google/wiki40b huggingface dataset:
Acetilēndinitrils

Molekulas uzbūve

Acetilēndinitrila molekula ir pilnīgi lineāra, jo tajā mijas vienkāršās un trīskāršās kovalentās saites. To var uzskatīt par acetilēnu, kura molekulā ūdeņraža atomi aizvietoti ar cianīdgrupām.

Atrašanās dabā

Ciets acetilēndinitrils konstatēts Titāna atmosfērā ar infrasarkanās spektroskopijas metodēm. Mainoties Titāna gadalaikiem, C₄N₂ var cikliski kondensēties un iztvaikot. Acetilēndinitrila molekulas konstatētas arī starpzvaigžņu vidē, kaut arī tas nav viegli, jo tā simetriskās molekulas nedod mikroviļņu rotācijas spektrus.

Iegūšana

Iegūst, dehidratējot acetilēndikarbonskābes diamīdu ar fosfora pentoksīdu Р₂О₅.

Īpašības

Sadegot maisījumā ar skābekli, rada ļoti augstu temperatūru (4988 līdz 5013 °C), sadegot ar zilganbaltu liesmu. Pēc dažiem datiem, šai liesmai piemīt visaugstākā temperatūra, ko vien var dot ķīmiska degviela. Ar to acetilēndinitrils iekļuvis arī Ginesa rekordu grāmatā. Tomēr, šai vielai sadegot ozona atmosfērā, temperatūra var sasniegt pat 5700 °C.
Tā kā acetilēndinitrils ir stipri endotermisks savienojums, tas var eksplodēt, sadaloties par oglekli un slāpekli.

Izmantošana

Dažkārt izmanto ļoti augstu temperatūru iegūšanai un kā raķešdegvielas sastāvdaļu.
Diciānacetilēns ir labs dienofils reaģents un to lieto diēnsintēzes reakcijām ar grūti reaģējošiem diēniem.
Tas reaģē ar durolu (1,2,4,5-tetrametilbenzolu), veidojot aizvietotos biciklooktatriēnus.
Pīters Brēgels Vecākais

Biogrāfija

Brēgels bija Pītera Kēkes van Elsta (Pieter Coecke van Aelst) māceklis. Kēkes darbos bija jaušama itāliešu glezniecības ietekme, kas manāma arī Brēgela darbos. Brēgels apprecēja Kēkes meitu Meikenu (Mayken). Arī Kēkes sieva Marija bija gleznotāja, un viņa glezniecībā lietoja ūdenskrāsas un temperu, pigmenta suspensiju olas dzeltenumā, uz audekla. Šo tehniku vēlāk sāka lietot arī Brēgels.
1551. gadā Brēgels kļuva par Antverpenes Gleznotāju ģildes locekli. Nākamajā gadā viņš devās uz Itāliju (tur ceļoja aiz Neapoles uz Sicīliju, iespējams, pat līdz Palermo; kādu laiku viņš pavadīja arī Romā), no kurienes, iespējams, atgriezās 1555. gadā. Romā Brēgels radīja savu pirmo parakstīto gleznu — "Ainava ar Kristu un apustuļiem" (tēlus šajā darbā gan, iespējams, gleznojis cits mākslinieks). 1563. gadā viņš apmetās uz dzīvi Briselē.
Sākot ar 1556. gadu, Brēgels pievērsās satīriskai, didaktiskai un moralizējošai tematikai.
Brēgels nomira 1569. gada 9. septembrī un tika apglabāts Dievmātes kapelā Briselē.
Brēgels savu vārdu parakstīja kā Brueghel līdz 1559. gadam.

Mākslinieciskā darbība

No Brēgela gleznām saglabājušās aptuveni 45, kā arī liels daudzums zīmējumu un gravīru.
Agrīnajos darbos Brēgels gleznoja pamatā ainavas, savukārt, atgriezies no Itālijas, pievērsās daudzfigūru kompozīcijām. 1565. gadā viņš atkal sāka interesēties par ainavām un radīja vairākas nozīmīgu darbu sērijas (tostarp sēriju "Gadalaiki").
Brēgela vēlīnajā daiļradē manāma itāliešu mākslas ietekme. Piemēram, figūru izvietojums darbā "Zemnieku kāzas" līdzinās venēciešu kompozīcijām.
Mājup ar uzvaru

Sižets

Leitnants Augusts Grieze, piesedzot biedru atkāpšanos, nokļūst ienaidnieka rokās. Neiegūstot no gūstekņa informāciju, tiek organizēta viņa diskreditācijas akcija. Ēterā atskaņo safabricētu Griezes paziņojumu, kurā viņš piesauc padoties. Aviācijas uzlidojuma laikā, Augustam izdodas izbēgt. Viņš piebiedrojas partizāniem un ar izdomātu vārdu drīz kļūst par vienu no veiksmīgākajiem un bezbailīgākajiem kareivjiem. Karam beidzoties, kad viņa kara biedri atgriežas savās dzimtajās vietās, veiksmīgajam partizānam uzsmaida laime. Pēc veiksmīga izlūku uzdevuma veikšanas tiek sagūstīts oberšturmfīrers Budbergs, kurš apliecina Griezes nevainību un izstāsta par kāda Harmaņa īsto lomu, kurš uzdodas par bēgli Paulu Naglu un ar laiku iekļāvies sarkanarmiešu rindās.
Hou Jifaņa

Biogrāfija

Šahu sākusi spēlēt sešu gadu vecumā. 2003. gadā izcīnījusi pirmo panākumu starptautiskajā arēnā, uzvarot Pasaules čempionātā meitenēm līdz 10 gadu vecumam. Gadu vēlāk izcīnījusi Pasaules čempionāta bronzas medaļu tajā pašā vecuma kategorijā, tikai spēlējot zēnu turnīrā. Pēc šiem panākumiem ieguvusi šaha brīnumbērna slavu.
2006. gada Pasaules sieviešu čempionātā Jekaterinburgā (Krievija) pēc izslēgšanas sistēmas tikusi līdz 3. kārtai. Tajā pat gadā Erevānā izcīnījusi sudraba medaļu Pasaules junioru čempionātā U20 vecuma grupā. 
2007. gadā 13 gadu vecumā uzvarējusi Ķīnas sieviešu šaha čempionātā, kļūstot par visjaunāko čempioni Ķīnas šaha vēsturē. 2008. gadā kļuvusi par Pasaules sieviešu šaha čempionāta sudraba medaļas īpašnieci, tikai finālā Stambulā zaudējot Aleksandrai Kosteņukai. Šai pat gadā, būdama 14 gadus 6 mēnešus un divas dienas veca, Hou Jifaņa kļuva par vīriešu lielmeistari, līdz ar to pārspējot indietei Humpi Koneru piederējušo rekordu starp meitenēm.
Tomēr jau nākamajā Pasaules čempionātā, 2010. gadā Turcijā Hou Jifaņa izcīnīja uzvaru. Pēc šī panākuma viņa tika atzīta par Ķīnas gada labāko sportisti. 2011. gadā Hou Jifaņa sekmīgi aizstāvēja savu Pasaules čempiones titulu, uzvarot mačā Tirānā Humpi Koneru ar rezultātu 5½ : 2½ (+3 -0 =5).
2012. gadā Gibraltāra šaha festivālā vēsturiskā partijā uzvarējusi Judīti Polgāru, kas nepiedalās sieviešu turnīros un pēc reitinga ir spēcīgākā šahiste pasaulē.
2012. gadā Pasaules čempionātā Hantimansijskā (Krievija) zaudējusi jau II kārtā, līdz ar to atdodot savu Pasaules čempiones titulu Annai Ušeņinai.
Ķīnas izlases sastāvā piecas reizes piedalījusies Pasaules šaha olimpiādēs un izcīnījusi zelta (2016), sudraba (2014) un 3 bronzas (2006, 2008, 2010) medaļas komandu vērtējumā, kā arī 2 sudraba (2014, 2016) medaļas individuālajā vērtējumā. Tāpat trīs reizes Ķīnas izlases sastāvā uzvarējusi Pasaules komandu šaha čempionātos (2007, 2009, 2011).
2013. gadā Hou Jifaņa pārliecinoši atguva Pasaules čempiones titulu, uzvarot mačā Ķīnas pilsētā Taidžou (Dzjansu) Annu Ušeņinu ar rezultātu 5½ : 1½ (+4 -0 =3).
2015. gada pavasarī atteicās piedalīties Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas Sočos un otru reizi zaudēja Pasaules čempiones titulu. Taču Hou Jifaņa kā FIDE Grand Prix 2013–14 uzvarētāja jau bija izcīnījusi tiesības uz maču par Pasaules čempiones nosaukumu ar Soču čempionāta uzvarētāju, kas sākotnēji bija paredzēts 2015. gada rudenī, taču dažādu iemeslu dēļ tika pārcelts uz 2016. gada pavasari.
2016. gada martā Ļvovā atkal atguva Pasaules čempiones titulu ar 6:3 (+3,=6,-0) uzvarot Mariju Muzičuku. 2017. gadā atteikusies piedalīties Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Teherānā un trešo reizi zaudējusi savu Pasaules šaha čempiones nosaukumu.
Magnētiskās rezonanses tomogrāfija

Magnētiskās rezonanses tomogrāfija (MRT) ir medicīniska iekšējo orgānu un audu izmeklēšanas metode, kas pieder pie tomogrāfiskajām metodēm (metodēm, ar kurām var iegūt plānu audu slāņu attēlus). Bieži tiek saukta vienkārši par magnētisko rezonansi (MR). Metode pamatojas uz kodolu magnētiskās rezonanses (KMR) parādību.
Atšķirībā no KMR spektroskopijas, kurā tiek izmantots pilnīgi homogēns magnētiskais lauks, magnētiskās rezonanses tomogrāfijā lieto magnētiskā lauka gradientu. MRT metodē svarīgi nevis iegūt datus par analizējamā parauga ķīmisko sastāvu, bet noskaidrot rezonējošo ūdeņraža kodolu jeb protonu telpisko sadalījumu, jo cilvēka organismā dažādi audi un orgāni satur dažādu ūdeņraža daudzumu.
Medicīnā šo metodi nemēdz saukt par kodolu magnētisko rezonansi, kā būtu pareizāk, bet vienkārši par magnētisko rezonansi, jo termins "kodolu" var rosināt pacientos radiofobiju. Tomēr šai metodei nav nekāda sakara ar radioaktivitāti vai jonizējošo radiāciju, tādēļ, atšķirībā no rentgenoloģiskās datortomogrāfijas, MRT izmeklējumus var veikt atkārtoti neierobežotu skaitu reižu.

Vēsture

Kodolu magnētiskās rezonanses pamatprincipu — ūdeņraža kodolu ierosināšanos radioviļņu iedarbībā spēcīga ārēja magnētiskā lauka apstākļos — atklāja Fēlikss Blohs un Edvards Pērsels (Edward Purcell) 1946. gadā (1952. gadā viņi par to saņēma Nobela prēmiju fizikā). Līdz 1970. gadam šī parādība tika izmantota molekulārajā analīzē, bet 1971. gadā Raimans Damadiāns (Raimond Damadian) atklāja, ka audzēju patoloģiskajos audos ir palielināts protonu relaksācijas laiks, līdz ar to magnētiskā rezonanse ir izmantojama medicīniskajā diagnostikā. Nedaudz vēlāk (1973. gadā) Polam Loterbēram (Paul Lauterbur) izdevās iegūt telpiski kodētus MR signālus no neviendabīgām audu struktūrām. 2003. gadā viņš kopā ar Pīteru Mensfīldu (Sir Peter Mansfield) par to saņēma Nobela prēmiju medicīnā.

Magnētiskās rezonanses priekšrocības

Atšķirībā no rentgenoloģiskiem izmeklējumiem, MR metode labi spēj atšķirt dažādas struktūras mīkstajos audos, turklāt netiek izmantots jonizējošs starojums. Ar MR metodi var iegūt asinsvadu attēlus (it sevišķi, ja vēnā tiek ievadīta īpaša gadolīniju saturoša kontrastviela). Tā kā MR ir tomogrāfiska metode, ar to var iegūt orgānu attēlus daudzos plānos šķērsgriezumos. Ar MR iespējams veikt tādus sarežģītus izmeklējumus kā brīvā ūdens difūzijas pētījumus, galvas smadzeņu traktogrāfiju vai spektroskopiju, perfūzijas izmeklējumus.

Magnētiskās rezonanses trūkumi

Magnētiskās rezonanses izmeklējumus nevar veikt pacientiem ar brīviem feromagnētiskiem metāla priekšmetiem (piemēram, šāviņu šķembām) organismā, jo intensīvajā magnētiskajā laukā tie var sākt pārvietoties. Dažādi metāliski implantāti traucē MR izmeklējumiem. Ar MR metodi nevar novērot nelielus pārkaļķojumus organismā. Slēgtā tipa MR aparātos nevar izmeklēt slimniekus ar klaustrofobiju. MR iekārtas ir ļoti dārgas un sarežģītas.
Baltic Journal of Coleopterology

Baltic Journal of Coleopterology ir starptautisks zinātnisks žurnāls par koleopteroloģiju, zinātni par vabolēm.
Žurnāls dibināts 2001. gadā Latvijā Daugavpils Universitātē. Kopš 2007. gada to izdod Daugavpils Universitātes Sistemātiskās bioloģijas institūts, no 2001. līdz 2004. gadam to izdeva Baltijas Koleopteroloģijas institūts, bet no 2005. līdz 2006. gadam Baltijas Koleopteroloģijas biedrība. Žurnāls tiek veidots sadarbībā ar Varšavas dzīvības zinātņu universitāti. Žurnāls iznāk angļu valodā 2 reizes gadā 500—1000 eksemplāru metienā. Žurnāla dibinātājs un galvenais redaktors profesors Arvīds Barševskis. Tajā tiek publicēti oriģināli raksti un apskati par vaboļu faunistiku, taksonomiju, bioģeogrāfiju un ekoloģiju. Žurnāls ir iekļauts un tiek indeksēts: Thomson Reuters: Zoological Records, Master Journal List, Elsevier: SCOPUS, Geobase, Biobase, CSA: Entomology Abstracts, CABI: CAB Abstracts, Forest Science Database.
Žurnāla starptautiskā redkolēģija: Prof., Dr. Arvīds Barševskis — Daugavpils, Latvija, Prof. Dr. Thomas Bauer Ķīle, Vācija; Dr. Bengts Ehnstroms — Upsala, Zviedrija, Prof., Dr. Stanislavs Huruks — Kielce, Polija, Dr. Manfreds Jehs — Vīne, Austrija, Dr. Martins Luffs — Ņūkastle pie Tīnas, Lielbritānija, Prof., Dr. Jari Niemela — Helsinki, Somija, Prof., Dr. Slavomirs Mazurs — Varšava, Polija, Prof., Dr. Dītrihs Mossakovskis — Brēmene, Vācija, Dr. Artūrs Rutkevičs — Varšava, Polija, Dr. Aksels Šverhs — Varšava, Polija, Dr. Hanss Silfverbergs — Helsinki, Somija, Prof., Dr. Jaroslavs Sklodovskis — Varšava, Polija, Prof., Dr. Hose Serrano, Mursija, Spānija, Dr. Vitauts Tamutis — Kauņa, Lietuva, Dr. Stīvens Venns — Helsinki, Somija, Dr. Kaljo Voolma — Tartu, Igaunija.
Marksisms

Rietumu marksisms

Rietumu marksisms ir jēdziens, ko lieto, lai apzīmētu lielo marksisma teorētiķu daudzumu Eiropā, kā arī Ziemeļamerikā, nošķirot to no PSRS u.c. t.s. komunistiskā bloka valstīs dominējošās ideoloģijas.

Austrumu marksisms

Realitātē tāda austrumu marksisma nav, taču šis apzīmējums dažkārt tiek lietots, lai nošķirtu no marksisma PSRS radīto marksisma-ļeņinisma ideoloģiju un Ķīnā valdošo maoisma ideoloģiju.

Mēģinājumi marksisma ideālus realizēt politiskajā praksē

Pēc Kārļa Marksa nāves 1883. gadā daudzas politiskās grupas un partijas visā pasaulē pārņēma daudzas marksisma atziņas, kā teorētisko bāzi savās politiskajās darbībās, kas bieži izvērtās dramatiski atšķirīgas un konfliktējošas ar marksisma principiem. Viens no pirmajiem galvenajiem politiskajiem notikumiem bija dalīšanās reformistos, kuri pieņēma, ka pāreja uz sociālismu var notikt ar pastāvošās buržuāzijas ierobežošanu, un komunistos, kuri uzskatīja, ka pāreja uz sociālu sabiedrību ir iespējama tikai ar revolūcijas palīdzību, tā jāveic pret kapitālismu valstī.
Reformistu marksisms, vēlāk zināms kā sociāldemokrātija, dominēja lielākajā daļā valstu partiju, šīs partijas jau pirms 2. Pasaules kara izveidoja valdības (Zviedrija, Francija).
Pasaulē vēl joprojām ir valstis, kurās pastāv vairāk vai mazāk izteiktās padomju tipa iekārtas, tās ir: Angola, Kuba, Vjetnama, Ziemeļkoreja. 20. gadsimtā bija daudz valstu, kurās šāda iekārta pastāvēja, tomēr šobrīd nepastāv šīs valstis: Čehoslovākija, Austrumvācija, Padomju Savienība, Dienvidslāvija vai arī tajās mainījās iekārta (Polija, Rumānija). Marksistu politiskās partijas un kustības zaudē savu nozīmi un aktualitāti kopš Padomju Savienības pastāvēšanas beigām, izņemot varbūt vienīgi Nepālu.
Perlašēza kapsēta

Vēsture

17. gadsimtā zemes gabalu, uz kura atrodas kapsēta, nopirka jezuītu ordenis, lai uzbūvētu uz tā atpūtas namu saviem biedriem. Karalis Luijs XIV uzturējās šajā vietā Frondas (Francijas pilsoņu karš, 1648—1653) laikā, pēc kā to sāka saukt par Luija pakalnu (Mont-Louis), bet viņa biktstēvs, tēvs Fransuā d'Eks de Lašēzs apmetās tur no 1675.gada līdz pat mūža beigām. Tomēr 1675.gadā zeme un lauku māja tika pārdotas, to īpašnieki mainījās, līdz viss pārgāja 1802.gada pavasarī (pēc jaunā stila) Sēnas prefekta Nikolā Frošo (Nicolas Frochot) īpašumā.
1780.gada 1.decembrī Inocentu kapi (cimetière des Innocents) tika slēgti saskaņā ar 1765.gada likumu, kas aizliedza apbedīšanas pilsētas sienās, un vajadzēja atrast šim nolūkam jaunu vietu. Parīzes prefekts izlēma nodot Luija pakalna 17 hektārus Austrumu kapsētas ierīkošanai. Šī kapsēta bija paredzēta Parīzes 5., 6., 7. un 8. apgabala iedzīvotājiem. Projekta vadība 1803.gadā tika uzticēta neoklasikas arhitektam Aleksandram Teodoram Broņāram (Alexandre-Théodore Brongniart, 1739-1813). Arhitektoniskais veidojums tika realizēts kā milzīgs angļu dārzs ar nelīdzeniem celiņiem, gleznainām koku un krūmu grupām un izvietotiem starp tiem skulptūras pieminekļiem.
1804.gada 21.maijā kapsētā noritēja pirmā apbedīšanas ceremonija — nelaiķe bija piecgadīga meitene Adelaide Paillard de Villeneuve.
Sākotnēji Austrumu kapsētas popularitāte nebija augsta, parīziešiem šī vieta šķita atrodamies apšaubāmā apkārtnē, tālu no galvaspilsētas centra. Lai celtu iestādes prestižu, uz turieni bija pārapbedīti Pjērs Abelārs, Moljērs, Žans de Lafontēns. Tas deva savus rezultātus un uz 1830.gadu apbedīto skaits sasniedza 33000. Aizvien jauni zemes gabali tika pievienoti kapsētas teritorijai 1824., 1829., 1832., 1842. un 1850.gadā līdz tā sasniedza mūsdienu platību.
Perlašēza ebreju daļa atvērās 1810.gada 18. februārī, bet tās musulmaņu daļa bija pirmā Francijā, tā tika oficiāli atvērta 1857.gada 1.janvārī. Uz tās atrodošās mošeja tika celta 1855.gada maijā un nojaukta 1914.gadā.
Krematorija un kolumbārijs atrodas kapu austrumu pusē. Krematorijas celtniecības darbi pēc Žana Kamila Formižē (Jean Camille Formigé 1845-1926) projekta turpinājās no 1887. līdz 1908.gadam. Sākotnēji ar 1885.gada 28. jūlija rīkojumu tā bija paredzēta slimnīcu atkritumu sadedzināšanai, bet 1887.gada 15.novembrī Francijā tika atļauta cilvēku kremācija, kas arī norisinājās pirmo reizi Perlašēzā 1889.gada 30.janvārī. Pirmo 304 urnu uzglabāšanai tika atvēlēts krematorijas pagrabstāvs. To aizstāja 1890.gadā šim nolūkam speciāli gar kapsētas sienu no Rondo ielas (rue des Rondeaux) puses uzbūvētā ēka. Vēlāk to savukārt aizstāja liela neobizantiska stila kapela tieši blakus krematorijai, kuras divi stāvi un divi pagrabstāvi paredzēti 26 000 urnām. 1995. gada 17.janvārī šis arhitektūras ansamblis tika ierakstīts vēstures pieminekļu sarakstā.
Agnese Stīvensone

Biogrāfija

Četras reizes uzvarējusi Lielbritānijas čempionātos šahā sievietēm (1920, 1925, 1926, 1930). 1924. gadā Itālijas pilsētā Merano ieņēmusi 3. vietu Eiropas neoficiālajā čempionātā šahā sievietēm.
Trīs reizes piedalījusies Pasaules čempionātos šahā sievietēm. 1927. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Londonā dalījusi 9.—11. vietu, 1930. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Hamburgā ieņēmusi 5. vietu, bet 1931. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Prāgā ieņēmusi 3. vietu aiz Veras Menčikas un Paulas Kalmaras-Volfas.
1935. gadā traģiski gājusi bojā nelaimes gadījumā, kad bijusi ceļā uz Pasaules čempionātu šahā sievietēm Varšavā. Poznaņā viņa izkāpusi no lidmašīnas, lai izietu pases kontroli, bet, atgriežoties lidmašīnā, nokļuvusi priekšējā propellerī un tikusi nogalināta.
No 1912. gada bijusi precējusies ar Rufusu Henriju Strītfeildu Stīvensonu (angļu: Rufus Henry Streatfeild Stevenson; 1878–1943) – šaha žurnāla British Chess Magazine redaktoru un vienu no Anglijas šaha dzīves vadītājiem. Pēc sievas nāves Stīvensons 1937. gadā atkārtoti apprecējies ar toreizējo Pasaules čempioni šahā Veru Menčiku.
Melnrīkles strazds

Izplatība

Melnrīkles strazds ligzdo Urālu rietumu nogāzes, Sibīrijas centrālās daļas ziemeļos, uz austrumiem sasniedzot Jeņiseju un uz dienvidiem Sajānus, Tuvu, Altaju un Mongolijas ziemeļrietumus. Areāla dienvidu mala virzienā uz Urāliem aptuveni seko mežu un stepju robežai. Praktiski visa populācija migrējoša. Tikai neliela daļa paliek ziemot arī ligzdošanas areālā (Kazahstānas austrumu ielejās). Ziemo plašā Āzijas apgabalā starp Irāku un Indijas ziemeļaustrumiem.

Latvijā

Melnrīkles strazds Latvijā ir rets ieceļotājs. Līdz šim bijuši divi novērojumi.

Izskats

Melnrīkles strazds ir liela auguma mežastrazds, apmēram vienā lielumā ar pelēko strazdu. Ķermeņa garums 24—27 cm, spārnu plētums 37—45 cm, svars 54—110 g.
Ligzdošanas sezonā raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņam ir koši melna vai tumši brūna pakakle un krūtis (reizēm pazodē baltas svītriņas). Mātītei uz gaišajām krūtīm kā plata apkakle ir tumšu svītriņu laukums. Abiem dzimumiem brūnpelēka mugura, tumši brūna aste un gaiši pelēka pavēdere. Uz sāniem izplūdušu, tumšāku svītru raibumojums. Spārnu apakšas rudas. Ziemā tēviņš izskatās līdzīgs mātītei, tomēr ir par to ievērojami tumšāks. Arī jaunie putni līdzīgi mātītei, bet to muguras ir ar gaišām svītriņām, kā arī spārnu gali ir rudi.

Uzvedība

Melnrīkles strazds uzturas skujkoku un jauktu koku mežos (mežmalās un gar upju krastiem). Sastopams līdz 2200 m virs jūras līmeņa. Migrācijas laikā novērojams arī lapukoku mežos, dārzos, parkos, krūmājos un niedrājos. Migrāciju veic nelielos baros, kuros ir daži desmiti īpatņu.

Barība

Melnrīkles strazds barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem, augļiem un ogām. Barību galvenokārt meklē uz zemes, pārvietojoties ar īsiem lēcieniem. Barojas arī seklā ūdenī, meklējot ūdens bezmugurkaulniekus. Īpaši tas raksturīgs ziemas periodā, barojoties neaizsalstošās upītēs.

Ligzdošana

Ligzdo nelielās grupas (2—4 pāri), kas apmetas tālāk par 10 m viens no otra. Ligzda visbiežāk atrodas eglē vai priedē (arī krūmos, uz celmiem, ļoti reti uz zemes), parasti 0,3—5 m augstumā no zemes. Tā būvēta no zariem, sausas zāles un dubļiem, no iekšpuses izklāta ar smalkiem zāļu stiebriņiem. Dējumā 4—7 zilizaļas olas ar rudiem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 11—12 dienas, perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 12 dienu vecumā.
Tumšie brieži

Sižets

Ria ir septiņpadsmit gadus veca meitene, kuru var raksturot kā noslēpumainu, jūtīgu un neprognozējamu dabas bērnu. Viņas ģimene nodarbojas ar briežu audzēšanu pārdošanai. Lai nopelnītu, tēvs nolemj sarīkot medības. Kad dārzā ierodas vācu mednieki, sākas Rias cīņa par briežu dzīvību.
Iļja Proskurjakovs

Spēlētāja karjera

Pirmo spēli "Metallurg" rindās Proskurjakovs aizvadīja jau 2004.—05. sezonā. 2006.—07. sezonā klubs izcīnīja Krievijas Superlīgas čempiones titulu, taču Proskurjakovs visas sezonas gaitā laukumā tā arī nebija devies. 2008.—09. sezonā, kas bija pirmā KHL sezona, viņš izcīnīja Alekseja Čerepanova balvu, kā līgas labākais jaunais spēlētājs. 2009.—10. sezonā Proskurjakovs tika atzīts par līgas septembra labāko vārtsargu. Ja 2009.—10. sezonā Proskurjakovs bija "Metallurg" pamatvārtsargs, spējot izkonkurēt Vasīliju Košečkinu, 2010.—11. sezonā pamatvārtsarga pienākumus komandā pildīja Georgijs Gelašvili. 
Īsi pirms 2010.—11. sezonas transfēru logas aizvēršanas Proskurjakovs tika aizmainīts uz Maskavas CSKA vienību. 2011.—12. gada sezonu vārtsargs aizvadīja Čeļabinskas "Traktor" rindās, taču tad atgriezās CSKA. 2013.—14. gada sezonā dalīja spēles laiku vārtos ar Rastislavu Staņu, taču nākamās sezonas ievadā tika aizmainīts uz Vladivostokas "Admiral". 2015. gada maijā tika aizmainīts jau uz Ņižņijnovgorodas "Torpedo".
Taidžuna

Taidžuna (ķīniešu: 臺中市) ir otrā lielākā pilsēta pēc Taipejas Taivānā (Ķinas Republika) ar 2,8 miljoniem iedzīvotāju 2017. gadā.
Taidžuna ir rūpniecības pilsēta Taivānas centrālās daļas rietumu pusē, atrodas kalnainā teritorijā. Taidžunas pilsētas centrā ir muzeji, tempļi un grezna ķieģeļu Taidžunas stacija, kas ir japāņu kolonijas perioda (1895–1945) mantojums.
Taidžunas apgabals ir 2 215 km² plats, pilsētas apvidus ir 492 km² plašs.
Bukaišu iela

Vēsture

Bukaišu iela Rīgas ielu sarakstā ir kopš 19. gadsimta beigām, sākotnēji nosaukums Bokaišu muižas iela (Fockenhöfsche Strasse), dažās Rīgas kartēs uzrādīta arī ar nosaukumu Fokenhofas iela; nosaukta pēc bijušās Foka muižas (Fockenhof, latviski saukta arī Bokaišu muiža), kas atradusies aptuveni tagadējās Bukaišu ielas sākumā, netālu no Bauskas ielas.
Līdz 20. gadsimta 70. gadiem ielā bija saglabājušās vairākas senas koka dzīvojamās ēkas. Teritorijā starp Bukaišu ielu un Daugavu līdz 20. gadsimta sākumam atradās pēdējās no vējdzirnavām, kas darbojušās tagadējās Rīgas pilsētas robežās. 19. un 20. gadsimtu mijā ielas galā pie toreizējās pilsētas robežas, Daugavas krastā, darbojās Klīmaņa krīta fabrika. Bukaišu ielā 1/2 20. gadsimta sākumā darbojās ķīmiskā fabrika “Agthe, Frey & Co”, vēlāk a/s “Langenzipen un Ko” eļļas spiestuve, 20. gadsimta 20. gados ķīmiskā fabrika “Organia”, 20. gadu beigās un 30. gadu sākumā a/s “Chr. Backman” lidmašīnu, autobusu, autokaroseriju un ātrgaitas motorlaivu būves fabrika. 30. gadu beigās uz šo zemes gabalu pārcēla ķīmisko rūpnīcu “Pērkons” (īpašnieks H. Grīnvalds). 1947. gadā zemes gabalā esošās ēkas nodeva lietošanā Baltijas flotes Sevišķā jūras aizsardzības rajona garnizonam un tajās izvietoja kara daļas darbnīcas. 90. gados daļu teritorijas aizņēma autotransporta uzņēmums “Turība” (arī zemes gabalu Bukaišu ielā 3). Bukaišu ielā 4 20. gadsimta sākumā darbojās a/s “Trampedach & Co” ķīmiskā fabrika (tolaik a/s piederošā zemes gabalā).

Ielas raksturojums

Bukaišu iela ir 720 m gara asfaltēta iela Katlakalnā. Iela sākas no Bauskas ielas (krustojumā ar Gulbju ielu) un, nekrustojot citas ielas, turpinās līdz Jāņa Čakstes gatvei (Dienvidu tilta galam). Pirms tilta tai pieslēdzas viens no Dienvidu tilta pievadceļiem. Ielā galvenokārt rūpnieciska un noliktavu apbūve (tostarp Rīgas Piena kombināta teritorija nepāra numuru pusē), kā arī individuālās dzīvojamās mājas.
Yahoo!

Nesenā vēsture

2016. gada 25. jūlijā paziņots, ka uzņēmumu par 4,83 miljardiem USD iegādāsies telesakaru uzņēmums Verizon. Mērķis bija Yahoo apvienot ar AOL, ko Verizon iegādājās 2015. gadā. Darījumu bija paredzēts pabeigt 2017. gada pirmajā ceturksnī, 22. septembrī Yahoo atklāja, 2014. gadā bija notikusi datu noplūde, kas saistīta ar vismaz 500 miljoniem lietotāju kontu. Decembrī tika paziņots, ka 2014. gadā notikusi vēl viena datu noplūde. Verizon atsāka sarunas par pirkšanas cenas samazināšanu. 2017. gada janvārī paziņots, ka pārdošana atlikta līdz nākamajam ceturksnim. 8. jūnijā Yahoo akcionāri apstiprināja uzņēmuma pārdošanu par 4,48 miljardiem dolāru. Pārdošanas darījums pabeigts 13. jūnijā; Yahoo! un AOL apvienoti uzņēmumā Oath Inc.
Darījums neietvēra Yahoo piederošās 15 % kapitāldaļas uzņēmumā Alibaba Group un 35,5 % Yahoo! Japan akciju; pēc iegādes pabeigšanas šie aktīvi tika atdalīti atsevišķā uzņēmumā Altaba. Nasdaq biržā Yahoo "mantinieks" bija Altaba, un 2017. gada 19. jūnijā biržas kods YHOO pārdēvēts par AABA.