Valzirgs

Izskats un īpašības

Lai arī atsevišķi tēviņi var svērt 2 tonnas, tomēr lielākā daļa valzirgu tēviņu sver 1760—1810 kg, mātītes ir par 1/3 daļu vieglākas, kā arī Atlantijas valzirgi ir par 10% vieglāki kā Klusā okeāna valzirgi. Atlantijas valzirgiem ir arī īsāki ilkņi, un to purni salīdzinoši plakanāki. Ķermeņa forma valzirgiem ir kaut kur pa vidu roņiem (Phocidae) un ausroņiem (Otariidae). Tāpat kā ausroņiem valzirgiem ir izteiksmīgs kakls, un spēja lietot pakaļkāju spuras, lai pārvietotos uz četriem atspēriena punktiem. Tomēr peldēšanas tehnika valzirgiem ir līdzīgāka roņiem; peldot valzirgi mazāk izmanto pakaļkāju spuras, bet tāpat kā roņi peld uz priekšu, lietojot visa ķermeņa sinusoīdo kustību. Tāpat kā roņiem tiem nav ārējās auss gliemežnīcas.
Visizteiksmīgā un pamanāmākā valzirgu detaļa ir garie ilkņi. Ilkņi ir abiem dzimumiem, tie var sasniegt 1 metra garumu, sverot 5,4 kg. Tēviņiem ilkņi ir nedaudz lielāki un smagāki, jo ilkņi tiek izmantoti arī cīņai un attiecību noskaidrošanai. Parasti lielākie tēviņi ar lielākajiem ilkņiem dominē pār pārējiem valzirgiem. Ilkņi tiek lietoti, lai ledū izcirstu āliņģi un lai izrāptos laukā no ūdens. Iesākumā pētnieki domāja, ka ilkņi tiek izmantoti barības meklēšanai jūras dibenā, tomēr izrādījās, ka rakšanai valzirgi izmanto purna virspusi. Valzirgiem bez ilkņiem ir tikai vēl daži zobi.
Otra valzirgu izskatam raksturīgā īpašība ir ūsas, kas stīvi spurojas ap ilkņiem. Ūsu saru skaits var sasniegt 400—700 gabalus, kas sakārtoti 13—15 rindās. Viens ūsas sars ir apmēram 30 cm garš, tomēr savvaļas valzirgiem ūsas var būt īsākas, jo nodilst, meklējot barību jūras dibenā. Ūsas ir labi apasiņotas, un tās ir ļoti jutīgas, kļūstot par svarīgu taustes orgānu, spējot atšķirt formas priekšmetiem ar izmēriem līdz 3 x 2 mm.
Izņemot ūsu rajonu, pārējais valzirga ķermenis ir bez apmatojuma. Tā āda ir ļoti liela, tā veido krokas, bieza, tēviņiem sasniedzot 10 cm biezumu ap kaklu un pleciem. Zemādas tauku slānis ir apmēram 15 cm biezs. Jauni valzirgi ir tumši brūni, pieaugot tie kļūst pelēkāki un gaišāk brūni, iegūstot kanēļsarkanu toni. Veci tēviņi izskatās gandrīz rozā. Aukstumā ādas asinsvadi saraujas, un, peldot ledus aukstajā ūdenī, valzirgi kļūst gandrīz balti. Tēviņiem ir vēl viena īpaša pazīme; uz ādas ap kaklu un pleciem veidojas zemādas samezglojumi, kas ir labi saskatāmi. Zem rīkles valzirgiem ir gaisa soma, kas palīdz peldēt un ļauj valzirgam zem ūdens nostāties vertikālā stājā un pat gulēt.

Uzvedība

Valzirgi ir sociāli dzīvnieki un dzīvo relatīvi garu mūžu. Tie dzīvo apmēram 50 gadus. Vasaras beigās un rudenī pēc mazuļu dzimšanas valzirgi migrē uz krastu, pametot ledu. Okeāna akmeņainajās pludmalēs valzirgi veido daudzskaitlīgas kolonijas. Tūkstošiem Klusā okeāna valzirgu dodas uz ziemeļiem no Beringa šauruma un apmetas Čukču jūras krastā vai Vrangeļa salā, kā arī Boforta jūras krastos Aļaskā . Atlantijas valzirgi izvēlas krastus Kanādas ziemeļos, Grenlandē, Svalbārā un Krievijas ziemeļrietumu Ziemeļu ledus okeāna krastos. Laptevu jūras valzirgi apmetas gan Laptevu jūras, gan Karas jūras un Austrumsibīrijas jūras krastā.
Tā kā valzirgi ir ļoti lieli, tiem ir tikai divi ienaidnieki savvaļā: polārlācis un zobenvalis. Tomēr abi plēsēji valzirgiem uzbrūk reti. Polārlācis parasti medī vientuļus, no bara atpalikušus vai ievainotus dzīvniekus, vai mazuļus un jaunos valzirgus. Pieaudzis valzirgs, lai arī ievainots, ir bīstams pretinieks polārlācim, tādēļ uzbrukumi tiem ir reti.

Barība

Valzirgiem patīk seklie okeāna līči, un tie barojas, pārmeklējot jūras dibenu. Tas nemīl nirt dziļi, salīdzinot ar citiem airkājiem; dziļākais reģistrētais dziļums ir apmēram 80 m. Tomēr valzirgs zem ūdens var uzturēties līdz pusstundai. Valzirgs ēd visu, ko var atrast, barojoties ar vairāk kā 60 dažādām jūras iemītnieku sugām; tās ir garneles, krabji, cauruļtārpi, mīksti koraļļi, tunikāti, jūras gurķi, dažādi moluski. Tomēr tam vislabāk garšo moluski, un valzirgs, tos meklējot, rūpīgi pārrok jūras dibenu, lietojot savu purnu un airkājas.
Moluskus tas izsūc, ar lūpām un mēli veidojot kaut ko līdzīgu vakumsūknim. Pētot nomedītu valzirgu kuņģa saturu, bieži atrod roņu paliekas. Reizēm ir novērots, ka valzirgi uzbrūk jūras putniem.

Vairošanās

Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz 7 gadu vecumā, bet tie nepārojas ātrāk kā 15 gadu vecumā. Mātītes dzimumbriedumu sasniedz 4—6 gadu vecumā. No janvāra līdz martam iestājas riesta laiks, tēviņi pārtrauc baroties un baros uzturas ap mātīti, kas meklējas, sacenšoties "dziedāšanā". Parasti mātītes atrodas uz ledus, bet tēviņi peld apkārt. Kad mātīte izvēlas partneri, tā ieslīd ūdenī un pārošanās notiek jūrā. Grūsnības periods ilgst 15—16 mēnešus. Mātītes spēj aizkavēt embrija attīstību līdz 3 vai 4 mēnešiem, izvēloties optimālāko laiku mazuļa dzimšanai. Mazuļi parasti dzimst laikā no aprīļa līdz jūnijam. Piedzimstot tas sver 575 kg, un mazulis uzreiz var peldēt. Māte to zīda ar pienu ilgāk kā gadu, bet abi kopā pavada 3—5 gadus. Laikā, kad mātīte zīda mazuli, tā nemeklējas, tādēļ mazuļi dzimst tikai katru otro gadu. No visiem airkājiem valzirgiem ir vislēnākā vairošanās.

Valzirgs un cilvēki

Daudzas eskimosu tautas ir medījušas valzirgus. Viņi izmantoja visu, sākot ar gaļu, taukiem, ādu. Gaļu ēda, taukus lietoja apgaismojumam, no ādas gatavoja laivas, apavus un suņu aizjūgus, bet no ilkņiem rotaslietas. Valzirgus medīja ar harpūnām, kas bija iesietas trosē, un šādas medības neietekmēja dzīvnieku skaitu. Pēdējo trīssimt gadu laikā populācijas līdzsvaru izjauca profesionālie mednieki, kuru dēļ Atlantijas okeāna ziemeļos valzirgu populācija atradās uz izmiršanas robežas. Pēdējā laikā valzirgu skaits Beringa jūrā pieaudzis līdz 250 000 indivīdiem, taču joprojām šis dzīvnieks tiek atzīts par apdraudētu. Šāda situācija izveidojusies tāpēc, ka valzirgs lēni vairojas un dzīvo teritorijās, kuras tiek piesārņotas ar naftu un ķīmiskiem atkritumiem. Eskimosi joprojām var medīt valzirgus, taču jāatzīst, ka arī viņu paņēmieni ir ievērojami pilnveidojušies.