google/wiki40b huggingface dataset:
16. autobusu maršruts (Rēzekne, līdz 2011)

Maršruts

Blaumaņa iela — Poliklīnika — Vipinga kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Kr. Valdemāra iela, Zemnieku iela, 18. novembra iela, Atbrīvošanas aleja, Latgales iela, Ludzas iela, Rēznas iela un Meža iela.
Vipinga — Poliklīnika — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Meža iela, Rēznas iela, Ludzas iela, Latgales iela, Atbrīvošanas aleja, 18. novembra iela, Zemnieku iela, Kr. Valdemāra iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.

Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā

Sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem no 2011. gada 14. marta sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu ielu, kā rezultātā 23. autobusu maršruts arī tika mainīts.

Maršruts

Blaumaņa iela — Poliklīnika — Vipinga kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Stacijas iela, Dārzu iela, Kr. Valdemāra iela, Zemnieku iela, 18. novembra iela, Dārzu iela, Latgales iela, Ludzas iela, Rēznas iela un Meža iela.
Vipinga — Poliklīnika — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Meža iela, Rēznas iela, Ludzas iela, Latgales iela, Dārzu iela, 18. novembra iela, Zemnieku iela, Kr. Valdemāra iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Frīdrihs Žiglevics

Dzīvesgājums

Dzimis 1883. gada 10. aprīlī Rīgā Jāņa Žiglevica ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas reālskolā. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā noorganizēja un vadīja Finanšu ministrijas Jūrniecības departamenta ekspluatācijas nodaļu, no kuras izveidojās Valsts kuģu pārvalde. Bija Saimniecisko darbinieku apvienības (SDA) dalībnieks (1931).
Pēc vācbaltiešu izceļošanas bija kuģu firmas "Brāļi Zeeberģi" līdzvadītājs (1939—1940) kopā ar dēlu Egonu Žiglevicu (1909—1943).
1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā kopā ar dēlu Egonu apcietināts un aizvests uz KPFSR, kur gājis bojā 1941. gada 18. novembrī.
Vilhelms Arnts

Dzīvesgājums

Dzimis 1838. gada 27. septembrī Lobzenā (tagad Lobžeņica Polijā), mācījās Elbingas un Kulmas skolās, 1858. gadā sāka studēt vēsturi Berlīnes Humbolta universitātē, vēlāk pārgāja uz Getingenes universitāti, kur 1861. gadā ar izcilību aizstāvēja promocijas darbu (Dr. phil. summa cum laude) par viduslaiku vēstures tēmu. 1875. gadā Leipcigas universitātē habilitējās un ieguva ārkārtas profesora vietu. Līdztekus strādāja par vācu viduslaiku vēstures pirmtekstu Monumenta Germaniae Historica krājuma redaktoru, kas iznāca 1884. un atkārtoti 1887. gadā.
Miris 1895. gada 10. janvārī Leipcigā.

Indriķa hronikas tulkojums

1874. gadā Vilhelms Arnts izdeva Indriķa hronikas neinterpolēto latīņu tekstu ar komentāriem. Tā pamatā bija ar Skodeiska kodeksa (17. gs. noraksts) tekstu papildināts Zamoisku kodekss (14. gs.), ievērojot Rēveles un Ūksenšernas manuskriptus (16. gs.), neņemot vērā neinterpolēto Tolla manuskriptu un uzskaitot gandrīz visus lasījuma variantus. Izdevumā konstatējamas teksta kļūdas, piemēram, kas pārnākušas no iespiestā Grūbera-Hanzena teksta. Izdevums tika radīts, izdevējam nesaskatot, ka Hannoveres manuskripts ir par pazudušu uzskatītais Ūksenšernas kodekss, visas interpolētās grupas ciltstēvs, bet īpaši nepietiekami saprotot radnieciskās attiecības starp dažādiem eksistējošiem rokrakstiem. V. Arnta sagatavotais Indriķa hronikas izdevums latīņu valodā noderēja par pamatu tās tulkojumiem latviešu, krievu un angļu valodā.
Bonaventuras muiža

Bonaventuras muiža jeb Baloža muiža atradās tagadējā Rīgas pilsētas Berģu apkaimē un Garkalnes novadā.

Vēsture

Muiža nosaukta Zviedru Vidzemes laiku (no 1625. gada) muižas īpašnieka Bonaventura Millera vārdā, 1636. gadā muiža piederēja Egidijam Litkenam, viņa pēcnācējs leitnants Berents Litkens to 1710. gadā nodeva mantojumā kapteinim Laudonam.
1780. gadā muiža nonāca Jāņa Baloža (Johann Ballod) īpašumā, no kura vārda cēlies latviskais muižas, kroga, kalna un visas apdzīvotās vietas nosaukums. Vēlāk tā piederēja Francim Gustavam fon Lēvisam (Franz Gustav von Loewis), kura mantinieks muižu pārdeva Ādolfam fon Vulfam.
Pēc 1920. gada agrārās reformas muižu atsavināja un tās teritorija pārgāja Valsts Bankas īpašumā. 1934. gadā bijušās muižas centrā ierīkoja Valsts stādu audzētavu. Pēc Otrā pasaules kara bijušajā muižas centrā darbojās Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Mežsaimniecības fakultāte, tad Berģu astoņgadīgā skola un visbeidzot (arī mūsdienās) Etnogrāfiskā brīvdabas muzeja administrācija. Baložu muižas veco ēku pārveda uz Brīvdabas muzeju un tajā pašreiz atrodas muzeja fondu glabātuve. Muižas parkā mūsdienās atrodas 19. gadsimtā celtā muižas dzīvojamā ēka, kuras pret Juglas ezeru vērstā fasāde greznota kolonnām. Muižas teritorijā bija ādas ģērētava, pienotava, etiķa fabrika, Bertelsa spirta dedzinātava un liķiera fabrika.
Teodors Kalnājs

Pirmskara dzīve

Teodors Kalnājs dzimis Laidzes pagastā sešu bērnu zemnieka ģimenē, viņa tēvs ir arī pagasta vecākais. Kalnājs beidz Laidzes pamatskolu, pēc tam turpina izglītību Talsu valsts ģimnāzijā, absolvē 1931. gadā, taču īstenot ieceri studēt Rīgā liedz 30. gadu saimnieciskā krīze, tādēļ nākas palikt pie zemes darbiem tēva saimniecībā. Dzimtajā pusē Kalnājs aktīvi darbojas kultūras dzīvē - dzied korī, kā arī piedalās pašdarbnieku teātrī.
1935. gadā Kalnājs uzsāk obligāto militāro dienestu Latvijas armijā 11. Dobeles kājnieku pulkā Daugavpilī. Pēc 1936. gada 16. maija parādes Esplanādē Kalnājs dodas ar Latvijas Kara skolu uz lauka mācībām pie Šuņazara Daugavpils apkaimē, 1936. gada augustā Kalnājs kursus beidz, atgriežas pulkā un tā paša gada oktobrī demobilizējas. Atgriezies dzimtajā pusē Kalnājs iestājas aizsargos, kur kļūst par riteņbraucēju rotas komandieri. 1939. gada rudenī Kalnājs kā rotas komandieris saņem slepenu pavēli gatavoties iespējamai mobilizācijai, kas sakrīt ar bāzu līguma parakstīšanu. Taču pavēle pretoties neseko: gluži pretēji, Kalnāja rota saņem pavēli slepus apsargāt ienākošos Sarkanās armijas vilciena sastāvus pret uzbrukumiem.
Pēc Latvijas okupācijas Kalnāju 1940. gada rudenī uz pagastmāju izsauc čekas pārstāvji un mēģina savervēt par ziņotāju, pie viena draudot viņu sodīt kā aizsargu aktīvistu, iemesls - Aizsargu organizācijas 20 gadu jubilejas ballē viņam Kārlis Ulmanis paspiedis roku. Kalnājs sadarboties atsakās. 1941. gada jūnija deportācijas Kalnājs pārdzīvo slēpjoties mežā - tikai vēlāk top zināms, ka viņa uzvārda sarakstos tomēr nav.

Pēckara dzīve

Pēc Vācijas kapitulācijas Kalnājs ar grupu virsnieku sākumā slepus uzturās Kurzemes mežos, pēc tam ar viltotiem dokumentiem iekārtojas darbā, taču jau 1945. gada 9. decembrī viņu atmasko un arestē Talsos, Ziemassvētkos pārved uz cietumu Ventspilī. Iekšlietu ministrijas karaspēka kara tribunāls Kalnājam piespriež 20 gadus Vorkutas ieslodzījuma nometnē, Latvijā atgriezties viņam tiek ļauts tikai 70. gadu nogalē, bet dzimtajās mājās - vien 90. gados. Sieva Elza Latvijā pirmo reizi atgriežas 1992. gadā.
Virsleitnants Teodors Kalnājs mirst 2007. gada 8. decembrī, guldīts zemes klēpī Lestenes brāļu kapos.
Musica Serena. Komponists Pēteris Vasks

Sižets

Filma veidota par komponista Pētera Vaska dzīvi laikā no skaņdarba tapšanas līdz tā pirmajam atskaņojumam.
Vendekūla

Vendekūla (latīņu: Wendeculla) jeb Vendu ciems, Vainguļciems, Vengulas ciems vai Viņģelieši bija Gaujas līvu ciemats, kas ietilpa Turaidas pilsnovadā. Tas pieminēts Indriķa hronikā kā vieta, netālu no kuras 1211. gadā norisinājās kauja starp vācu krustnešiem un līviem no vienas puses un igauņiem no otras:
"...devās ar saviem kājniekiem un līviem un visiem pavadoņiem uz Gauju; viņi pārgāja pār to un, turpinādami ceļu visu nakti, nonāca jau pagānu tuvumā, tad, sakārtojuši karaspēku un to apmācīdami kaujai, sūtīja pa priekšu kājniekus pa lielo ceļu, kas ved uz Vendekulu".
Vendekūlas ciemats atradās nepilnus 2 km uz ziemeļiem no Turaidas Inciema virzienā, pie lielā Rīgas—Pleskavas ceļa Turaidas atzarojuma vietā, kura identificējama ar zviedru 1638. gada arklu revīzijā atzīmēto Vengulas (Wengul, Wingul) ciemu. Vēlāk saukts par Turaidas viņģeliešiem.
Ciemata nosaukums liecina par tur dzīvojošo iedzīvotāju vendisko izcelsmi — küla lībiski un igauniski, kylä karēliski — 'ciemats', 'ciems', tādējādi latviski būtu tulkojams kā "vendu ciems" (salīdzināt ar Ikšķili). 
Pēc aiziešanas no Senā kalna jeb Rīgas kalna Cēsis bija vendu lielākā, taču ne vienīgā dzīvesvieta Vidzemē. Tāpēc nav nekā neparasta, ka Vendekūlas " sākotnējie iemītnieki bijuši vendi (Ziemeļkurzemes pamatiedzīvotāji)". Starp daudziem simtiem izpētīto Daugavas lejteces apbedījumu ar tipisku Vidzemes līvu kapu inventāru vairāk nekā 20 bija tādu, kuri ir identificējami ar vendu kultūru. Piemēram, Salaspils Laukskolas 191. kapa piedevas atbilst kā Ziemeļkurzemes lībiešu kapulaukos, tā arī vendu kapulaukā pie Cēsu dzelzceļa stacijas atrastajām senlietām. Šis kaps Laukskolā nav vienīgais vendu apbedījums, un to paralēles saskatāmas ne tikai ar Ventas lejteces apvidu, bet visu Ziemeļkursu.
Domājams, ka Vendekūlas ciemata iemītnieki bijuši apbēdīti tuvējā Pūteļu kapulaukā. Senāk šo vietu sauca par Kaļmu kalniem (no lībiešu: kālma — 'kaps') Mūsdienās no šā uzkalniņu kapulauka saglabājušies tikai pieci vai seši postīti uzkalniņi. 19. gadsimta beigās to bijis ap 100. Taču 1896. gada "izrakumos" kapulauks tika pilnībā saārdīts, bet zemi pēcāk kapulauka teritorijā intensīvi apstrādāja, mērķtiecīgi visu nolīdzinot, un apstrādātajā daļā tikpat kā vairs nav senlietas. 2010. gada veiktajā apsekošanā starp vairākiem jauno laiku priekšmetiem tika atrasta tikai viena 12.—13. gadsimta sākuma pakavsakta. 
Vendekūlas ciemata lībiskais nosaukums apstiprina citu rakstīto liecību un arheoloģisko izrakumu datus, kas norāda uz vendu piederību Kursas somugriem, kā arī noraida krievu šovinistu mūsdienās veidotos ideoloģiskos mītus par vendu piederību slāviem.
Sirdsveida divlape

Apraksts

Daudzgadīgs, sīks, 5-25 cm augsts lakstaugs. Guma nav izveidots. Saknes diezgan garas, tievas. Var būt veģetatīvā vairošanās. Stublājs stāvs, tievs. Stublāja apakšdaļā ir divas sirdveidīgas lapas, kas horizontāli atstāv no stublāja. Ziedkopa skraja. Ziedi var būt violeti vai zaļgandzelteni. Pieša nav. Lūpa divdaivaina, gara. Daivas smailas. Auglis - maza pogaļa. Latvijā zied no maija beigām līdz jūlijam.

Izplatība

Aug dažviet Eiropā, Ziemeļamerikā un Āzijā.

Biotopi

Atsevišķi eksemplāri pārmitros vai mēreni mitros skujkoku mežos.
Džons Ērvings

Biogrāfija

Ērvings dzimis kā Džons Voliss Blants juniors (angļu: John Wallace Blunt, Jr.) Ekseterā, Ņūhempšīrā; māte Helēna Frānsisa (dz. Vinslova), tēvs Džons Voliss Blants seniors.  Savu tēvu Ērvings nekad nav saticis. Viņš uzauga patēva Kolina F. N. Ērvinga ģimenē, kurš strādāja Filipsa Ekseteras akadēmijā. Tikai 1981. gadā Ērvings uzzināja par sava bioloģiskā tēva pagātni. Viņa tēvs Otrajā pasaules karā bijis pilots Armijas Gaisa spēkos. 1943. gada jūlijā viņa lidmašīna avarēja Birmā (mūsdienu Mjanmā), bet viņš izdzīvoja. Līdzīgu notikumu Ērvings vēlāk aprakstīja savā romānā "Sidra nama likumi".
Ērvings skolas laikā sāka nodarboties ar cīņas sportu, ko turpināja arī vēlāk. 1992. gadā viņš tika uzņemts Nacionālajā ciņas sporta slavas zālē Stillvoterā, Oklahomā.

Karjera

Sešdesmito gadu vidū Ērvings devās uz Eiropu. Viņš studēja Vīnē, Eiropas studiju institūtā. Drīz pēc tam viņš sāka rakstīt savu pirmo romānu Setting Free the Bears, kura darbība pārsvarā norisinās Vīnē, sākoties īsi pirms Austrijas anšlusa, līdz pat sešdesmitajiem gadiem. Ērvings turpināja darbu pie sava romāna pēc atgriešanās ASV, kā arī turpināja papildināt savas rakstnieka prasmes, studējot Aiovas universitātes Rakstnieku seminārā Iowa Writers' Workshop. Viens no viņa pasniedzējiem bija Kurts Vonnegūts. Vēlāk, 1975. gadā, arī Ērvings pats iesaistījās pasniedzēja darbā, pieņemot angļu valodas docenta vietu Monholiokas koledžā (Mount Holyoke College).
Ērvinga rakstnieka karjera sākās 26 gadu vecumā. Viņa pirmo romānu Setting Free the Bears 1968. gadā  publicēja izdevniecība Random House. Sadarbībā ar šo izdevniecību tika publicēti vēl divi Ērvinga romāni: The Water Method Man 1972. gadā un The 158-Pound Marriage 1974. gadā. Vēlāk rakstnieks mainīja sadarbības partneri un viņa ceturtais romāns "Garpa pasaule"  1978. gadā tika publicēts izdevniecībā Dutton, kas grāmatai nodrošināja mārketinga atbalstu. Romāns kļuva par kultūras notikumu, kā arī par starptautisku bestselleru. Tas tika izvirzīts Nacionālai daiļliteratūras grāmatu balvai National Book Award for Fiction jau 1979. gadā, un Ērvings nokļuva starp finālistiem, bet saņēma balvu tikai 1980. gadā par brošēto izdevumu. Pēc šīs grāmatas motīviem 1982. gadā tika uzņemta filma "Garpa pasaule" (režisors Džordžs Rojs Hills) ar Robinu Viljamsu titullomā. Filma ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvas nominācijas par labākajām otrā plāna lomām Glennai Klouzai un Džonam Litgovam.
Pēc Ērvinga romānu motīviem tika uzņemtas vēl vairākas filmas. Vienai no tām — "Sidra nama likumi", Ērvings sarakstīja arī scenāriju, par ko saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko adaptāciju (1999). Par labāko otrā plāna lomu šajā filmā Amerikas Kinoakadēmijas balvu saņēma Maikls Keins. Darbu pie scenārija šai filmai, kā arī notikumus, kas saistīti ar filmēšanu, Ērvings aprakstījis savā dokumentālajā grāmatā My Movie Business.
Princese Margarēta

Agrīnie gadi

Bērnība laimīgi ritēja Hāgas pilī līdz brīdim, kad 1947. gada 26. janvārī traģiskā aviokatastrofā Dānijas lidlaukā bojā gāja viņas tēvs princis Gustavs Ādolfs Kastrupas. 1950. gadā māte princese Sibilla ar Margarētu un pārējiem bērniem pārvācās uz Stokholmas pili, kur dzīve vairs nebija tik laba, kā līdz šim. Lielu palīdzību un rūpes pēc tēva nāves Margarētai sniedza Zviedrijā dzimusī Dānijas karaliene Ingrīda. Princese Margarēta mācījās Franču ģimnāzijā, kā arī Martas skolā Stokholmā, kurā apguva ar šūšanu saistītās prasmes. Vēlāk apmeklēja bērnu kopšanas un ēdienu gatavošanas kursus. Jaunībā princese Margarēta bija iemīlējusies augstmanī un džeza pianistā Robinā Daglasā, taču karalis Gustavs VI Ādolfs un māte princese Sibilla nedeva atļauju turpināt attiecības un princeses romāns beidzās.

Ģimene

1963. gadā princese iepazinās ar angli Džonu Ambleru, ar kuru saderinājās 1964. gada februārī un apprecējās 1964. gada 30. jūnijā Ēlandes salas Jērdslosas baznīcā. Salīdzinot ar citu māsu kāzām, šīs bija vienkāršākas, taču tāpat laulību dienā baznīcas priekšā bija pulcējies ļaužu pūlis, kas vēlējās sumināt pāri. Sakarā ar to, ka Margarēta apprecējās ar nekaralisku personu, viņa zaudēja titulu Viņas Karaliskā Augstība, tā vietā dabūjot goda titulu Princese Margarēta, Amblera kundze.
Pēc kāzām ģimene pārvācās dzīvot uz Lielbritāniju, Londonu, neskatoties uz to, viņa uzturēja tuvu saikni ar savu māti Sibillu. 1965. gada 14. aprīlī piedzima pāra pirmais bērns - meita Sibilla Luīze, kuru kristīja par godu mātei, viņas vārdā. Viņiem piedzima arī divi dēli - Čārlzs Edvards, dzimis 1966. gada 14. jūlijā un Džeimss Patriks, dzimis 1969. gada 10. jūnijā. 1996. gadā princese Margarēta un Džons Amblers sāka dzīvot atsevišķi, saglabājot laulību līdz pat Džona Amblera nāvei 2008. gadā. Margarēta ir apmetusies Oksfordšīrā, Lielbritānijā. Viņa ieņem 196. vietu kā Britānijas troņa mantiniece.
Gradācija

Gradācija (cēlies no latīņu: gradatio, cēlies no gradus — ‘pakāpiens, pakāpe’) jeb salīdzināmā pakāpe ir gramatiskā kategorija, kas rāda kādas pazīmes piemitības pakāpi. Gradācija latviešu valodā piemīt īpašības vārdiem un apstākļa vārdiem, kas veidoti no īpašības vārdiem.
Pastāv trīs salīdzināmās pakāpes: pamatpakāpe (pozitīvs), pārākā pakāpe (komparatīvs) un vispārākā pakāpe (superlatīvs). Ir valodas, kurās ir vienīgi divas salīdzināmās pakāpes: pozitīvs un elatīvs. Latviešu valodā ir zudušas senās baltu gradācijas formas. Pastāv sintētiskais (jauks—jaukāks—visjaukākais) un analītiskais (jauks—pats jaukākais) gradācijas izteikšanas veids.
Pamata pakāpe nosauc pazīmi, pārākā pakāpe norāda, ka pazīme piemīt lielākā mērā, savukārt vispārākā pakāpe norāda, ka pazīme piemīt vispārākajā pakāpē.
Latviešu valodā pastāv vārdi, kam netiek veidotas salīdzināmās pakāpes. Tā ir daļa īpašības vārdu, kam ir izskaņa -ējs, -isks, -īgs, -āls. Vēl salīdzināmās pakāpes nepiemīt tiem īpašības vārdiem, kuru nosauktā pazīme nevar ne palielināties, ne samazināties, piemēram, akls, mūžīgs, bezgalīgs, bass.
Aleksandrs Barkovs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Barkovs sāka 2011.—12. gada sezonā, kad 16 gadu vecumā debitēja SM līgas klubā Tamperes "Tappara", tā rindās aizvadot 32 spēles. 2012.—13. gada sezonu Barkovs ar 48 punktiem 53 spēles noslēdza kā otrs rezultatīvākais komandas spēlētājs.
2013. gada vasarā pārcēlās uz NHL vienību Floridas "Panthers". Jau nākamajā sezonā "Panthers" rindās aizvadīja 54 spēles. 2015.—16. gada sezonā guva 59 punktus, sezonu noslēdzot kā trešais rezultatīvākais komandas spēlētājs. 2017.—18. gada sezonā ar 78 punktiem bija komandas rezultatīvākais spēlētājs un nākamajā sezonā uzsāka pildīt komandas kapteiņa funkcijas.
Somijas hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļas 2014. gada olimpiskajās spēlēs. Spēlējis arī 2012. un 2013. gada Pasaules čempionātos junioriem.
Igdrasils

Igdrasils (sennorvēģu: Yggdrasill) senskandināvu mitoloģijā ir pasaules koks — milzīgs osis, kas savieno deviņas skandināvu kosmoloģijas pasaules. Igdrasila zaros atrodas Asgarda, Alfheima un Vānaheima. Igdrasila stumbrs iet cauri Midgardai, ap kuru atrodas Jotunheima. Zem tās atrodas Svartalfheima. Trīs Igdrasila saknes sniedzas līdz Hēlai, Nīflheimai un Mūspelheimai.
Zem Asgardas saknes atrodas avots Urds (Urðabrunnr), pie kura mitinās trīs nornas, pār kurām nav varas pat dieviem un kuras katru dienu aplaista koku. Zem Jotunheimas saknes atrodas Mīmira avots (Mímisbrunnr), savukārt zem Hēlas saknes — Hvērgelmīrs. Igdrasila zari sniedzas debesīs, un galotnē sēž ērglis Vedrfjelnirs (Veðrfolnír). Nīflheimā Igdrasila saknes grauž pūķis Nidhjegs (Igdrasils vēl stāv tikai tāpēc, ka nornas laista tās saknes ar Urda ūdeni; tas stāvēs līdz Ragnarokam). Pa stumbru skaida vāvere Ratatoska, kas nodod apvainojumus no ērgļa Vedrfjelnira pūķim Nidhjegam un otrādi. Igdrasila mizu ēd arī četri brieži, kas reprezentē vējus.
Ragnaroku pārdzīvo tikai divi cilvēki — Liva un Livtrasirs —, kas izglābjas, paslēpjoties Igdrasilā.
Natālija Štraube

Biogrāfija

Vairākkārt pārstāvējusi Ukrainu Eiropas un Pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās, kuros lielāko panākumu guvusi 1993. gadā Sombathejā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 1995. gadā Kišiņevā piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā. 1996. gadā Krakovā uzvarējusi starptautiskajā šaha turnīrā Cracovia, kā arī dalījusi trešo vietu starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Frīdekmīstekā. 2000. gadā izcīnījusi otro vietu aiz Joannas Dvorakovskas starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Bādenē-Virtembergā. 2001. gadā kvalificējusies Pasaules sieviešu šaha čempionātam pēc izslēgšanas sistēmas Maskavā, kurā 1. kārtā uzvarējusi Vanu Jui, bet 2. kārtā zaudējusi Alisai Gaļļamovai. 2003. gadā Atēnās kopā ar Nino Hurcidzi dalījusi trešo vietu starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Acropolis aiz Jeļenas Dembo un Margaritas Voiskas.
Par panākumiem turnīros FIDE 1998. gadā Štraubei piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Marianna Norta

Dzīve ar vecākiem

Marianna Norta piedzima Heistingsā  Īstsaseksā kā vecākā meita turīga zemes īpašnieka ģimenē. Sākotnēji Marianna gribēja kļūt par dziedātāju un vingrinājās vokālajā mākslā. Taču balss viņu pievīla, Marianna bija spiesta mainīt savus mērķus un sāka gleznot ziedus.
1855. gadā mira Mariannas māte, un kopš 25 gadu vecuma viņa daudz ceļoja kopā ar savu tēvu. Ceļojumi un iepazīšanās ar augu kolekcijām Kjū Karaliskajā botāniskajā dārzā atstāja tik neizdzēšamu iespaidu, ka pēc tēva nāves 1869. gadā Marianna nolēma turpmāk ceļot viena.

Ceļojumi un darbi

Marianna savus ceļojumus sāka 41 gada vecumā, 1871—1872. gadā apceļojot Kanādu, Savienotās Valstis un Jamaiku, tostarp gadu gleznojot dziļi Brazīlijas mežos. 1875. gadā pēc īsas uzturēšanās Tenerifes salā  viņa sāka divu gadu ilgu braucienu apkārt pasaulei un tā laikā eļļas tehnikā gleznoja ainavas un augu valsti Kalifornijā, Japānā, Borneo, Javā un Indijā. Dažādos Indijas apgabalos māksliniece pavadīja visu 1878. gadu. Tēva politiskā karjeras dēļ Mariannai bija labi sakari. Ceļojumos viņu atbalstīja pat ASV prezidents un dzejnieks Henrijs Vodsvorts Longfello, bet Lielbritānijā toreizējais Kjū botāniskā dārza direktors sers Džozefs Hukers. Par spīti šiem sakariem, Marianna vēlējās ceļot viena un apmeklēja daudzas vietas, kas vairumam eiropiešu bija nepazīstamas. Daļa mākslinieces gleznoto augu bija jauni zinātnei.
Pēc atgriešanās dzimtenē Londonā tika sarīkotas vairākas izstādes ar viņas augu gleznojumiem. Vēlāk Marianna piedāvāja visu savu gleznu kolekciju Kjū Karaliskajam botāniskajam dārzam. 1882. gadā atklāja Mariannas Nortas galeriju, un šīs izcilās mākslinieces gleznu kolekciju var joprojām apskatīt. Tā ir vienīgā pastāvīgā mākslinieces sievietes "soloizstāde" Lielbritānijā.
1880. gadā viņa aizbrauca uz Austrāliju un Jaunzēlandi, kur gleznoja veselu gadu. 1883—1885. gadā apmeklēja Dienvidāfriku, Seišelu salas un Čīli.

Mantojums

Mariannas Nortas vārdā ir nosauktas vairākas augu sugas, tostarp Crinum northianum (sinonīms — Crinum asiaticum), Kniphofia northiae, Areca northiana un Nepenthes northiana, kā arī Seišelu salās endēmā Northia ģints (gutaperčas dzimta).
Marianna Nortas galerijā Kjū Karaliskajā botāniskajā dārzā ir 13 ceļojumu gados radītie 832 gleznojumi, kuros košās krāsās attēlota dažādu zemju flora, fauna, ainavas un vietējo iedzīvotāju dzīve. Atšķirībā no modernām izstāžu zālēm, galerijas ēkā nebija pietiekami laba mikroklimata. 2008. gadā Kjū dārzs iesāka realizēt vērienīgu restaurācijas projektu gan galerijai, gan gleznām. Šajā projektā tika paredzēts izveidot arī skārienjūtīgas interaktīvas instalācijas.
Liza Vitoci

Karjera

2013. gadā izcīnījusi 2. vietu Pasaules čempionātā jauniešiem un junioriem U19 vecuma grupā. 2014. gadā Nove Mesto kļuva par divkārtēju pasaules jauniešu (U19) čempioni, uzvarot sprinta un iedzīšanas disciplīnās, kā arī ieguva 2. vietu individuālajā klasikā.
Pasaules kausa sacensībās debitēja 2014. gada decembrī Estešundā. Pirmo reizi vietu uz goda pjedestāla izcīnīja 2017. gada martā Kontiolahti, iegūstot 3. vietu iedzīšanā. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2015. gadā, izcīnot bronzas medaļu stafetē.
Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2018. gadā Phjončhanā labāko individuālo rezultātu (4. vieta) sasniedza masu startā, savukārt jauktajā stafetē kopā ar Doroteju Vīreri, Lūkasu Hoferu un Dominiku Vindišu izcīnīja bronzas medaļu.
2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā izcīnīja sudraba medaļu 15 km individuālajā distancē un bronzu jauktajā stafetē. 2018.—2019. gada sezonā ieguva 2. vietu PK kopvērtējumā.
Harijs Džads

Televīzijas un filmu pieredze

2005. gada Janvārī, McFly bija viesmākslinieki britu TV seriāla Casualty sērijā. 2006. gadā grupa atveidoja paši sevi jauniešu komēdijā Just My Luck. Harijs kopā ar saviem grupas biedriem ir piedalījies daudzos dažādos britu TV šovos.
Harijs arī piedalījies grupas Busted klipa uzņemšanā, kur viņš spēlēja bungas.
Dārza iela (Rīga)

Vēsture

Dārza iela ir minēta Rīgas adrešu grāmatā jau 1861. gadā. Sākotnēji tā sākās no Aleksandra ielas (tagadējā Kandavas iela), daļēji iekļaujot tagadējo Konsula ielu. Padomju laikā iela ir pārrauta, izbūvējot Rīgas Medicīnas institūta (Rīgas Stradiņa universitāte) ēku kompleksu. Ielas beigu posms ir likvidēts, izbūvējot Jūrmalas gatves satiksmes pārvadu pār dzelzceļu.
2015. gadā ielas daļa, kas atrodas uz rietumiem no Dzirciema ielas Rīgas adresācijas sakārtošanas projekta ietvaros ir pārdēvēta par Usmas ielu.

Ielas raksturojums

Dārza iela ir 390 metrus gara iela Dzirciema apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Slokas ielu, krustojas ar Ķiršu ielu un izbeidzas aiz Rīgas Stradiņa universitātes ēku kompleksa (šeit caur stāvlaukumu savienota ar Mazo Dārza ielu un Konsula ielu). Dārza ielā ir īres namu un savrupmāju apbūve, kā arī vairākas sabiedriskas ēkas: pie krustojuma ar Slokas ielu atrodas Rīgas 41. vidusskola (Slokas ielā 49a), ielu pārtrauc Rīgas Stradiņa universitātes ēku komplekss (Dzirciema ielā 16). Dārza ielā atrodas Zengbuša muižas kungu māja (Dārza ielā 3) un daļēji saglabājies muižas parks.