Vitālijs Ginzburgs

Dzīves sākums, ģimene

Ginzburgs dzimis ebreju ģimenē Maskavā. Tēvs Lazars Jefimovičs Ginzburgs (1863-1942) bija inženieris, beidzis Rīgas Tehnisko universitāti, māte Auguste Venjaminovna Viļdauere bija ārste (1886. gadā dzimusi Mītavā, Kurzemes guberņā (tagad Jelgava)). 1920. gadā, kad  Ginzburgam bija 4 gadi, māte mirst no vēdertīfa. Mātes jaunākā māsa Roza (arī dzimusi Mītavā) sāk dzīvot kopā ar Ginzburga tēvu un kopā viņu izaudzina.

Karjeras sākums

1938. gadā Ginzburgs pabeidza studijas Maskavas Valsts universitātē. 1940. gadā aizstāvēja kandidāta disertāciju un 1942. gadā doktora disertāciju. 2. pasaules kara laikā divreiz pieteicās brīvprātīgi armijā, bet viņu nepieņēma, jo tajā laikā bija noteikts, ka militāri neapmācītus cilvēkus ar augstāko izglītību neiesauc.  No 1945 gada Ginzburgs strādāja Gorkijas valsts universitātē (tagad Ņižņijnovgoroda). Tur viņš iepazinās ar savu otro sievu, kas bija tiesāta kā "tautas ienaidniece" un pēc cietuma izsūtīta uz Gorkiju.

Dalība ūdeņraža bumbas projektā

1948. gadā Igors Kurčatovs uzdeva Ginzburga disertācijas vadītājam Igoram Tammam strādāt pie ūdeņraža bumbas. Tamms šajā darbā iesaistīja arī Ginzburgu un Andreju Saharovu. Katrs no viņiem izvirzīja vienu pamatideju, kuras abas bija ļoti nozīmīgas ūdeņraža bumbas izstrādāšanā. Ginzburga 1948. gadā izvirzītā ideja (Ideja Nr.2) bija izmantot bumbai litija-6-deiterīdu, kuru bombardējot ar neitroniem, rastos tritijs un brīvs deitērijs. Saharovs vēlāk tika nosūtīts turpināt darbu uz slēgto pilsētu Arzamasu-16, kur notika galvenie pētījumi. Bet Ginzburgs, sakarā ar savu izcelšanos un sievas "tautas ienaidnieces" statusu, netika nosūtīts. Tādējādi viņam bija iespēja palikt Maskavā un turpināt nodarboties ar zinātniskiem pētījumiem.

Turpmākā zinātniskā darbība

1950. gadā Ginzburgs kopā ar Ļevu Landausu izstrādāja supravadītspējas teoriju (Ginzburga-Landausa teorija), bet 1958. gadā kopā ar Ļevu Pitajevski izveidoja supraplūstamības teoriju. Ginzburgs pētījis elektromagnētisko viļņu izplatīšanos plazmā, kosmiskā starojuma veidošanos. 1968. gadā Ginzburgs nodibināja Fizikas un astrofizikas katedru Maskavas fizikāli-tehniskajā institūtā. Pēc Tamma nāves Ginzburgs pārņēma Teorētiskās fizikas nodaļas vadīšanu (1971-1988) Ļebedeva fizikālajā institūtā. Sarakstījis vairāk kā 400 zinātniskos darbus un 10 monogrāfijas teorētiskās fizikas, radioastronomijas un kosmiskā starojuma jomās.
1966. gadā Ginzburgs kļuva par PSRS Zinātņu akadēmijas akadēmiķi, bet 1991. gadā par Krievijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķi.

Politiskie uzskati

Pēc PSRS sabrukuma Ginzburgs atbalstīja ebreju sabiedriskās aktivitātes Krievijā, piedalījās Krievijas ebreju kongresa padomē, uzstājās pret antisemītismu. 
2000. gados Ginzburgs atbalstīja Krievijas liberālo opozīciju un cilvēktiesību kustību, kā arī aizstāvēja zinātniekus Igoru Sutjaņinu un Valentīnu Daņilovu, kurus varas iestādes apsūdzēja par spiegošanu. 2009. gadā intervijā Ginzburgs izteicās par Krievijas Federālās drošības dienestu kā kaitīgu institūciju, kuras varas pastiprināšanās Krievijā draud ar staļinisma atgriešanos.
Ginzburgs bija ateisma atbalstītājs. 2007. gadā viņš kopā ar vēl 9 Krievijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķiem parakstīja Krievijas prezidentam Vladimiram Putinam adresētu "10 akadēmiķu vēstuli", kurā paustas bažas par arvien pieaugošu Krievijas sabiedrības klerikalizāciju.

Nāve

Ginzburgs mira 2009. gada 8. novembrī 93 gadu vecumā no sirds nepietiekamības. Apglabāts Novodevičjes kapsētā Maskavā.