Kārpcūka

Sistemātikas izmaiņas

Kārpcūkas agrākais zinātniskais nosaukums bija Phacochoerus aethipicus, bet mūsdienās šis nosaukums attiecas uz tuksneša kārpcūku, kas sastopama Austrumāfrikā. Nesenā pagātnē abas kārpcūku sugas tika sistematizētas kā viena suga, bet ģenētisko pētījumu rezultātu ietekmē tika veikta sistemātikas revīzija: vecāko zinātnisko nosaukumu mūsdienās lieto tuksneša kārpcūkas apzīmēšanai, bet biežāk sastopamajai sugai, parastajai kārpcūkai, tika dots jauns nosaukums Phacochoerus africanus.

Izplatība

Kārpcūka lielā skaitā sastopama atklātā savannā Āfrikas centrālajā daļā, no Mauritānijas austrumos līdz Etiopijai rietumos, kā arī Namībijā un Dienvidāfrikas austrumos. Ziemeļāfrikā izplatīta tikai uz dienvidiem no Sahāras, reizēm iemaldoties Sāhilas joslā.

Izskats

Kārpcūka ir vidēji liels, masīvs zālēdājs. Tēviņi ir izteikti lielāki un smagāki (par apmēram 20%) nekā mātītes. Ķermeņa garums ir 90—150 cm, augstums skaustā 63,5—85 cm, svars mātītei 45—75 kg, tēviņam 60—150 kg. Kārpcūkai ir gari, izliekti augšējie ilkņi, tēviņam tie ir 25,5—63,5 cm gari, mātītei 15,2—25,5 cm. Ilkņi šķērsgriezumā ir taisnstūrveida, augstumā apmēram 4,5 cm, platumā 2,5 cm. Apakšējie ilkņi ir īsāki, smailāki un asi kā naži, notrinoties pret augšējiem ilkņiem. Ilkņus kārpcūka lieto zemes rakšanai, savstarpējām cīņām dominances noteikšanai un aizsardzībai pret plēsējiem. Īpaši dziļas rētas pretiniekam spēj iegriezt apakšējie ilkņi.
Uz sejas ir trīs pāri kārpu. Pirmais pāris atrodas zem acīm (orbitālās kārpas), tēviņiem šīs kārpas var izaugt 15 cm garas. Otrais kārpu pāris (preorbitālās kārpas) atrodas acu līnijā purna galā, mātītēm šīs kārpas tikpat kā nav attīstījušās, un platas zemžokļa jeb vaigu kārpas, uz kurām aug balti sari. Kārpcūkai ir liela, masīva galva, uz kuras aug krēpes un kuras turpina augt arī uz muguras, apmēram līdz vidum. Ķermeni klāj tumši pelēki vai brūni, reti augoši sari, lai gan, cūkai regulāri vārtoties dubļos, krāsa var šķist sarkana vai dzeltena. Aste ir gara, tieva un pašā gala ir neliels pušķītis. Skrienot kārpcūka vienmēr paceļ savu asti stāvus gaisā. Emalja ilkņiem ātri nodilst, īpaši augšējiem.

Līdzīgas sugas

Galvenā morfoloģiskā iezīme, kas atšķir parasto kārpcūku no tuksneša kārpcūkas, ir priekšzobu skaits: augšžoklī parastajai kārpcūkai ir 2—4 priekšzobi, kuri tuksneša kārpcūkai nav vispār, apakšžoklī ir 4—6 priekšzobi (tuksneša kārpcūkai 0—4 zobi). Parastā kārpcūka ir arī nedaudz lielāka nekā tuksneša kārpcūka, un tās ilkņi ir garāki un saliektāki. Līdzīgas kārpcūkām ir arī tuvu radniecīgās krūmu cūkas (Potamochoerus) un milzu mežacūkas (Hylochoerus), tomēr kārpcūkai kārpas uz sejas un ilkņi ir lielāki un izteiksmīgāki.

Uzvedība

Kārpcūkas mājo atklātā savannā un pustuksnešos, izvairoties no meža un biezām krūmu audzēm. Tās sastopamas arī Kilimandžāro līdz 3000 metriem virs jūras līmeņa. Kārpcūkas ir aktīvas dienas gaišajā laikā, bet naktīs tās salien alās, lai būtu pasargātas no plēsējiem. Lai gan kārpcūkas savas alas spēj izrakt pašas, tomēr biežāk tās ieņem citu dzīvnieku pamestās alas, ļoti iecienītas ir cauruļzobja alas. Alā kārpcūka ielien atmuguriski, turot galvu izejas virzienā. Karstās dienās cūkas mēdz atvēsināties, izvārtoties dubļos, bet vēsās dienās tās guļ, cieši saspiedušās kopā. Reizēm var novērot, ka kārpcūkas atļauj sevi apkopt svītrainajam mangustam vai sarkandibena mērkaķim, kas no ādas nolasa ērces.

Kārpcūku savstarpējās attiecības

Atkarībā no dzimuma kārpcūkas dzīvo vai nu baros (mātītes un to mazuļi), vai ir vienpatņi (pieaugušie tēviņi). Katram baram ir teritorija, bet kopumā kārpcūkas nav teritoriālas. Baru teritorijas mēdz pārklāties, un tie izmanto vienas un tās pašas barošanās, dzeršanas un atpūtas vietas. Jaunās mātītes paliek savas mātes barā, bet tēviņi baru pamet apmēram 2 gadu vecumā, tomēr paliek bara teritorijas robežās. Jaunie tēviņi apvienojas vecpuišu baros, bet pieaugušie tēviņi kļūst vienpatņi, pievienojoties mātīšu baram tikai pārošanās sezonas laikā. Pieaugušie tēviņi izveido teritoriju, kas pārklājas ar vairāku mātīšu baru teritorijām. Vienā mātīšu barā ir apmēram 18 īpatņi.
Lai arī kārpcūkas spēj cīnīties, piemēram, tēviņi ir ļoti agresīvi viens pret otru pārošanās sezonas laikā, briesmu gadījumā cūkas parasti vispirms cenšas aizbēgt. To galvenie ienaidnieki ir cilvēks, lauva, leopards, gepards, krokodils, hiēnsuns un plankumainā hiēna. Sivēnus medī arī lielie plēsīgie putni. Tomēr, ja mātītei ir mazi sivēni, tā kļūst ļoti agresīva un bezbailīga, nereti iesaistoties cīņā pat ar lielajiem plēsējiem.

Barošanās ieradumi un barība

Kārpcūka ir visēdāja, bet tās pamatbarība ir zāle, augu saknes. Tā barojas arī ar ogām un augļiem, koku mizu, sēnēm, kukaiņiem, putnu olām un maitu. Barības veids mainās atkarībā no sezonas. Lietus sezonas laikā kārpcūkas, līdzīgi kā zālēdāji, ganās savannā, kur aug īsa, svaiga zāle. Sausās sezonas laikā galvenā barība ir saknes, gumi un sīpoli, kas ar priekškāju un šņukura palīdzību tiek izrakti no zemes. Tā kā šim dzīvniekam ir samērā īss kakls, ēdot tas samērā bieži nometas ceļos, atbalstoties uz speciāliem ceļgalu spilventiņiem. Šādā pozā kārpcūka barošanās laikā spēj arī pārvietoties. Kārpcūkas parasti ir visai klusi dzīvnieki, taču ēdot tām tīk rukšķināt.

Vairošanās

Kārpcūkas ir neparedzamas, jo baram nav kādas noteiktas pārvietošanās rutīnas, tad riesta laikā tēviņi izmanto divējādas taktikas. Vienā no tām tēviņš neklejo, bet paliek vienā un tajā pašā vietā, gaidot, kad mātīšu bars ieradīsies pats. Otrs veids ir ļoti aktīvs — tēviņš izseko mātīšu baru, kas aiz sevis atstāj dažādas smaržu zīmes, un cīnās ar citiem tēviņiem par mātītes labvēlību. Dominantais tēviņš padzen pārējos tēviņus. Cīņas ir agresīvas un mežonīgas, tomēr bīstamie apakšējie ilkņi parasti netiek izmantoti un tēviņi reti viens otru savaino. Mātīte parasti tiek sagaidīta pie alas izejas. Pirms sapārošanās tēviņš tai izrāda uzmanību, riņķojot un sekojot mātītei visur, kur viņa iet, raidot skaņas, kas atgādina motora rūkoņu.
Grūsnība ilgst 5—6 mēnešus. Pietuvojoties dzemdību brīdim, mātīte pamet dzimto baru, lai dzemdētu vientuļā alā. Parasti piedzimst 2—4 sivēni (kopumā 2—8 mazuļi). Kārpcūkām ir tikai divi pāri piena dziedzeru, tādēļ tām ir grūti izbarot vairāk nekā četrus mazuļus. Sivēni paliek savā dzimšanas alā vairākas nedēļas. Dienas lielāko daļu mazuļi pavada vieni paši, piespiedušies viens pie otra. Mazuļiem nav apspalvojuma un atrašanās alā ir ļoti svarīga, lai sivēni pirmajās dienās nenosaltu. Māte baro viņus pusdienlaikā un vakarā. Ja mātīte zaudē sivēnus, tai ir tendence pieņemt svešus mazuļus, tādējādi bara sivēni iegūst vairākas zīžamas sievēnmātes. Apmēram 2—3 nedēļu vecumā mazuļi sāk ganīties un ēst zāli, bet māte tos pilnībā pārtrauc zīdīt apmēram 6 mēnešu vecumā. Kārpcūkas piedzimst pelēksārtas, viņām nav svītru, kā, piemēram, mazām mežacūkām. Dzimumbriedumu kārpcūkas sasniedz 18—20 mēnešu vecumā, lai gan kārpcūkas parasti nepārojas līdz 4 gadu vecumam.