google/wiki40b huggingface dataset:
Gustavs Dalens

Dzīves sākuma posms

Dalens piedzima 1869. gadā Stēnstorpā, Vesterjētlandē (Västergötland). Jaunībā viņš vadīja ģimenes fermu, kur bija izveidojis arī pienotavu. Viņš mācījās lauksaimniecības skolā. 1892. gadā viņš izgudroja piena tauku testēšanas ierīci, ar ko pārbaudīt piena kvalitāti. Dalens savu izgudrojumu parādīja Gustavam de Lavalam Stokholmā. Lavals bija pārsteigts par Dalena izgudrotāja talantu, ieteica viņam pievērsties inženierijai. Dalens iestājās Čalmersa tehniskajā universitātē, ko pabeidza 1896. gadā. Pēc tam Dalens vienu gadu studēja Šveicē Eidgenössisches Polytechnikum. Vēlāk viņš atgriezās Zviedrijā.
1901. gadā Dalens apprecējās ar Elmu Pērsoni. Ģimenē piedzima četri bērni.

Karjera

Dalens 1901. gadā sāka strādāt par tehnisko vadītāju kompānijā Swedish Carbide and Acetylene. 1906. gadā Dalens kļuva par galveno inženieri gāzu akumulatoru kompānijā. 1909. gadā sāka strādāt par vadošo direktoru kompānijā AGA (Svenska Aktiebolaget Gasaccumulator). Ražošanā tika ieviesti daudzi Dalena izgudrojumi.
Dalens daudzos no saviem izgudrojumiem lietoja gāzi kā enerģijas avotu. Viņš strādāja ar acetilēna gāzi, lietojot to kā degvielu bāku gaismas avotiem. 1912. gadā izmēģinājuma laikā Dalens smagi cieta no acetilēna eksplozijas un zaudēja redzi. Kad viņam šajā pašā gadā piešķīra Nobela prēmiju fizikā, viņa vietā to saņēma brālis.
Kaut arī Dalens bija kļuvis akls, līdz mūža beigām (1937) viņš turpināja gan strādāt pie jauniem izgudrojumiem, gan vadīt AGA kompāniju. Viņš ieguva kontraktu par Panamas kanāla aprīkošanu ar gaismām. Vēlāk Dalens pievērsās siltumtehnikas ierīcēm un izgudroja plaši pazīstamo AGA plīti (Aga cooker).
Savas dzīves laikā Dalens saņēma vairāk kā 100 patentus. 1913. gadā viņš kļuva par Zviedrijas Karaliskās zinātņu akadēmijas locekli, bet 1919. gadā arī par Zinātnes un inženierijas akadēmijas locekli.
Paunka Todorova

Biogrāfija

No 1950. gadu vidus līdz 1960. gadu beigām bijusi viena no vadošajām Bulgārijas šahistēm. Bulgārijas sieviešu šaha čempionātos izcīnījusi sešas medaļas: divas zelta (1955, 1964), sudraba (1970) un trīs bronzas (1951, 1952, 1954). 1958. gadā izcīnījusi 3. vietu starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Bela Crkvā (tagad Serbija). Piedalījusies 1959. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Plovdivā, kurā ierindojusies 14. vietā (uzvarēja Kira Zvorikina). 1963. gadā Splitā pārstāvējusi Bulgāriju 2. sieviešu šaha olimpiādē.
1978. gadā pārtraukusi savu šahistes karjeru.
Erika Bele

Biogrāfija

No 1970. gadu vidus līdz 1980. gadu vidum bijusi viena no vadošajām Nīderlandes šahistēm. Trīs reizes uzvarējusi Nīderlandes sieviešu šaha čempionātos: 1975., 1980. un 1981. gadā. Piedalījusies vairākos starptautiskajos šaha turnīros. 1979. gadā Nalenčovā dalījusi otro vietu kopā ar Ģertrūdi Baumštarku (turnīrā uzvarēja Tinde Čonkiča). 1981. gadā Benidormā Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma cikla izcīņas zonas turnīrā ieņēmusi otro vietu aiz Njevesas Garsijas un ieguvusi tiesības piedalīties starpzonu turnīrā. 1982. gadā FIDE viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 1982. gadā Bādkisingenē piedalījusies starpzonu turnīrā, kurā ieņēmusi 11. vietu.
Sešas reizes pārstāvējusi Nīderlandi sieviešu šaha olimpiādēs (1974, 1976, 1978, 1980, 1982, 1984) un 1982. gadā izcīnījusi individuālo bronzas medaļu.
Meitene ar pērļu auskaru

Apraksts

Glezna ir parakstīta (IVMeer), taču nav datēta; tāpat nav skaidrs, vai glezna ir pasūtījuma darbs, taču tā, iespējams, nav tikusi gleznota kā portrets, jo neatbilst sava laika portretēšanas standartiem. Uzskata, ka gleznā attēlotā meitene varētu būt bijusi Vermēra meita Marija, kurai gleznas tapšanas brīdī varēja būt apmēram 12 gadu, taču viņas tēlojums varētu liecināt, ka tēls ir alegorisks. Zināmā mērā modele līdzinās arī meitenei no Vermēra gleznas "Glezniecības māksla".
Meitenei galvā ir turku turbāns, kas rada eksotikas iespaidu (Eiropas glezniecības tradīcijās meitenes ar turbānu mēdz būt sibillas), lai arī turbāni lietoti arī Eiropā, taču gleznas centrā ir viņas pērļu auskars (iespējams, šķīstības simbols). Iespējams, Vermēram nav bijusi pieejama dabīga šāda izmēra pērle un viņš vai nu mainījis īstās pērles proporcijas vai gleznojis pēc cita materiāla (piemēram, stikla) auskara. Līdzīgs auskars parādās vēl vairākos Vermēra darbos. Gleznai ir tumšs fons, kas raksturīgi arī Rembranta darbiem. Glezna, iespējams, gleznota ar camera obscura palīdzību, jo vairāk nekā konkrētas detaļas gleznā parādās gaismēnu kontrasti, turklāt priekšmetu kontūras ir izplūdušas.
Glezna ir saglabājusies salīdzinoši sliktā stāvoklī (arī saplaisājusi) un vairākkārt tikusi atjaunota. Pirmās ziņas par gleznu saistāmas ar 1881. gadu, kad kādā izsolē Hāgā tā tika nopirkta par 2 guldeņiem un 30 centiem.
Aleksandrs Kazancevs

Biogrāfija

A. Kazancevs piedzima 1906. gadā Ahmoļinsā. Beidza reālskolu Petropavlovskā, tehnikumu Omskā un 1930. gadā Tomskas Tehnoloģisko institūta Mehānikas fakultāti. Pēc tam sāka strādāt Beloretskas Metalurģiskā rūpnīcā par galveno mehāniķi. Trīsdesmito gadu sākumā tika pārcelts uz Maskavu un nodarbojās ar elektrisko ieroču izstrādi. 1939. gadā bija padomju paviljona galvenais inženieris Vispasaules izstāde Ņujorkā. Neilgi pirms 2. pasaules kara sākuma atgriezās Padomju Savienībā. Bija Lielā Tēvijas kara dalībnieks. Kara laikā, strādādams militārās rūpnīcās pie jaunu ieroču izstrādes, no ierindnieka uzdienēja līdz pulkvedim. Pēc demobilizācijas nodarbojās ar rakstniecību. Apglabāts Vedenskas kapsētā.

Rakstniecība

1936. gadā, uzvarot kinoscenāriju konkursā ar darbu "Arenida" (Аренида), Kazancevs pieteica sevi kā zinātniskās fantastikas autoru. Hirosimā un Nagasaki nomesto atombumbu sprādzienu aprakstos viņš saskatīja līdzību ar 1908. gada katastrofu Tunguskas taigā un uzrakstīja stāstu "Sprādziens" (Взрыв), izvirzot savu hipotētisku šī fenomena skaidrojumu.
Vairāku polāro staciju apmeklējumi ar ledlauzi "Georgijs Sedovs" viņam radīja ierosmi uzrakstīt noveles: "Pret vēju" (Против ветра, 1950) un "Viesis no kosmosa" (Гость из космоса, 1958).
Dažādos gados tika publicēti citi Kazanceva ievērojamākie darbi: "Vētru planēta" (Планета бурь, 1959), "Mēness ceļš" (Лунная дорога, 1960).
A. Kazanceva tikšanās ar tā laika slaveniem zinātniekiem Nilu Boru un citiem bagātina rakstnieka māksliniecisko iztēli. No 1972. līdz 1974. gadam viņš uzrakstīja triloģiju "Faeti".
Pieminētie Kazanceva darbi ir tikai neliela daļa no viņa daiļrades. Vairāki no viņa darbiem tika ekranizēti. Pazīstamākā pēc Kazanceva darba tapušā filma ir "Vētru planēta" (1962).

Šaha kompozīcija

No 1926. gada publicējis vairāk nekā 70 etīdes, vairākus divvilčus un trīsvilčus. No 1951. līdz 1965. gadam piedalījies piecos PSRS individuālos šaha kompozīcijas čempionātos un vairākos konkursos. Tajos ieguvis daudz atzinību, tai skaitā 8 pirmās godalgas. FIDE 3. konkursā (1962) izcīnījis sudraba medaļu.
No 1956. gada starptautiskais tiesnesis un no 1975. gada starptautiskais meistars šaha kompozīcijā.
Bicing

Darbība

Sistēmu uztur pilsētas pašvaldība un uzņēmums Clear Channel. Lai to iegūtu, nepieciešams gada abonements. Šobrīd tīklā ir vairāk kā 420 stacijas ar vairāk kā 6000 velosipēdiem. Stacijas atrodas lielākajā daļā pilsētas līdzenā apvidus un starp tām ir 300 līdz 400 metri, daudzas no tām atrodas pie sabiedriskā transporta pieturām, ļaujot turpināt braucienu ar sabiedrisko transportu. Metro stacijās parasti ir zīmes, kas norāda uz tuvāko Bicing staciju.
Velosipēdus var iznomāt vai atdot atpakaļ jebkurā stacijā, ļaujot to izmantot vienvirziena braucieniem. Katrā stacijā ir no 15 līdz 30 vietas velosipēdiem, bet apdzīvotākās vietās tuvu var atrasties vairākas stacijas.
Lai iznomātu velosipēdu, lietotājam jāizmanto bezkontakta RFID karte, lai sevi identificētu. Pēc tam sistēma atslēdz velosipēdu no atbalsta rāmja. Velosipēdus bez papildu maksas var izmantot pirmās 30 minūtes, sekojošās pusstundas (līdz 2 stundām) katra maksā 0,70 € katra. Velosipēdu izmantošana ilgāk par 2 stundām tiek ierobežota ar papildu maksu 4,20 € stundā, bet arī ar iespējamību, ka abonements pēc vairākiem pārkāpumiem tiek anulēts. Velosipēda atgriešana notiek ievietojot to brīvā vietā jebkurā stacijā, velosipēds tiek automātiski atpazīts un pieslēgts.
Lai līdzsvarotu dažādu lietojuma apjomu, ar īpašām automašīnām velosipēdi tiek pārvadāti starp stacijām.
Torijs Krugs

Spēlētāja karjera

Pēc trim NCAA čempionātā aizvadītām sezonām, profesionāļa karjeru Krugs sāka 2011.—12. gada sezonas otrajā pusē, aizvadot divas spēles NHL kluba Bostonas "Bruins" rindās. 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja AHL vienībā Providences "Bruins", tās sastāvā turpinot spēlēt arī tad, kad sākās NHL sezona. "Bruins" rindās Krugs atgriezās vien Stenlija kausa izcīņas laikā.
Lilija Dzene

Biogrāfija

Dzimusi Vecpiebalgā, vidusskolā mācījusies Rīgā, kur dzīvojusi tēva brāļa režisora un pedagoga Emīla Mača un Dailes teātra aktrises Lilijas Žvīgules ģimenē. Studējusi Maskavas Vissavienības Teātra mākslas institūta teātra zinātņu fakultātē, kuru beigusi un sākusi strādāt laikrakstā "Cīņa", kur no 1963. līdz 1967. gadam vadījusi kultūras nodaļu. Bijusi ilglaicīga almanaha "Teātris un dzīve", žurnālu "Māksla", "Teātra vēstnesis" un laikraksta "Literatūra un Māksla" rakstu autore. No 1959. gada bijusi Teātra darbinieku savienības biedre, bet no 1961. gada — Rakstnieku savienības biedre.

Devums rakstniecībā

Rakstus par teātri publicējusi no 1953. gada. Uzrakstījusi monogrāfiju par Latvijas Nacionālo teātri "Drāmas teātris" (1979). Ievērību guvušas monogrāfijas par latviešu teātra māksliniekiem: "Labais mūžs" (1964), par Mirdzu Šmitheni; "Kārlis Sebris" (1967); "Lidija Freimane" (1971); "Elza Radziņa" (1973); "Dialogs ar Hariju Liepiņu" (1977); "Mana versija par Alfredu Jaunušanu" (1979); "Vai tavs mūžs kam lieti der" (1983), par Kārli Sebri; "Aktiera Jāņa Kubiļa atbildes" (1984); "Aktieris pret savu gribu" (1987), par aktieri Eduardu Pāvulu; "Draiskā peonija" (1997), par Elzu Radziņu; "Ar zelta lāpu rokā" (1992), par trimdas latviešu aktieriem; "Triju aktieru dzīves savā laikā, savā dzimtā un — arī teātrī" (1995), par Maču dzimtas aktieriem Emīlu Maču, I.Maču, Liliju Žvīguli; bijusi Kārļa Sebra grāmatas "Mīļā meļa memuāri" (1998) un enciklopdijas "Teātris un kino biogrāfijās" (1999—2002) redaktore.

VDK kartotēka

L. Dzenes kartīte atrasta publiskotajā VDK savervēto aģentu kartotēkas daļā. Tajā apgalvots, ka viņa kā aģente "Elza" savervēta 1979. gada oktobrī, tomēr Alvis Hermanis apgalvojis, ka viņas aģentes lieta ir uztaisīta bez viņas ziņas, jo vervētājs izrādes veidošanas laikā esot par to atzinies.
1999. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Latvijas futbola Virslīgas 1999. gada sezona bija 25. Virslīgas sezona, kas sākās 1999. gada 10. aprīlī, bet noslēdzās 6. novembrī. Par Latvijas čempioniem astoto reizi pēc kārtas kļuva "Skonto", kas par 9 punktiem apsteidza tuvākos sekotājus "Liepājas Metalurgu". Par labāko vārtu guvēju kļuva liepājnieks Viktors Dobrecovs ar 22 vārtiem.
Observatorija

Observatorija (no latīņu: observare — 'novērot') ir ēka, kurā atrodas viens vai vairāki lieli teleskopi. Observatorijas izmanto astronomi, lai skatītos debesīs. Observatorijas parasti būvē augsti virs jūras līmeņa, piemēram, kalnos, lai mazāk atmosfēra izkropļotu iegūtos attēlus, un tālu no pilsētām, kuras rada mākslīgo gaismu un traucē veikt novērojumus.

Observatorijas

Observatorijas var būt dažādas. Pamatā tiek izmantotas observatorijas, kuras ir stacionāras un atrodas kāda noteiktā vietā. Tās var būt kā viena ēka vai teritorija, kurā izvietoti vairāki teleskopi vai citas ierīces, ar kurām ir iespējams novērot debesis. Savukārt, lai iegūtu kvalitatīvākus attēlus no Visuma dzīlēm, orbītā ap Zemi tiek palaistas orbitālās observatorijas. Pazīstamākā orbitālā observatorija ir Habla teleskops.
Parasti observatorijas izmanto pētījumiem, bet ir arī observatorijas, kuras ir iespējams izmantot arī vienkāršai apskatei, proti, tūristiem un cit­ām personām, kas vēlas apskatīt debesis, zvaigznes un citas kosmiskas parādības.
Vēl bez šīm observatorijām 2005. gadā Latvijā tika izveidota pirmā mobilā observatorija Eiropā, kura ir izveidota uz smagās mašīnas šasijas un 2008. gadā Latvijā tika izveidota StarSpace publiskā observatorija Suntažos, kas ir aprīkota ar 16" Meade teleskopu.
Hermanis Ernsts Adolfi

Dzīvesgājums

Dzimis Cēsīs pilsētas ārsta Alekša Adolfi gimenē, no 1878. līdz 1882. gadam mācījās Bērzaines ģimnāzijā. Beidzis Vidzemes guberņas ģimnāziju Rīgā. No 1882. līdz 1888. gadam studēja medicīnu Tērbatas Universitātē. No 1891. gada prozektors Tartu. Papildinājies Berlīnē, Utrehtā un Parīzē. Vēlāk pasniedzējs Tērbatas Universitātē, anatomijas profesors un Anatomijas institūta direktors (1912-1916; 1918). Sarkanās armijas uzbrukuma dēļ 1918. gada beigās devās uz Kēnigsbergu, kur beidza dzīvi pašnāvībā.
Hinolīns

Vēsture

Hinolīnu pirmo reizi izolēja vācu ķīmiķis Fridlībs Ferdinands Runge (Friedlieb Ferdinand Runge) 1834. gadā no akmeņogļu darvas. Pirmo hinolīna sintēzi veica čehu ķīmiķis Zdenko Hanss Skraups (Zdenko Hans Skraup) 1880. gadā.

Atrašanās dabā

Hinolīna struktūra ir dažu alkaloīdu pamatā, no kuriem svarīgākais ir hinas koka mizas alkaloīds — hinīns (no tā cēlies arī hinolīna un daudzu citu savienojumu nosaukums). Hinīns un tam līdzīgas mākslīgas ārstniecības vielas (plazmohins, plazmocīds) ir svarīgi medikamenti malārijas ārstēšanai.

Iegūšana

Hinolīnu un tā metilatvasinājumus (piemēram, hinaldīnu) rūpnieciski iegūst no akmeņogļu darvas hinolīna-izohinolīna frakcijas.
Lai sintētiski iegūtu hinolīna sistēmu saturošus savienojumus (saslēgtu hinolīna ciklu), izmanto Skraupa sintēzi. Šī reakcija nosaukta atklājēja Zdenko Skraupa vārdā un tās laikā arilamīni (piemēram, anilīns) reaģē ar glicerīnu un sērskābi paaugstinātā temperatūrā oksidētāju klātienē. Par oksidētājiem var izmantot nitrobenzolu, arsēna pentoksīdu u.c. vielas. Vispirms no glicerīna sērskābes iedarbībā rodas akroleīns, kura dubultsaitei pēc tam pievienojas arilamīns. Izveidojies starpsavienojums ciklizējas, atšķeļ ūdens molekulu un visbeidzot oksidējas (zaudē ūdeņradi).
Otra svarīga hinolīna atvasinājumu iegūšanas metode ir Dēbnera—Millera sintēze, kuru atklājuši vācu ķīmiķi Oskars Dēbners (Oscar Döbner) un Vilhelms fon Millers (Wilhelm von Miller) 1881. gadā. Arī šajā reakcijā izmanto arilamīnus. Tie reaģē ar nepiesātinātajiem karbonilsavienojumiem (α,β-nepiesātinātiem aldehīdiem vai ketoniem) sālsskābes vai cinka hlorīda klātienē, pie kam nepiesātinātos savienojumus iegūst turpat reakcijas vidē no piesātinātiem aldehīdiem vai ketoniem. Bez tam reakcijas laikā arilamīni un aldehīdi kondensējas savā starpā, veidojot aldimīnus (C₆H₅N=CHR), kuri kalpo kā oksidētāji (reakcijas mehānisms līdzīgs Skraupa reakcijas mehānismam).

Īpašības

Skābā vidē protonējoties, hinolīns veido hinolīnija jonu un hinolīnija sāļus. Alkilējoties viegli veido ceturtējos sāļus (N-alkilhinolīnija sāļus). Elektrofilās aizvietošanas reakcijas (bromēšana, nitrēšana u.c.) hinolīnam parasti notiek pie 6. vai 8. oglekļa atoma.
Nukleofilie reaģenti parasti mēdz iedarboties uz hinolīna molekulas 2. atomu. Karsējot ar kālija hidroksīdu, rodas 2-hidroksihinolīns, ar nātrija amīdu (Čičibabina reakcija) — 2-aminohinolīns). Sevišķi viegli ar šādiem reaģentiem reaģē hinolīnija katjons, kas viegli veido lādiņa pārneses kompleksus.
Hidrogenējot hinolīnu platīna katalizatora klātienē, vispirms rodas 1,2,3,4-tetrahidrohinolīns (pirmais reaģē piridīna cikls), pilnīgi hidrējot — cis-dekahidrohinolīns.
Oksidējot ar kālija permanganātu vai HNO₃, vispirms reaģē benzola gredzens un veidojas piridīn-2,3-dikarbonskābe (hinolīnskābe). Oksidējot ar peroksiskābēm (Karo skābi) vai ūdeņraža peroksīdu, rodas hinolīn-N-oksīds.

Izmantošana

Organiskajā sintēzē izmanto par šķīdinātāju (hinolīnā šķīst sērs un fosfors, kā arī sveķi un terpēni). Hinolīns ir arī dažādu bioloģiski aktīvu savienojumu (piemēram, nikotīnskābes) un analītiskās ķīmijas reaģentu sintēzes izejviela.
Osas apmetne

Osas apmetne bija vēlā mezolīta, agrā un vidējā neolīta (5600. - 2300. gadu p.m.ē.) iedzīvotāju apdzīvota vieta Lubāna līdzenumā tagadējā Rugāju novada (Lazdukalna pagasts) teritorijā. Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis, reģ. nr. 266.
Atrodas nelielā pakalnā Piestiņas vecupes labajā krastā pie Osu mājām. Pieder pie vissenākajām zināmajām cilvēku apmešanās vietām Latvijas teritorijā. Apdzīvota vairāk nekā trīs tūkstošus gadu līdz Auklas keramikas kultūrai piederošo indoeiropiešu cilšu (pirmbaltu) iekarojumu laikam.

Arheoloģiskie izrakumi

Arheoloģiskā izpēte atkārtoti veikta 1964. un 1969. gadā, kā arī 1981.-1982. gadā Franča Zagorska vadībā. Atsegta pavarda vieta. Mezolīta laikmeta (5600. - 4500. gadu p.m.ē.) kultūrslānī atrastas kaula un raga harpūnas, kalti, naži, šķēpu gali, ragavu sliece. 
Agrā neolīta laikmeta (4500. - 3400. gadu p.m.ē.) kultūrslānī atrasti kaula bultu un šķēpu gali, duncis ar aļņa galvas veidā izgrieztu spalu, kaula un raga kalti, krama rīki, slānekļa rīku fragmenti, Osas tipa keramika. Osas tipa keramikas traukiem augšmaliņa vienmēr ir plānāka par pārējo sienu daļu, noapaļota, retāk taisna, gluda vai rotāta sīkiem ķemmes vai svītriņu iespiedumiem. Trauku virsma pārsvarā neornamentēta, gluda vai švīkāta. Latvijas teritorijas austrumu daļa, kur bija izplatīta Osas tipa keramika, ietilpa Narvas kultūras areālā. 
Vidējā neolīta laikmeta (3400. - 2300. gadu p.m.ē.) kultūrslānī atrasta ķemmes-bedrīšu keramikas kultūrai raksturīgu trauku lauskas.
Strādnieku teātris

Vēsture

Strādnieku teātrim bija saistības ar Latvijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju. Teātri vadīja sabiedrība „Strādnieku teātris”. Teātra izrādēm bija sabiedriski politisks un idejisks raksturs. Ievērojamākie teātra režisori bija Jurijs Jurovskis, Olga Bormane, Jānis Zariņš un Kārlis Veics. Teātri vadīja direktors Roberts Dukurs, tajā strādājuši arī dekorators Herberts Līkums, muzikālās daļas vadītājs O. Melli un kustību konsultants Sam-Hiors. Teātrī darbojās aktieri, kuri vēlāk bija pazīstami arī citos kolektīvos — Lūcija Baumane, Luijs Šmits, Leonīds Leimanis un citi. Par teātra padomes goda priekšsēdētāju tika iecelts Rainis.
Iestudējumi: A. Upīša „Peldētāja Zuzanna” (rež. O. Bormane, 1931), E. Tollera „Katlu ugunis” (rež. J. Jurovskis, 1931), F. Volfa „Kataras matroži” (rež. J. Jurovskis, 1932), R. Štemles „Cīņa ap sēnalām” (rež. O. Bormane, 1932), H. Kesera „Bezdarbs” (rež. J. Zariņš, 1932), P. Mohmaņa „Robinsons” (pēc D. Defo romāna; rež. J. Jurovskis, 1932), Ž. Ofenbaha „Ju-Ju (Perikola)” (rež. J. Jurovskis, 1932), M. Konelli „Melnā bībele" (rež. J. Jurovskis, 1933) u.c. 
Teātris tika likvidēts pēc Kārļa Ulmaņa organizētā valsts apvērsuma 1934. gada 15. maijā.
Jemenas administratīvais iedalījums

Jemenas administratīvo iedalījumu veido 21 muhāfazas un galvaspilsēta, kuras sīkāk tiek iedalītas 333 distirktos.
Ūdenssuņi

Kopīgās īpašības

Ūdenssuņi ir ūdenī dzīvojoši dzīvnieki, kas atšķirībā no daudzām citām salamandrām, kļūstot pieauguši, nezaudē savas žaunas, neskatoties uz to, ka tām attīstās arī plaušas. Plaušām praktiski gandrīz nav nozīmes šo dzīvnieku elpošanā, jo šie dzīvnieki nekad nepamet ūdeni. Ūdenssuņi skābekli uzņem arī caur ādu un ļoti retos gadījumos, ieelpojot gaisu pie ūdens virsmas. Lielākā daļa šīs ģints sugu ir 28 cm garas, vienīgi ūdenssuns sasniedz 40 cm garumu. To ķermenis ir spēcīgs un masīvs, tumši brunā, pelēkā vai melnā krāsā, turklāt ķermeņa augšpusē ar raibumojumu. Kājas masīvas, gan priekškājām, gan pakaļkājām ir četri pirksti.
Savu nosaukumu "ūdenssuņi" šīs sugas ieguvušas tādēļ, ka spēj izdot skaņas, kas atgādina suņa rejas. Ūdenssuņiem ir gaļīgas lūpas, kas neļauj barībai izbēgt no mutes dobuma, tās iesūkšanas brīdī. Augšžoklī tiem iztrūkst priekšzobu kauliņa.

Dzīves veids

Ūdenssuņu sugas apdzīvo ezerus un nelielas upītes. Tie barojas ar baktērijām, vienšūņiem, bezmugurkaulniekiem un nelielām zivtiņām. Par šo sugu vairošanos ir ļoti maz zināmu faktu. Piemēram, ūdenssuns pārojas rudenī, bet ikrus nērš nākamajā pavasarī. Ikri tiek piestiprināti pie akmeņiem un nogrimušiem kokiem. Ūdenssuņiem abi dzimumi izrāda zināmu vecāku aprūpi par ikriem, uzturoties to tuvumā. Kāpuri tikai pēc vairākiem gadiem izaug par pieaugušiem īpatņiem.
Sokoļņiku arēna

1975. gada traģēdija

1975. gada 10. martā arēnā noritēja spēle starp PSRS junioru izlasi un kanādiešu komandu Berijas "Cap" - to klātienē vēroja 4500 skatītāju. Kanādiešu komandas galvenais sponsors bija košļājamo gumiju ražotājs Wrigley, un mača gaitā laukuma viesi tribīnēs meta košlājamo gumiju iepakojumus un krāsainas uzlīmes, iemūžinot arī padomju jauniešu pūļus, kas par tām cīnījās.
Pēc mača ļaužu masas traucās uz izeju, cerot sagaidīt kanādiešu komandu pie tās autobusa. Halles elektriķis, kurš atradās alkohola reibumā, pārliecībā, ka visi skatītāji bija jau atstājuši Sokoļņiku teritoriju, izslēdza visas gaismas. Tā kā spēli klātienē apmeklēja arī ārzemnieki, tiem bija atvēlētas atsevišķas izejas, savukārt pārējiem skatītājiem halli nācās atstāt pa vienu atlikušo izeju. Negadījumā līdz nāvei tika sabradāts 21 cilvēks, taču vēl 25 guva traumas.
Velna Skroderis

Teikas

Teikas vēsta, ka Velns sēdējis uz akmens un ar ragavu ilksi kā adatu lāpījis savas bikses, ko saplēsis, mēģinot aizbērt netālu esošo Aivieksti.
Sentvinsentas un Grenadīnu administratīvais iedalījums

Sentvinsentas un Grenadīnu administratīvo iedalījumu veido 6 pagasti. Pēc platības lielākais pagasts ir Šarlotes pagasts (149 km²), bet mazākais Sentendrū pagasts (29 km²). Pēc iedzīvotāju skaita lielākais pagasts ir Sentdžordža pagasts (51 400 iedzīvotāji), bet mazākais – Sentpatrika pagasts (5 800 iedzīvotāji).
Apvienotā Baltijas hercogiste

Likvidēšana

Pēc Vācijas kapitulācijas 11. novembrī, Novembra revolūcijas un Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada 18. novembrī, Vācija 25. novembrī ar Vinniga notu provizoriski atzina Latvijas Pagaidu valdību. Vācu militārā pārvalde 1918. gada 26. novembrī nodeva savas pilnvaras Pagaidu valdībai. Vācijas ģenerālpilnvarotais Baltijas zemēs Augusts Vinnigs līdzīgu vienošanos ar Igaunijas Pagaidu valdību parakstīja jau 1918. gada 19. novembrī.
Apvienotās Baltijas hercogistes Reģentu padome nolika savas pilnvaras 1918. gada 28. novembrī, tomēr mēģinājumi militārā ceļā atjaunot Baltijas valsti turpinājās arī 1919. gadā. 1919. gada 18. februārī Liepājā robežkontroles laikā Vidzemes landmaršala Heinriha fon Štrika un zviedru virsnieka Nilsa Ēlunda bagāžā tika atrasta aizzīmogota pakete ar apvērsuma plānu pret Pagaidu valdību. Sazvērnieku tālejošais mērķis bija izveidot apvienotu Baltijas valsti (Baltenland) Vācijas vai arī pēc boļševiku sakāves restaurētās Krievijas protektorātā. Latvijas Pagaidu valdības Iekšlietu ministrs Miķelis Valters izdeva pavēli apcietināt H. fon Štriku un izsludināja naudas prēmiju viņa uzrādītājam 10 000 rubļu apmērā, tomēr fon Štrikam laimējās 20. februārī atstāt Latviju un viņš savu politisko karjeru līdz ar to beidza.

Nauda

Pēc Lietuvas un Kurzemes vasaļvalstu izveides 1918. gada aprīlī Kauņā tika iespiestas ostmarkas ar tekstu vācu, lietuviešu un latviešu valodās. Divas ostmarkas bija līdzvērtīgas 1 ostrublim.
Hermanis Šells

Dzīvesgājums

Dzimis 1850. gada 28. februārī Breisgavas Freiburgā. Mācījās Freiburgas Lielhercoga licejā, studēja filozofiju Freiburgas Universitātē, tad Vircburgas Universitātē, iesniedza filozofijas doktora disertāciju "Dvēseles dzīves vienotība, atvasināta no Aristoteļa filozofijas principiem" (Die Einheit des Seelenlebens aus den Principien der Aristotelischen Philosophie entwickelt, 1872). 1873. gadā viņu iesvētīja katoļu priesteru kārtā, 1879. gadā Šells turpināja teoloģijas studijas Romā, 1883. gadā Tībingenes Universitātē aizstāvēja teoloģijas doktora disertāciju "Trīsvienīgā Dieva darbība" (Das Wirken des dreieinigen Gottes). 1884. gadā ievēlēts par Vircburgas universitātes apoloģētikas, mākslas vēstures un arheoloģijas profesoru. 1896.-1897. gadā bija Vircburgas Universitātes rektors.
Miris 1906. gada 31. maijā Vircburgā. Vatikāna Otrais Koncils (Vaticanum II, 1962-1965) lielā mērā atzina viņa tēzes par pareizām.