Pauls Valdens

Izcelsme

Vismaz no 1776. gada Paula Valdena senči dzīvoja Ēveles pagastā un pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1819. gadā viņa vecvectēvs Jēcis 1836. gadā pieņēma Valdēnu uzvārdu. Kad Ēveles muižas īpašniece Valdēnus izlika no mājām, viņi pārcēlās uz Rozulas pagastu. 
Latvisko izcelsmi apstiprina arī laikabiedru (Āronu Matīsa u.c.) atmiņas, arī pats Pauls Valdens savu latvisko izcelsmi nekad nav noliedzis, taču nav arī uzsvēris.

Biogrāfija

Dzimis 1863. gada 26. jūlijā Rozulas muižas pagasta "Pīpēnu" mājās zemnieka Jāņa Valdena (1816—1867) un viņa sievas Annas, dzimušas Kreišmanes, ģimenē kā 13. bērns. Kristīts Straupes draudzes baznīcā, četru gadu vecumā nomira viņa tēvs, 1873. gadā Paulu pieņēma audzināšanā Rubenes skolotāja Erdmaņa ģimene. 
Mācījās Cēsu pilsētas skolā, pēc tam Rīgas pilsētas reālskolā, kuru beidza 1882. gadā. Studēja ķīmijas tehnoloģiju Rīgas politehnikumā pie Vilhelma Ostvalda (absolvēja 1888. gadā), ar kuru arī vēlāk uzturēja ciešas koleģiālas attiecības. Turpināja studijas Pēterburgas universitātē, promocijas darbu aizstāvēja Leipcigas universitātē Vilhelma Ostvalda vadībā (1891.). Papildinājās Minhenē, 1893. gadā Odesas universitātē nokārtoja maģistra eksāmenu. 
1894. gadā Valdenu uzaicināja strādāt par ķīmijas profesoru Rīgas Politehniskajā institūtā, 1896. gadā viņš Vācijas Ķīmijas biedrības žurnālā nopublicēja rakstu par optisko antipodu savstarpējo pārvēršanos, kas izraisīja pavērsienu izpratnē par molekulu telpiskās struktūras ietekmi uz ķīmisko savienojumu īpašībām. 1898. gadā aizstāvēja zinātņu doktora grādu Pēterburgā ar zinātnisko darbu "Stereoķīmijas materiāli". 1902.—1905. gadā Valdens bija Rīgas Politehniskā institūta direktors. 
1907. gadā viņu iecēla par īsteno slepenpadomnieku un piešķīra mantojamu dižciltīgu titulu, tādēļ savu uzvārdu vāciski viņš sāka rakstīt kā von Walden.  1911.—1918. gadā Valdens vadīja Pēterburgas Zinātņu akadēmijas Ķīmijas laboratoriju un Rīgas Politehnisko institūtu pēc tā evakuācijas uz Maskavu Pirmā Pasaules kara laikā (1917—1918).  
Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas vācu okupācijas iestādes 1918. gadā profesoru Valdenu uzaicināja vadīt Baltijas Tehnisko augstskolu (Baltische Technische Hochschule) Rīgā, bet 1919. gadā Latvijas Pagaidu valdība viņu iecēla par Latvijas Augstskolas pirmo rektoru. 
Tomēr 1919. gada augustā Valdens pārcēlās uz dzīvi Vācijā, kur vadīja Rostokas universitātes Ķīmijas institūta Neorganisko un Farmaceitisko nodaļu kā arī Fizikāli ķīmisko nodaļu (1919—1934). 1922.—1923. gadā viņš bija Ķīmijas fakultātes dekāns, 1927.—1928. gadā Itakas universitātes viesprofesors ASV. 1933. gadā Valdens emeritējās, bet Rostokas universitātes vadība viņam ļāva palikt amatā vēl gadu.
Otrā pasaules kara laikā pēc Rostokas bombardēšanas Valdens 1942. gadā pārcēlās uz Berlīni, 1943. gadā uz Bīles (Bühl) pilsētu Švarcvaldē. No 1942. gada viņš kā viesprofesors lasīja lekcijas ķīmijas vēsturē Frankfurtes pie Mainas (1942—1944) un Tībingenes universitātē (1944, 1947, 1950—1953).
Miris 1957. gada 22. janvārī Gamertingenē (Bādene—Virtemberga).

Galvenie atklājumi

Valdens strādājis plašā zinātniskajā laukā, kas aptvēra organisko, neorganisko un fizikālo ķīmiju. Zinātniskās pamatintereses saistījās ar stereoķīmiju un neūdens šķīdinātāju elektroķīmiju. 1896. gadā viņš pirmais aprakstīja molekulu centrālā atoma konfigurācijas maiņu pie noteiktām aizvietošanas reakcijām, kas nosaukta par Valdena apgriezenību (Walden inversion, Waldensche Umkehr). Aprakstījis etilamonija nitrātu kā pirmo zināmo jonu šķidrumu. Sarakstījis vairākas grāmatas ķīmijas vēsturē, nozīmīgs ir 1949. gada izdevums.

Piemiņa

Valdena auditorija (1980), Valdena medaļa (1988), Valdena simpoziji (kopš 1998). Piemineklis pie Valdena iekārtotās bijušās Rīgas Politehniskā institūta Ķīmijas fakultātes ēkas (2003).