Svirlītis

Izplatība

Svirlītis izplatīts gandrīz visā Eiropā, tomēr nav sastopams Islandē, Pireneju pussalā un Fennoskandijas ziemeļos, bet Dienvideiropā sastopams fragmentāri. Uz austrumiem Krievijas vidienē areāls sašaurinās un sasniedz Urālus. Svirlītis ir izteikts gājputns un ziemo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras.

Latvijā

Svirlītis Latvijā ir parasts un izplatīts ligzdotājs dažādu tipu mežos.

Izskats

Svirlītis ir neliels dziedātājputns, bet, salīdzinot ar pārējiem ķauķīšiem, vidēji liels vai liels, ar gariem, smailiem spārniem un īsu asti. Ķermeņa garums 11—13 cm, spārnu plētums 19,5—24 cm, svars 6,4—15 g.
Svirlītis ir viens no visvieglāk atpazīstamajiem ķauķīšiem, jo ir košāks un krāsaināks. Apspalvojums mugurpusē zaļš (īpaši koša ir muguras lejas daļa). Uzacis dzeltenas, zods, pakakle un krūšu augšējā daļa (reizēm arī sāni) koši citrondzelteni, vēders un zemaste balti. Spārnu lidspalvu maliņas dzeltenas. Kājas gaišas, vai nu brūni rozīgas, vai olīvzaļi brūnas. Melnais knābis īss un smalks. Abi dzimumi izskatās līdzīgi. Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, bet to mugurpuse ir brūngana un krūtis bālāk dzeltenas.

Uzvedība

Svirlītis pamatā ligzdo zemienēs, galvenokārt mitros un ēnainos lapu koku mežos, piemēram, dižskābaržu, ozolu, skābaržu un kastaņu, kur koku vainagi savstarpēji sakļaujas, veidojot ēnu un neļaujot augt biezam pamežam. Sastopams arī jauktu koku mežos (ar eglēm, alkšņiem, bērziem, priedēm un ošiem). Vislabprātāk svirlītis mājo mežos ar dažāda vecuma kokiem, nelielām upītēm un tērcītēm. Ligzdo arī Alpos līdz 1300 m virs jūras līmeņa, retos gadījumos arī augstāk. Ziemošanas vietās tas apmetas mitrajos, mūžzaļajos mežos, mitros krūmos, mežmalās, arī sausos savannas mežos un kalnu nogāžu mežos. 
Svirlītis ir ļoti kustīgs un aktīvs, uzturas koka vainagā, tādēļ dabā ir grūti vērojams un vizuāli grūti identificējams (atšķirams no citām ķauķīšu sugām). Visvieglāk to var atpazīt pēc dziesmas.

Barība

Svirlītis barojas ar kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, rudenī nelielos daudzumos arī ar ogām un sēklām. Iecienītākā barība ir viendienītes, spāres un strauteņi. Barību meklē uz koku lapām un zariem, ķer kukaiņus arī lidojumā.

Ligzdošana

Ligzdošanas sezona ilgst no maija līdz jūlijam. Ligzdas vietu izvēlas un ligzdu būvē mātīte. Tai ir lodveida forma, savīta no sausas zāles, lapām, lakstaugu stiebriem un šķiedrām, mizu stērbelītēm un dzīvnieku vilnas. Parasti atrodas uz zemes, paaugstinātā vietā, kuru nevar apdraudēt pēkšņa ūdens līmeņa celšanās un kur neaug vispār vai aug retināta zāle, novietota zem kāda krūma zariem, retāk zem krituša koka stumbra vai koku saknēm. Reizēm ligzda ir zemos krūmos, uz kuplāka ciņa vai žagaru kaudzes. 
Sezonā parasti viens perējums, retos gadījumos divi. Dējumā 4—7 baltas olas ar daudziem brūnpelēkiem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 12—15 dienas, perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni ligzdu atstāj 12—14 dienu vecumā, paslēpjoties sausās, kritušās lapās tās tuvumā. Pēc dažām dienām tie sāk lidot, sasniedzot krūmu apakšējos zarus un vēl pēc dažām dienām spēj sasniegt koku vainaga zarus. Tā kā ligzda atrodas uz zemes, to apdraud daudzi un dažādi sauszemes plēsēji. Pirmajā gadā izdzīvo ļoti neliels skaits jauno putnu. Vecāki, lai aizvilinātu ienaidniekus no ligzdas, mēdz tēlot, ka tiem ir savainots spārns, tādējādi vedinot plēsēju prom no ligzdas. Svirlītis savvaļā dzīvo nedaudz ilgāk par 5 gadiem.