Horvātijas karš

Priekšvēsture

1980. gadā nomira Dienvidslāvijas komunistu līderis Josips Brozs Tito. Drīz pēc tam visās Dienvidslāvijas republikās sākās gan nacionālisma, gan demokrātijas atdzimšana. 1987. gadā par Serbijas (Dienvidslāvijas lielākās republikas) prezidentu kļuva serbu nacionālists un vienotās Dienvidslāvijas aizstāvis Slobodans Miloševičs. Horvātija (kopā ar Slovēniju) bija ekonomiski visattīstītākā valsts daļa, kura subsidēja pārējās republikas, tāpēc tās atbalstīja republiku ekonomisko attiecību reformu.
Nespēdami vienoties ar serbu komunistiem, Dienvidslāvijas komunistu līgas XIV kongresā 1990. gada 22. janvārī slovēņu komunisti pameta kongresu, bet Dienvidslāvijas komunistu līga sadalījās nacionālās partijās. 1990. gada aprīlī un maijā Horvātijā notika pirmās daudzpartiju vēlēšanas, kurās uzvarēja labējā Horvātijas Demokrātiskā Savienība (Hrvatska Demokratska Zajednica, HDZ), bet par prezidentu tika ievēlēts bijušais komunistu disidents Franjo Tudžmans (Franjo Tuđman). 1990. gada 30. maijā sanāca pirmā jaunā Horvātijas parlamenta sēde, un Franjo Tudžmans un HDZ pasludināja ekonomiskas, politiskas un sociālas reformas Horvātijā. Tika deklarēta arī jaunas konstitūcijas pieņemšana, kuru bija paredzēts ratificēt 1990. gada 22. decembrī. Demokrātisku reformu starpā šeit bija pants par Horvātiju kā horvātu nacionālu valsti, bet serbiem — kā Horvātijas minoritāti (iepriekšējā konstitūcijā bija rakstīts, ka Horvātija ir horvātu nacionālā valsts un serbu valsts). Serbu deputāti pameta Horvātijas parlamentu.

Horvātijas serbu pretestība

Serbi Horvātijā vēsturiski apdzivoja t.s. Krajinu un Slavoniju t.i. Horvātijas ziemeļaustrumus un joslu pie Bosnijas-Hercegovinas robežas. Sevišķi Krajinā serbu un horvātu attiecības bija visai piesardzīgas 2. pasaules kara notikumu dēļ (skat. Horvātijas brīvvalsts).
Kopš 1990. gada 30. maija, kad tika publicēta jaunā Horvātijas konstitūcija, serbu apdzīvotajās teritorijās vietējās varas iestādes atteicās pakļauties Zagrebas varas iestādēm. 1990. gada jūlijā nodibināja Serbu Nacionālo padomi, par kura vadītāju ievēlēja ārstu no Kninas Milanu Babiču. 1990. gada augustā serbu apdzīvotajās teritorijās notika referendums par serbu "suverenitāti un autonomiju" Horvātijā. Tā kā tur piedalījās tikai serbi, rezultāts bija 99,7% par. Tūlīt pēc tam notika t.s. "barjeru revolūcija" — serbu grupas bloķēja ceļus uz pārējo Horvātijas daļu, izveidojot kontrolpunktus un barjeras uz ceļiem, un norobežojoties no pārējās valsts daļas. Rezultātā tika bloķēta satiksme uz Dalmācijas pilsētām — galvenajiem Horvātijas tūrisma centriem un Horvātijas valsts ienākumu avotiem. Horvātijas varas iestādes mēģināja izjaukt blokādi, izsūtot policijas spēkus uz dumpīgajiem rajoniem, bet DTA iejaukšanās, kura atbalstīja separātistus, izjauca šos plānus (DTA iznīcinātāji piespieda nosēsties horvātu policijas helikopteriem).

Neatkarīgas Horvātijas izveide

Horvātijas varas iestādes veica priekšdarbus neatkarīgas Horvātijas armijas izveidē. Tā kā DTA bija klaji naidīga neatkarīgas Horvātijas idejai, horvātu armija veidojās uz policijas speciālo vienību bāzes. Arī lielākā daļa DTA gaisa kara spēku piloti nāca no Horvātijas reģiona ar augstāku iedzīvotāju vidējo izglītotības līmeni. Bez tam tika pārņemtas visas DTA militārās bāzes un arsenāli Horvātijas teritorijā. 1991. gada 9.aprīlī Horvātijas prezidemts Franjo Tudžmans speciālās vienības pārveidoja par "Tautas gvardi" (Zbor Narodne Garde), faktiski izveidojot Horvātijas armiju.
1991. gada 19. maijā notika referendums par Horvātijas neatkarību. Tā kā Krajinas serbi boikotēja šo referendumu, ar 94,17% balsu uzvarēja neatkarības piekritēji. 1991. gada 25. jūnijā Horvātija, vienlaicīgi ar Slovēniju, deklarēja neatkarību no Dienvidslāvijas. Serbu Krajina jau 1991. gada aprīlī pieņēma lēmumu par palikšanu Dienvidslāvijas sastāvā, uzskatot, ka saskaņā ar tautu pašnoteikšanās tiesībām un to, ka Horvātijas kā federatīvā subjekta robežas komunistiskā režīma laikā izveidotas, neņemot vērā vēsturiskās un etniskās atšķirības, viņu referendums ir tikpat leģitīms kā horvātu lēmums par izstāšanos. Jaunizveidotās Horvātijas kā suverēnas valsts valdība šo serbu apdzīvoto apgabalu iedzīvotāju lēmumu neatzina par saistošu, nolemjot saglabāt J.B. Tito laikā nospraustās robežas ar militāru spēku.

Kara īpatnības

Šis karš lielā mērā, vismaz pirmajā posmā, bija "tautu" karš sliktā nozīmē t.i. liela nozīme kara gaitā bija neregulārajām bruņotajām vienībām, kuras tikai formāli bija pakļautas kopējai virsvadībai, bet faktiski rīkojās uz savu roku. Tāpēc tās bija nedisciplinētas un faktiski pakļāvās tikai savam vadonim. Rezultātā, atšķirībā no regulārā karaspēka, tās parasti neievēroja jebkādus kara likumus. Izvērsās etniskā tīrīšana no abām karojošām pusēm — "neīstās" nacionālitātes cilvēki tika padzīti no mājām, bieži tos nogalinot un nodedzinot mājas. Tiek lēsts, ka kara gaitā īstenoto etnisko tīrīšanu gaitā ap 220 000 horvātu tika padzīti no Krajinas, bet 300 000 serbu no pārējās Horvātijas.
Drīz pēc neatkarības pasludināšanas horvātu spēki bloķēja to vēl nekontrolētās DTA bāzes Horvātijā, mēģinot tās ieņemt. DTA atbildēja ar apšaudēm, netaupot ne civilos mērķus, ne kultūras vērtības. Īpaši barbarisks akts bija Adrijas jūras nemilitāras piekrastes vecpilsētas Dubrovnikas (UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā) bombardēšana, ko veica DTA spēki.

Citu valstu attieksme pret Horvātijas karu

Pēc kara sākuma starptautiskā sabiedrība pasludināja ieroču embargo visām karojošajām pusēm. Šis solis bija klaji neizdevīgs Horvātijai, kurai nebija īstas armijas, toties Krajinas serbiem bija piekļuve pie DTA arsenāliem. Horvātija noorganizēja kontrabandas ieroču ieguves kanālus. Īpaši nozīmīga bija Ungārijas palīdzība, ar kuru tika noslēgts slepens līgums par ieroču piegādi.
Horvātijas starptautiskais stāvoklis uzlabojās 1991. gada decembra vidū, kad Horvātiju (kā arī Slovēniju) atzina Lietuva, Latvija, Ukraina, Īslande un Vatikāns. 1991. gada 19. decembrī un 23. decembrī Horvātiju atzina citas Eiropas valstis tajā skaitā Vācija, Itālija un Zviedrija. Tajā pašā 19. decembrī Serbu Krajinas apgabals pasludināja pilnīgu neatkarību, proklamējot Serbu Krajinas republiku.
Mazliet vienkāršojot, var apgalvot, ka, vismaz iesākumā, starptautiskās sabiedrības domas dalījās — ASV un Lielbritānija bija par Dienvidslāvijas saglabāšanu, Vācija par Horvātijas neatkarību, bet serbu sabiedrotie bija Krievija un Grieķija.
ANO un ārvalstu diplomāti kā starpnieki daudzas reizes panāca pamiera pasludināšanu, tomēr, tā kā abas puses izmantoja pamierus tikai taktisku mērķu labad, tie neturējās ilgi. Tomēr 1992. gada janvārī tika noslēgts ilgāks pamiers (divdesmit pirmais pēc kārtas), jo DTA daļas sāka iesaistīties Bosnijas karā. Starp karojošajām pusēm izvietoja ANO starptautiskos UNPROFOR spēkus.

Karojošo pušu bruņojums

Krajinas serbu spēki:
Krainas serbu regulārajos spēkos bija vairāk nekā 25 000 militārpersonu. No tiem 5000 militāristu bija pieredzējušie Slavonijas Baraņas korpusa dalībnieki, kuri iepriekš bija ieņēmuši Horvātijas Austrumslavoniju. Horvātiem atņemto Krajinu sargāja: 4 serbu armijas korpusi, 2 tanku brigādes, 4 kājnieku brigādes, 1 artilērijas brigāde, 1 ātrās reāģēšanas bataljons, 1 diversiju rota, aviācijas pulks un 4 serbu militārās policijas rotas. Papildus Krajinas serbu regulārajiem spēkiem, pret Horvātijas valdību karoja serbu brīvprātīgo vienības, aptuveni 15 000 vīru. Krajinas serbu rīcībā bija nonākuši aptuveni 280 Dienvidslāvijas armijas tanku. Daļa no šiem tankiem bija morāli novecojuši, bet modernizētie pēc Otrā pasaules kara būvētie T-34. Vairāk nekā puse bija PSRS armijas galvenais tanks T-55 un T-62. Serbiem bija arī DTA M-84 tanki, kas bija padomju T-72 Dienvidslāvijas modernizētā modifikācija. Bez šiem tankiem serbu rīcībā bija vairāk nekā 180 bruņutransportieru М-80, pamatā padomju BTR— 152 prototips. Vislielākos draudus Horvātijas spēkiem sagādāja aptuveni 600 artilērijas ieroču un mehanizēto mīnmetēju vienības, un 10 taktiskās raķešu sistēmas Р-65 "Луна" (tips "zeme- zeme"). Serbu rīcībā bija arī liels skaits Zviedrijas ražojuma "Bofors" 40 mm transportējamās artilērijas iekārtas.
Horvātijas valdības spēki:
Plānojot Krajinas ieņemšanas operāciju "Viesuļvētra" (Operacija Oluja), Horvātijā notika plaša mobilizācija. Līdz ar to horvātu armijas (Hrvatska Vojska) rindās tika sapulcināti ap 240 000 cilvēku. Vairums no tiem gan bija nacionālie gvardi, kuri tika sadalīti 26 kājnieku un 8 mehanizētās brigādēs. Kaujās par Krajinu tika paredzēts iesaistīt aptuveni 75 000 regulārās armijas karavīru un 70 000 nacionālo gvardu. No aptuveni 420 bijušās DTA tankiem, kas bija nonākuši Horvātijas armijas rīcībā pārņemot DTA bāzes, un Vācijas dāvinātajiem "Leopard", operācijā piedalījās mazāk par 360. No 600 bruņumašīnām, operācijā piedalījās vismaz 300. Vairums no 2000 artilērijas vienībām arī tika nogādātas uz Krajinas pusi. No 150 lidaparātiem, kaujās par Krajinu bija iespējams iesaistīt vien 16 helikopterus un 40 dažādu tipa lidmašīnas.
Dienvidslāvijas valdības spēki:
Krajinā bija izvietots DTA Atsevišķais taktisko raķešu divizions, kura kaujas raķetes bija notēmētas uz Horvātijas galvaspilsētu Zagrebu un Karlovicas pilsētu. Šo divizionu pastiprināti apsargāja DTA vienības, lai nepieļautu, ka Krajinas paramilitāristi rastu tam piekļuvi un varētu veikt raķešu uzbrukumu Zagrebai, kuram visticamāk sekotu Rietumuvalstu iejaukšanās jau kara sākumposmā. Gaisa telpu kontrolēja, nepieļaujot nevienas no konfliktējošajām pusēm mēģinājumus veikt gaisa uzbrukumus, vismaz 28 Dienvidslāvijas un Rumānijas kopražojuma DTA kaujas lidmašīnas J-22 ("Галеб" un "Соко"), kuras bāzējās modernā bijušās DTA aviobāzē Udbirnā.