microsoft izaugt no programmēšanas valodu kompānijas līdz plaša spektra programmatūras izstrādes kompānijai.
Alphensijas tramplīnlēkšanas stadions

Vēsture

Stadions uzbūvēts 2008. gadā un tajā ir 13 500 skatītāju vietas. Ziemas olimpisko spēļu vajadzībām skatītāju vietu skaits tika samazināts līdz 8500.
Sākotnēji stadionā plānoja organizēt 2018. gada ziemas olimpisko spēļu atklāšanas un noslēguma ceremonijas. Ceremoniju norise tika pārcelta uz Phjončhanas Olimpisko stadionu, bet šajā stadionā norisinājās tikai tramplīnlēkšanas un ziemeļu divcīņas sacensības.
Mūzikas stunda

Īpašnieki

Gleznu pārdeva 1696. gada maijā Delftā, kā daļu no Jakoba Disiusa kolekcijas, kurā bija daudzi Vermēra darbi. To vēlāk, 1718. gadā, iegādājās venēciešu mākslinieks Džovanni Antonio Pellegrīni, bet viņa kolekciju vēlāk iegādājās  mākslas kolekcionārs Džozefs Smits.
Kopš 1762. gada "Mūzikas stunda" kļuva par Karaliskās kolekcijas daļu, kad Smita gleznu kolekciju iegādājās Džordžs III. Gleznas iegādes brīdī gleznotāja paraksta sajaukšanas dēļ to uzskatīja par Fransa van Mīrisa vecākā darbu. Šo kļūdu laboja 1866. gadā, kad to Vermēram piedēvēja mākslas kritiķis Teofils Torē, lai arī tobrīd daļa kritiķu bija skeptiski. Dažādos laika periodos glezna atradusies gan Bakingemas, gan Vindzoras pilī un ir attēlota Čārlza Vailda akvarelī Windsor Castle: the King's Closet, 1816, ko viņš radīja Viljama Paina ilustrētajai grāmatai History of the Royal Residences.

Gleznošanas materiāli

Gleznu 198. gadā pētīja Hermans Kīns, materiālu par pigmentu analīzi publicējuši Nacionālās galerijas Londonā pētnieki, pie kuriem darbs nonāca ar 2013. gada izstādi "Vermērs un mūzika: Mīlestības un atpūtas māksla". "Mūzikas stunda" ir nobriedis Vermēra darbs un viņa krāsu izmantošana un materiālu izvēle ir viens no viņa meistarības raksturotājiem. Gleznā dominē tumšie laukumi kā zilimelnā grīda, kas gleznota ar kaulu melno, kam pievienots dabīgs ultramarīns.

Masu kultūrā

2013. gada dokumentālajā filmā "Tim's Vermeer" izgudrotājs un uzņēmējs Tims Dženisons mēģina atkārtot "Mūzikas stundas" radīšanu, lai pārbaudīt savu teoriju, ka Vermērs gleznojis ar optisku iekārtu palīdzību. Dženisonam tiek dota iespēja īsi vienatnē aplūkot gleznu Bakingemas pilī. Filmā izteikto apgalvojumu, ka Vermērs izmatojis Dženisonam līdzīgu paņēmienu, saņēmis vairāku mākslas kritiķu (Džonatans Džonss, Bendors Grosvenors) atspēkojumu..
Jānis Fabriciuss

Biogrāfija

Dzimis tagadējā Ventspils novada Zlēku pagasta "Vangstreibējos". Fabriciusa vecāki bija kalpi. 1894. gadā pabeidzis ģimnāziju. No 1898. līdz 1901. gadam dienējis Krievijas impērijas armijā. Pēc dienesta strādājis par atslēdznieku kādā Rīgas mašīnbūves rūpnīcā. 1903. gadā iestājās Krievijas Sociāldemokrātiskajā Strādnieku partijā (KSDSP). Aktīvi darbojies revolucionārajā kustībā. 1904. gada februārī apcietināts un pēc tam par savu politisko darbību notiesāts uz četriem gadiem katorgā un izsūtījumu Jakutijas apgabalā. No 1913. gada līdz 1916. gadam izsūtīts tālāk uz Sahalīnu.
1916. gadā tika atbrīvots un nokļuva Krievijas impērijas armijas dienestā. Piedalās Pirmā pasaules kara cīņās Krievijas impērijas ziemeļrietumu frontē. 1917. gadā nokļūst pie latviešu strēlniekiem, kur dien 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulkā. Pēc Oktobra revolūcijas kļūst par šī pulka komitejas priekšsēdētāju. Piedalījās 12. armijas revolucionāro komiteju un padomju izveidošanā. 1918. gada janvārī kļuva par VCIK biedru, kur darbojās militārajā sekcijā pie Sarkanās armijas vienību formēšanas. Pēc tam Gdovas vienības komandieris. Ar to piedalījās Gdovas pilsētas ieņemšanā. No 1918. gada jūnija bija Gdovas rajona komisārs. Tai pašā gadā kļūst par Pleskavas revolucionārās kara komitejas priekšsēdētāju. Šeit izcēlās cīņās pret vāciešiem un Bulak-Belahoviča partizānu vienībām. 
1918. gada decembra beigās Fabriciuss kā 2. Novgorodas strēlnieku divīzijas komisārs piedalījās Inčukalna kaujā pret Latvijas zemessardzi Latvijas brīvības cīņu sākumā. No 1919. gada februāra kā 10. strēlnieku divīzijas komisārs piedalījās kaujās ar Igaunijas armiju. Par izrādīto varonību un pašaizliedzīgo darbu frontē apbalvots ar savu pirmo Sarkanā Karoga ordeni (ar numuru 4).
1919. gada vasarā bija Ļvinu-Jeļecas nocietinājuma rajona priekšnieks un vadīja tā aizstāvēšanu. Augustā komandēja vienību pret Konstantīna Mamantova kavalēriju. 1919. gada oktobrī iecelts par 16. strēlnieku divīzijas 48. brigādes komandieri. Ar šo vienību piedalās cīņās pret ģenerāli Deņikinu un vēlāk Poļu-padomju karā. Par prasmīgu brigādes vadību cīņās pret poļiem 1920. gadā apbalvots ar otru Sarkanā Karoga ordeni. Tai pašā gadā par izturību, vīrišķību un meistarību vadot brigādes cīņas arjergardā saņēma savu trešo Sarkanā Karoga ordeni. 1921. gadā kļuva par Sarkanās armijas komandējošā sastāva apvienoto kursu priekšnieku un komisāru. Tai pašā gadā piedalījās Kronštates dumpja apspiešanā vadot 501. strēlnieku pulku. Par to apbalvots ar ceturto Sarkanā Karoga ordeni. Viņš kļuva par pirmo cilvēku, kurš Sarkanajā armijā saņēmis četrus Sarkanā Karoga ordeņus.
Pēc Krievijas pilsoņu kara vadīja brigādi, bet no 1923. gada bija 2. Baltkrievijas divīzijas komandieris. Pēc tam 17. strēlnieku korpusa komandieris. 1927. gadā ievēlēts par Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas (VK(b)P) Centrālās kontrolkomisijas (CKK) locekli. No 1928. gada maija Kaukāza armijas komandiera palīgs. 1929. gada 24. augustā gājis bojā jūrā netālu no Sočiem aviokatastrofā. Apbedīts Tbilisi.
Jānis Staņislavs Roze

Dzīvesgājums

Jānis Staņislavs Roze dzimis krodzinieka ģimenē 1823. gada 3. aprīlī Valmieras apriņķa Ķieģeļu pagasta (tagad Kocēnu pagasts) Caurumu krogā. Mācījās Palsmanes draudzes skolā, vēlāk kļuva par mācekli pie Rīgas daiļkrāsotāja un kariešu lakotāju meistara. Bija Palsmanes muižas pārvaldnieka māceklis, vēlāk strādāja par Sinoles muižas pārvaldnieku. 1842. gadā Roze izkrāsoja Palsmanes pili un ieguva zeļļa tiesības. Pēc 1851. gada viņš pārcēlās uz Pēterburgu, pelnījās ar zīmēšanas stundām, 1854. gadā iesniedza Mākslas akadēmijas padomei divus portretus (viens no tiem bija “Pašportrets”) un ieguva akadēmiska brīvmākslinieka grādu. 1856. vai 1857.gadā Roze devās uz Drēzdeni, Parīzi un Minheni, kur strādāja par Bavārijas galma portretista Jozefa Bernharta palīgu un mācekli.
Pēc atgriešanās Pēterburgā ieguva lielu popularitāti kā portretists, 1861. gadā Mākslas akadēmijas padome Rozem piešķīra akadēmiķa grādu. 1860. gadu sākumā tapa lielkņaza Aleksandra (nākamā cara Aleksandra III), galma ministra grāfa Aleksandra Adlerberga, ģenerāļa Eduarda Totlēbena portreti. Šajā laikā Roze sastapās ar jaunlatviešiem un kļuva par atmodas ideju dedzīgu piekritēju (viņš gleznoja Kr. Valdemāra un K. Biezbārža portretus).
1860. gadu otrajā pusē Roze pārcēlās uz Rīgu, kur portretēja turīgos tās pilsoņus. 1874. gadā viņš Rīgā atvēra savu viesnīcu tagadējā Aspazijas bulvārī. 1878. gadā Rīgas Latviešu biedrība uzdeva Rozem uzgleznot bijušos biedrības priekšniekus. Pēc pasūtījuma viņš gleznoja arī vēsturiskas gleznas ("Pirmie vācu tirgotāji Daugavmalā", "Latviešu kristīšana").
1879. gadā viņš zaudēja savu namu, nokļuva finansiālās grūtībās un 1884. vai 1885. gadā devās uz Nicu, kur gleznojis Krievijas galma locekļus. 1895. gadā Roze atgriezās Rīgā, kur dzīvoja trūkumā un mira 1897. gada 30. novembrī, apbedīts Lielajos kapos.

Daiļrades raksturojums

No Rozes darbiem saglabājušies galvenokārt portreti, kam raksturīgs reālisms un stingrs zīmējums, silti toņi, tumšs kolorīts. Viens no Rozes izcilākajiem portretiem ir arī agrīnākais zināmais viņa darbs — "Helēnas Cimzes portrets" (1851). Roze tomēr gleznojis arī darbus ar vēsturiskiem sižetiem, piemēram, "Rīgas dibināšana" (1883—4), kas darināti pēc Frīdriha Ludviga Maidela vara grebumiem. Rozes portretiem raksturīgs atturīgs kolorīts ar melniem, pelēkiem, brūnganiem, olīvkrāsas kostīmiem, ar kuriem kontrastē balto kreklu un gaišie miesas krāsas toņi. Dokumentālā reālisma darbi gleznoti pēc fotogrāfijām. Rozes portretu vidū izceļama Rīgas Latviešu biedrības vadītāju portretu grupa un tās goda biedra Kr.Valdemāra portrets, kas sākotnēji atradās biedrības zālē, tagad Rīgas Vēstures un kuģniecības muzejā.
Latvian Airplay Top

Latvian Airplay Top ir iknedēļas Latvijas populārāko dziesmu saraksts, ko pirmoreiz 1994. gadā apkopoja Latvijas rokziņu aģentūra kā Latvian Airplay Top 20. Kopš 1999. gada to apkopo Atis Klušs. 2000. gadā tas pārtapa Latvian Airplay Top 30, 2002. gadā — Latvian Airplay Top 40, bet kopš 2004. gada tas ir Latvian Airplay Top 50.
Populārāko dziesmu saraksts tiek izveidots ik nedēļu apkopojot 18 dažādu Latvijas radiostaciju un TV kanālu populārāko dziesmu sarakstus. Katrai radiostacijai ir noteikts reitings, visaugstākais tas ir Radio SWH, Radio SWH + un European Hit Radio.
Alterācijas zīmes

Alterācijas zīmes ir nošu rakstu zīmes, kas maina (pazemina vai paaugstina) skaņas augstumu. Pārsvarā tiek izmantotas alterācijas zīmes, kas maina skaņas augstumu par pustoni, tomēr ir sastopamas arī tādas, kas maina to par veselu toni jeb diviem pustoņiem, ļoti retos gadījumos var tiek lietotas zīmes, kas maina skaņas augstumu par trīs pustoņiem. Muzikālās notācijas sistēmās, kuru skaņas mazākā vienība ir mazāka par pustoni, var sastapt arī alterācijas zīmes, kuras pazemina vai paaugstina skaņas augstumu par ceturtdaļtoni, trīs ceturtdaļtoni un citiem augstumiem.
Alterācijas zīmes var lietot tieši pirms nots (tā attiecas uz to noti un nākamajām tāda paša augstuma notīm tajā taktī; ja divas vai vairāk tāda paša augstuma notis arī starp taktīm ir savienotas ar ligatūru, alterācijas zīme attiecas arī uz visām šīm notīm) vai pēc nošu atslēgas (tādējādi tiek norādīta skaņdarba tonalitāte; tad šīs zīmes attiecas uz visu skaņdarbu, ja vien netiek atceltas ar bekaru vai līdzīgā veidā netiek mainīta tonalitāte).
Baltinavas katoļu baznīca

Vēsture

Pirmā zināmā Baltinavas katoļu baznīca, kas atradās 2,6 km no Baltinavas Keišu sādžā, bija koka celtne, kuru uzcēla 17. gadsimta otrajā pusē. To iesvētīja Latgales-Piltenes bīskaps Nikolajs Poplavskis 1695. gadā. Otra zināmā koka baznīca tika uzcelta Baltinavā 1769. gadā, to Jaunavas Marijas pasludināšanas godam iesvētīja Ludzas dekāns Poslauskis 1774. gadā. Šī baznīca atradās pašreizējā dievnama priekšā, tās altāris atradās pašreizējās baznīcas torņa vietā, bet gala ieeja un torņa daļa atradās pretī vārtiņiem, kas ved uz plebāniju. Būvējot jauno mūra baznīcu, vecās baznīcas tuvums netraucēja. Vecās baznīcas akmeņu mūra žogs, kuru nojauca, būvējot jauno žogu prāvesta Alfona Misjuna laikā. Vecās baznīcas zvani bija iekārti no četriem stabiem veidotā tornī. 19. gadsimta beigās šo koka baznīcu pārvietoja uz Kūkovu jeb Ruskulovu, mainot tās ārējo izskatu.
Pašreizējā baznīca ir mūra celtne, ko 1909. gadā uzsāka celt prāvests Andrejs Sviklis, taču ,sākoties Pirmajam Pasaules karam 1914. gadā, celtniecības darbi tika pārtraukti. Baznīcas būve tika atsākta pēckara gados, to turpināja jaunais draudzes prāvests Pēteris Gadzāns, jo bijušais prāvests bija kļuvis vecs un nespēcīgs, tāpēc viņu pārcēla uz Pušmucovas draudzi. Prāvests Gadzāns turpināja iesāktos darbus ar meistariem, kas baznīcu bija sākuši būvēt pirms kara, palīdzot arī draudzes locekļiem. Taču 1930. gadā prāvestu pārcēla kalpot uz Pušas draudzi, bet viņa vietā uz draudzi atnāca prāvests Vitālis Trepša, kurš pabeidza iekšdarbus baznīcā.
Baznīcu 1931. gada 7. septembrī konsekrēja bīskaps Jāzeps Rancāns, veltot to Jaunavas Marijas pasludināšanas godam.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Staņislavs Prikulis. Draudzei ir desmit kapsētas.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Sveču diena, Svētā Jura diena, Porciunkula atlaides, Dievmātes dzimšanas diena, Bezvainīgi ieņemtās Dievmātes svētki, Kunga pasludināšanas diena.

Tehniska informācija

Baltinavas baznīca ir mūra celtne, 39 metrus gara un 15,5 metrus plata, krusta vietā platums ir 20 metri. Tā ir trīsnavu telpa ar flīžu grīdu. Baznīcas solos var novietoties 180 cilvēku. Lietošanas kārtībā ir fisharmonijs.

Interjers

Baznīcā atrodas seni sakrālās mākslas darbi, no kuriem senākā ir 17. gadsimtā gleznotā Jaunavas Marijas glezna, kas ir gleznota uz ādas, kas uzstiepta uz koka pamatnes. Glezna ir saglabājusies no pirmās koka baznīcas, kas atradās Keišu sādžā. Lielo altārgleznu, kas gleznota 1882. gadā, ir gleznojis St. Zaleskis, bet Svēto Antona un Jāzepa gleznas darinājis mākslinieks Vitālijs Kalvāns.
Baznīcā redzama arī 18. gadsimtā darināta skulptūra "Ecco Homo", ka arī četru apustuļu — Pētera, Pāvila, Jāņa un Andreja tēli. Īpašs ir 18. gadsimtā darināts koka krucifikss baznīcas labajā pusē, pie sānu pilāra zem kora telpām.
Ringolds Kalnings

Biogrāfija

Ringolds Kalnings ir dzimis 1873. gada 25. oktobrī Rīgā. Viņš bija advokāta un Rīgas Latviešu biedrības priekšnieka Krišjāņa Kalniņa dēls. Mācījās Rīgas Nikolaja ģimnāzijā un Rīgas Politehniskajā institūtā (1893—1897). Pēc studiju pabeigšanas pārcēlās uz Pēterburgu, darbojās dažādos uzņēmumos un bija akciju sabiedrības dibinātājs. Pēc Latvijas Republikas dibināšanas Kalnings atgriezies dzimtenē, 1921. gada martā viņš kļuva par finanšu ministru Z. A. Meierovica vadītajā valdībā. Amatā viņš palika līdz 1922. gada septembrim. Kalninga darbības laikā tika īstenoti taupības pasākumi un ieviesta nacionālā valūta — lats —, kuras vērtība tika piesaistīta zelta tirgus vērtībai, padarot to par stabilu valūtu.
1922. gadā piedalījies 1. Saeimas vēlēšanās un ievēlēts no partijas "Bezpartijiskais nacionālais centrs" saraksta. Ievēlēts ārlietu, finanšu un budžeta komisijās. 1923. gadā, kad tika izveidota Latvijas Banka, Kalnings kļuva par pirmo tās padomes priekšsēdētāju. Viņu amatā nomainīja trīs gadus vēlāk. 1924. gada janvārī Kalnings atgriezās finanšu ministra amatā Voldemāra Zāmuēla valdībā, taču amatā pabija nepilnu gadu, jo Ministru prezidents decembrī demisionēja. 1925. gadā Kalnings piedalījās kārtējās Saeimas vēlēšanās, šoreiz no "Nacionālās apvienības" saraksta. Ievēlēts par 2. Saeimas deputātu, strādājis budžeta komisijā.
1936. gadā, sakarā ar parādu vairāku tūkstošu latu apmērā, tiesā tika izskatīta R. Kalninga maksātnespēja. Kalnings bija pametis valsti un tiesas sēdēs nepiedalījās.
Kalnings bija latviešu studentu korporācijas Selonija biedrs.
Kopš 1930. gada ārstējās ārzemēs. Miris 1940. gada 24. augustā Belgradā, Dienvidslāvijas Karalistē.