google/wiki40b huggingface dataset:
Indra Devi

Dzīvesgājums

Dzimusi 1899. gada 12. maijā Rīgā bankas ierēdņa Vasīlija Pētersona un operetes dziedātājas Aleksandras Labunskas ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā kopā ar vecākiem devās bēgļu gaitās uz Krieviju, 1918. gadā atgriezās dzimtenē, bet 1920. gada decembrī viņa kopā ar māti pārcēlās uz dzīvi Vācijā, kur kļuva par aktrisi un dejotāju. 
1926. gadā viņa piedalījās Teozofijas biedrības kongresā Nīderlandē, bet 1927. gadā pirmo reizi apceļoja Britu Indiju. 1930. gadā Pētersone apprecējās ar Čehoslovākijas konsulāta Bombejā darbinieku Janu Strakatiju. 1937. gadā viņa sāka mācīties Maisoras jogas skolā pie ievērojamā jogas skolotāja un dziednieka Krišnamačarjas (Tirumalai Krishnamacharya). 1939. gadā viņa kopā ar vīru pārcēlās uz Japānas okupēto Šanhaju, kur atklāja savu jogas skolu. 
Pēc Otrā pasaules kara viņa 1947. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV un pēc otreizējām laulībām 1957. gadā mainīja savu uzvārdu uz Indra Devi. Holivudā Indra Devi izveidoja savu jogas studiju ar īpašu atveseļošanās programmu, kas ietvēra asanas, meditāciju, elpošanas vingrinājumus un diētu. Viņas jogas studiju apmeklēja Grēta Garbo, Glorija Svansone, Dženifere Džonsa un citi amerikāņu aktieri. 
Kopš 1985. gada dzīvoja Argentīnā, 1990. gada maijā ciemojās Rīgā.  Mirusi 2002. gada 25. aprīlī Buenosairesā 102 gadu vecumā.
1968. gada vasaras olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Mehiko par 19. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1963. gada 18. oktobrī Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Bādenbādenē, Vācijā. Mehiko par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza Lionu, Buenosairesu un Detroitu.
Rihards Eigims

Biogrāfija

Dzimis 1962. gada 1. maijā Sventē zemnieku ģimenē. 1979. gadā absolvēja Špoģu vidusskolu. No 1980. līdz 1983. gadam R. Eigims dienēja padomju armijā: Melnās jūras flotē.
Augstāko izglītību ieguvis Minskas milicijas augstākās skolas Rīgas filiālē, kā arī Latvijas Policijas akadēmijā. Iegūts diploms tiesību zinātnēs. Iekšlietu struktūrās strādājis īslaicīgi, pievēršoties uzņēmējdarbībai. 1993. gadā R. Eigims kļuva par naftas produktu tirdzniecības firmas "Stalkers D" līdzīpašnieku un vadītāju. Iekļauts Latvijas miljonāru sarakstos.
Nodarbojies ar spīdveju, autosportu un hokeju. Bijis Latvijas čempions un sporta meistars spīdvejā. Trīskārtējs Daugavpils čempions hokeja komandas "Stalkers" sastāvā.
Šķīries, ir divi bērni.

Politiskā darbība

Politikā iesaistījies 2001. gadā, nodibinot partiju "Latgales gaisma". Tajā pašā ievēlēts Daugavpils pilsētas domē ("Latgales gaisma" saņēma septiņus mandātus no 15) un pirmo reizi tika ievēlēts par domes priekšsēdētāju. 2003. gada aprīlī R. Eigims tika atstādināts no amata par pieļautajiem finansiāliem pārkāpumiem un autoritāru vadības stilu, bet par priekšsēdētāju kļuva Ivars Šķinčs. 2005. gadā vēlreiz ievēlēts Daugavpils domē.
2006. gadā viņš kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās no LSDSP saraksta, kurā iekļāvās arī "Latgales gaismas" kandidāti. 2009. gada 6. jūnijā R. Eigima pārstāvētais LSDSP saraksts (viņš pats nebija tās biedrs) uzvarēja Daugavpils domes vēlēšanās, iegūstot 5 vietas domē. 2009. gada 1. jūlijā viņš otro reizi ar minimālu balsu pārsvaru tika ievēlēts par Daugavpils domes priekšsēdētāju. 2009. gada 1. septembrī ārkārtas domes sesijā vispirms R. Eigims tika atstādināts no mēra amata, taču pēc dažām stundām atkal tika ievēlēts. 24. septembrī viņš tika gāzts no Daugavpils mēra amata un par jauno Daugavpils mēru tika ievēlēts Jānis Lāčplēsis.
2010. gada oktobrīR. Eigims tika ievēlēts 10. Saeimā no Zaļo un Zemnieku savienības, pēc ievēlēšanas Saeimā iestājās Latvijas Zaļajā partijā. Saglabāja deputāta mandātu arī 11. Saeimā un 12. Saeimā, ievēlēts no Zaļo un Zemnieku savienības.
2017. gada pašvaldību vēlēšanās R. Eigims kandidēja un tika ievēlēts Daugavpils domē no partijas "Mūsu partija" saraksta, nebūdams tās biedrs. Viņš tika arī ievēlēts par domes priekšsēdētāja Andreja Elksniņa vietnieku. 2017. gada 2. septembrī R. Eigims domes priekšsēdētāja amatā nomainīja A. Elksniņu. 2018. gada 22. novembrī viņš negaidīti zaudēja amatu. Drīz pēc tam KNAB viņu aizturēja saistībā ar krimināllietu par aizdomām par kukuļa pieprasīšanu. 2019. gada oktobrī R. Eigims tika vēlreiz aizturēts saistībā ar iepriekš uzsāktu lietu par kukuļošanu un naudas atmazgāšanu.
2018. gada nogalē, kad tika publiskota Latvijas PSR VDK aģentu kartotēka, tajā bija arī R. Eigima VDK aģenta kartīte.
Ketleru dzimta

Ketleru dzimta (vācu: von Ketteler, von Kettler) ir dižciltīga vācu dzimta no Vestfālenes. No dzimtas nākuši septiņi Ketleru dinastijas hercogi Kurzemes un Zemgales hercogistes tronī. Dzimtas pārstāvji 16. gadsimtā ieceļoja Livonijā, viņi bija Livonijas ordeņa locekļi.

Vēsture

Ketleru dzimta cēlusies no Arnsbergas apkārtnes tagadējās Ziemeļreinas-Vestfālenes zemē, kur 1210. gadā pirmo reizi pieminēts bruņinieks Lamberts no Hīstenes (latīņu: Lambertus de Hustene). No 1318. gada bruņinieks Konrāds no Hīstenes (1285-1364) dabūja iesauku "Ketelers" ("Katlinieks" jeb "Katlu vīrs"), kas pielipa arī viņa pēctečiem. Bruņnieks Rotgers Ketelers (1346-1418) iemantoja Asenes īpašumu pie Zostes (Soest) un viņa pēcnācēji sevi sauca par Ketleriem no Jaunsenes (Kettler zu Neu-Assen). Gotharda Ketlera no no Jaunsenes (1480-1556) vecākais dēls Vilhelms Ketlers (ap 1512-1582) kļuva par Minsteres bīskapu, bet otrs dēls Gothards Ketlers (1517-1587) iestājās Vācu ordenī un devās karot uz Livoniju. 1553. gadā viņš bija ordeņa mantzinis, 1554. gadā Daugavpils komturs, 1557. gadā Vīlandes komturs, pēc Livonijas kara sākuma 1559. gadā pēdējais Livonijas ordeņa mestrs un pirmais Kurzemes un Zemgales hercogs.
Ketleru dzimta valdīja Kurzemē, Zemgalē un Sēlijā līdz 1737. gadam, kad Ferdinands Ketlers (1655-1737) mira trimdā Dancigā bez mantiniekiem. Vācijā vēl arvien turpinās dzimtas senākais Keteleru atzars (von Ketteler-Harkotten), barons Kārlis-Jozefs fon Ketelers (1934–2006) bija vēsturnieks un ģenealogs.
Glūda (stacija)

Vēsture

Šajā vietā 1887. gadā uz dzelzceļa līnijas Rīga—Jelgava—Mažeiķi tika atvērts pieturas punkts Palcgrāve (vācu: Pfalzgrafen, krievu: Фальцграфен). Pirmā pasaules kara laikā pieturas ēka tika sagrauta. 1919. gadā pieturas nosaukums tika mainīts uz Glūda. Līdz ar līnijas Glūda—Liepāja atklāšanu 1928. gadā šeit tika izbūvēta stacija. Staciju mūrējis Miķelis Krūmiņš. Līdz 2001. gadam stacijā pieturēja dīzeļvilciens Rīga—Liepāja, bet līdz 2010. gada 15.februārim — dīzeļvilciens Rīga—Reņģe. Caur Glūdas staciju vienreiz nedēļā brauc vilciens Rīga-Liepāja, bet tas šeit neapstājas.
Norvēģijas Kara skola

Norvēģijas Kara skola (norvēģu: Krigsskolen) ir akadēmija, kurā tiek izglītoti Norvēģijas bruņoto spēku virsnieki. Tā ir dibināta 1750. gada 16. decembrī un ir vecākā universitātes līmeņa izglītības iestāde Norvēģijā. Bāzējas Oslo.
Ingus Jakovičs

Karjera

Basketbola gaitas pieaugušo komandā sāka Gulbenē, pārstāvot Gulbenes "Buki" Latvijas Basketbola otrajā līgā. 2010. gadā pārcēlās uz Rīgu, kur pārstāvēja BAA Riga, spēlējot Rīgas 49. vidusskolā, izcīnīja VEF Rīgas skolu superlīgas kausu. 2011. gadā pārcēlās uz Liepāju, pievienojoties Liepājas "Lauvas", kur pakāpeniski kļuva par vienu no komandas līderiem.
2014. gada 3. janvārī I. Jakovičs pievienojās Rīgas VEF, noslēdzot līgumu uz trim gadiem. Lielāku spēles laiku izpelnījās 2014.—2015. gada sezonā, kad par VEF galveno treneri kļuva Nikolajs Mazurs. 2015. gada 21. februārī piedalījās arī Latvijas Basketbola līgas Zvaigžņu spēlē.
2016. gada vasarā pārcēlās uz Krievijas klubu BC Nizhny Novgorod, kura galvenais treneris ir latvietis Artūrs Štālbergs. Gada beigās pievienojās LBL klubam BK Ventspils. Ar Ventspils komandu kļuva par 2018. gada LBL čempionu.
2019. gada vasarā I. Jakovičs noslēdza līgumu ar Itālijas komandu Pallacanestro Varese.

Izlase

Ingus Jakovičs spēlējis vairāka vecuma Latvijas jauniešu izlasēs, tostarp U-18 un U-20 izlasē. Lielākais panākums saistās ar Latvijas U-20 izlasi, kas 2013. gadā izcīnīja sudraba medaļas Eiropas čempionātā Tallinā. I. Jakovičs bija viens no komandas līderiem, vidēji spēlē gūdams 13,6 punktus un izpildot 3,5 rezultatīvas piespēles.
2014. gada 14. jūlijā debitēja Latvijas nacionālajā izlasē.
2007. gada Latvijas Kauss futbolā

Latvijas kausa 2007. gada sezonai pieteicās kopumā 44 komandas (tostarp visi LMT Virslīgas klubi).
Sātiņu pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Novadnieku un Sātiņu ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Saldus rajonā. Mūsdienās Sātiņu pagasta teritorija iekļauta Saldus novada Novadnieku un Zirņu pagastos.
Kurzemes Šveice

"Kurzemes Šveice" ir abstrakts apzīmējums, kas ieviests 19. gadsimtā Abavas senlejas un apkārtnes posmam no Kandavas, kas tiek dēvēta par „Kurzemes Šveices” vārtiem, līdz Sabilei un tālāk līdz Rendai. Poētiskā apzīmējuma ieviešanas cēlonis ir apvidus krāšņās ainavas un īpatnējā augu valsts. Jau izsenis Kurzemes Šveicē plaukusi vīnkopība. Tagad tur atrodas vairāki vīnogulāji, kā, piemēram, Sabiles vīnakalns, vīna darītavas "Abavas" vīnogulāji un vīna darītavas "Drubazas" vīnogulāji Sabiles apkārtnē, zemnieku saimniecības "Celmiņi" vīnogulāji Kandavas apkārtnē, Hercoga Jēkaba "Riesling" vīnogu audzētava Rendā un tiek stādīti arī jauni vīnogulāji Sabiles apkārtnē un citur Kurzemes Šveicē. Kurzemes Šveicē atrodas arī daudzas muižas, kas tagad atjaunotas, piemēram, Lielvirbu muiža, uz kuru savulaik vēstules savam draugam Kārlim Amendam rakstījis Bēthovens, Kukšu muiža, Rūmenes muiža, Pedvāles muiža, Valdeķu muiža un daudzas citas.
Gulbju iezis

Ieža krastu pārvērtības

Pirms 1969. gada ieža vietā bija smilšakmens ieža izvirzījums — Gulbju rags. Upes erozijas rezultātā iezī izveidojās ala, bet jau 1978. gada pavasarī Amata izgrauzās cauri visai alai un raga vietā izveidojās Gulbju arka. Pēc pāris gadiem arka iegruva, un no sabrukušās arkas daļas, kas atradās Amatas gultnes vidū, izveidojās Gulbju klintssala jeb Gulbja stabs. 1986. gadā šo klintssalu uzmērīja dabas pētnieks Guntis Eniņš. Mērījumos atklājās, ka upes vidū esošā sala ir 5,5 m augsta un tās platība 25 m². Uz salas augušas vairākas egles, kas ar Gaujas nacionālā parka atļauju tika nozāģētas, lai pasargātu šo unikālo klints veidojumu. Kad Gulbju stabs sagruva 2002. gadā, tā pamatnes apkārtmērs bija tikai 50 cm.
Latvijas Zaļā partija

Biedri

Šobrīd partijā ir aptuveni 800 biedru, kas apvienoti 34 reģionālās nodaļās — Ādažu, Balvu, Burtnieku, Daugavpils, Garkalnes, Ikšķiles, Jēkabpils, Jūrmalas, Kuldīgas / Rendas, Ķeguma, Ķekavas, Lielvārdes, Liepājas, Ogres, Olaines, Preiļu, Rēzeknes, Riebiņu, Rīgas Ziemeļu, Rojas, Ropažu, Saulkrastu, Tukuma, Vecumnieku un Ventspils.
Par LZP biedru var būt 18 gadu vecumu sasniegušas personas, ar viena LZPs biedra rakstisku rekomendāciju. Rekomendāciju var sniegt tikai biedrs ar vismaz viena gada dalības stāžu partijā. Ja šādas rekomendācijas nav, jaunajam biedram jāiesniedz motivācijas vēstule. Uzņemšana partijā tiek apstiprināta ar Latvijas Zaļās partijas Valdes lēmumu. Partijas biedri var apvienoties nodaļās. Nodaļas minimālais biedru skaits ir septiņi biedri.

12. Saeimā

Inese Aizstrauta, Kārlis Seržants, Artis Rasmanis, Jānis Trupovnieks, Juris Vectirāns, Valdis Kalnozols, Askolds Kļaviņš.

Darbība

Ideju par šādas partijas nepieciešamību radusiess 1. Zaļās loģikas konferencē 1989. gada rudenī. Kā iniciatori un aktīvākie partijas veidotāji sadarbojās Juris Zvirgzds, Oļegs Batarevskis, Indulis Emsis, Arvīds Ulme, Valts Vilnītis, u.c., pēc kuru iniciatīvas 1990. gada 13. janvārī tika nodibināta LZP. Dibināšanas brīdī partiju veidoja 123 biedri. 1990. bija 123 biedri, 1991. — 286 biedri, 1992. — 354 biedri, 1993. gadā pēc pārreģistrācijas — 130 biedru (daudzi Atmodas laika vides aktīvisti pārgāja citos politiskos spēkos), 1995.- 182 biedri, 1996. — 237 biedri, 1998.- 279 biedri, 1999. gadā — 315 biedri.
2001. gada 9. jūnijā Latvijas Zaļā partija tika uzņemta Eiropas Zaļo partiju federācijā.
No 2002. gada ietilpst politiskajā apvienībā Zaļo un Zemnieku savienība.
Kopš 2003. gada Latvijas Zaļā partija ir Eiropas Zaļās partijas dibinātāja un biedrs.
Džirolamo Savonarola

Dzīve

1475. gadā Savonarola iestājās Boloņā dominikāņu ordenī, 1482.–87. gadā bija Florences Sv. Marka klosterī, tad — sludinātājs un biktstēvs dažādās Lombardijas pilsētās, 1490. gadā atkal Florencē, 1491. gadā kļuva par Sv. Marka klostera prioru. Pieprasīja radikālas klostera un sabiedrības reformas, liekot pamatā nabadzības ideālu. Vecās derības praviešu un Jāņa atklāsmes grāmatas ietekmēts, domāja, ka pār baznīcu un Itāliju jānāk pelnītam Dieva sodam, kuram sekos atjaunošana. Savonarola tāpēc pravietiski sludināja grēku nožēlošanu.

Florences līderis

Francijas karali Šarlu VIII, kas 1494. gadā devās uzvaras gājienā uz Itāliju, Savonarola apsveica kā Dieva sūtni un nākamo pasaules valdnieku, un pēc Mediči padzīšanas no Florences ieveda tur demokrātisku konstitūciju ar teokrātisku virsotni: Jēzus Kristus – Florences karalis.

Konflikts ar pāvestu un nāve

Pilsētā nodibinājās stingra tikumiskā kārtība, reliģiska sajūsma valdzināja plašas masas, kas 1497. un 1498. gada karnevālā aizrāvās līdz greznuma lietu un "nieku" sadedzināšanai uz sārta. Pieaugošā aristokrātijas opozīcija (vairākums siņorijā 1498. g. pavasarī), konflikts ar pāvestu Aleksandru VI (atšķirīga politika, 1495. g. sludināšanas aizliegums Savonarolam, 1497. g. ekskomunikācija, kam Savonarola nepadevās, apzinādamies sevi par Dieva sūtni un uzskatīdams Aleksandru par netikumīgu un necienīgu pāvestu) un mūku ordeņu, īpaši franciskāņu, skaudība vājināja Savonarolas stāvokli. Provocēta, tad izjaukta Dieva tiesa, kur Savonarolas ordeņa biedrs Dominiks gribēja uzņemties uguns tiesu par viņa sludinājumu patiesību, vēl paātrināja Savonarolas krišanu. Pūlis ieņēma Sv. Marka klosteri un sagūstīja Savonarolu ar 2 biedriem. Uz viltota spīdzināšanas protokola pamata Savonarolu un viņa biedrus sodīja ar pakāršanu un pēc tam sadedzināšanu uz sārta. Savonarola par katoļu baznīcas principiem un pamatiem un pilnā mērā atzina Akvīnas Toma filozofiju un teoloģiju.
Trigonometriskās funkcijas

Trigonometriska funkcija ir jebkura no funkcijām sin x, cos x, tg x, ctg x, sec x un cosec x, kur arguments x ir leņķis. Raksturīga šo funkciju īpašība ir to periodiskums.

Ne katra periodiska funkcija, kuras arguments ir leņķis, ir trigonometriska funkcija. Piemēram, funkcija  nav trigonometriska funkcija.

Nepārtrauktība

Sinuss un kosinuss ir nepārtrauktas funkcijas, bet tangensam, kotangensam, sekansam un kosekansam ir pārtraukuma punkti  kotangenss un kosekanss —

Periodiskums

Funkcijas y = sin α, y = cos α, y = sec α, y = cosec α — periodiskas funkcijas ar periodu 2π. Funkcijas y = tg α, y = ctg α — ar periodu π

Tangensa vienādības

Jebkuru trigonometrisko funkciju var izteikt kā pusleņķa tangensu.
Līs lietutiņš maigs

Sižets

Ir notikusi katastrofa — pilsētu iznīcinājis kodolsprādziens, visi tās iedzīvotāji gājuši bojā. Taču vienīgajā mājā, kas brīnumainā kārtā saglabājusies, turpinās vienmērīga un pastāvīga dienas kārtība — mājas automātiskās sistēmas gatavo brokastis, uzkopj māju, uzklāj gultas, mazgā traukus, uzrunā cilvēkus, nezinādamas, ka mājas saimnieku vairs nav, vienīgais atgādinājums par viņiem ir baltas ēnas uz vienas no mājas sienām, kas nomelnējusi no spēcīga uzliesmojuma. Saimnieku vairs nav, bet māja vienalga cenšas saglabāt viņu mieru, aizverot logu slēģus, lai aizbiedētu pie loga pielidojušu nejauši izdzīvojušu putnu bariņu. Divpadsmitos dienā pie mājas ar pēdējiem spēkiem pievelkas suns. Dzīvnieks tiek atpazīts kā ģimenes mīlulis un ielaists, bet drīz pēc tam nobeidzas. Māja automātiski atbrīvojas no ķermeņa. Suns ir vienīgais stāsta personāžs, kurš kādu laiku vēl ir dzīvs. Vakarā automāts, nesaņēmis saimnieces atbildi, kādu dzejoli viņa vēlētos noklausīties, deklamē tās iemīļoto Sāras Tīsdeilas "Līs lietutiņš maigs". 
Pulksten desmitos vakarā vēja brāzma virtuves logā ietriec koka zaru, uz plīts izlīst tīrīšanas šķidrums, izraisot ugunsgrēka izcelšanos. Māja brīdina iemītniekus iziet no ēkas un mēģina aizvērt durvis, lai ierobežotu liesmu izplatību. Māja mēģina cīnīties ar uguni, taču tās ūdens rezervuāri ir iztukšoti pēc vairākām ēdienu gatavošanas un tīrīšanas dienām bez papildināšanas. Uguns izplatās pa visu māju, iznīcinot visu, kas palicis no vecās dzīves. Nākamās dienas radioaktīvajā rītausmā ir atlikusi tikai viena siena — tā pati siena, uz kuras palikušas ģimenes ēnas. No tās skan balss, kas bez gala atkārto "Šodien ir 2026. gada 5 augusts, šodien ir 2026. gada 5 augusts ..."
Minska

Vēsture

Pirmoreiz rakstos pieminēta 1067. gadā kā kaujas vieta starp diviem senkrievu kņaziem. Domājams, ka apdzīvota vieta eksistējusi jau agrāk, tomēr šo mūsdienās uzskata par pilsētas dibināšanas gadu. 
Ietilpa Polockas kņazistes sastāvā, pēc lielkņaza Vseslava Bračislaviča nāves viņa valsti 1101. gadā sadalīja dalienās, par pirmo Minskas kņazu kļuva viņa dēls Gļebs. 1249. un 1258. gadā Minskas apkārtni postīja Zelta Ordas sirotāji, pēc tam Minskas kņazi bija Lietuvas lielkņazistes vasaļi. 1499. gadā Minska ieguva Magdeburgas tiesības. 1565. gadā kļuva par Minskas vaivadijas centru.
1793. gadā, saistībā ar Polijas Otro dalīšanu, nonāca Krievijas impērijas sastāvā, kļūstot par Minskas guberņas centru. 19. gs. pilsēta strauji auga, jo kļuva par dzelzceļa līniju Liepāja—Romni un Maskava—Bresta mezglu.
1918. gada 25. martā Minskā tika deklarēta Baltkrievijas Tautas Republika, bet 1919. gada 1. janvārī — Baltkrievijas PSR. Pēc Rīgas miera līguma Minska iekļāvās Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā Minska gandrīz pilnībā tika nopostīta un no jauna atjaunota.
1984. gadā Minskā tika atklāts metro.
1991. gadā tā kļuva par neatkarīgās Baltkrievijas galvaspilsētu.

Sports

Minskā ir bāzētas vairākas hokeja komandas — Kontinentālajā hokeja līgā spēlē Minskas "Dinamo", bet Baltkrievijas Ekstralīgā: Minskas "Keramin" un "Junost".
Minskā bāzēti arī četri Baltkrievijas Premjerlīgas futbola klubi — Minskas "Dinamo", Minskas "Torpedo", Minskas "Luč", Minskas "Lokomotiv", FK Minsk, Energetik-BGU Minsk, Minskas "Krumkačy".

Cilvēki

Minska ir futbolista Aļaksandra Hļeba (Аляксандр Глеб, 1981), ebreju šahista Borisa Gelfanda(בוריס גלפנד)(1968), amerikāņu kino darbinieka Luija B. Maijera (Louis B. Mayer, 1882—1957), dziedātāja Aleksandra Ribaka (Alexander Rybak, 1986), politiķa Staņislava Šuškeviča (Станіслаў Станіслававіч Шушкевіч, 1934), padomju fiziķa Jakova Zeļdoviča (Яков Борисович Зельдович, 1914-1987)
1926. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā

1926. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā notika no 1926. gada 4. līdz 7. septembrim Latvijas galvaspilsētā Rīgā Salamonska cirkā. Sacensības notika tikai grieķu-romiešu cīņā.
Kagans

Kagans bija valdnieka tituls agrajos viduslaikos tjurku tautām. Mongoļu impērijas "hanu hans". Pirmoreiz minēts ķīniešu hronikās 3. gs. mūsu ērā saistībā ar Centrālāzijas tautu sjanbi. 402. gadā titulu pieņēma žužaņi. No tiem pārņēma avāri un tjurki (no 552. gada), kuri 6. gs. vidū izveidoja pašu lielāko tā laika klejotāju valsti - Tjurku kaganātu.
Eiropā Lielās tautu staigāšananas laikā bija trīs kaganāti: Avāru, Tjurku un Hazāru.
9.-12. gs. kagana titulu pieņēma Kijevas kņazi.
Boroviči

Vēsture

Boroviču pogosts rakstos pirmoreiz minēts 1495. gadā. 1564. gadā minēta kā Boroviču rjadoks. Boroviči attīstījās vietā zem Mstas upes Boroviču krācēm un daudzu iedzīvotāju nodarbošanās bija izvadīt upes transportlīdzekļus starp krācēm. 1770. gadā Katrīna Lielā piešķīra Borovičiem pilsētas tiesības. 19. gadsimtā pilsētas apkārtnē tika atklātas ugunsizturīgā māla atradnes. Līdz 19. gadsimta beigām Boroviči kļuva par ievērojamu ķieģeļu ražošanas centru. 1905. gadā pār Mstas upi uzbūvēja pirmo Krievijas arku tiltu.

Ekonomika

Pilsētas ekonomikas pamats ir "Boroviču ugunsturu kombināts" (Боровичский комбинат огнеупоров), kas ražo produkciju metalurģijas uzņēmumiem.

Cilvēki

Boroviču pievārtē, Končanskas-Suvorovskas ciemā no 1797. līdz 1799. gadam izsūtījumā dzīvoja krievu karavadonis Aleksandrs Suvorovs, mūsdienās šeit iekārtots muzejs. Polinovkā atradās komponista Anatolija Ļadova (Анатолий Константинович Лядов) īpašums, kur viņš pavadīja vasaras un mira 1914. gadā.
Merkišbuholca

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1301. gadā. Līdz 1937. gada vasarai pilsētas nosaukums bija Vendišbuholca (vācu: Wendisch Buchholz). Otrā pasaules kara beigās Merkišbuholca tika smagi nopostīta Halbes kaujas laikā 1945. gada aprīlī. Pēc Otrā pasaules kara pilsēta atradas VDR sastāvā.
Einārs Tupurītis

Dzīvesgājums

Einārs Tupurītis sākumā mācījies Valkas 1. vidusskolā, pēc 7. klases mācības turpināja Murjāņu sporta internātskolā. Lai arī sākumā viņa sportiskie rezultāti bija salīdzinoši slikti, regulārie treniņi deva jūtamu izaugsmi. Pēc Murjāņu skolas beigšanas viņš devās mācīties uz ASV, kur pabeidza Vičitas universitāti. Mācoties ASV, Einārs Tupurītis turpināja trenēties, un bija divkārtējs ASV studentu čempions 800 m distancē. Tajā laikā viņa labākais rezultāts 800 m distancē telpās bija 1.45,80, kas bija astotais visu laiku labākais rezultāts pasaulē. 
Tupurīša labākie rezultāti ir 1996. gada Atlantas Olimpiskajās spēlēs 11. vieta, 1997. gada Pasaules čempionāta telpās 6. vieta un 1998. gada Eiropas čempionātā telpās 7. vieta. Latvijas izlases sastāvā Einārs kopumā ir startējis 17 sacensībās, un 7 reizes bijis Latvijas čempions. Viņš četras reizes labojis Latvijas rekordu 800 m distancē. 1996. gadā viņš 800 m noskrēja 1.43,90, kas bija Latvijas rekords 10 gadus. 2006. gada vasarā to spēja pārspēt tagadējais Latvijas labākais 800 m skrējējs Dmitrijs Miļkēvičs, kurš Eināra rekordu laboja par 23 simtdaļām. Vēl Einārs divas reizes ir labojis Latvijas rekordu 4 x 400 m stafetē (3.04,30), un 1997. gadā viņš laboja Latvijas rekordu 1000 m distancē (2.18,03). Vēl šodien nevienam nav izdevies labot šos abus rekordus.
Zilā Nīla

Ģeogrāfija

Sākas Etiopijas kalnienē kā Mazā Abaja, tek cauri Tanas ezeram. 30 km lejpus Tanas ezera upe pārvar 45 m augsto Tisisata ūdenskritumu un tālāk ap 400 km tek dienvidu virzienā pa šauru un 900—1200 m dziļu kanjonu. Pie Dedženas upe pagriežas uz rietumiem un vēl pēc dažiem simtiem kilometru — uz ziemeļrietumiem un ietek Sudānas teritorijā, kur to sauc par Bahrelazraku — ‘Zilo upi’. Sudānas teritorijā Zilā Nīla uzņem savas lielākās pietekas Dunderu un Rahadu. Sudānas galvaspilsētā Hartūmā saplūst ar Balto Nīlu. Kuģojama 580 km garumā.
Oskars Ozols

Dzīvesgājums

Dzimis Dzērbenes pagastā skolotāja ģimenē. Mācījies Auļu pamatskolā. 1909. gadā beidzis Rīgas reālskolu un iestājies Rīgas Politehniskā institūta inženierzinātņu fakultātē. Kara laikā strādājis Vidusāzijā un Krievijā. 1919. gadā janvārī atgriezies Latvijā. Iestājies Latvijas armijā un iecelts par Saimniecības pārvaldes autocentra priekšnieku. 1919. gada oktobrī pievienojies studentu rotai un piedalījies Rīgas aizstāvēšanā. 1919. gada 10. oktobrī kaujā pie Rīgas tiltiem kā speciālists zem spēcīgas pretinieka uguns piedalījies tiltu izgriešanā un pacelšanā, tā palīdzēdams novērst ienaidnieka iespēju forsēt Daugavu.
No 1921. gada aprīļa bijis Rīgas Valsts tehnikuma būvkonstrukciju un ģeodēzijas pasniedzējs. 1944. gadā iesaukts Latviešu leģionā. Kara beigās kritis amerikāņu gūstā. Bijis Putlosas un Zedelgemas gūstekņu nometnēs. 1946. gadā atbrīvots un pārcēlies uz Eslingeni. Tur nodibinājis un vadījis latviešu tehnikumu. Vēlāk izceļojis uz Zviedriju. Miris 1975. gadā Lundā un apbedīts Lundas Ziemeļu kapos.
Sentinel-3A

Lidojuma gaita

Sentinel-3A tika palaists 2016. gada 16. februārī 17:57 UTC ar nesējraķeti Rokot/Briz-KM no Pļeseckas kosmodroma.