google/wiki40b huggingface dataset:
VIA VT

VIA VT ir VIA Technologies izstrādāta x86 virtualizācijas tehnoloģija, kas ļauj uz viena datora vienlaicīgi droši un efektīvi darbināt vairākas operētājsistēmas.
2008. gadā 24. janvārī, VIA Technologies prezentēja VIA Nano kā pirmo VIA procesoru ar šo tehnoloģiju. Tomēr funkcionalitātes kļūdu dēļ šī tehnoloģija ir aktivizēta tikai sākot ar trešās revīzijas VIA Nano procesoriem.
VIA VT tehnoloģijā tiek izmantotas Intel Corporation izstrādātās vmx virtualizācijas instrukcijas, taču pārējā funkcionalitāte ir VIA izstrādāta.
VIA VT atbalsta četras dažādas virtuālo mašīnu realizācijas.
Atbilstoši VIA Technologies izplatītajai informācijai, VIA Nano X2 saimes procesoros tiek izmantota vmx instrukcijas un kāda atsevišķa VIA-VT virtualizācijas tehnoloģija.
Anatolijs Ufimcevs

Biogrāfija

Piedzimis Sībīrijā, taču 1937. gadā ticis represēts viņa tēvs, un ģimene bijusi spiesta pārcēlties uz Kazahstānu. Pēc profesijas bijis ekonomists. Bijis viens no labākajiem Kazahstānas šahistiem un vienpadsmit reizes uzvarējis republikas šaha čempionātā (1947-1957, 1970). Piedalījies arī PSRS šaha čempionātos. Lielākais panākums sasniegts 1947. gadā, kad čempionāta finālā, kurā uzvarējis Pauls Keress, dalīta 13.-15. vieta. 1949. gadā kopā ar Tigranu Petrosjanu uzvarējis Taškentas šaha turnīrā. 1959. un 1967. gadā pārstāvējis Kazahstānas šaha izlasi PSRS komandu čempionātos, spēlējot pie 1. galdiņa. 1946. gadā kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. 1994. gadā apbalvots ar Kostanajas pilsētas goda pilsoņa nosaukumu. Godinot viņa piemiņu, Kostanajā 2000. gadā tika atvērts Ufimceva vārdā nosauktais šaha klubs.
Krievijā un citviet bijušajā Padomju Savienībā Ufimceva vārdā tiek saukta viena no mūsdienās popularākajām atklātnēm, kas citur pasaulē pazīstama kā Pirca aizsardzība: 1. e4 d6 2. d4 Zf6 3. Zc3 g6. Tiek uzskatīts, ka Ufimcevs to ir pētījis neatkarīgi no Vasjas Pirca, taču šīs analīzes nav bijušas pieejamas ārzemju šahistiem. Iespējams, ka šo atklātni jau ir popularizējis Ufimceva tēvs, kas pats ir bijis labs šahists.
Aizsaules iela (Rīga)

Nosaukumi

1913. gada 9. novembrī Meža kapu komisija lūdza pilsētas valdi nosaukt ielu, kas ved uz Meža kapiem, par Meža kapu ceļu un to apgaismot. 1913. gada 30. novembrī pilsētas valdes nolēma nosaukt ielu, kas ved no Pletenbergas ielas (tagadējā Gaujas iela) līdz Meža kapiem par Kapsētas prospektu un apgaismot ar lākturiem. 1932. gada 2. maijā iela nosaukta par Aizsaules ielu, 2. pasaules kara laikā tai bija vācisks nosaukums Ewigkeitsstr., un savukārt 1950. gada 7. jūnijā tā pārdēvēta par Bērzu aleju. Nosaukums Aizsaules iela atjaunots 1990. gada 20. aprīlī.

Objekti

Gaujas un Aizsaules ielas stūrī atrodas 1939. gadā celtais lielais kiosks. Agrāk te bija smilšains laukums, ko apkārtnes puikas izmantoja sporta spēlēm. Uz ielas atrodas arī apbedīšanas pakalpojumu firma un Rīgas kapsētu pārvalde, kā arī Rīgas pilsētas dzimtsarakstu nodaļas miršanas reģistrācijas sektors.

Raiņa kapi

Raiņa kapi atklāti un nosaukti Raiņa vārdā 1929. gada 15. aprīlī, kad tur apbedīts dzejnieks Jānis Rainis jeb īstajā vārdā Jānis Pliekšāns. Pie Raiņa kapa 1935. gadā uzcelts sarkana granīta piemineklis kura autors ir tēlnieks Kārlis Zemdega. Raiņa kapu ieejas vārti celti 1929. gadā pēc arhitekta A.Birznieka projekta. Kapi tautā sākotnēji saukti par "bezdievju kapiem", jo 1925. gadā tur sāka apbedīt pie draudzēm nepiederošus aizgājējus.

Brāļu kapi

Rīgas Brāļu kapi atrodas starp Aizsaules un Varoņu ielām. Brāļu kapu skulpturālais ansamblis izbūvēts no 1924. gada līdz 1936. gadam.

I Meža kapi

Zeme kapu izveidošanai Mežaparka dienvidu daļā piešķirta 1910. gada 29. decembrī. 1912. gadā tā sadalīta nomā septiņām Rīgas draudzēm. Pie Aizsaules ielas atradās Sv.Ģetrūdes draudzes, Sv.Jēkaba draudzes, kā arī Doma un Reformātu draudzes kapi. 30. gadu otrajā pusē visa šī zeme kļuva par Rīgas pilsētas īpašumu. Pēc arhitekta G.F.F.Kūfalta ieceres kapi izveidoti kā parks ar galveno aleju, sānu alejām un līkumoties celiņiem starp tām. Meža kapu kapliča un administratīvā ēka uzcelta 1913. gadā. I Meža kapi ir izcils dārzu mākslas un memoriālās celtniecības piemineklis.
Zaubes pils

Zaubes pils jeb Jirgenburgas pils (vācu: Schloß Jürgenburg), līdz 1932. gadam Jaunpils, bija Livonijas ordeņa nocietinājums Zaubē pie Aizkraukles-Nītaures ceļa, kur tas šķērso Dzirnavupi, kas plūst no Augšezera uz Lejasezeru. Līdz mūsdienām saglabājušās vienīgi atsevišķi ar kokiem apauguši līdz 1,5 metrus augsti pils torņa fragmenti uzkalnā, uz kura tagad atrodas sporta laukums.

Vēsture

Pils celšanas laiks nav zināms, pēc Johana Arnta uzskatiem tā uzcelta jau 1257. gadā, bet tam nav dokumentētu avotu. Jirgenburgas pils bija viena no Gaujas koridora aizsardzībai pret lietuviešu karaspēka iebrukumiem celtās nocietinājumu joslas, ko veidoja Ropažu - Mālpils - Nītaures - Zaubes (Jaunpils) - Skujenes ordeņpilis. Pils bija tieši pakļauta Livonijas ordeņa landmaršaliem, kas rezidēja Siguldas pilī. 
Pirmo reizi Zaubes pils pieminēta kādā Livonijas ordeņa mestra 1437. gada 22. augustā parakstītā dokumentā kā Svētā Jura pils (Jurgenborgh), pēc tam atkārtoti kā Jurgenburg (1464), Jurgesborg (1498), Georgenberg (1601), Giörgiens borg, Georgeburg, Jürgenburg (1680). 
1482. gadā Jirgenburgas pili nopostīja Rīgas pilsētas karaspēks.
1561. gada 22. martā pēdējais Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers Jirgenborgas pili piešķīra ordeņa kancleram Jostam Klodtam (Jost Clodt, 1517-1572). 
Livonijas kara laikā Zaubes pili 1577. gada pilnīgi nopostīja krievu un tatāru karaspēks. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Jirgenburgas pils krieviski nodēvēta par Юренборг, pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā.
Poļu-zviedru kara laikā 1601. gadā Zaubes pili ieņēma zviedri, bet jau tajā pašā gadā Polijas-Lietuvas karaspēks pili (Georgenberg) atkaroja. Zināms, ka vēl 1691. gadā Jirgenburgas pilī notika vilkaču prāva pret 85 gadus veco Tīsu.

Apraksts

Zaubes pils bija uzcelta no laukakmeņiem Dzirnavupes (Bērzupītes) labajā stāvkrastā pie Augšezera. Dienvidu pusē iepretim dzirnavu dīķim pacēlās četrstūrains pils tormis ar divus metrus biezām sienām un 5х6 metrus lietu iekštelpu. Pils pamati aizņēma 46-50х70 metrus lielu laukumu, tās dienvidaustrumu stūrī iekšpusē bija 24х8 metrus liela dzīvojamā ēka.
Priština

Vēsture

Senās Romas laikos Prištinas apkārtnē bija pilsēta Ulpiāna (Ulpiana). Bizantijas imperators Justiniāns I to nopostīja, bet pēc tam atjaunoja. Pēc slāvu ierašanās Balkānos Priština kļuva par ievērojamu serbu pilsētu. Karalis Stefans Milutins izvēlējās Prištinu par Serbijas galvaspilsētu. Tā bija Nemaniču un Brankoviču dinastijas karaļu galvaspilsēta līdz liktenīgajai Kosovas kaujai 1389.gadā, kad Osmaņu impērija sakāva apvienotos serbu un bosniešu spēkus.
1459. gadā Osmaņu impērija iekļāva Serbiju impērijas sastāvā. Osmaņu impērijas sastāvā pilsēta ieguva musulmaņu pilsētas iezīmes, jo daudzi iedzīvotāji pievērsās islāmam. 1912. gadā Priština līdz ar Kosovu īsu brīdi iekļāvās Albānijas sastāvā, tomēr 1918. gadā tā tika iekļauta Serbu, horvātu un slovēņu karalistē. Otrā pasaules kara laikā Kosova līdz ar Prištinu tika iekļauta Lielalbānijas sastāvā, tomēr kara beigās tā atkal nokļuva Dienvidslāvijā kā Kosovas sociālistiskā autonomā apgabals galvaspilsēta.
1970. gadā, pēc studentu nemieriem, tika nodibināta neatkarīga Prištinas universitāte, kura kļuva par albāņu kultūras centru. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas etniskais sastāvs būtiski mainījās, jo albāņiem bija lielāks dzimstības līmenis, kā arī tie intensīvi migrēja uz pilsētu no apkārtējiem apgabaliem. Rezultātā 1980. gados pilsētas iedzīvotāju vairākums bija albāņi. 1990. gadā Slobodana Miloševiča vadītās Dienvidslāvijas varas iestādes likvidēja Kosovas autonomiju. No universitātes tika atlaisti daudzi pasniedzēji un studenti. Kad Kosovas Atbrīvošanas armija sāka cīņu pret serbu varasiestādēm, Prištinā bija diezgan mierīgi, jo tā bija galvenā Kosovas pilsēta, kuru kontrolēja serbu varas iestādes. 1999. gada 24. martā, kad NATO sāka uzlidojumus Serbijai, Prištinā izcēlās ielu cīņas. Serbu armija veica etniskās tīrīšanas akcijas. Tomēr pēc kara beigām etniskās tīrīšanas akcijas savukārt veica albāņu puse, un no pilsētas tika padzīti apmēram 40 000 serbu iedzīvotāju. Pašlaik Prištinā serbu iedzīvotāju ir mazāk par 2000.
Sieviešu koris "Minjona"

Dibināšana

Kora dibinātājs un pirmais mākslinieciskais vadītājs — Viesturs Gailis. Kora pirmsākumi meklējami 1974. gadā, kad Pētera Stučkas Latvijas Valsts Universitātes studentes aicinātas pieteikties dalībai Latvijas Valsts universitātes (LVU) sieviešu korī. Jauno kolektīvu veidoja toreizējais Latvijas Valsts konservatorijas 1. kursa students, jauktā kora "Juventus" mākslinieciskā vadītāja un galvenā diriģenta Daumanta Gaiļa dēls Viesturs Gailis. Viens no dibināšanas iemesliem bijis saistīts ar lielo sieviešu kārtas dziedāt gribētāju pieplūdumu jauktajā korī "Juventus", otrs — ar Viestura Gaiļa prakses un izaicinājumu meklējumiem, sākot studijas sava tēva klasē Latvijas Valsts konservatorijā. Pirmā noklausīšanās organizēta 1974. gada 24. decembrī; pirmais mēģinājums — 1975. gada 11. februārī, ko tad atzīmē kā kora dibināšanas jeb dzimšanas dienu.
Pirmā patstāvīgā koncertēšana notika 1975. gada 1. jūnijā Latvijas Universitātes Lielajā aulā, svinot Bērnības svētkus. 1976. gada maijā turpat organizēts arī pirmais patstāvīgais koncerts. Šī paša gada rudenī kori uzaicināja televīzijā ierakstīt pirmo skaņu un video ierakstu — latviešu tautasdziesmas "Tumša nakte, zaļa zāle" un "Bēdu, manu lielu bēdu".

Nosaukums

1977. gada 5. aprīlī korim piešķirts vārds — "Minjona", kas aizgūts no Johana Volfganga fon Gētes darba "Vilhelma Meistera mācību gadi" (Wilhelm Meisters Lehrjahre) varones Minjonas. Šāda izvēle saistīta ar Daumanta Gaiļa ietekmi, kas uzskatīts par "gan Melngaiļa, gan Dārziņa diriģentu". Lai mazinātu komisijas šaubas par vārda atbilstību padomju ideoloģijai, nozīmīgs bijis Edgara Meļķiša skaidrojums ar Gētes darbiem mazāk pazīstamiem kolēģiem — "Minjona ir jauna, skaista un šarmanta sieviete".
Viesturs Gailis savukārt esot uzsvēris, ka "par to, vai spēsim attaisnot savu vārdu, vai mūsu "Minjona" skanēs, liecinās mūsu dziesmas. Notikuma atcerei Viesturs Gailis kā veltījumu korim pārlika sieviešu korim 1900. gadā komponēto Emīla Dārziņa jauktā kora dziesmu "Minjona". Tajā skan Johana Volfganga fon Gētes Minjonas dziesmas "Kennst du das Land, wo die Zitronen blühn?" Rūdolfa Blaumaņa atdzejojums(1899), kas gan ir Emīla Dārziņa pārveidots skaņdarba vajadzībām. Emīla Dārziņa "Minjonas" pārlikums ilgus gadus bija uzskatīts par kora himnu.
H&M

H&M Latvijā

2012. gada 15. septembrī H&M atvēra savu pirmo veikalu Baltijas valstīs, kas atrodas Rīgā Galerija Centrs un ir izvietots trīs stāvos. 2012. gada 29. septembrī atvēra otro veikalu t/c Alfa, kas ir izvietots divos stāvos.
2013. gada 24. oktobrī tirdzniecības centrā Mols, atvēra trešo veikalu. 2014. gada 26. aprīlī Rīga Plaza, atklāja savu ceturto un piekto veikalu tostarp H&M Home, bet 15. novembrī atvēra savu sesto veikalu tirdzniecības centrā Domina.

Ražošana Latvijā

Trikotāžas fabrika AS "Rita" sadarbību ar H&M sākusi 1994. gadā. Uz 2010. gadu H&M pasūtījumi sastādīja vairāk nekā pusi no fabrikas saražotā.
Pitons (filma)

Sižets

Kāds nezināms cilvēks ir pieķēzījis skolas bēniņus. Direktore sāk meklēt vainīgo. Tajā pašā laikā skolā ierodas Fotogrāfs, kurš pamanās pazaudēt Pitonu. Vai skolā vienlaicīgi var atrasties divas čūskas?
Zemūdene

Zemūdene ir kuģa veids, kas spēj ilgstoši peldēt zem ūdens (līdz 500 metru dziļumā). Mūsdienu zemūdenēm mēdz būt cilindrveidīgs plūdlīnijas korpuss, kas sadalīts nodalījumos ar hermētiski noslēdzamām starpsienām, bet gali ir puslodes formā. Tām ir arī vertikālas struktūras, piemēram, sakaru ierīces un periskops. Vertikālā struktūra kopumā tiek saukta par “spuru” vai “buru”. Zemūdenes aizmugurē parasti ir propellers un dažādas hidrodinamiskās vadības ierīces. Dziļums, kurā zemūdene nolaižas, tiek regulēts ar ūdens un gaisa daudzumu balasta tvertnēs. Parasti tās nolaižas līdz 500 metru dziļumam. Ja nepieciešams nolaisties vēl dziļāk, tiek izmantoti batiskafi.
Pirmās zemūdenes tika projektētas 19. gadsimtā un ieviestas vairāku valstu kara flotes sastāvā, lai gan jau pirms tam bija izveidotas eksperimentālas zemūdenes. Pirmo reizi plašs zemūdeņu pielietojums bija Pirmā pasaules kara laikā (1914–1918). Mūsdienās tās izmanto militāriem un zinātniskiem mērķiem, kā arī meklēšanas un glābšanās operācijās un tūristu ekskursijās.

Izmantošana

Zemūdenes ietilpst daudzu valstu bruņoto spēku sastāvā. Tās izmanto, lai pielavītos un uzbruktu pretinieku karakuģiem, tirdzniecības kuģiem un zemūdenēm, kā arī lai veidotu jūrā blokādi. Atomzemūdenes ir apbruņotas ar ballistiskajām raķetēm. Zemūdenes tiek izmantotas arī jūras dzīļu zinātniskos pētījumos. Tās tiek pārveidotas, lai veiktu meklēšanas, glabšanas misijas, kā arī zemūdens kabeļu remontu un tūristu zemūdens ekskursijas.

Civilās zemūdenes

Civilās zemūdenes izmanto tūrismā, zemūdens pētniecībā, naftas platformu apkopē, zemūdens kabeļu remontu veikšanā. Mūsdienās zemūdenes izmanto arī noziedzīgiem mērķiem, piemēram, narkotiku pārvadāšanai.

Latvijas zemūdenes

Latvijas Bruņoto spēku sastāvā mūsdienās zemūdeņu nav, bet no 1927. līdz 1940. gadam Latvijas kara flotē bija divas zemūdenes — “Spīdola” un “Ronis”.
Andrē Mažino

Biogrāfija

Dzimis Parīzē. 1897. gadā ieguvis doktora grādu jurisprudencē. Pēc tam strādājis kā ierēdnis Alžīrā. 1910. gadā izstājies no valsts civildienesta un ievēlēts Francijas parlamentā.
1914. gadā, kad sākās Pirmais pasaules karš, brīvprātīgi pieteicies armijā. Piedalījies arī Verdenas kaujā, par ko apbalvots ar augstāko Francijas militāro apbalvojumu — Kara medaļu (franču: Médaille militaire).
Pēc Pirmā pasaules kara atgriezies politikā. Vairākkārt ievēlēts parlamentā un piedalījies valdības darbā. Vairākas reizes pildījis koloniju, kara ministra pienākumus, kā arī neilgu laiku bijis arī pensiju ministrs. Mažino uzskatīja, ka Versaļas līgums nedod Francija garantijas par tās drošību nākotnē. Tāpēc viņš atbalstīja ideju par nocietinājumu līnijas izbūvi uz Francijas austrumu robežas. Līdzekļi, lai izbūvētu pirmās eksperimentālās sekcijas, tika iegūti 1926. gadā, bet jau 1929. gadā Francijas parlaments izdalīja līdzekļus budžetā, lai izbūvētu pilnvērtīgu nocietinājumu līniju.
1931. gada decembrī Mažino saslima un jau 1932. gada 7. janvārī nomira no tīfa. Jau pēc Mažino nāves pabeigtā nocietinājumu līnija, godinot tās idejisko tēvu, tika nosaukta par Mažino līniju.
Baltijas Universitāte

Baltijas Universitāte (angļu: Baltic University) bija universitāte pārvietotajām personām (bēgļiem) no Baltijas valstīm, kas pēc Otrā pasaules kara darbojās britu okupācijas zonā Hamburgā (1946) un vēlāk Pinebergā (1947—1949).

Vēsture

Universitāte tika izveidota 1946. gada 9. janvārī ar Lielbritānijas Ārlietu ministrijas atļauju. Idejas par universitātes atvēršanu Baltijas valstu bēgļiem svešumā autors bija profesors Fricis Gulbis. Mācības Baltijas Universitātē notika vācu valodā, bet atsevišķi humanitārie priekšmeti tika pasniegti arī nacionālajās valodās. Pārvaldē tika ievērots tautību paritātes princips. Sākotnēji universitāte atradās Hamburgas Vēstures muzejā, bet jau 1947. gada janvārī universitāti pārvietoja uz Pinebergu, kur tai tika ierādītas bijušās lidotāju skolas telpas un lika to pārdēvēt par Pineberg Study Centre, tomēr rektorātam izdevās saglabāt universitātes nosaukumu.  No 1946. gada 25. maija iznāca universitātes avīze Scientiae et Artibus ("Zinātnei un makslai"). 
Universitātei bija pieejamas arī Hamburgas Universitātes laboratorija un citas telpas. Kopumā darbojās astoņas fakultātes — Arhitektūras un inženierzinātņu fakultāte, Filoloģijas fakultāte, Ķīmijas fakultāte, Lauksaimniecības fakultāte, Matemātikas un dabaszinātņu fakultāte, Medicīnas fakultāte, Mehānikas fakultāte, Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultāte, Mākslas, mūzikas un sporta fakultāte. Pasniedzēju skaits tuvojās diviem simtiem. 1946. gadā universitātē mācījās 996 studenti, 1947. gadā — 1025 studenti. Pēc tam, kad sakās bēgļu izceļošana no Vācijas, studentu skaits jūtami kritās, un 1949. gada septembrī Baltijas Universitāti slēdza. Kopumā tās diplomu ieguva 76 studenti: 53 latvieši, 16 lietuvieši un 7 igauņi. Universitātes studenti turpināja studijas Vācijas, ASV, Kanādas un citu valstu augstskolās.
Neskatoties uz savu īso pastāvēšanas laiku Baltijas Universitāte, pirmajos trimdas gados, bija ievērojams latviešu izglītības centrs Vācijā. Universitātei ir liela loma arī latviešu studentu korporāciju vēsturē, jo tieši šeit tika dibinātas vairākas studentu korporācijas, kas kļuva par vienīgajām, šāda tipa, latviešu organizācijām, kas dibinātas pēc otrā pasaules kara. 1947. gada pie Baltijas Universitātes tika dibinātas studentu korporācijas: Fraternitas Imantica, Gersicania, Fraternitas Cursica un studenšu korporācijas: Spīdola, Zinta.

Rektorāts

Atbilstoši Baltijas Universitātes statūtiem, to vadīja pēc trīs Baltijas valstu nāciju paritātes principa izveidota pārvalde, kurā ietilpa senāta vēlēts universitātes prezidents (rector magnificus), viceprezidents un trīs nacionālie rektori. Universitātes kancelejā strādāja kanclers un trīs sekretāri.
Marks Selbijs

Karjera

Profesionāļa karjeru sācis 1999. gadā 16 gadu vecumā. Pirmo reizi reitinga turnīra finālā iekļuva 2003. gadā Scottish Open, kur finālspēlē ar 7:9 zaudēja Deividam Grejam. 2005. gadā pirmo reizi kvalificējās Pasaules čempionāta finālturnīram, kur pirmajā kārtā ar 5:10 piekāpās Džonam Higinsam.  Kopš tā laika Selbijs ir spēlējis visu pasaules čempionātu finālturnīros. Arī 2006. gada Pasaules čempionātā viņš pirmajā kārtā tikās ar Džonu Higinsu un uzvarēja ar 10:4. Taču jau nākamajā kārtā zaudēja Velsas snūkeristam Markam Viljamsam. 2007. gadā pirmo reizi iekļuva Pasaules čempionāta finālā, kur atkal tikās ar Dž. Higinsu, zaudējot ar 13:18.
2008. gadā Selbijs izcīnīja savu pirmo nozīmīgo titulu, uzvarot The Masters, kas nepieder reitinga turnīriem, bet ir viens no prestižākajiem sezonas turnīriem. Finālā ar 10:3 tika apspēlēts Stīvens Lī. Nedaudz vēlāk tajā pašā gadā viņš izcīnīja arī savu pirmo reitinga turnīra titulu,  Welsh Open finālspēlē ar 9:8 pieveicot Roniju O'Salivanu. 2009. gada jūnijā Jiangsu Classic turnīrā Selbijs pirmoreiz karjerā veica maksimālo (147 punktu) sēriju.
2012. gadā Selbijs uzvarēja Apvienotās Karalistes čempionātā, kas tiek uzskatīts par otru nozīmīgāko turnīru pēc pasaules čempionāta. Finālā viņš pieveica citu angļu snūkeristu Šonu Mērfiju ar 10:6. Arī 2013. gadā Selbijs spēlēja Apvienotās Karalistes čempionāta finālā, taču piekāpās Nīlam Robertsonam. 
2014. gadā Selbijam izdevās izcīnīt savu pirmo pasaules čempiona titulu, finālā uzvarot Roniju O'Salivanu ar 18:14. 2016. gada Pasaules čempionāta finālā Selbijs tikās ar Ķīnas snūkeristu Dinu Dzjuņhui un uzvarēja ar 18:14, otro reizi kļūstot par pasaules čempionu.
2016.—2017. gada sezona kļuva par sekmīgāko Selbija līdzšinējā karjerā. Tajā tika izcīnīti pieci reitinga turnīru tituli — uzvaras Paul Hunter Classic, International Championship un China Open, kā arī tika izcīnīts otrais Apvienotās Karalistes čempiona tituls un trešais pasaules čempiona tituls. 2017. gada Pasaules čempionāta finālā Selbijs tikās ar Džonu Higinsu un, lai gan spēles gaitā bija iedzinējos ar 4:10, spēja lauzt cīņas gaitu,  izcīnot uzvaru ar 18:15.
Viljams Alfrēds Faulers

Biogrāfija

Dzimis Pitsburgā, Pensilvānijā, divu gadu vecumā ar vecākiem pārcēlās uz Laimu, Ohaio. Faulers studēja Ohaio valsts universitātē, doktora darbu aizstāvēja Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā kodolfizikas jomā. Vēlāk bija direktors šā institūta Keloga radiācijas laboratorijā, kas nodarbojās ar aktuālām kosmoloģijas problēmām, piemēram, ar ķīmisko elementu veidošanos zvaigžņu iekšienē, Visuma rašanos Lielajā sprādzienā, tumšās matērijas esamību.
Faulera vaļasprieks bija darbošanās ar tvaika lokomotīvēm, viņa īpašumā bija vairāki dažāda izmēra darba kārtībā esoši modeļi. Faulers mira 1995. gadā Pasadīnā, Kalifornijā.
Cvēnica

Cilvēki

Cvēnica ir jurista Samuela fon Pūfendorfa (Samuel von Pufendorf, 1632-1694) dzimtā pilsēta.
Hemofilija

Hemofilija ir pārsvarā iedzimta slimība, viens no asins recēšanas traucējumiem. Cilvēkiem ar šo slimību ir zems asinsreces faktora līmenis asinīs vai arī tas vispār trūkst, tāpēc ir bloķēts asins recēšanas process un neveidojas asins trombi. Slimības rezultātā cilvēki ilgāk asiņo pēc traumas, vieglāk veidojas zilumi, ir augstāks asiņošanas risks locītavās, muskuļos, iekšējos orgānos vai smadzenēs. Cilvēkiem, kam slimība ir vieglā formā, simptomi var parādīties pēc avārijas vai operācijas laikā. Asiņošana locītavās var izraisīt neatgriezeniskus bojājumus, savukārt asiņošana smadzenēs var izraisīt ilgtermiņa galvassāpes, krampjus vai samazinātu apziņas līmeni, vai nāvi.
Pastāv divi galvenie hemofilijas veidi: hemofilija A (nav pietiekams VIII asinsreces faktora apjoms asinīs) un hemofilija B (nav pietiekams IX asinsreces faktora apjoms asinīs). Hemofilija A ir apmēram piecas reizes izplatītāka par hemofiliju B. Parasti hemofilija ir iedzimta, taču ar to var saslimt arī dzīves laikā (pārsvarā vecāki cilvēki vai nesen dzemdējušas sievietes vai sievietes, kas nesen palikušas stāvoklī). Iedzimta hemofilija nav ārstējama. Iegūta hemofilija ir autoimūna saslimšana, kas pēc attiecīga medikamenta saņemšanas, var pāriet.
Ar slimību slimo pārsvarā vīrieši, kam no mātes iedzimst hemofilijas gēns, retos gadījumos ar to slimo sievietes. Pašlaik uzskata, ka sievietes, kurām VIII vai IX faktora līmenis asinīs ir zemāks par 40%, neatšķiras no vīriešiem, kam faktora līmenis ir zem 40% un tādējādi pastāv iekšējo asiņošanu riskst, un tādēļ var tikt uzskatītas par pacientēm, īpaši, ja tās piedzīvojušas asiņošanas epizodes vai pastāv to risks. Hemofilija A skar vienu vīrieti uz 5000—10000 vīriešiem (dzimšanas brīdī), savukārt hemofilija B — vienu vīrieti uz 40 000 vīriešiem. 
2012. gadā Pasaules Hemofilijas federācija (World  Federation  of Haemophilia (WFH)) atjaunoja hemofilijas definīcijas, pasakot, ka hemofilija skar vīriešus un sievietes atkarībā no koagulācijas faktora līmeņa asinīs. Vieglas formas hemofilija ir cilvēkam, neatkarīgi no dzimuma, kura koagulācijas līmenis asinīs ir 5-40% no normālā līmeņa, vidēji smaga hemofilija ir cilvēkam ar 1-5% no normālā līmeņa, un smagas hemofilijas gadījumā faktora līmenis asinīs ir <1% no normas. Par simptomātiskām gēna nesējām sauc sievietes, kurām ir hemofilijas gēns un izpaužas asiņošanas epizodes, bet faktora līmenis ir 40%-60%.
Lai apturētu vai novērstu iekšējas asiņošanas, izmanto koagulācijas faktoru koncentrātus, ko izraksta ārsts hematologs, kas specializējies koagulācijas traucējumu ārstēšanā. Pacientu intereses katrā valstī aizstāv hemofilijas biedrības. Latvijā tā ir Latvijas Hemofilijas biedrība, kas kopš dibināšanas 1993. gadā ir Eiropas Hemofilijas konsorcija un Pasaules Hemofilijas federācijas biedrs. 
19. gadsimtā slimība bija izplatīta Eiropas karaliskajās ģimenēs, tāpēc tā tikusi saukta par "karaļu slimību". Vienīgi 1952. gadā tika nodalīta hemofilija A un B. Toreiz nebija pieejama atbilstoša ārstēšana un dzīves ilgums nepārsniedza 20 gadus. Tagad cilvēki ar hemofiliju, saņemot nepieciešamos medikamentus, var dzīvot normālu dzīvi.