Kalifāts

Vēsture

Kalifātu vadīja kalifs, kuru bieži sauca arī par Visu ticīgo emīru vai Visu musulmaņu vadoni (arābu valodā: Emir al-Mu’minīn; Imam al-Ummah; Imam al-Mu’minīn). Katrai islāma valstij (sultanāts, vilajāts vai emirāts) bija savs valdītājs (sultāns, vali vai emīrs). Jebkuru zemi, kas bija kalifāta valdījumā, sauca par Islāma zemi (Dar al-Islam), tai skaitā zemes, kurās nedzīvoja musulmaņi. Zemi, kas nebija kalifāta pakļautībā, sauca par Ne-islāma zemi (Dar al-Kufr), arī, ja tajā dzīvoja musulmaņi, jo tādu zemju iedzīvotāji nebija islāma pavalstnieki. Pēc pravieša Muhameda nāves Medina kļuva par pirmo kalifāta galvaspilsētu. Laika gaitā islāmā atsevišķi separātiski grupējumi pasludināja kalifātu citās zemēs un notika šķelšanās starp šiītiem un sunnītiem.
Pirmie četri kalifi bija Muhameda līdzgaitnieki: Abū Bekrs, Umars Ibnelhatābs, Osmāns Ibn Afāns un Alī Ibn Abū Tālibs. Sunnītu musulmaņi par pirmo kalifu uzskata Abū Bekru, bet šiītu musulmaņi – Alī.
Pēc šiem kalifiem kalifāta vadību pārņēma dažādas dinastijas: Umajādi, Abasīdi un Osmaņi, kā arī uz īsu periodu dažādas citas dinastijas. Drīz pēc Osmaņu impērijas sabrukuma un Turcijas republikas nodibināšanas, 1924. gadā Mustafa Kemals Ataturks oficiāli pasludināja kalifāta atcelšanu.

Četri patiesie kalifi

Būdams uz savas nāves gultas, Abū Bekrs par savu mantinieku nosauca Umaru un musulmaņu sabiedrība vienprātīgi apstiprināja šādu Abū Bekra rīkojumu. Nākamais pēctecis, Osmāns, tika izvēlēts pārstāvju padomē, bet viņu vēlāk vairākums uzskatīja par monarhu, nevis ievēlētu vadoni. Osmānu nogalināja opozicionāri. Varu pēc viņa pārņēma Alī un, neskatoties uz savu popularitāti, viņu par savu kalifu nepieņēma Ēģiptes pārvaldnieki, kā arī daži viņa tuvākie atbalstītāji. Viņam bija divi ievērojami ienaidnieki (Osmāna radinieks Muāvija un Sīrijas vali) un jau pēc piecu gadu valdīšanas pret viņu izdevās noorganizēt atentātu. Izcēlās t.s. Fitna – Pirmais islāma pilsoņu karš. Muāvijas varā kalifāts kļuva pārmantojams un viņš nodibināja Umajādu dinastiju.

Umajādu dinastija (7.–8. gs.)

Umajādu varā kalifāts strauji paplašināja teritorijas. Islāma valsts izpletās uz retumiem – Ziemeļāfrikā un Spānijā un uz austrumiem – Persijā, Sindā un Indijā. Līdz ar to kalifāts bija kļuvis par lielāko unitāro valsti rietumu Eirāzijas vēsturē un viena no retajām valstīm, kas ieguvusi varu trijos kontinentos.
Sakarā ar to, ka kalifus neizvēlēja Šurā, umajādu dinastija netika plaši atbalstīta musulmaņu sabiedrībā. Vieni atbalstīja sākotnējos musulmaņu vadoņus, bet otri uzskatīja, ka tikai Muhameda dzimtas turpinātāji ir tiesīgi būt kalifāta valdnieki. Pret umajādiem tika rīkotas vairākas sacelšanās un 750. gadā grupējumiem, kas atbalstīja ideju par Muhameda dzimtas turpināšanu (Alī atbalstītāji, Šiat Alī), izdevās pilnībā gāzt umajādu varu. Tomēr Alī atbalstītāji bija atkal neapmierināti, kad varu pārņēma Abasīdu dinastija, jo abasīdi bija Muhameda tēvoča Abbasa ibn Abdala Muttaliba, nevis Alī pēcteči. Tādēļ Šiat Alī atdalījās no sunītiem un šādas šķelšanās rezultātā radās vairāki mūsdienu šiītu novirzieni.

Abasīdu dinastija (8.–13. gs.)

Trīs gadsimtu laikā abasīdu dinastijas dzimtas līnija turpinājās bez pārtraukumiem, saliedējot islāma varu un, veicinot zinātniskās un kultūras attīstību Tuvajos Austrumos. 940. gados abasīdu kalifāta vara sāka vājināties sakarā ar to, ka ne-arābi – tjurki un memluki Ēģiptē ieguva arvien lielāku ietekmi un vietējo emīru un sultānu vara arvien pieauga. Tomēr kalifāts joprojām tika uzskatīts par visas islāma pasaules apvienojošu varu.

Ēnu kalifāts (13. gs.)

1258. gadā mongoļi iekaroja Bagdādi un nogalināja abasīdu kalifu Mutasimu. Pēc trijiem gadiem izdzīvojušais Abasīdu dzimtas loceklis Kairā tika iecelts par kalifu Memluku sultanāta aizsardzībā. Tomēr šis kalifs pildīja tikai ceremoniālas un simboliskas funkcijas, tādēļ islāma vēsturnieki šo periodu sauc par ēnu kalifātu.

Osmaņu dinastija (15.–20. gs.)

Osmaņu impērijas valdniekus vairāk pazīst ar nosaukumu sultāns vai padišahs, jo kalifa titulu viņi izmantoja retos gadījumos. Mehmeds II un viņa mazdēls Selims to lietoja, lai attaisnotu savus iekarojumus musulmaņu zemēs. Osmaņu impērijai pieaugot gan teritorijas, gan ietekmes ziņā, sākot ar sultānu Mehmedu III valdnieki sevi pastāvīgi sauca par kalifiem.
Kalifa titulu Osmaņu impērijas sultāni sāka lietot pastiprināti pēc Memluku sultanāta iekarošanas 1517. gadā, kad impērija jau kontrolēja lielāko daļu arābu zemju. Līdz ar to, pēdējais abasīdu kalifs Mutavakkils III tika pārcelts uz Stambulu, kur vēlāk viņš kalifātu nodeva Selimam I.

Hilafets (1920)

1920. gados Lielbritānijas kolonizētajās Āzijas teritorijās izplatījās Hilafeta kustība (no turku valodas: hilafet, kalifāts) ar nolūku aizstāvēt Osmaņu kalifātu. Tā bija pirmā ievērojamākā indiešu kustība pret britiem, kas guva atbalstu gan musulmaņu, gan hinduistu vidū. Pēc kustības vadoņu arestiem un apkarošanas akcijām kustība zaudēja savu ietekmi.

Kalifāta beigas (1924)

1924. gada 3. martā, pirmais Turcijas Republikas prezidents Mustafa Kemals Ataturks ar jauno konstitūciju atcēla kalifāta institūciju. Kalifāta varu nodeva Turcijas Lielajai nacionālajai asamblejai (parlamentam) un kopš tā laika kalifāta titulu nelieto. Tomēr Turcijas Republikai joprojām pieder tiesības atjaunot kalifātu.
Mūsdienās vistuvāk kalifāta iekārtai līdzinās Islāma konferences organizācija, kas dibināta 1969. gadā un tajā piedalās lielākā daļa valstu, kurās musulmaņi ir vairākumā.
2014. gada 29. jūnijā Islāma valsts savu kontrolēto teritoriju, pārsvarā Irākā, pasludināja par kalifātu.