google/wiki40b huggingface dataset:
Īrisi (glezna)

Īpašnieki

Pirmais īpašnieks bija Žiljēns "Pērē" Tangijs, krāsas malējs un mākslas tirgonis, kura portretu van Gogs gleznojis trīs reizes. 1892. gadā Tangijs pārdeva "Īrisus" mākslas kritiķim un anarhistam Oktavam Mirbo, kurš bija arī viens no pirmajiem van Goga atbalstītājiem. Mirbo par gleznu samaksāja 300 frankus.
1987. gadā šī glezna kļuva par dārgāko jebkad pārdoto gleznu, uzstādot rekordu, kas noturējās divus ar pusi gadus. To par 53,9 miljoniem ASV dolāru pārdeva Alanam Bondam, kuram nepietika naudas, lai par to samaksātu. Gleznu pārdeva vēlreiz 1990. gadā Žana Pola Getī muzejam Losandželosā. 2012. gadā "Īrisi" bija desmitā dārgāk pārdotā glezna, ņemot vērā inflāciju, bet ignorējot to - 25. dārgākā.
Šatrandža

Šatrandža (persiešu: شَطْرَنْج) ir tiešs šaha spēles priekštecis, galda spēle diviem spēlētājiem uz 64 lauciņu galdiņa.

Gājienu kārtība

Gājienus spēlētāji izdara pārmaiņus. Pirmie gājiena izdara baltie. Gājienus izlaist nedrīkst. Izdarot gājienus jāievēro iepriekš aprakstītie figūru pārvietošanas noteikumi.
Lielvircavas pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Eglāju un Lielvircavas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Elejas (Eglāju ciemu) un Jelgavas (Lielvircavas ciemu) rajonos. Mūsdienās Lielvircavas pagasta teritorija iekļauta Jelgavas novada Platones, Vircavas, Sesavas un Elejas pagastos.
Indriķis Jurko

Dzīvesgājums

Dzimis 1893. gada 10. septembrī Pāles pagasta Ārciemā Gustava Jurko ģimenē. Mācījās Rīgas biržas komercskolā. 
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gada oktobrī viņu iesauca Krievijas impērijas armijā, dienēja 1. rezerves artilērijas brigādē, paaugstināts līdz poručika dienesta pakāpei. 
1918. gada decembrī iestājās Latvijas armijā, bija Latvijas neatkarības rotas virsleitnants. 1919. gada 16. janvārī kaujā pie Lielauces muižas atsita Padomju Latvijas armijas uzbrukumu, par ko 1925. gadā apbalvots ar Lāčplēša ordeni.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā viņam izdevās izvairīties no represijām. Vācu okupācijas laikā bija tulks Rīgas prefektūrā, pēc tam Jātnieku policijas priekšnieks pulkvežleitnanta pakāpē. 1944. gada vasarā Vaiņodē saformēja artilērijas vienību un piedalījās Jelgavas aizstāvēšanā. Kara beigās 1945. gadā krita čehu gūstā, izdots PSRS, aizvadīja gūstā piecus gadus, pēc atbrīvošanas dzīvoja VFR. 
Miris 1971. gada 8. aprīlī Ķelnē, apbedīts Köln-Bocklemind West kapsētā.
XV Vispārējie latviešu Dziesmu un Deju svētki

V. I. Ļeņina simtgadei un republikas trīsdesmitgadei veltītie Padomju Latvijas (VI) dziesmu un deju svētki jeb XV Vispārējie latviešu Dziesmu svētki notika Rīgā 1970. gada 11. – 20. jūlijā Mežaparka Lielajā estrādē, vienlaicīgi notika Deju svētki „Daugavas” stadionā. 
Svētkus rīkoja Centrālā republikāniskā Dziesmu svētku komisija. Kopkorī bija 12 700 dziedātāji, apvienotajā simfoniskajā orķestrī 400 muzikanti. Virsdiriģenti bija Staņislavs Broks, Jānis Dūmiņš, Haralds Mednis, Jānis Ozoliņš, Edgars Tons, Leonīds Vīgners, Imants Cepītis, Daumants Gailis, Imants Kokars, Gido Kokars un Edgars Račevskis, bet Goda virsdiriģents - Jēkabs Mediņš.
Deju koncertos piedalījās 3000 dejotāju. Deju virsvadītāji bija Valentīns Bļinovs, Elga Drulle, Aleksandrs Lembergs, Vilis Ozols, Ingrīda Saulīte, Osvalda Štrauss, Uldis Žagata, bet Goda virsvadītāja - Milda Lasmane.

Norise

Kopkoris uzstājās divos koncertos, vokāli instrumentālos skaņdarbus atskaņoja apvienotais simfoniskais orķestris. No programmas izņēma Emīla Dārziņa dziesmu ”Mūžam zili”, bet no Jāzepa Vītola kordziesmu krājuma - visas dziesmas, kurās bija pieminēti vārdi "Latvija" vai "Dievs". Tomēr repertuārā atjaunoja Emīļa Melngaiļa dziesmu "Jāņuvakars".
Ņidzica

Vēsture

Līdz 1945. gadam pilsēta bija Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā un tās nosaukums bija Neidenburga (Neidenburg). Pilsēta dibināta 1355. gadā kā Vācu ordeņa apmetne. Pēc Trīspadsmitgadu kara tā palika Prūsijas hercogistes sastāvā.
Pirmā pasaules kara Tannenbergas kaujas laikā Neidenburgu smagi nopostīja Krievijas impērijas karaspēks, pilī atradās Krievijas impērijas 2. armijas štābs.
Otrā pasaules kara laikā Neidenburgā piedzīvoto Sarkanās armijas teroru pret civiliedzīvotājiem aprakstījis rakstnieks un disidents Ļevs Kopeļevs. Pēc kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Vācu vēsturnieka Ferdinanda Gregoroviusa (Ferdinand Gregorovius, 1821—1891) dzimtā pilsēta.
Felsumas

Izskats

Mirdzošās felsumas ir vieni no spilgtākajiem un krāsainākajiem rāpuļiem. Krāsojums bieži zaļš, un to klāj sarkanu, melnu, zilu, dzeltenu, oranžu un brūnu plankumojumu, svītru un punktojumu veidoti raksti. Krāšņā āriene tās padara par iecienītiem terāriju iemītniekiem. Dažas sugas pārsvarā pelēcīgas, piemēram Raundas gekons.
Garums variē no 6,5 līdz 30 cm, bet izmirušais Rodrigesas milzu scinks sasniedza pat 40 cm.

Izplatība un dabiskā vide

Dabiskais areāls aptver Indijas okeāna rietumu daļas salas. Lielākā daļa sugu sastopamas Madagaskarā, kā arī Komoru arhipelāgā, Maskarēnu salās, Seišelu salās, Andamanu salās, Zanzibārā un dažās vietās austrumu Āfrikas piekrastē. Ieviestas Havaju salās, Floridā un Mūreas salā Franču Polinēzijā.
Atkarībā no sugas, felsumas sastopamas sākot no jūras līmeņa līdz 2300 m v.j.l.. Lielākai sugu un pasugu daļai ir ļoti ierobežoti areāli, un tās ir ļoti apdraudētas. Visnopietnāko apdraudējumu izraisa dabiskās vides izpostīšana.
Lielākā daļa dienas gekonu uzturās kokos, bet var būt sastopamas arī netālu no apdzīvotām vietām, dārzos, uz žogiem, ēkās un būdās. Izņēmums ir Ph. barbouri, kas ir uz zemes mītošas suga.

Barība

Pārtiek no dažādiem kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, tāpat nektāra un putekšņiem, laiku pa laikam arī mīkstiem un saldiem augļiem.
Viktors Knorre

Biogrāfija

Piedzimis kā piektais no piecpadsmit bērniem ģimenē, kura vairākās paaudzēs nodarbojusies ar astronomiju. Mācījies Vīlandes Šmita skolā. Pēc skolas beigšanas atgriezies pie tēva un divus gadus bijis viņa palīgs vietējā observatorijā.
1862. gadā devies uz Berlīni, kur iestājies universitātē un padziļināti studējis astronomiju. 1867. gadā aizstāvējis doktora disertāciju astronomijā un uzsācis darbu Pulkovas astronomijas observatorijā, kur nodarbojies ar astronomiskiem aprēķiniem, tajā skaitā zemes magnētisma izskaitļošanu. Daudz braukājis pa Krieviju, pārbaudot vietējās meteostacijas. 1869. gadā atgriezies Nikolajevā, kur palīdzējis izglītot savus jaunākos brāļus un māsas, bet vēlāk strādājis par skolotāju vietējā skolā. Tomēr drīzumā mazās algas dēļ bijis spiests pamest dzimtās vietas un atkal doties uz Berlīni, kur jau bija pārvācies viņa tēvs. Kopš 1873. gada strādājis Berlīnes observatorijā. Lielāko daļu sava laika veltījis asteroīdu, komētu un dubultzvaigžņu novērojumiem. Atklājis četrus jaunus asteroīdus: Koronīdu (4.1.1876), Enonu (7.4.1880), Hipātiju (1.7.1884) un Pentesiliju (13.10.1887). Saviem debesu ķermeņu orbītu vērojumiem konstruējis un aprakstījis paša izveidotu mikrometru. Piedalījies arī citu astronomisko ierīču uzlabošanā. 1892. gadā kļūst par astronomijas profesoru Berlīnes universitātē. 1906. gadā devies pensijā un nopircis māju Berlīnes rajonā Lihtenfeldē, kur pavadījis sava mūža beidzamos gados. Arī pēc aiziešanas pensijā aktīvi nodarbojies ar zinātni. 1906. un 1911. gadā publicējis darbus, kuros aprakstījis teleskopa "ekvatoriālo montāžu". Savus teorētiskos pētījumus ieviesis praksē, izveidojot prototipa modeli.
Knorre bijis pazīstams arī kā šahists. Ap 1865. gadu viņš bijis pieskaitāms vadošajiem Vācijas šahistiem, jo dažādu turnīru partijās guvis uzvaras pār Ādolfu Andersenu, Lūisu Paulsenu, Johannesu Cukertortu un Gustavu Neimani. Pēc neveiksmes 1880. gada Vīsbādenes starptautiskajā šaha turnīrā vairs nav piedalījies nopietnos turnīros, lai gan līdz mūža beigām saglabājis interesi par šahu.
Ilgonis Vilks

Biogrāfija

Ilgonis Vilks dzimis 1960. gada 10. decembrī Rīgā Laimoņa un Veras Vilkas ģimenē. Tēvs strādāja Tramvaju un trolejbusu pārvaldē, bet māte strādāja autostransporta ministrijā. Ir viena māsa. Precējies ar Guntu Vilku, ir divas meitas. Vaļasprieki — fotografēšana un ceļošana. Piedalās ekspedīcijās uz Saules aptumsumu novērošanas vietām.

Zinātniskā darbība

1984. gadā Latvijas Valsts Universitātē absolvējis Fizikas un matemātikas fakultāti. 1993. gadā izglītība tika pielīdzināta maģistra grādam. 1997. gadā Latvijas Universitātē ieguvis pedagoģijas zinātņu doktora grādu par publikācijām saistībā ar astronomijas metodikām. Izstrādājis vairākas mācību grāmatas astronomijā, fizikā, dabaszinībās, rakstījis arī populārzinātniskās grāmatas. Nodarbojas ar astronomijas popularizēšanu, populārzinātnisko darbību. Bijis žurnāla “Terra” galvenais redaktors, pašlaik ir žurnāla “Zvaigžņotā Debess” galvenais redaktors. Strādā arī Latvijas Universitātes muzejā kā eksperts. Latvijas Universitātes Astronomijas institūta pētnieks, galvenokārt darbojas izglītības un komunikācijas projektos. Latvijas Astronomijas biedrības valdes loceklis, Eiropas Astronomijas izglītības asociācijas biedrs. Vairāku zinātnisko publikāciju autors.
Kā astronomijas pasniedzējs strādājis Latvijas Universitātē, mazliet arī Liepājas Universitātē. Kā fizikas un astronomijas skolotājs strādājis Rīgas 47. vidusskolā, Brīvās izglītības centra skolā, Rīgas Franču licejā un Jūrmalas alternatīvajā skolā.
Džo Sakiks

Spēlētāja karjera

Savu karjeru NHL Džo uzsāka 1988. gadā, pievienojoties Kvebekas "Nordiques", bet 1995. gadā, kad komanda tika pārdota, tā pārcēlās uz Kolorādo un kļuva par Kolorādo "Avalanche". Jau tajā pašā 1995-96 sezonā komanda izcīnīja Stenlija kausu, to pašu atkārtojot arī 2000-01 sezonā. Tās ir vienīgas reizes, kad Džo ticis pie šī apbalvojuma. Jau kopš 1992. gada viņš ir pa priekšu "Nordiques" un pēc tam arī "Avalanche" komandas kapteinis, viņš bija "Nordiques" kapteinis arī 1990-91 sezonā. Savu profesionālā spēlētāja karjeru sāka Rietumkrasta hokeja līgā (WHL), bet NHL tika draftēts 1987. gada NHL draftā ar kopējo 17. numuru. Jau savā pirmajā NHL sezonā viņš kopā ieguva 62 punktus, kas lika par viņu runāt, un vēlāk viņš tik mazus punktus ir guvis vienīgi 2002-03 sezonā, kad aizvadīja tikai 58 no 82 regulārās sezonas mačiem. 2007. gada aprīlī, dienu pēc pēdējas regulārās sezonas spēles, tika paziņots, ka Sakiks pagarinājis savu līgumu ar "Avalanche" uz vēl vienu sezonu.
Savas karjeras laikā, pateicoties savam milzīgajam talantam, ir saņēmis daudz balvu. 1996. gadā ieguva Kona Smita balvu, bet 2000-01 sezonā, kad kopā ar komandu otro reizi izcīnīja Stenlija kausu, viņš ieguva gan Harta balvu, gan arī Lēdijas Bingas un Lestera Pīrsona balvu. 2002. gada Olimpiskajās spēlēs tika atzīts par hokeja turnīra vērtīgāko spēlētāju, un pie šāda paša apbalvojuma tika arī 2004. gada NHL visu zvaigžņu spēlē, kad guva 3 vārtus. Kopā viņš spēlējis veselās 12 NHL visu zvaigžņu spēlēs, kurās kopā guvis 6 vārtus un atdevis 16 rezultatīvas piespēles. 2006-07 sezonā, sasniedzot 100 punktu robežu, kļuva par otru vecāko hokejistu NHL vēsturē, kas to spējis. Sakikam tobrīd bija 37, bet Gordijs Hovs to spēja arī 41 gada vecumā.
Džo vienmēr tiecies spēlēt Kanādas hokeja izlasē. Savu debiju tajā viņš piedzīvoja 1988. gadā, spēlējot Pasaules čempionātā junioriem, kurā kopā ar izlasi kļuva par čempioniem. Spēlējis arī 1991. un 1994. gada Pasaules čempionātos, izcīnot zelta un sudraba medaļas. 1996. un 2004. gadā spēlēja arī Pasaules kausa izcīņā, izcīnot sudraba un zelta medaļu, toties Olimpiskajās spēlēs spēlējis veselas trīs reizes - 1998., 2002. un 2006. gadā, 2002. gadā kļūstot par Olimpisko čempionu un iegūstot arī turnīra vērtīgākā spēlētāja titulu. 2006. gadā viņš bija izlases kapteinis. 
Bet 2009.gada vasarā Džo Sakiks beidz profesionālā hokejista karjeru.
Lai gan dzimis Kanādā, tomēr Sakiks pats nāk no horvātu ģimenes, kas no savas dzimtenes, Dienvidslāvijas, emigrēja.
Kristīne (Tallina)

Apkaimes

Kristīne pilsētas daļā ir trīs municipālās apkaimes: Jerve, Tondi un Lillekila, kā arī apkaimēs ietilpstošie industriālie rajoni: Marja, Līmi un Laki.
Sveša suga

Sveša suga (alien species) — konkrētai teritorijai vai konkrētam biotopam neraksturīga suga, kura teritorijā vai biotopā nokļuvusi dabiski vai ar cilvēka palīdzību.
Svešas sugas mēdz iedalīt vēl sīkāk, atkarībā no tā, kā suga nokļuvusi jaunajā teritorijā. Jaunajā teritorijā vai biotopā nokļuvusi suga var kļūt agresīva un strauji sākt vairoties. Šādas agresīvas svešās sugas sauc par invazīvām sugām. Arī vietējā suga var kļūt agresīva.
Andruss Kivirehks

Biogrāfija

A. Kivirehks ir viens no pazīstamākajiem mūsdienu igauņu rakstniekiem, viņa darbi tulkoti vairākās valodās, daudzas grāmatas iznākušas arī latviešu tulkojumos. Viņš ir divkārtējs Jāņa Baltvilka balvas laureāts - 2011. un 2013. gadā.
2006. gadā Valmieras drāmas teātrī iestudēta A. Kivirehka luga "Igauņu bēres".
Arsenāls (izstāžu zāle)

Vēsture

Latvijas Nacionālā mākslas muzeja izstāžu zāle Arsenāls izvietota nozīmīgā arhitektūras piemineklī – 19. gadsimta sākumā krievu vēlīnā klasicisma stilā celtā muitas noliktavas ēkā jeb arsenālā, kas pielāgots muzeja funkcijām. Celtnes sākotnējā projekta autors ir arhitekts Johans Eduards de Vite. Nedaudz vēlāk projekts tika papildināts ar Jūliusa Ādolfa Špacīra ierosinājumiem, bet 1828. gadā Sanktpēterburgas arhitekti Aleksandrs Nellingers un muitas resora arhitekts Ivans Lukīni izstrādāja galīgo variantu, un 1832. gada novembrī notika ēkas oficiālā nodošana.
Arsenāla ēka visos laikos tikusi izmantota kā noliktava. 20.gadsimta 20.–30.gados tā kalpoja par karaspēka mantu glabātavu. Pēc Otrā pasaules kara padomju armijas resors to izmantoja mantu, preču noliktavām un karaskolas vajadzībām. 80. gadu vidū ēku pārņēma Kultūras ministrija, nododot to mākslas muzeja izveidošanai. 1989. gada 1. janvārī pēc 20. gadsimta otrās puses mākslas kolekcijas pārvietošanas no Krišjāņa Valdemāra ielas nama šeit darbu sāka mākslas muzejs Arsenāls.
Saskaņā ar LR Ministru kabineta 2000. gada 20. decembra rīkojumu notika Latvijas Mākslas muzeju apvienības likvidācija un vienlaicīgi Valsts Mākslas muzeja un mākslas muzeja Arsenāls visas struktūras reorganizācija. Uz abu šo muzeju bāzes tika izveidots vienots nacionālas nozīmes muzejs – Valsts Mākslas muzejs. Ar 2005. gada 1. septembri muzejam piešķirts Latvijas Nacionālā mākslas muzeja nosaukums, bet Arsenāls turpina funkcionēt kā LNMM izstāžu zāle.

Izstādes

Latvijas Nacionālā mākslas muzeja izstāžu zāle Arsenāls ir lielākā mākslas izstāžu zāle Rīgā. Tajā notiek plašas mākslas izstādes, starptautiskie projekti, kā arī dažādi mākslas un kultūras pasākumi. Kopš 2001. gada izstāžu zāles Arsenāls 2. stāvā darbojas LNMM Radošā darbnīca. Tās uzdevums ir paplašināt muzeja atbalstīto mākslas procesu amplitūdu, veicināt sabiedrības informētību un izglītošanu mākslas vēstures procesos. Darbnīcas darbības koncepcija ietver dažādu aktivitāšu praksi: tās ir gan nelielas, atsevišķu mākslas vēstures periodu un parādību ilustrējošas mākslas darbu skates no Arsenāla kolekcijām, gan netradicionāli, inovatīvi un interaktīvi laikmetīgās mākslas projekti, gan jauno mākslinieku personālizstādes.
Kapteinis Džeks

Sižets

Meitenīte Žeņa sapņo kļūt par jūrnieci. Viņa valkā jūrnieku strīpaino kreklu, jūrnieku cepuri un visu savu brīvo laiku kopā ar zēniem pavada vecajā šonerī "Signāls", kas ir pietauvots krastā. Par savām jūras lietu zināšanām viņa ieguvusi iesauku "Kapteinis Džeks". 
Kad veco kuģi nolemj nodot lūžņos, mazie jūrnieki dodas ar šoneri bangojošā jūrā, jo uzskata, ka kuģis-veterāns nav pelnījis tādu likteni. Ar šo kuģi kara laikā no ienaidnieku gūsta aizmuka padomju jūrnieki, kuru vidū bija arī Žeņas tēvs.
Ostas priekšniecība nolemj palīdzēt skolēniem organizēt pionieru jūras klubu, kam arī nodod varonīgo šoneri.
Centrālā izlūkošanas pārvalde

Sadarbība ar SAB

Latvijas Satversmes Aizsardzības Birojs veic plašu sadarbību izlūkošanas, pretizlūkošanas un nacionālās drošības jomās ar NATO biedriem, t.sk. ASV, kā arī veic praktisku pretizlūkošanas darbu kopā ar CIP.

CIP arhīvi par spiegu spēlem Latvijā

2017. gadā internetā tika publicēti simtiem tūkstošu atslepenotu Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) ziņojumu, ta arī par izlūku aktivitātēm okupētajā Latvijā. Liela interese par Latviju tika saistīta ar to, ka Latvijas teritorija bija ļoti vērtīga kā bāze informācijas vākšanai par pārējo Padomju Savienību. Otrkārt, amerikāņi bijar ieinteresēti saglabāt "pretpadomju fermentu": parādīt vietējiem, ka viņi nav aizmirsti, un palīdzēt mežabrāļiem.
Šie materiāli pavēruši plašu izpētes lauku vēsturniekiem, kas interesējas par Aukstā kara spiegu spēlēm. Latvijas vēsturnieks Zigmārs Turčinskis dažus no tiem vērtē kritiski, jo uzskata, ka Latvijas PSR pretizlūkošanas dienesta dezinformācija tika pasniegta Rietumu izlūkdienestiem un uz kā viņi uzķērās un vairs nevarēja izpīties. Jebkuri aģenti, kas tiek sūtīti iekšā, uzreiz nonāca padomju pretizlūkošanas kontrolē un nevarētu vairs izpīties no viņu melu tīkla, uzskata eksperts.
Līdz 50.gadu sākumam CIP savā darbībā pārsvarā balstījās uz britu koļēģu informāciju. Bet briti nebija īpaši veiksmīgi: aģentus, kurus jau no 40.gadu vidus viņi mēģināja iesūtīt Latvijas PSR, faktiski visus pārvervēja vai labākajā gadījumā piemuļķoja. No 1952.g. amerikāņi sāka infiltrēt aģentus caur Zviedriju. Slepenu aģentu iesūtīšanu amerikāņi pārtrauca 1950.gadu vidū, turpmākajos gados koncentrējoties uz legāliem tūristu, jūrnieku un citu aiz dzelzs priekškara pabijušo iztaujāšanas veidiem.
Izņemot amerikāņus, šobrīd pasaulē laikam neviens tik ļoti savus izlūkdienestu arhīvus nav atvēris.

Programma RedSox

1949. gadā CIA Padomju Krievijas (SR) nodaļa uzsāka programmu "RedSox", lai iesūtīt PSRS teritorijā nelegālos aģentus.
Kopumā RedSox ietvaros tika veiktas sešas nelegālo aģentu iesūtīšanas operācijas ar kodifikāciju AE, kas apzīmēja PSRS teritoriju — Latvijā (projekti AECOB / ZRLYNCH), Lietuvā (projekti AEGEAN / AECHAMP), Igaunijā (projekti AEROOT / AEBASIN), Ukrainā (projekts AERODYNAMIC), Baltkrievijā (projekts AEQUOR) un Krievijā (projekti AESAURUS / AENOBLE). No iesūtītiem vismaz 85 CIA aģentiem atgriezās tikai trīs, vienu no tiem CIA turēja aizdomās kā dubultaģentu.
No 1951. gada 25. decembra mainījās prioritātes padomju pretizlūkošanā: par galveno pretdarbības virzienu kļuva nevis Lielbritānija, bet ASV.
Programma tika izbeigta 1954. gadā.
Kanoe

Kanoe (angļu: canoe, spāņu: canoa; karību indiāņu izcelsmes vārds) — augšēji atvērta laiva, kurā airētājs sēž uz ceļa ar seju braukšanas virzienā un virza to uz priekšu ar vienlāpstiņu airi.

Vēsture

Senākie kanoe ir datēti kopš 6000. gada pirms mūsu ēras (p.m.ē.). Domājams, ka cilvēki izmantojuši līdzīga veida transportu arī senāk. Laivas tika izmantotas ne tikai transportam, bet tās bija arī brīnumains medību līdzeklis — viegla, klusa tuvošanās izvēlētajam upurim.
Nav zināms, kur tieši ir kanoe dzimtene — Āfrikā, Āzijā, Polinēzijā vai Amerikā. Taino vai karību vārdu kenu spāņu un portugāļu jūrasbraucēji atveda no ceļojumiem pa Karību jūras zemēm. No šī indiāņu aizguvuma cēlušies vārdi kanoe (laiva, kuru airē ar vienlāpstiņas airi) un kanu (vispārējs apzīmējums laivai, kurā, atšķirībā no akadēmiskās airēšanas, sēž ar seju braukšanas virzienā). Senas kanu laivas ir, piemēram, pirogas Okeānijā un smailītes Aleutu salās.
Senākā liecība, kas saistīta airēšanai ar airi, tika atrasta ar angļu arheologa sera Leonarda Voleja palīdzību — šumeru karaļa Ūra kapenēs, kas atrodas Eifratas upes krastos. Ar šo laivu karalis varēja būt pārvietojies savā pēdējā ceļojumā pēcnāves dzīves upē. Šis motīvs ilgi tika atkārtots arī citās civilizācijās.

Ēģipte

Arī seno ēģiptiešu zīmējumos var redzēt laivas, ar kurām pārvietojas airējot. Piramīdu laikā ēģiptieši gatavoja šauras laivas no niedru saišķiem, kas bija sasieti ar virvēm un ādas siksnām.

Amerikas pamatiedzīvotāji

Ziemeļamerikas indiāņu senākās kanoe bija izgrebtas koka laivas. Vairāku indiāņu tautu gatavotās kanoe bija ar bērza tāsi apvilkti koka karkasi. Eskimosi bija izveidojuši kajaku, kurā 1 vai 2 airētāji varēja sēdēt daļēji norobežotā sēdeklī. Gan kanoe, gan smailītes bija veidotas viegli plūstošas un viegli manevrējošas, lai pārvietotos caur Ziemeļamerikas mežonīgā apvidus krācēm un putojošajām straumēm.
Bikšainie apogi

Kopīgās īpašības

Bikšainie apogi ir nelielas pūces ar kompaktu ķermeni, īsu asti, platiem, relatīvi gariem spārniem un lieliem, apaļiem sejas diskiem. Ķermeņa garums, atkarībā no sugas, ir 18—27 cm. Galva liela un apaļa, acis dzeltenas. Nav ausu pušķu. Apspalvojums uz muguras ir tumši brūns vai pelēks, vēders balts vai gaiši brūns ar tumšākām garenvirziena svītrām vai raibumiņiem.
Bikšainie apogi mājo mērenajā joslā vai aukstākā klimatā. Tie galvenokārt ir nometnieki un ziemo ligzdošanas teritorijā. Sugas, kas dzīvo vistālāk ziemeļos, rudenī pārlido nedaudz uz dienvidiem. Bikšainie apogi ir izteikti aktīvi tikai nakts laikā. Tie galvenokārt barojas ar grauzējiem un citiem maziem zīdītājiem, bet medī arī putnus, kukaiņus un citus bezmugurkaulniekus. Lidojums spēcīgs, taisns un izveicīgs.
UCI Continental Circuits

UCI Continental Circuits ir šosejas riteņbraukšanas sacensības, kuras organizē Starptautiskā riteņbraukšanas savienība (UCI). Sacensības notiek piecos reģionos (Eiropa, Āfrika, Okeānija, Āzija un Amerika) un pēc savas nozīmības ir zemākas par UCI Pasaules tūri. Gan UCI Pasaules tūre, gan šīs sacensības sastāv no vairākām sacensībām, kurās regulāri sacenšas dažādas riteņbraukšanas komandas. UCI radīja Continental Circuits, lai popularizētu riteņbraukšanas sacensības ārpus Eiropas, kas ir nozīmīgākais riteņbraukšanas centrs un kur notiek visas trīs Lielās tūres.
Sergejs Prokudins-Gorskis

Paņēmieni

Par viņa pētījumiem izsniedza patentus par krāsainu foto un kinolenšu izgatavošanu. Ap 1905. gadu Prokudins-Gorskis izstrādāja plānu, kurā, izmantojot krāsu fotogrāfijas sasniegumus, bija predzēts sistemātiski dokumentēt Krievijas impēriju. Ambiciozā projekta mērķis bija apmācīt Krievijas skolēnus par plašo un dažādo impērijas kultūru, vēsturi un modernizāciju. 
Viņa paņēmiens bija kameras izmantošana, kura uzņēma trīs melnbaltas bildes pēc kārtas, izmantojot dažādu krāsu filtrus. Projicējot visas trīs bildes ar pareizas krāsas gaismu, bija iespējams attēlot sākotnējās krāsas. Katra kustība, veidojot attēlus, parādījās kā "spoku attēli", jo bildes tika uzņemtas nedaudz atšķirīgos laikos.

Viņš arī veiksmīgi eksperimentēja ar krāsu izdruku izgatavošanu no savām bildēm, bet process bija sarežģīts un lēns. Tikai ar digitālo attēlu apstrādi radās iespēja kvalitatīvi apvienot vairākas bildes vienā.

Fotogrāfijas

Nodrošinājies ar cara Nikolaja II sagādātu speciāli ar fotolaboratoriju aprīkotu vilciena vagonu, līdz ar divām atļaujām, kas deva pieeju aizliegtām zonām un ļāva apiet impērijas birokrātiju, Prokudins-Gorskis dokumentēja Krievijas impēriju no 1909. līdz 1915. gadam. Viņš par savu darbību vadīja ilustrētas lekcijas. 
Viņa fotogrāfijas sniedz ieskatu par zudušo pasauli - Krievijas impēriju Pirmā pasaules kara priekšvakarā un tuvojošos Krievijas revolūciju. Viņš fotografēja viduslaiku baznīcas un klosterus Krievijā, dzelzceļus un rūpnīcas, ikdienas dzīvi un Krievijas iedzīvotājus.
Prokudins-Gorskis pameta Krieviju 1918 un devās vispirms uz Norvēģiju un Angliju pirms apmetās Parīzē, kur viņš mira 1944. gadā. Tajā laikā cars ar ģimeni bija sodīti ar nāvi Krievijas revolūcijas laikā un izveidota Padomju Savienība. Viņa unikālās bildes stikla plašu formātā 1948. gadā no viņa sievas iegādājās ASV Kongresa bibliotēka.
2001. gadā Kongresa bibliotēka izveidoja izstādi Impērija, kas bija Krievija (The Empire that was Russia). Šai izstādei tika ieskanētas stikla plates un izveidoti krāsaini attēli, izmantojot digihromatogrāfijas metodi, ko izveidoja Valters Frankhauzers. 
2004. gadā bibliotēka noslēdza līgumu ar Blaise Agüera y Arcas, lai izveidotu automatizētu krāsu apvienojumu no visiem 1902 augstās izšķirtspējas negatīviem, ko ieguva no stikla plašu negatīviem. Pilns procesa apraksts un citu lapu saraksts, kas ir veidojušas digitālās kompozītu bildes ir pieejams kolekcijas profilā Kongresa bibliotēkā.