Ogres rajons

Izveide un reorganizācija

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Ogres apriņķis tika sadalīts Pļaviņu un Ogres rajonos. 1952. - 1953. gadā Ogres rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Ogres rajonam pievienoja sadalītā Jaunjelgavas rajona ziemeļu daļu, bet 1959. gadā sadalītā Baldones rajona ziemeļu daļu Daugavas kreisajā krastā un Pļaviņu rajona rietumu daļu.
1967. gada 10. janvārī no Ogres rajona atkal tika atdalītas likvidēto Jaunjelgavas un Pļaviņu rajonu daļas un pievienotas jaunizveidotajam Stučkas rajonam. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Ogres rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Ciemi

Birzgales - Jumpravas - Krapes - Ķeipenes - Lauberes - Lēdmanes - Madlienas - Mazozolu - Ogreslīču - Ogresgala - Rembates - Suntažu - Taurupes - Tīnūžu.

Pagasti

Birzgales pagasts - Jumpravas pagasts - Krapes pagasts - Ķeipenes pagasts - Lauberes pagasts - Lēdmanes pagasts - Madlienas pagasts - Mazozolu pagasts - Meņģeles pagasts - Ogresgala pagasts - Rembates pagasts - Suntažu pagasts - Taurupes pagasts.

Vēsture

Pirms apmēram 10—14 tūkstošiem gadu no Latvijas teritorijas atkāpās pēdējais apledojums, atsedzot cilvēkiem jaunas, neapdzīvotas teritorijas. Kļuva siltāks, tundru nomainīja jaukto koku meži. Līdz ar šīm klimatiskajām pārmaiņām pirms apmēram 9 tūkstošiem gadu tagadējā Latvijas teritorijā ienāca pirmatnējās ciltis, kas nodarbojās ar medniecību un zvejniecību. Viena šāda cilšu apmešanās vieta, t.s. Laukskolas apmetne, atrasta netālu no Ogres rajona robežām - starp Saulkalni un Salaspili. Tas ar lielu varbūtību ļauj secināt, ka šīs ciltis ieceļojušas arī tagadējā Ogres rajona teritorijā. Cilvēki senatnē apmetās medībām un zvejai izdevīgās vietās. Tagadējā Ogres rajonā tās bija uz Daugavas, Ogres un Mazās Juglas upju ielejas, kur bija labi apstākļi dzīvošanai, jo upēs bija daudz zivju, bet apkaimes meži bija pilni ar zvēriem. Protams, galvenā nozīme bija Daugavai kā lielākajai upei, kas reizē kalpoja arī par nozīmīgu satiksmes ceļu caur mežainajiem apvidiem. Gar Daugavu u.c. upēm sāka veidoties arī pirmie sauszemes satiksmes ceļi. Apmēram 3. gadu tūkstotī p.m.ē. tagadējā Latvijas teritorijā ieceļoja somu cilšu senči, lībiešu priekšteči. Viņi dibināja savas apmetnes Daugavas, Mazās Juglas un Ogres krastos. Apmēram 2. gadu tūkstotī p.m.ē. Latvijā ienāca pirmbaltu ciltis; tās izveidoja savas apmetnes arī Lielvārdes apkaimē, kur izveidojās lībiešu un baltu jaukti apdzīvota teritorija. Līdz ar baltu cilšu ierašanos attīstījās progresīvāks saimniekošanas veids - zemkopība un lopkopība, kas bija sevišķi attīstīta auglīgajā Daugavas ielejā. Par seno apdzīvotību gar Daugavu liecina daudzie pilskalni, apmetnes un senkapi. Piemēram, Kābeļu un Ankeršmitu senkapi un Vīnakalna pilskalns Ikšķiles novadā, Grīvu un Nariņu senkapi Tomes apkaimē, pilskalns Zilais kalns un Ķentes pilskalns Ogrē, Lielvārdes pilskalns un Lielvārdes Dieva kalna pilskalns u.c. Pilskalni, apmetnes un senkapi sastopami arī gar Ogres upi. Piemēram, Ogres novadā atrodas Indrānu apmetne, Krapes un Lēdmanes pagastā ir vairāki senkapi, Madlienas pagastā Uženu pilskalns, Mazozolu pagastā Ogres pilskalns, Baltiņu un Pelīcēnu senkapi u.c. Senas cilvēku apmešanās vietas ir arī gar Mazo Juglu. Ikšķiles novadā par to liecina Liepāderu senkapi, Suntažu pagastā "Lielā vīra gulta" jeb Ķoderu pilskalns un Kastrānes pilskalns, Ķeipenes pagastā Kalnegauriņu senkapi, Taurupes pagastā Pauņēnu senkapi u.c. Protams, ka daudzi pilskalni, nocietinājumu vietas un senkapi bijuši izveidoti arī pie mazākām upēm un ezeriem, jo tajos laikos ūdenstilpes pildīja arī aizsardzības funkcijas.
Mūsu ēras 9. — 10. gadsimtā tagadējai Ogres rajona teritorijai raksturīga jaukta cilšu apdzīvotība. Rajona rietumdaļā Daugavas abās pusēs pārsvarā dzīvojuši lībieši, bet tālāk uz dienvidiem - zemgaļi. Tagadējā Birzgales pagastā zemgaļi dzīvojuši jaukti ar sēļiem. Rajona ziemeļdaļā lībieši dzīvojuši jaukti ar latgaļiem. Vienīgi rajona austrumdaļa bijusi latgaļu cilšu apdzīvota. Protams, gar Daugavu kā ļoti svarīgu satiksmes artēriju bija sevišķi jaukta cilšu apdzīvotība. Reizēm pat vienā pilskalnā vai apmetnē dzīvoja dažādu cilšu piederīgie. Gadsimtiem ritot, lībieši un sēļi pamazām asimilējās un tika padzīti no savām iepriekšējām dzīvesvietām. Sevišķi intensīvi tas notika pēc vācu iebrukuma 12. — 13. gadsimtā. Šajā laikā tagadējā Ogres rajona austrumu daļa ietilpa latgaļu Kokneses un Jersikas senvalstīs, bet dienvidu daļa (Birzgales un Tomes apkaime) atradās zemgaļu Upmales zemēs, kas gan nebija īsta senvalsts. Šo valstisko veidojumu tālāko attīstību pārtrauca vācu iebrukums.
Ļoti liela nozīme kopš seniem laikiem bijusi Daugavas tirdzniecības ceļam. Daugavas ceļš pieminēts jau 5. gadsimtā skandināvu sāgās, kad gotlandieši pa Daugavu devušies uz Krieviju un tālāk uz Grieķiju, tas bija "ceļš no varjagiem uz grieķiem". Šo ceļu izmantoja gan Skandināvijas sirotāji vikingi, gan arī Baltijas tautu un krievu tirgotāji, braukdami tirgoties ar zvērādām, medu, vasku, metāliem, amatniecības izstrādājumiem utt. Par Daugavas nozīmi tirdzniecībā starp rietumiem un austrumiem liecina upes krastos atrastās daudzās arābu sudraba monētas - dirhemi u.c. No Daugavas ietekas jūrā preces tālāk tika vestas uz Rietumeiropu, Skandināviju. Šo tirdzniecības ceļu sargāja daudzie pilskalni, kas reizē bija arī tirdzniecības centri un muitas punkti. 13. gadsimtā, kad sākās vācu agresija Baltijā, vāciešu pirmais nolūks bija iegūt šo tirdzniecības ceļu savā kundzībā. Vācieši, iekarojot Latviju, ierīkoja savus atbalsta punktus gar Daugavas ūdensceļu - 1186. gadā Ikšķilē un 1229. gadā Lielvārdē tika uzceltas ordeņa mūra pilis. Ikšķile līdz Rīgas pilsētas izveidošanai 1201. gadā bija militārais un reliģiskais centrs Baltijā. 1223. gadā tika uzcelta bīskapa pils Suntažos un vēlāk arī Baltavā, tagadējā Mazozolu pagastā. No 14. gadsimta tagadējā Ogres rajona Daugavas labā krasta zemes piederēja Rīgas virsbīskapijai, bet kreisā krasta zemes - Livonijas ordenim.
No 1210. gada īpaši līgumi ar krievu kņazistēm un pilsētām regulēja krievu tirdzniecību pa Daugavu. Sevišķa nozīme bija tirgotājiem no Polockas, Vitebskas, kā arī no Smoļenskas, taču pamazām galveno lomu sāka spēlēt Rīgas tirgotāji, kas izkonkurēja krievus un rietumeiropiešus no Daugavas ūdensceļa. 14. gadsimtā tirdzniecība vēl vairāk aktivizējās ziemā gar Daugavu augšup un lejup pa sauszemes ceļu devās tirgotāju ragavu rindas. Uz rietumiem veda vasku, zvērādas, kokmateriālus, darvu, labību, bet uz austrumiem - vadmalu, sāli, garšvielas, vīnus u.c. preces. Livonijas karš (1558—1583) un Polijas—Zviedrijas karš 16. gadsimta otrajā pusē preču pievedumos sāka dominēt lini un kaņepāji, jo tie aizvien vairāk bija nepieciešami augošajai Rietumeiropas tekstilrūpniecībai un kuģniecības attīstībai (audumi, burām u.c.). Šajā laikā sevišķi rosīgi attīstījās Birzgales un Tomes apkaime, īpaši Kurzemes hercoga Jēkaba valdīšanas laikā (1640—1682). Šeit bija gan salpetra vārītavas, darvas un kaļķu cepļi, papīra un pulvera dzirnavas, gan arī lielgabalu rožu taisītavas. Kādu laiku šeit pat pienāca sauszemes tirdzniecības ceļi no Lietuvas. Preces Daugavas attekā izbūvētajā "liellaivu ostā", kas atradās pie Tomes muižas, tika pārkrautas liellaivās vai baržās. Lai vieglāk pārvarētu Daugavas krāces, sevišķa nozīme Daugavas kuģniecībā bija strūgām (platdibens liellaivām), kuru celtspēja sasniedza pat 190 tonnas. Ļoti krāčainās un seklās vietās, piemēram, pie Ķeguma, daļu preču reizēm izkrāva un veda tālāk pa zemes ceļiem.
Jau 13. gadsimtā arī tagadējā Ogres rajona teritorijā sāka veidoties pirmās muižas. Kā viena no pirmajām 1257. gadā dokumentos minētā Lielvārdes novada Pepolta ciema (tagad Jumpravas) muiža, kuru vēlāk pārdēvēja par Pargena muižu un kas piederēja Rīgas cisterciešu klostera mūķenēm. Ap 1440. gadu Pepolta muižu tautā sāka dēvēt par Jumpravmuižu, jo arhibīskaps Henings 1440. gadā, nospraužot muižu zemju robežas, Lielvārdes novadu sadalīja divās daļās - Lielvārdes un Lieljumpravas novados. Līdz tam laikam Lielvārdes novads bija plašāks, un tajā ietilpa arī tagadējie Lēdmanes un Krapes pagasti, bet novada robežas austrumos aizsniedzās pat līdz Aizkrauklei. Rietumdaļā Lielvārdes novada robeža bija pie Ķilupes. Šeit Lielvārdes novads robežojās ar Ikšķiles novadu. Šie ir divi lielākie novadi, kas fiksēti 16. gadsimta dokumentos. Šajā laikā jau bija izveidojies muižu tīkls, kas sevišķi strauji attīstījās 14. — 16. gadsimtā. Protams, Livonijas karš un citi vēlākie kari un sērgas muižas stipri izpostīja, taču lielākā daļa muižu tika atjaunotas. 1629. gadā pēc Altmarkas pamiera (pēc Polijas—Zviedrijas kara) Daugavas labā krasta zemes nonāca zviedru varā, bet Daugavas kreisā krasta zemes - Kurzemes un Zemgales hercogistes varā. Zviedru daļā esošās muižas tika atsavinātas, reducētas, bet muižu īpašnieki kļuva par savu muižu valsts nomniekiem; tas mazināja viņu saimniekošanas intereses. Jāatzīmē, ka rajona austrumu daļā (tag. Ķeipenes, Madlienas, Meņģeles, Taurupes un Mazozolu pagastā) muižu redukcija faktiski nenotika, jo to īpašnieki varēja dokumentāli pierādīt savas likumīgās tiesības uz īpašumiem. 18. gadsimta sākumā pēc Ziemeļu kara (faktiski jau 1710. gadā, nevis 1721. gadā) Krievijas sastāvā tika iekļauta tagadējā Ogres rajona Vidzemes daļa, bet gadsimta beigās (1795. gadā) Birzgales un Tomes apkaime.
Pēc Latvijas iekļaušanas Krievijas impērijā Daugavas ūdensceļš kļuva par vienu no svarīgākajiem Krievijas rietumu virziena tirdzniecības ceļiem. Tie savu nozīmi saglabāja līdz pat 19. gadsimta 60. gadiem, kad par daudz izdevīgāku transporta veidu kļuva 1861. gadā atklātā Rīgas—Dinaburgas (Daugavpils) dzelzceļa līnija, ko 1866. gadā pagarināja līdz Vitebskai. Turpmāk pa Daugavu galvenokārt pludināja kokmateriālus. Ar dzelzceļa līnijas izbūvi sākās Ogres kā rīdzinieku kūrorta un izpriecu vietas strauja attīstība, jo Daugava un Ogres upe, veselīgais, tīrais priežu mežu gaiss un skaistā paugurainā apkārtne piesaistīja daudz turīgu atpūtnieku. Ogre bija tikai dažu stundu brauciena attālumā no Rīgas. 1928. gadā Ogrei piešķīra pilsētas tiesības. Līdz ar dzelzceļa uzbūvēšanu sāka veidoties arī Ikšķile, Lielvārde, Jumprava u.c. apdzīvotās vietas.
Kad 19. gadsimtā tika izveidoti apriņķi, daļa tagadējās Ogres rajona teritorijas ietilpa Vidzemes guberņas Rīgas apriņķī, bet daļa - Daugavas kreisā krasta zemju - Kurzemes guberņas Bauskas un Jaunjelgavas apriņķos (izņemot Mazjumpravu, kas piederēja Rīgas apriņķim un skaitījās Vidzemē). Tad sekoja postošie pasaules kari un Latvijas okupācija PSRS sastāvā. 1947. gadā pārāk lielās un grūti pārvaldāmās teritorijas dēļ no dažādām Rīgas, Bauskas, Jēkabpils un Cēsu apriņķa teritorijām tika izveidots Ogres apriņķis, ko vēlāk pārdēvēja par Ogres rajonu. Tādējādi pirmo reizi vēsturē teritoriāli tika izveidots Ogres rajons, kurā atrodas liela daļa no vēsturiskajām Ikšķiles un Lielvārdes novadu teritorijām ar ļoti bagātu, senu kultūru un vēsturi.

Ievērojami cilvēki

Ar Ogres novadu jeb tagadējo Ogres rajona teritoriju saistās daudzu ievērojamu personību dzīve un darbība. 12. gadsimta beigās Ikšķilē pirmais Livonijas bīskaps Meinards uzcēla pirmās mūra celtnes Baltijā un uzsāka daudzus gadsimtus ilgo Latvijas kolonizāciju. 17. gadsimtā Kurzemes un Zemgales hercoga Jēkaba valdīšanas laikā stipri uzplauka saimnieciskā dzīve tagadējās Birzgales un Tomes apkaimē. Hercogam Birzgales mežos bijusi medību pils. 17. gadsimtā Suntažu draudzē strādājis luteriešu mācītājs Solomons Guberts (Gubertus), kas vācu valodā sarakstījis grāmatu, kura uzlūkojama par pirmo lauksaimniecības rokasgrāmatu Latvijā. Tās 23 nodaļās bija plaši aprakstīti tā laika labākie saimniekošanas paņēmieni. Šo ekonomiskā rakstura izdevumu vēlāk krievu valodā pārtulkoja Mihails Lomonosovs.
17. gadsimtā Krapes apkaimē darbojies mācītājs Johans Georgs Rehehūzens, kas sarakstījis pirmo latviešu valodas gramatikas grāmatu. 18. gadsimtā Birzgales apkaimē dzīvojis un darbojies vācu mācītājs, enciklopēdists un valdnieks Gothards Frīdrihs Stenders, kas tautā saukts par Veco Stenderu. Viņš savos darbos latviešu zemnieku bērniem sniedza arī ģeogrāfiskas zināšanas par dažādām zemēm, ziņas par debesu spīdekļiem u.c. Ar Birzgali un Lielvārdi saistās eposa "Lāčplēsis" (1888) autora, dzejnieka, arī topogrāfa un ģeodēzista, Andreja Pumpura vārds. Lielvārdē par skolotāju strādājis dzejnieks Auseklis. 19. gadsimta sākumā Birzgalē dzīvojis un strādājis vācu mācītājs K. Šulcs, kas sastādījis savas "landkartes" ģeogrāfijā ar paskaidrojumiem pielikumā. Ar Madlienu saistās skolotāja un gleznotāja Kārļa Hūna, gleznotāju brāļu Eduarda un Kārļa Brencēnu dzīve un darbība. 19. gadsimta 70. gados bijušajā Ogres (tagad Mazozolu) pagastā skolu apmeklējis rakstnieks Rūdolfs Blaumanis. Plāteres pamatskolā 20. gadsimta 30. gados par skolotāju strādājis pazīstamais laikrakstu un žurnālu izdevējs Antons Benjamiņš. Meņģeles pagastā 1860. gadā dzimis rakstnieks Sudrabu Edžus, "Dullā Daukas" un citu darbu autors, kurš skolā gājis Taurupē. Ar Taurupi saistās arī gleznotāja Vilhelma Purvīša un Plāterē dzimušā komponista un kordiriģenta Kārļa Kažociņa vārds. 20. gadsimta 30. gados Suntažu pagasta Dēliņos pie Kangaru kalniem vasarās atpūties rakstnieks Jānis Jaunsudrabiņš. Klusajos Tomes apkaimes mežos pie zivju audzētavas reizēm atpūtās arī Latvijas valsts prezidents Kārlis Ulmanis. Šeit viņu piesaistīja klusā daba un tīrie, dzidrie foreļstrauti. Rembates "Apsēs" dzīvojis un Lielvārdē par skolotāju strādājis rakstnieks un dabas pētnieks Jānis Greste, kas savā laikā bija savācis plašu vietējo iežu kolekciju un atklājis prāvās Rembates dolomītiegulas Ogres upes krastā. Ikšķiles pagastā dzimis un dzīvojis gleznotājs Jānis Kuga. Kad Latvija tika okupēta un norisinājās piespiedu kolektivizācija, saimniecisko dzīvi Lielvārdes apkaimē prasmīgi organizēja un vadīja ilggadējais kolhoza "Lāčplēsis" priekšsēdētājs Edgars Kauliņš, tautā saukts par Kauliņtēvu. Otrā pasaules kara laikā Ķeguma HES saglabāšanā lieli nopelni bija spēkstacijas direktoram Pāvilam Krasovskim. Madlienas un Meņģeles apkaimi sīki izpētījis sava novada entuziasts skolotājs Artūrs Mežaks un savākto materiālu apkopojis grāmatā "Madlienas - Meņģeles draudze pagātnē un tagadnē". Ilgus gadus Lielvārdē dzīvojis un latviešu tautas likteņjostas (Lielvārdes jostas) audis Arveds Paegle. Viņa darbs tiek turpināts. Lielvārdes jostu tautā plaši popularizē A. Pumpura muzeja darbiniece Anastasija Neretniece, vēlot un dodot jaunās dzīves iesācējiem un citiem augstāko garīgo spēku svētīgās enerģijas. Viņa skaidro šīs jostas zīmes, kas joprojām mudina cilvēkus tālākiem meklējumiem un aicina garīgi atmosties. Daugavas kreisajā krastā gleznainā vietā netālu no Ķeguma dzīvoja rakstniece Regīna Ezera.
Arī ar Ogres pilsētu saistīti daudzu ievērojamu cilvēku vārdi. Zilokalnu prospektā dzīvojis gleznotājs Uga Skulme, Saules prospektā - Mākslas akadēmijas rektors Leo Svemps, Vidus prospektā - skolotāja Natālija Draudziņa, kas nodibināja Latvijā pirmo pedagoģisko klasi; viņas vārdā nosaukta ģimnāzija Rīgā. Zilokalnu prospektā atpūtusies aktrise Elvīra Bramberga. Ausekļa prospektā dzīvojis arhitekts Vladimirs Šervinskis - daudzu Ogres ēku projektu autors. 20. un 30. gados Saulstaru sanatorijas apkaimē atpūties tēlnieks, Brīvības pieminekļa autors, Kārlis Zāle. Vasarās Ogrē dzīvo arī aktrise Vera Singajevska. Lielu ieguldījumu Pārogres dendroloģiskā parka ierīkošanā ir devis dabas entuziasts Jānis Špakovskis ar dzīvesbiedri.

Derīgie izrakteņi

Svarīgākie derīgie izrakteņi Ogres rajonā ir māls, dolomīts, grants, smiltis, saldūdens kaļķieži un kūdra. Rajonā ir 13 nozīmīgas māla atradnes, no kurām lielākās ir Suntažu, Taurupes un Birzgales pagastā, kā arī Tomes apkaimē. No 19 saldūdens kaļķiežu atradnēm lielākās ir Taurupes pagastā. Ikšķiles lauku teritorijā esošā Kranciema dolomīta atradne ir lielākā Ogres rajonā un ir nozīmīga arī Latvijā (krājumi 8,4 milj. tonnu). Uzskaitītas 264 kūdras iegulas ar kopējo krājumu 189 miljoni kubikmetru, lielākās kūdras atradnes ir Sivenīcas, Žļaugu, Pečoru un Ozolēnu purvos. Daugavas kreisajā krastā atrasti minerālūdens avoti. Lieli smilts un grants krājumi ir Lielajos Kangaros, Suntažu Kangaros un Ogres Kangaros, taču to izmantošana sakarā ar dabas aizsardzības pasākumiem ir ļoti ierobežota. Mazākas atradnes ir izkaisītas pa visu rajona teritoriju.

Laukakmeņi

Ogres rajonā apsekoti 203 laukakmeņi. To lielākā daļa (56%) ir sīkie laukakmeņi, kuru tilpums ir mazāks par 5 kubikmetriem. Otru grupu (36%) veido vidējie laukakmeņi (to tilpums ir 5-10 kubikmetri). Visvairāk sīko un vidējo laukakmeņu ir rajona vidusdaļā un austrumu daļā - tās ir Ogres rajona akmeņainākās daļas. No ļoti lieliem akmeņiem rajonā jāmin nepārvietotais Ančiņu jeb Sietiņakmens un Ozolēnu akmens.

Reljefs

Ogres rajons, tāpat kā visa Latvijas teritorija, atrodas Austrumeiropas platformas rietumu daļā, kuru reizēm sauc par Baltijas līdzenumu. Attiecībā pret reljefa (virsmas) lielformām - augstienēm un zemienēm - Ogres rajons atrodas Viduslatvijas zemienē, kas aizņem rajona lielāko daļu (vairāk nekā 85%), un Vidzemes augstienē, kas aizņem mazāk par 15% rajona platības. Pēc šī dalījuma Ogres rajons izvietojies divos fizioģeogrāfiskajos dabas rajonos - Viduslatvijas zemienē un Vidzemes augstienē - un sešos dabas apvidos - Viduslatvijas zemienē tie ir Upmales paugurlīdzenums, Taurkalnes līdzenums, Lejasdaugavas senleja un Viduslatvijas nolaidenums, Vidzemes augstienē - Piebalgas pauguraine un Augšogres pazeminājums. Reljefa lielformas nosaka daudzu dabas apstākļu un resursu, piesārņojuma uzkrāšanās un izkliedēšanās teritoriālās atšķirības, kā arī dabas kompleksu dažādība. Augstienēm raksturīga pacelta pamatiežu virsma, biezi kvartāra nogulumi un saposmots, paugurains reljefs, kā arī palielināts nokrišņu daudzums. Katri 100 metri virsmas paaugstinājuma rada apmēram 60 – 80 metru lielu nokrišņu daudzuma pieaugumu, kas palielina arī teritorijas ūdens noteces daudzumu. Augstienēs ir vēsāks - ar katriem 100 m vidējā gaisa temperatūra pazeminās par 0,5 - 0,6 °C. Šīs atšķirības savukārt nosaka mitruma apstākļu, augu valsts grupējumu un augšņu īpašību visai lielo dažādību salīdzinoši nelielās augstieņu platībās. Minētās iezīmes attiecas uz Ogres rajona austrumu daļu, kas iesniedzas Vidzemes augstienē un fizioģeogrāfiski pieder diviem dabas apvidiem - Piebalgas paugurainei, kur ir vislielākais absolūtais virsmas augstums rajonā (120 – 200 m vjl. un vairāk), un Augšogres pazeminājumam, kas atrodas uz D no Piebalgas pauguraines un kur augstums svārstās ap 100 – 130 m vjl. Vidzemes augstienes Piebalgas apvidū izvietojusies lielākā daļa Taurupes un Mazozolu pagasta teritorijas, bet Augšogres pazeminājuma apvidū - Meņģeles pagasta ziemeļaustrumu daļa, Taurupes pagasta dienvidaustrumu daļa un Mazozolu pagasta dienvidu daļā. Mazozolu pagasta ziemeļu daļā atrodas arī Eglīškalns (205,6 m vjl.), kas uzskatāms par vienu no augstākajiem virsmas punktiem rajonā (augstums noteikts pēc topogrāfiskās kartes). Lielākā Ogres rajona daļa fizioģeogrāfiski atrodas Viduslatvijas zemienē. Tajā lielākais dabas apvidus ir Viduslatvijas nolaidenums, kas aizņem vairāk nekā 60% rajona teritorijas. Šis nolaidenums, kura virsma ir slīpa, jeb nolaidena, arī vislabāk raksturo Ogres rajona virsmas reljefu. Virsmas absolūtais augstums šeit mainās 50 – 100 m robežās. Viduslatvijas nolaidenuma daļa, kas atrodas rajona rietumos, salīdzinoši ir ļoti zema. Tīnūžu pagasta rietumu daļā atrodas viens no zemākajiem Ogres rajona virsmas punktiem, kura absolūtais augstums ir ap 10 m vjl. Zemāk par 50 m vjl. atrodas aptuveni 25 % rajona teritorijas, 50 – 100 m vj. - 60% rajona teritorijas, 100 – 150 m vjl. - 10% rajona teritorijas, 150 – 200 m vjl. - 4% rajona teritorijas, virs 200 m vjl. - apmēram 1% rajona teritorijas.
Ogres rajona rietumos, zemieņu daļā, pamatiežos ir pazeminājumi, kas liecina arī par kristāliskā pamatklintāja ielieci. Virsmas reljefā dominē lēzeni viļņoti, vietām pauguroti līdzenumi, sevišķi Ogres rajona dienvidrietumu daļā - Upmales paugurlīdzenumā un Viduslatvijas nolaidenuma austrumu daļā, kas piekļaujas Vidzemes augstienei un tās nogāžu joslai. Rajona zemieņu daļā kvartāra nogulumiežu kārta ir plānāka. Zemieņu daļā ir mazāk nokrišņu, klimats ir sausāks, notece mazāka, lēnāka un līdz ar to pārpurvošanās pakāpe ir lielāka. Arī vienlaidu augu valsts grupējumi un zemes lietojuma veidi (piemēram, aramzeme) aizņem lielākas platības nekā augstienēs. Rajona dienvidu daļā Birzgales pagastā iesniedzas arī viļņotais Taurkalnes līdzenums, kur dominējošais virsmas augstums svārstās ap 50 – 60 m vjl. Bet atsevišķi virsmas punkti, tādi kā Smilšu kalns un Priežu kalns, pārsniedz pat 80 m augstumu. Uz rietumiem no Taurkalnes līdzenuma esošajā Upmales paugurlīdzenumā virsmas absolūtais augstums lielākoties mainās 25 – 50 m robežās, lai gan atsevišķi pauguri ir augstāki, piemēram, 67 m augstais Ratkalns Tomes apkaimē, kur dominē morēnu viļņotie un paugurainie līdzenumi. Samērā daudz ir smilšainu sīkpauguru, kas faktiski ir senas kāpas, jo kādreiz šeit atradās aprimušā, kūstošā pieledāja sprostezera piekraste. Šādos smilšainos līdzenumos atrodas Ogres rajona lielākie priežu mežu masīvi, kur sastopamas mazapgūtas vidēji un stipri podzolētas augsnes uz smilšainiem cilmiežiem.
Kā visai īpatnējs ģeomorfoloģisks veidojums no dienvidaustrumu uz ziemeļrietumu cauri Ogres rajonam stiepjas Lejasdaugavas senleja. Tas ir vismazākais dabas apvidus rajona zemieņu daļā. Senlejas platums vietām ir tikai daži kilometri. Šeit ir visplānākā kvartāra nogulumiežu kārta, kas vietām pārklāj pamatiežu dolomītus tikai nepilna metra biezumā. Senleja izveidojusies ledus laikmeta beigās un pēcledus laikmetā, ledāja kušanas ūdeņiem izgraužot un izskalojot dažādus ģeomorfoloģiskos nogulumus. Vietām Daugava izgrauzusi tikai jaunākos kvartāra iežus, bet vietām tās ūdeņi izskalojuši vairāk nekā 200 miljonus gadu vecos devona pamatiežus. Daugavas ieleja posmā no rajona austrumu robežas līdz Kaibalai veido it kā divus stāvus. Augšējais, jaunākais, ielejas stāvs iegrauzies kvartāra nogulumos, bet apakšējais, vecākais, ielejas stāvs iegrauzies devona pamatiežos kanjona veidā. Šo ģeomorfoloģiski īpatnējo, Latvijā unikālo divstāvu ieleju diemžēl vairs nav iespējams apskatīt, jo to applūdinājuši Ķeguma ūdenskrātuves ūdeņi. Pirms tam ielejas dziļums sasniedza pat 50 m. Mūsu dienās var apskatīt tikai 2 – 3 km plato ielejas augšējo stāvu, kam ir daudzas terases un lēzenas, plašas terašu nogāzes. Terasēs un to nogāzēs uz karbonātiem bagātajiem dolomītiem izveidojušās karbonātu vai velēnu karbonātu augsnes ar visai savdabīgu "stepjveida" veģetāciju, kurā dominē siltumizturīgi augi. Karbonātu augsnēs pārsvarā izveidojušās sausas terašu nogāžu pļavas, bet velēnu karbonātu augsnēs - dižsili. Arī kādreiz dziļās, kanjonveida Daugavas pieteku ielejas, kurām bija vairākas terases, tagad pieplūdušas ar Ķeguma ūdenskrātuves ūdeņiem.
Rajona ziemeļrietumos un rietumu daļā pēdējais apledojums ir atstājis visai savdabīgus ģeomorfoloģiskus veidojumus - osus, ko sauc arī par kangariem. Tie ir šauri, kilometriem gari viļņveida pauguri (un to virknes) ar stāvām nogāzēm. Osi visai savdabīgi izceļas virs tuvākās apkārtnes virsmas. Osi pārsvarā sastāv no grants un dažāda rupjuma smilts kārtām. Pastāv uzskats, ka osi jeb kangari radušies pēdējā apledojuma zemledāja tuneļos vai plaisās, pa kurām plūduši kušanas ūdeņi. Atkarībā no straumes ātruma un stipruma ūdens plūsmai līdzi ceļojušas dažāda lieluma izskaloto iežu daļiņas, kas, samazinoties straumes ātrumam, nogulsnējās un uzkrājās šajās plaisās. Tā kā ūdens ātrums nav bijis vienmērīgs, tad izveidojās dažāda smalkuma iežu slāņu kārtas. Vislabāk tas redzams karjeros, kur virs oļu kārtām atrodas grants, smilts, duļķes utt. Jo smalkākas iežu daļiņas, jo mazāks bijis straumes ātrums. Mālainas duļķes nogulsnējušās pat stāvošos ūdeņos. Šī likumsakarība raksturīga ne tikai osiem, bet arī citas izcelsmes pauguriem. Visvairāk osu Ogres rajonā ir Ikšķiles, Tīnūžu, Ogres, Birzgales, Juglas (Annasmuižas) un Suntažu apkārtnē, kur tie stiepjas veselām virknēm.
Ogres rajona ziemeļrietumu daļā iestiepjas Latvijas lielākā osu grēda - Lielie Kangari (lielākā grēdas daļa ir Rīgas rajonā). Šis 28 km garais dabiskais valnis, kura platums ir no dažiem desmitiem metru līdz vairākiem simtiem metru, paceļas 10 – 40 m virs apkārtnes purvainās virsmas. Interesantākais oss šajā virknē ir t.s. Lielā vīra gulta jeb Ķoderu pilskalns. Pa Lielo Kangaru augšdaļu (t.s. Īstajiem Kangariem) stiepjas Rīgas—Ērgļu ceļš.
Starp Juglu un Suntažiem stiepjas Suntažu Kangari, kurus sauc arī par Mazajiem Kangariem jeb Kangarīšiem. Šī osu grēdu virkne grants ieguves dēļ vietām stipri norakta. Lielākais oss Suntažu Kangaros ir Annaskalns Juglā, kura relatīvais augstums ir ap 25 m. Būtībā Lielie Kangari un Suntažu Kangari veido vienu osu ķēdi vairāk nekā 20 km garumā, taču pie Juglas (Annasmuižas) sasaistošie osi ir norakti.
Gar Daugavas labo krastu no nosusinātā Kaparāmura ezera vietas pie Ikšķiles cauri Ogres pilsētai līdz Ķegumam stiepjas Ogres Kangari. Šie ir garākie kangari Ogres rajonā (15 km). Augstākās virsotnes tajos ir 69 m augstais Ķentes kalns Ogrē un 70 m augstais Lorenčkalns Ķegumā. Daļu no Ogres Kangariem, kas stiepjas cauri Ogrei, sauc par Zilajiem kalniem un Vilku kalniem. Zilie kalni, kuru pakājē atrodas Jaunogres dzīvojamais masīvs, ir iecienīta atpūtas vieta. Ogres centrā ir Vilku kalni, kuros atrodas Ogres rajona padome, Ogres pilsētas dome un Ogres 1. vidusskola.
Osu grēdas stiepjas arī Birzgales pagasta mežainajā dienvidaustrumu daļā, Taurupes līdzenumā. Osi rada sastrēgumus, apgrūtina noteci un sekmē pārpurvošanos. Osos vietām ir īpatnēja augu valsts. Tajos, sevišķi Lielajos Kangaros, bieži sastopami daudzi aizsargājamie augi. Viduslatvijas nolaidenumā dominē vidēji viļņots morēnu līdzenums ar gareniem, līdz 20 m augstiem, pacēlumiem. Pa šo garenisko pacēlumu (pauguru) lēzenajām mugurām un nogāzēm stiepjas labi iekultivētu tīrumu joslas (pārsvarā uz mālainiem augsnes cilmiežiem). Šos garenos, lēzenos paugurus sauc par drumliniem. Ļoti bieži tie sastāv no mālainiem slāņiem ar laukakmeņu piemaisījumiem. Pats izteiktākais un raksturīgākais šāds gareniskais pacēlums (drumlins) ir t.s. Ķeipenes valnis, kas paceļas apmēram 20 – 30 m virs viļņotās apkārtnes.
Tātad Ogres rajonā dominējošie ir morēnu līdzenumi, kas radušies, ledājam izkūstot un vienlaikus nogulsnējoties drupu iežiem un laukakmeņiem. Vislabākie mitruma apstākļi morēnu līdzenumā ir tajās vietās, kur smilts ar mālu sajauksies līdzīgās daļās, šeit atrodas arī salīdzinoši auglīgākas augsnes - velēnu podzolētas augsnes ar vidēju iekultivēšanas pakāpi. Vislabāk iekultivētās augsnes Ogres rajonā ir Lejasdaugavas senlejā, kur tās bijušas apstrādātas kopš seniem laikiem un cilmieži ir karbonātiskie dolomīti.

Klimats

Ogres rajons, tāpat kā visa Latvijas teritorija, ietilpa mērenās klimata joslas pārejas klimata apgabalā (no jūras klimata tipa uz kontinentālo tipu). Tas nozīmē, ka dominējošā loma apkārtnes klimatā ir no Atlantijas okeāna plūstošajām mērenajām jūras gaisa masām. Sasniegušas Latvijas teritoriju, tās daļēji jau ir zaudējušas savas pamatīpašības, ziemā kļūdamas aukstākas, bet vasarā - siltākas. Savā rašanās apgabalā virs siltās Ziemeļatlantijas straumes gaisa masu vidējā temperatūra ziemā svārstās 6 - 10 °C; sasniedzot Latviju, to temperatūra ir pazeminājusies līdz 4 °C un pat līdz -2 °C. Savukārt vasarā vērojams pretējs process, tikai mazākā mērā. Mēreno jūras gaisa masu temperatūra savā rašanās laikā nepārsniedz 13 - 15 °C, bet, sasniedzot Latviju, tās ir sasilušas līdz 16 - 18 °C. Ieplūstot Latvijā, atlantiskais gaiss ir kļuvis arī nedaudz sausāks, par ko liecina gada vidējā nokrišņu daudzuma atšķirības. Piemēram, Viduseiropas un Ziemeļeiropas rietumu piekrastē vidējais nokrišņu daudzums gadā vietām ievērojami pārsniedz 1000 – 1500 mm, turpretī Latvijā tas mainās 500 – 950 mm robežās. Mērenais jūras gaiss Latvijā ieplūst ciklonu ietekmē ar rietumu vējiem, jo Latvija atrodas ziemeļu puslodes vidējo platumu zema atmosfēras spiediena joslā. Tāpēc cikloni Latvijā ir daudz biežāka parādība nekā anticikloni. Vidēji 190 - 200 dienas gadā valda cikloni, kas vasarā rada vēsu, lietainu, apmākušos laiku. Gaiss sasilst līdz 14 - 16 °C. Ziemā - atkušņains, samērā silts laiks, kad gaisa temperatūra dienā turas virs 0 °C.
Ar anticikloniem Latvijā ieplūst mērenais kontinentālais gaiss no Austrumeiropas līdzenuma austrumu un dienvidaustrumu iekšējiem apgabaliem. Ziemā tas rada mērenu salu (gaisa temperatūra pazeminās līdz -5 un pat līdz -15 °C), bet vasarā ļoti siltu, sausu laiku (gaisa temperatūra sasniedz 20 - 30 °C). Anticikloni Latvijā valda vidēji 150 - 160 dienas gadā. Daudz retāk no ziemeļiem un ziemeļaustrumiem Latvijā ieplūst arktiskais gaiss; tad gaisa temperatūra ziemā strauji pazeminās līdz -20 °C un pat līdz -40 °C. Viss iepriekš minētais pilnā mērā attiecināms arī uz Ogres rajona teritoriju. Rajons ir pārāk mazs, lai klimata atšķirības tajā būtu lielas. Klimata atšķirības ir mazas pat visas Latvijas mērogā. Tomēr, raksturojot Ogres rajona mikroklimatu, var pamanīt galvenās tendences, kas iekļaujas republikas kopējā klimata ainā.
Daudz mazāka ietekme uz Latvijas klimatu ir Baltijas jūras gaisa masām. Tā izpaužas tikai 40 – 50 km platā piekrastes joslā, ziemā mazinādama salu, bet vasarā - karstumu. Ziemā Baltijas jūras gaiss ietekmē plašāku joslu, tādējādi skarot arī Ogres rajona rietumu daļu Ogri, Tīnūžu pagastu un Tomes apkaimi. Vasarā Baltijas jūras ietekmes joslas platums sašaurinās līdz 5 – 10 km un nesasniedz Ogres rajona robežas. Vasarā lielāka nozīme ir citiem klimatu veidojošiem faktoriem, tādiem kā vietas ģeogrāfiskais platums, virsmas absolūtais augstums un paugurainība, lielo ūdenskrātuvju tuvums, apkaimes mežainums u.c.
Bezsala periods Ogres rajonā ilga apmēram 5 mēnešus. Rajona rietumu daļā tas bija par 2 nedēļām garāks nekā austrumu daļā. Diennakts vidējo temperatūru (aktīvo temperatūru) summa bija 1750 - 1800 °C rajona ziemeļaustrumu daļā un 2000 - 2050 °C - rajona dienvidrietumu un dienvidu daļā. Ogres rajona virsma ietilpa lēzeni viļņotajā austrumu rietumu virzienā slīpajā Viduslatvijas nolaidenumā, tāpēc rajona austrumu daļa bija salīdzinoši augstāka un pauguraināka par rietumu daļu. Šīs atšķirības tad arī noteica vietējā klimata īpatnības. Ilggadējā gaisa vidējā diennakts temperatūra janvārī Ogres rajona rietumu daļā bija mazāka par -6 °C, bet austrumu daļā tā noslīdēja zem -7 °C. Gaisa vidējā diennakts temperatūra jūlijā bija 17,4 °C rajona dienvidrietumu daļā un 16,4 °C rajona ziemeļaustrumu daļā.
Ziemā gaisa temperatūru Ogres rajona rietumu daļā galvenokārt ietekmēja no rietumiem plūstošās Atlantijas okeāna un Baltijas jūras un Rīgas līča mērenās gaisa masas. Rajona austrumu daļā temperatūru ziemā ietekmēja arī Vidzemes augstienes tuvums un lielākie virsmas augstumi. Arī vasarā rajona ziemeļaustrumu un austrumu daļā saglabājās augstienes ietekme uz apkaimes klimatu. Rajona dienvidu un dienvidrietumu daļā vasarā pieauga vietas ģeogrāfiskā platuma nozīme. Visu gadu zināma ietekme uz apkaimes mikroklimatu bija Daugavai un tās ūdenskrātuvju lielajai ūdens virsmai, kas pavasara un rudens naktīs nedaudz mazina augsnes virskārtas atdzišanu, aizkavēja pirmo un pēdējo salnu iestāšanos, padarot tās mazāk "kodīgas". Jāpiebilst, ka ūdenskrātuves visefektīvāk ietekmē gaisa temperatūras diennakts gaitu, sevišķi siltajā sezonā. Aizsalušu ūdenskrātuvju virsmas ietekme neatšķiras no sauszemes iedarbības. Rajona ziemeļaustrumu daļā, starppauguru ieplakās, rudenī un pavasarī bija visizteiktākā gaisa temperatūras inversija, kad ieplakās pa pauguru nogāzēm noslīd un sakrājas vēsāks gaiss nekā pauguru virsotnes daļās (jo gaiss ir vēsāks, jo tas ir blīvāks un smagāks). Visspēcīgāk šī inversija izpaužas pirmo un pēdējo salnu laikā, vēlāk tā ir mazāk pamanāma, lai gan pastāv visu gadu. Reizēm ieplakās un citās zemās vietās gaisa temperatūra var būt par 2 - 3 °C zemāka nekā pauguru virsotnēs. Jo lielāka ir virsmas relatīvo augstumu atšķirība, jo temperatūras inversija ir izteiktāka. Pavasaris un rudens Ogres rajona ziemeļaustrumu un austrumu daļā iestājās attiecīgi par 2 nedēļām vēlāk un agrāk nekā rajona rietumu daļā (Ogres apkaimē). Sniega segas vidējais biezums rajona rietumu daļā bija 10 – 30 cm, bet rajona ziemeļaustrumu un austrumu daļā tās vidējais biezums sasniedz 40 – 60 cm un tā ir noturīgāka. Atkušņi rajona ziemeļaustrumu un austrumu daļā bija salīdzinoši mazāki. Gada vidējais nokrišņu daudzums mainījās no 550 līdz 600 mm rajona rietumu daļā un no 850 līdz 900 mm un vairāk rajona ziemeļaustrumu daļā. Šīs daļas piepaceltā un lielpaugurainā virsma sekmēja gaisa masu turbulenci augšup, kas savukārt lika gaisam atdzist, sarauties, samazināt savus apjomus un izdalīt "lieko" mitrumu nokrišņu veidā. Tāpēc arī Ogres rajona austrumu daļā apmākušos dienu skaits vidēji bija par 20 - 30 dienām lielāks nekā rajona rietumu daļā, kur bija salīdzinoši sausāks un saulaināks. Valdošie vēji Ogres rajonā bija dienvidrietumu un R vēji. Piezemes vēja stiprums ir arī atkarīgs no vietējiem apstākļiem. Visvairāk to ietekmē virsmas reljefs un lielo mežu masīvu izvietojums. Šie un citi faktori reizēm var jūtami mainīt vēja virzienu tuvākajā piezemes gaisa slānī, atstājot ietekmi uz apkārtnes mikroklimatu. Taču maģistrālos valdošos vējus minētie faktori praktiski neietekmē.

Ezeri

Ogres rajonā nebija daudz ezeru, sevišķi, ja salīdzina ar Latgales rajoniem, kur ezeri aizņēma salīdzinoši lielas platības. Rajona ezeru kopplatība bija 7,433 kvadrātkilometri, jeb 743,3 ha. Lielākais ezers rajonā bija Lobes ezers. Rajonā bija arī sprostezeri (ūdenskrātuves), kuri radušies, aizsprostojot upes vai strautus. Tā radies Zvanu ezers Meņģelē, Noru ezers Lauberes pagastā, Mežezers Ogrē, u.c. Būtībā šie ezeri ir mākslīgas ūdenskrātuves, kas apkārtnē iesauktas par ezeriem. Lielākā ūdenskrātuve Ogres rajonā bija 24,9 kvadrātkilometrus lielā un līdz 16 m dziļā Ķeguma HES ūdenskrātuve uz Daugavas.

Dabas aizsardzība

No dabas aizsardzības objektiem Ogres rajonā ietilpa kompleksais dabas liegums Lielie Kangari, botāniskais liegums Vērenes gobu un vīksnu audze, ģeoloģiskie un ģeomorfoloģiskie objekti, aizsargājamie parki (un dendroloģiskie stādījumi), aizsargājamie augi, dižkoki un aizsargājamie meži.
Ogres rajonā daļēji ietilpa kompleksais dabas liegums - osu grēda Lielie Kangari. Liegums dibināts 1957. gadā. Lielie Kangari ir unikāls ģeoloģisks objekts - lielākā osu grēda Latvijā ar savdabīgu veģetāciju un retām augu sugām. Pa osu grēdas augšdaļu vijas Rīgas - Ērgļu ceļš. Lielo Kangaru Ogres rajona daļā aug 14 aizsargājamo augu sugas: vienkāršā ķekarpaparde, dzeltenā dzegužkurpīte, mušu ofrīda, pundurbērzs, smiltāju esparsete, meža vizbulis, parastā ozolīte, zalktene, ko tautā sauc par "meža ceriņu", odu ģimnadēnija, staipekņi, pūķgalve, meža silpurene, smaržīgā un zaļziedu naktsvijole.
Ogres rajonā bija arī viens botāniskais liegums - Vērenes gobu un vīksnu audze Madlienas pagastā Ogres upes kreisajā krastā netālu no Vērenes. Audze valsts aizsardzībā ņemta 1977. gadā, tās platība ir 30,0 ha.

Ekoloģiskās problēmas

Ogres rajonā pastāvēja vairākas problēmas:
Ūdensapgāde un notekūdeņi. Ogres pilsētas ūdensapgāde tiek veikta no pilsētā esošajām artēziskajām akām. Šo aku ūdens kvalitāte kopumā atbilst Ogres Veselības centra prasībām, taču, plūstot pa pilsētas ūdensvadu, ūdens kvalitāte ievērojami pasliktinās. Tas izskaidrojams ar ūdensvada slikto tehnisko stāvokli, kā arī ar nepilnīgo ūdens atdzelzošanu. Galvenās problēmas Ogres pilsētā rada ūdensapgāde individuālajā sektorā, kur tiek izmantotas grodu akas vai lokālie artēziskie urbumi. Grodu akās (Loka, Kokneses, Draudzības u.c. ielās) ūdenī ir paaugstināts nitrātu, amonjaka u.c. vielu saturs. Tam par iemeslu ir pārāk blīvā apbūve, notekūdeņu novadīšana grāvjos vai iesūcināšana gruntī, nepareiza, pārdozēta mēslošanas līdzekļu lietošana mazdārziņos un siltumnīcās, nepareiza grodu aku ekspluatācija. Kopumā Ogres rajonā ir 23 bioloģiskās un 14 mehāniskās notekūdeņu attīrīšanas stacijas, kas nodrošina attīrīšanu 65% notekūdeņu. Sevišķi neapmierinoša situācija ar notekūdeņu attīrīšanu ir Meņģeles, Taurupes un it īpaši Rembates pagastā. Ogres pilsētas attīrīšanas iekārtas Draudzības ielā darbojas ar trīskāršu pārslodzi. Ķīmiski piesārņots ūdens ir Urgas upītē Pārogrē.
Ūdenstilpju bioloģiskie resursi. Par ūdenstilpju bioloģisko resursu, it īpaši zivju resursu, stāvokli rajonā liecina nozvejas statistika (tiek veikta ūdenstilpēs, kur notiek rūpnieciskā zveja), kā arī kontrolzveja un zvejnieku un makšķernieku aptaujas. Visvairāk informācijas ir par Rīgas un Ķeguma ūdenskrātuves un Lobes (Viskāļu) ezera bioloģisko resursu stvokli. Galvenais faktors, kas ietekmē zivju un citu ūdens organismu (zivju barības bāze) daudzumu Rīgas un Ķeguma ūdenskrātuvē, ir regulāras ūdenslīmeņa svārstības, kas ir HES darbības neizbēgamas sekas. Visvairāk šīs ūdenslīmeņa svārstības ietekmē zivju nārsta gaitu, jo lielākā daļa seklumā nārstojošo zivju ikru un mazuļu iet bojā. Turklāt katru gadu vismaz vienu reizi šajās ūdenskrātuvēs tiek maksimāli pazemināts ūdenslīmenis (par 2 m), kas nepieciešams, lai veiktu dambju u aizsprostu apskati un remontu. Zivju resursus negatīvi ietekmē arī malu zvejniecība. Trešajā lielākajā rajona ūdenstilpē - Lobes ezerā - rūpnieciskā zveja pēdējos gados praktiski nav veikta. Ezerā nav noregulēts optimālais ūdenslīmenis, tāpēc ezers ātri aizaug. Par pārējo rajona upju un mazo ezeru bioloģisko resursu stāvokli datu ir maz. Zināms, ka Ogres upē un tās pietekās, kā arī vairākos dīķos un ūdenskrātuvēs dzīvo vēži, strauta foreles. Ir ziņas, ka Tulku ezerā mīt medicīniskās dēles, kas ierakstītas Latvijas Sarkanajā grāmatā.
Atkritumu saimniecība. Rajonā ir 13 atkritumu izgāztuves. Visas šīs izgāztuves ir ierīkotas bez projekta, neatbilst pastāvošajiem tehniskajiem noteikumiem un sekmē gruntsūdens un citu ūdeņu piesārņošanu. Joprojām uz izgāztuvēm tiek vesti nešķiroti atkritumi, starp tiem arī cilvēkiem bīstami atkritumi. Ogres pilsētas atkritumi tiek vesti uz rajona centralizēto izgāztuvi "Ķegums" Ogresgala pagastā (Ogres novadā). Gada laikā izgāztuvē nogādā 80000 m³ atkritumu. Aktuāla ir izgāztuves rekonstrukcijas nepieciešamība, arī jaunas izgāztuves teritorijas sagatavošana. Tajā paredzēta ūdensnecaurlaidīga 0,5 m bieza māla slāņa uzklāšana. Māla kārtu iespējams aizstāt arī ar ārzemēs ražotu speciālu ieklājējplēvi. Jaunas izgāztuves būtu jāiekārto Birzgales un Meņģeles pagastā, jo esošās ir pārpildītas un neatbilst sanitārtehniskajām prasībām. Ikšķiles novada Kranciema karjerā uzsākta lietotu autoriepu savākšana. Aktuāls ir jautājums par centralizētas ķimikāliju noliktavas ierīkošanu Ogres rajona vajadzībām.
Ogres plūdu problēma. No ārējiem apstākļiem, kas būtiski ietekmē dabas apstākļus Ogrē un tās apkārtnē, kā arī pilsētvides attīstību, pats nozīmīgākais ir Rīgas HES uzcelšana un Rīgas ūdenskrātuves izveidošana. Tādējādi tika mainīta Daugavas piekrastes un Ogres salas konfigurācija, mainījās Ogres upes lejtece - upē pacēlās ūdenslīmenis, pilsētā novērojama gruntsūdens līmeņa celšanās. Ekspluatācijas laikā atklājās Rīgas ūdenskrātuves hidrotehnisko būvju projektēšanas un celtniecības nepilnības un kļūdas, kuru dēļ pie Ogres upes ietekas Daugavā veidojas pretstraumes un ledus sastrēgumi. Ik gadus intensīvas sniega kušanas periodā Ogres upē strauji ceļas ūdenslīmenis un pārplūst teritorijas pie Norupītes ietekas Ogrē; ir apdraudēti arī kājnieku, dzelzceļa un autoceļa tilti pār Ogres upi. Par parastu parādību pavasarī kļūst ledus sastrēgumu spridzināšana pie Ogres upes ietekas Daugavā, kas negatīvi ietekmē zivju u.c. ūdens iemītnieku populāciju.
Ūdens aizsardzība. Ogres rajonā aktuālākais vides aizsardzības pasākums ir notekūdeņu attīrīšana. Daugavā ik diennakti tiek ieplūdināti 17000 m³ notekūdeņu, kas attīrīti 5 bioloģiskās attīrīšanas iekārtās ar 90% efektivitāti un 4 mehāniskās attīrīšanas iekārtās, kuru efektivitāte ir 30%. Ir izstrādāti projekti attīrīšanas iekārtu rekonstrukcijai Dzelmēs (Lieljumpravā), pabeigta ir Pārogres kanalizācijas kolektora izbūve. Bez tam Daugavas sanitārajā aizsargjoslā (50 – 100 m attālumā no krasta) atrodas zemnieku saimniecības, kuru mēslu krātuves neatbilst pastāvošajām tehniskajām prasībām. Pēc ūdenskrātuvju ierīkošanas un ūdenslīmeņa paaugstināšanas aktuāla kļuvusi Daugavas krastu aizsardzība. Pastiprināta Rīgas ūdenskrātuves krastu noārdīšanās Ogres rajona robežās notiek kreisajā krastā 10 km garumā un labajā krastā - 7 km garumā. Ķeguma ūdenskrātuves krastu noārdīšanās notiek attiecīgi 25 km un 22 km garumā. Krastu izskalošanas process apdraud arheoloģijas pieminekļus, dzīvojamās un saimniecības ēkas, īpaši aizsargājamo augu atradnes, samazinās lauksaimniecībā izmantojamās zemes un meža platības. Piemēram, Birzgales zemnieku saimniecībā "Krūmiņi" gadā noārdās 0,5 m plata krasta josla, bet Līčupes ietekas apkārtnē - pat 2 – 3 m plata krasta josla. Diemžēl ir pārtraukta ūdenskrātuvju nostiprināšana un kopšana.
Īpaši aizsargājamo augu atradņu aizsardzība. Pēc Reģionālās vides pārvaldes datiem, Daugavas ielejā sastopamas 15 īpaši aizsargājamo augu sugas; vairākām no tām Daugava ir sugas izplatības areāla austrumu vai rietumu robeža. Daugavas krastu noārdīšanās dēļ, kā arī attīstoties zemnieku saimniecībām, daudzas augu atradnes ir apdraudētas. Ir jānoslēdz līgumi ar zemes lietotājiem un īpašniekiem par īpaši aizsargājamo augu aizsardzību.
Daugavas ainavas aizsardzība. Daugavas ielejas daļai starp Rīgas - Daugavpils un Ķekavas - Jaunjelgavas šoseju ir jāiztur intensīvāka vidi piesārņojoša slodze nekā pārējā Ogres rajona daļā. Daugavas ielejā atrodas arī salīdzinoši vairāk kultūrvēsturisku pieminekļu un dabas objektu, tāpēc visām pašvaldībām un zemes īpašniekiem jārisina jautājumi par šīs teritorijas aizsardzību atbilstoši pastāvošajām normm.
Lielvārdes lidlauks. 1994. - 1995. gadā Ogres Reģionālā vides pārvalde kopā ar vācu firmu IABG veica Krievijas bruņoto spēku atstātā lidlauka izpēti. Lidlauka teritorijā tika konstatēts dažādas pakāpes augsnes un ūdeņu piesārņojums. Bez pozitīva ekspertīzes slēdziena lidlauka teritorijā darbību uzsāka dažādi uzņēmumi, kas rupji pārkāpa vides aizsardzības noteikumus. Notika kokogļu ražošana bez projekta dokumentācijas saskaņošanas un uzglabāti benzola pārstrādes atkritumi.
Ogres pilsēta. Ogrē un tās apkaimē aktuāla arī antropogēnā (cilvēka) iedarbība uz apkārtējo vidi. Pārāk liels ir cilvēka darbības "spiediens" uz Ogres pilsētas un piepilsētas zaļo zonu. Tas izpaužas kā meža zemsedzes izmīņāšana, kas veicina erozijas procesus, sevišķi pauguru nogāzēs. Atkailinās koku saknes, un iet bojā vērtīgi koki, sevišķi skuju koki, kas aizvien vairāk sāk slimot ar dažādām slimībām. Savukārt pamežs tiek piesārņots ar neraksturīgām krūmu sugām, kas pasliktina pameža gaismas apstākļus un nelabvēlīgi ietekmē zemsedzi.