Andrejs Tarkovskis

Dzīves sākums

Tarkovskis dzimis 1932. gadā. Viņa tēvs bija dzejnieks un tulkotājs Arsēnijs Tarkovskis, māte Marija Višņakova. Abi vecāki bija beiguši Maskavas Literatūras institūtu. Tarkovskim bija arī māsa Marina (dzimusi 1934. gadā). Tēvs 1935. gadā ģimeni pameta, un māte viena audzināja bērnus, strādāja Maskavas Pirmajā paraugtipogrāfijā. Tomēr tēvs regulāri tikās ar bērniem. Vēlāk Tarkovskis vienmēr ar cieņu izteicies par tēvu un uzskatīja viņu par sava laika labāko krievu dzejnieku.
Karam sākoties, ģimene no Maskavas evakuējās uz Jurjevecu Ivanovas apgabalā. Turienes bērnības atmiņas, piedzīvotais dzīves skarbums vēlāk parādījās Tarkovska filmās, īpaši filmā "Spogulis" (Зеркало, 1975).
1943. gadā ģimene atgriezās Maskavā. Tarkovskis atsāka mācības skolā, papildus mācījās arī mūzikas un mākslas skolās. 1951/52. gados mācījās Maskavas Austrumu zinību institūtā, arābu nodaļā, bet vēlāk mācības pameta. 1953. gadā iekārtojās darbā ģeoloģiskā ekspedīcijā un gandrīz gadu nostrādāja Sibīrijas taigā, Krasnojarskas novadā.

Režisora studijas

Pēc atgriešanās Maskavā Tarkovskis 1954. gadā iestājās Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūta (ВГИК) režisoru fakultātē, mācījās pie Mihaila Romma. Kā pirmo kursa darbu Tarkovskis (kopā ar Aleksandru Gordonu un Mariku Beiku) uzņēma īsmetrāžas filmu "Slepkavas" (Убийцы, 1956) pēc Ernesta Hemingveja stāsta. Kā diplomdarbu, beidzot augstskolu, Tarkovskis uzņēma īsfilmu "Veltnis un vijole" (Каток и скрипка, 1960), kurai scenāriju bija sarakstījis kopā ar studiju biedru Andreju Mihalkovu-Končalovski. Šīs īsfilmas operators bija Vadims Jusovs, ar kuru Tarkovskis vēlāk turpināja kopā strādāt vēl pie vairākām savām filmām. Īsfilma ieguva galveno balvu starptautiskajā Ņujorkas studentu filmu festivālā (1961).

Nozīmīgāko filmu tapšana

Pirmā Tarkovska pilnmetrāžas filma bija "Ivana bērnība" (Иваново детство, 1962), kas balstījās uz Vladimira Bogomolova kara laiku stāstu un parādīja bērna pasaules uztveri kara izpostītā vidē. Šī filma guva starptautisku ievērību un tika apbalvota Venēcijas kinofestivālā ar galveno balvu "Zelta lauva".
Jau 1961. gadā Tarkovskis bija pieteicis savu ieceri uzņemt filmu "Andrejs Rubļovs". Tomēr sagatavošanās tam prasīja daudz laika, un tikai 1964. gadā Tarkovskis uzsāka filmēšanu. "Andrejs Rubļovs" bija filma par XV gadsimta krievu svētbilžu ikonu mākslinieku Andreju Rubļovu. Tarkovskis filmu pabeidza 1966. gadā. Šajā laikā politiskā situācija valstī bija mainījusies. 1964. gadā Hruščova laika politisko "atkusni" bija nomainījis Leonīda Brežņeva konservatīvais valdīšanas stils. Par kino atbildīgie darbinieki ar aizdomām izturējās pret Tarkovska filmu par senās Krievijas mākslinieku, filmas stilistika viņiem likās nesaprotama, filma tika pakļauta cenzūrai. Tikai pēc tam, kad 1969. gadā franču kompānija ieguva tiesības rādīt filmu ārzemēs, un tā Kannu kinofestivālā tika demonstrēta ārpus konkursa un saņēma Starptautiskās kinokritiķu federācijas balvu Prix de la FIPRESCI, arī PSRS šo filmu izlaida uz ekrāniem (1971. gadā).
1970. gadā Tarkovskis sāka uzņemt filmu "Solāris" (Солярис, 1972), kas bija veidota pēc Staņislava Lema tāda paša nosaukuma romāna. 1972. gadā Kannu kinofestivālā šī filma saņēma divas balvas (Prix du Jury un Prix de la FIPRESCI).
Pēc tam iznāca Tarkovska filma "Spogulis" (Зеркало, 1975). Filma bija uzņemta filozofiski poētiskā stilistikā, bez stingras sižeta līnijas, vizualizējot biogrāfiskas bērnības atmiņas, raisot iztēli un associācijas. Padomju Госкино un Kinematogrāfistu savienības atbildīgie darbinieki šo filmu pasludināja par nesaprotamu un neveiksmīgu, filmas izplatīšana bija stipri ierobežota. Mūsdienās šī filma tiek uzskatīta par kino klasiku. 2012. gadā Britu Kinoinstitūta izdevums Sight & Sound (aptaujājot 846 kinokritiķus) šo filmu ierindoja 19. vietā Visu laiku diženāko filmu sarakstā.
Nākamā iznāca Tarkovska filma "Stalkers" (Сталкер, 1979) pēc brāļu Strugacku romāna "Pikniks ceļa malā", fantāzija, filozofiska anti-utopija. Kannu kinofestivālā 1980. gadā filma ieguva Ekumeniskās žūrijas balvu.

Pēdējie gadi

1980. gadā Tarkovskim piešķīra KPFSR Tautas skatuves mākslinieka nosaukumu.
Tarkovskis aizbrauca uz Itāliju, lai strādātu pie savas nākamās filmas "Nostalģija" (Nostalghia, 1983). Pirms tās pabeigšanas viņš (kopā ar Tonino Gueru) Itālijā uzņēma arī dokumentālo filmu "Ceļojuma laiks" (Tempo di viaggio, 1982).
Kad bija pabeigta filma "Nostalģija", to 1983. gadā parādīja Kannu kinofestivālā. Filma ieguva trīs balvas ("Labākais režisors", Prix de la FIPRESCI un Ekumeniskās žūrijas balvu). Pēc festivāla Tarkovska komandējuma laiks beidzās, un viņš uzrakstīja vēstuli PSRS Valsts kinoinstitūcijas Госкино priekšsēdētājam ar lūgumu ļaut viņam ar ģimeni palikt dzīvot Itālijā trīs turpmākos gadus. Pēc tam viņš rakstīja arī PSKP Centrālkomitejai un PSRS Augstākajai padomei. Tiešu atteikumu viņš nesaņēma, bet gan uzstājīgu aicinājumu atgriezties un uz vietas risināt jautājumu. Tāpēc 1984. gadā Tarkovskis preses konferencē paziņoja par savu lēmumu neatgriezties PSRS un palikt Rietumeiropā. Tarkovskis dzīvoja Florencē, kur viņam pilsētas mērija uzdāvināja dzīvokli un piešķīra viņam Florences Goda pilsoņa statusu.
1985. gadā tapa pēdējā Tarkovska filma "Upurēšana" (Offret, 1986), kas 1986. gadā tika apbalvota ar Kannu kinofestivāla trim balvām (Grand Prix Spécial du Jury, Prix de la FIPRESCI un Ekumeniskās žūrijas balvu), kā arī 1988. gadā saņēma BAFTA kino balvu kā labākā filma svešvalodā.

Nāve

1985. gada 13. decembrī Tarkovskim diagnosticēja plaušu vēzi. Kad tas kļuva zināms PSRS, Tarkovska dēlam Andrejam beidzot tika dota atļauja izbraukt no PSRS. Atcēla arī liegumu demonstrēt Tarkovska filmas kinoteātros.
Tarkovskis nomira 1986. gada 29. decembrī, 54 gadu vecumā. Apglabāts Parīzes priekšpilsētas Sainte-Geneviève-des-Bois Krievu kapsētā.
1990. gadā Tarkovskim pēc nāves tika piešķirta Ļeņina prēmija.