Igaunija

Etimoloģija

Latviešu valodas vārds "Igaunija" ir cēlies no Indriķa hronikā minētā novada Ugaunijas nosaukuma, kurš pēc latviešu valodnieka Jāņa Endzelīna domām ir ticis izrunāts kā ü.
Igaunijas pašnosaukums Eesti, iespējams, ir cēlies no romiešu vēsturnieka Tacita darba "Germania", kurā viņš līdzās ģermāņiem aprakstīja arī austrumos no gotiem dzīvojošās ciltis, dēvētas par eistiem (latīņu: Aestii). Tacits viņus raksturoja kā ļoti barbariskus, kuri pēc savas valodas stipri atšķīrās no citām tautām šajā reģionā. Arī skandināvu sāgās Igaunija bieži ir pieminēta kā Eistland. Latīņu valodā antīkos rakstiskajos avotos igauņu apdzīvotās zemes bieži ir apzīmētas kā Estia vai Hestia. Tikai 19. gadsimtā, lai nostiprinātu savu nacionālo identitāti, igauņi savu zemi sāka saukt par Eesti.

Klimats

Igaunijas piekrastē valda mērens jūras klimats ar vēsām vasarām un siltām ziemām, bet austrumdaļā tas pāriet uz mēreni kontinentālo klimatu. Vidējā temperatūra janvārī ir +4 °C rietumos līdz -7,5 °C austrumos. Savukārt jūlija vidējā temperatūra mainās no +16,5 °C rietumos līdz +17,5 °C austrumos. Klimata apstākļi Igaunijā ir diezgan līdzīgi Latvijas klimatiskajiem apstākļiem.

Dzīvā daba

Igaunija atrodas jaukto mežu dabas zonā. Gandrīz pusi Igaunijas teritorijas klāj meži, kuros aug aptuveni 90 koku un krūmu sugu. Visizplatītākās sugas ir priedes, egles, bērzi un apses. Mazāk aug ozoli, kļavas, gobas un oši. Otru valsts pusi aptuveni vienādās daļās veido pļavas un purvi, kuros ir sastopamas aptuveni 1500 augu sugas.
Igaunijā dzīvo 60 zīdītāju sugas. Lielākie dzīvnieki ir aļņi, staltbrieži, stirnas un meža cūkas. Biezākos mežos, it īpaši valsts ziemeļaustrumos, sastopami lūši un lāči. Plaši izplatīti dzīvnieki ir arī lapsas, āpši, ūdri, zaķi, ūdeles un ondatras. Liela komerciāla nozīme ir zivīm — mencām, siļķēm, lašiem, zušiem, butēm un citām. Igaunijas nacionālā zivs ir siļķe. Arī putnu daudzveidība ir liela. Ir gan nometnieki, gan gājputni. Ir konstatētas vairāk nekā 300 putnu sugas, piemēram, ērgļu sugas un melnie stārķi. Igaunijas nacionālais putns ir bezdelīga.
Līdz ar neatkarības atgūšanu 1991. gadā Igaunijā regulāri tiek veikts darbs pie dabiskās vides saglabāšanas, uzlabošanas un aizsardzības. Ir samazināts gaisa un ūdens piesārņojums, palielināta mežu platība. Aptuveni desmitā daļa no valsts ir dabas aizsardzības teritorijas. Igaunijā ir pieci nacionālie parki — Lahemā nacionālais parks (izveidots 1971. gadā), Karulas nacionālais parks (1993), Somā nacionālais parks (1993), Vilsandi nacionālais parks (1993) un Matsalu nacionālais parks (2003) — , kā arī 167 dabas rezervāti.

Iedzīvotāji

Igaunijā 2018. gada 1. janvārī dzīvoja 1 319 133 cilvēku. Iedzīvotāju blīvums ir 29,1 cilv./km². Aptuveni viena trešdaļa no visiem iedzīvotājiem dzīvo galvaspilsētā Tallinā. Citas lielākās pilsētas ir studentu pilsēta Tartu, rūpniecības robežpilsēta Narva un "vasaras galvaspilsēta" Pērnava.
Igaunijas pamatnācija ir igauņi (mazliet vairāk kā divas trešdaļas), kas ir viena no Baltijas somu valodās runājošām tautām, līdzīgi lībiešiem, somiem, votiem, karēļiem un sāmiem. Aptuveni 25% no iedzīvotājiem ir krievi. Nākamās lielākās etniskās grupas ir ukraiņi, baltkrievi un somi.

Valoda

Vienīgā valsts valoda ir igauņu valoda, tāpat kā lībiešu, somu un ungāru valoda, pieder somugru valodām. Tā nav lingvistiski saistīta ar indoeiropiešu valodām, kurās runā lielākā daļa Eiropas tautu. Apmēram ceturtā daļa iedzīvotāju ikdienā runā krievu valodā, galvenokārt valsts ziemeļaustrumos, pie Krievijas robežas. Igauņu valoda kopā ar somu, ungāru un maltiešu valodām ir vienīgās valsts valodas Eiropas Savienībā, kuras nepieder pie indoeiropiešu valodu saimes.

Kultūra

Igauņu kultūru ir ietekmējušas nācijas, kuru pakļautībā viņi ir bijuši. Ir jūtama gan krievu, gan vāciešu, gan zviedru, gan dāņu, gan poļu kultūra. Arī valsts ģeogrāfiskais stāvoklis mūsdienās ietekmē Igaunijas kultūru. Tradicionāli Igaunijas ziemeļi, īpaši Tallinas apkārtne, vairāk ietekmējusies no ārzemju kultūrām nekā Igaunijas dienvidi, kur mazāk jūtama citu pasaules valstu kultūras. 19. gadsimtā viens no igauņu nacionālistu mērķiem bija apvienot esošās paražas un tradīcijas, izveidojot vienotu igauņu kultūru. Nozīmīgākais šīs kustības mantojums ir apdzīvojamas rijas (igauņu: rehielamu) — zemnieku mājas, kurām nav līdzīgu pārējā pasaulē, izņemot mazliet Latvijas ziemeļos esošās. Šajās celtnēs zemnieki  dzīvoja, strādāja, žāvēja labību un kūla to, kā arī dažreiz turēja mājlopus.
Dzīvojamās rijas ir kļuvušas par vēstures daļu, bet citi vēsturiski kultūras elementi joprojām ir dzīvi. Tradicionālos igauņu tautas tērpus, kurus savulaik valkāja ikdienā, mūsdienās joprojām velk mugurā svētkos. Arī igauņu dziesmas un dejas ir daļa no Igaunijas identitātes. Tradicionālie ēdieni igauņu virtuvē ir marinēts zutis, asinsdesa un sautēti skābi kāposti ar cūkgaļu, kā arī rupjmaize, sautējumi, ievārījumi, marinēti gurķīši, grūbas, kartupeļu biezputra un sālīta siļķe. Svētkos galdā ceļ ceptu zosi, cūkgaļu, alu, melno pudiņu, ābolus, riekstus un piparkūkas.
Nozīmīgākie svētki ir Jaunā gada sagaidīšana, Lieldienas, Darba svētki (1. maijs) un Ziemassvētki, kā arī Uzvaras diena (23. jūnijā par godu izšķirošajai Brīvības cīņu kaujai 1919. gadā pie Cēsīm; Võidupüha) un Svētā Jāņa diena (24. jūnijs, Jaanipäev). 24. februārī ir Igaunijas neatkarības diena, atzīmējot Igaunijas neatkarības iegūšanu no Padomju Savienības, bet 20. augustā ir Igaunijas neatkarības atjaunošanas diena, atzīmējot neatkarības atgūšanu 1991. gadā. Citas valsts svētku dienas ir 2. februāris, atzīmējot 1920. gadā parakstīto Tartu miera līgumu starp Igauniju un Krieviju, un 14. jūnijs, pieminot aptuveni 10 tūkstošus igauņu, kurus 1941. gadā padomju vara deportēja no valsts.
Kopš 19. gadsimta nemitīgi palielinās igauņu literatūras apjoms un nozīme. 20. gadsimta nozīmīgākie igauņu rakstnieki ir Antons Hansens Tammsāre, Jāns Kross un Tenu Ennepalu. Šo rakstnieku darbi tulkoti arī citu valstu valodās. Slaveni ir arī tautas eposa "Kalevipoegs" autors Frīdrihs Reinholds Kreicvalds un rakstnieks, kinorežisors, bijušais valsts prezidents Lennarts Meri.
Profesionālā teātra sākums tiek saistīts ar Vanemuines teātra izveidi 1870. gadā Tērbatā (mūsdienās Tartu). Mūsdienās vairāki teātri atrodas Tallinā, tajā skaitā, operteātris, jauniešu teātris, leļļu teātris. Kopš 1990. gada Pērnavā un Rakverē notiek alternatīvā un avangarda teātra festivāls Baltoscandal. Rakvere iespējams ir mazākā pilsēta Eiropā, kurā ir profesionālais teātris.
Arī tēlotāja mākslas uzplaukums igauņu kultūrā bija 19. gadsimtā, kad Johans Kēlers kļuva par vadošo portretu mākslinieku. Viņš tiek uzskatīts par igauņu profesionālās glezniecības pamatlicēju. 1920. gados un 1930. gados Eduarda Vīralta radītā grafika simbolizē bohēmiskās mākslas aizsākumus valstī. Starptautisku slavu ir guvuši tēlnieks Juri Ojavers, keramiķi Leo Rohlins un Kaido Kasks, digitālās mākslas māksliniece Mare Tralla un grafiķis Urmo Rauss.
Viena no igauņu kultūras izpausmēm 19. gadsimtā radās dziesmu svētki, kas joprojām ir ļoti populāri. Pirmie igauņu dziesmu svētki 1869. gadā notika Tērbatā (mūsdienās Tartu). Kopš 1934. gada notiek arī deju svētki. Abi pasākumi ir kļuvuši par vienu no nacionālās identitātes simboliem. Ievērojamākie igauņu komponisti un diriģenti ir Rūdolfs Tobiass, Arvo Perts un Nēme Jervi.
Vēsturiskās arhitektūras dēļ Tallinas vecpilsēta 1997. gadā tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Bez Tallinas vecpilsētas UNESCO mantojumā ir vēl Strūves ģeodēziskais loks (Igaunijas teritorijā atrodas trīs punkti no šī loka). Igaunijas Arhitektūras muzejs apmeklētājus iepazīstina ne tikai ar Igaunijas arhitektūru agrāk, bet arī ar tās attīstību mūsdienās.
1909. gadā kā visaptverošs igauņu kultūras mantojums Tartu pilsētā dibināts Igaunijas Nacionālais muzejs. Tartu atrodas arī Igaunijas Literatūras muzejs, kurā ir apkopota igauņu folklora un literatūra. Starp citiem nozīmīgiem muzejiem un galerijām minami Laikmetīgās mākslas centrs Tallinā, Jaunās mākslas muzejs Pērnavā un Igaunijas Brīvdabas muzejs Tallinā.

Sports

Daudzus gadus igauņu sportisti olimpiskajās spēlēs ir startējuši zem citu valstu karogiem. No 1900. līdz 1912. gadam igauņi startēja zem Krievijas Impērijas karoga, bet no 1948. līdz 1988. gadam zem Padomju Savienības karoga. Visvairāk olimpisko medaļu ir ieguvuši distanču slēpotāji Andruss Vērpalu un Kristina Šmiguna-Vehi (katrs pa trim medaļām). Līdz 2019. gadam Igaunijas sportisti olimpiskajās spēlēs bija ieguvuši 13 zelta, 11 sudraba un 17 bronzas medaļas, no tām visvairāk iegūtas cīņas sportā (11 medaļas, no kurām 10 medaļas ir iegūtas pirms 1940. gada). Pēc neatkarības atgūšanas 1991. gadā visvairāk medaļu iegūtas distanču slēpošanā (7 medaļas).
Igaunijā populāra ir arī riteņbraukšana, kur Jāns Kirsipū ir uzvarējis vairākos Tour de France posmos. Slaveni ir arī autosportisti Marko Asmers, kurš ir pirmais igaunis, kas kļuvis par Formula 1 testpilotu, un karjeru beigušais autorallija braucējs Marko Mertins.
Igaunijas futbola izlase nekad nav spēlējusi FIFA Pasaules kausā vai Eiropas čempionātā, toties piedalījās 1924. gada olimpiskajās spēlēs. 2004. gadā par Igaunijas pēdējo 50 gadu labāko futbolistu atzīts vārtsargs Marts Poms.
Igaunijas basketbola izlase piedalījās 1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, vairākas reizes piedalījusies Eiropas čempionātos, kur augstākais sasniegums ir 5. vieta. Kopš 2018. gada Igaunijas basketbola čempionāts ir apvienojies ar Latvijas basketbola čempionāta, izveidojot Latvijas un Igaunijas Basketbola līgu.