google/wiki40b huggingface dataset:
Ēveles pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Ančupīte, Ošupīte, Seda, Strenčupīte, Šūnupe, Veites strauts, Vībupīte.

Vēsture

Ēveles un pagasta latviskais nosaukums veidojies no Valmieras pilskunga Hēvelna (Höweln) vārda, kam Polijas karalis Sigismunds Augusts nodeva novadu ar nosaukumu Alt-Wohlfart pārvaldīšanā 1562. gadā. 1892. gadā Ēveles pagastam pievienoja Ķempēnu pagastu. 1935. gadā Ēveles pagasta platība bija 89,9 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Ēveles un Dakstu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Ēveles ciemam pievienoja Dakstu ciemu. 1977. gadā Ēveles ciemu iekļāva Jērcēnu ciemā. 1992. gadā Ēveles pagastu atjaunoja, to izdalot no Jērcēnu pagasta pirmskara robežās. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Burtnieku novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Ēvele (pagasta centrs), Ķemere, Daksti, Ķempēni.
Klimkovice

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1373. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Kēnigsberga (vācu: Königsberg). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
Tatjana Ždanoka

Dzīvesgājums

Dzimusi kā Tatjana Hesina Rīgā jauktā ebreju-krievu ģimenē. Viņas tēvs Arkādijs Hesins bija kara flotes virsnieks, vēlāk Latvijas Televīzijas darbinieks. Mācījās Rīgas 15. un 17. vidusskolā, studēja Latvijas Valsts Universitātes (LVU) fizikas un matemātikas fakultātē, pēc kuras beigšanas 1972. gadā viņa turpināja studijas LVU aspirantūrā un Monpeljē Universitātē. No 1972. līdz 1990. gadam bija LVU matemātikas docētāja. 1975. gadā Tatjana apprecējās ar Aleksandru Ždanoku, 1980. gadā ieguva fizikas un matemātikas zinātņu kandidātes grādu, bija Latvijas Komunistiskās partijas biedre.
1988. gadā Tatjana Ždanoka iestājās Latvijas Tautas frontē (LTF), 1989. gadā Latvijas PSR darbaļaužu Internacionālajā frontē (Interfrontē). 1989. gadā Tatjana Ždanoka tika ievēlēta par Rīgas pilsētas padomes deputāti, bet 1990. gadā par Latvijas Augstākās Padomes deputāti, nepiedalījās 1990. gada 4. maija balsošanā par Latvijas Valstiskās neatkarības deklarāciju.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1992. gadā nostrificēja matemātikas doktores grādu. 1992. gadā viņa kļuva par vienu no Latvijas Cilvēktiesību komitejas dibinātājām. No 1995. — 2004. gadam bija tās līdzpriekšsēdētāja. 1993. gadā kļuva par vienu no kustības "Līdztiesība" vadītājām un tai 1996. gadā pārveidojoties par partiju kļuva par tās priekšsēdētāju; līdz 1997. gadam bija arī tās Saeimas frakcijas konsultante. 
1996. gadā Ždanoka tiesas ceļā panāca sevis atzīšanu par Latvijas pilsoni un 1997. gadā tika ievēlēta par Rīgas domes deputāti, taču 1999. gadā viņai ar tiesas lēmumu mandāts tika atņemts. 2001. gadā Ždanoka kļuva par partijas "Līdztiesība" līderi un turpināja šo amatu pildīt līdz partijas likvidācijai 2007. gadā. Tatjana Ždanoka kopš 2001. gada ir arī PCTVL apvienības līdzpriekšsēdētāja. ANO Cilvēktiesību komitejā kā pārstāve panāca uzvaru A. Ignatānes lietā pret Latvijas Republiku. 2004. gada 12. jūnijā tika ievēlēta par Eiropas Parlamenta deputāti. 2005. gadā viņa bija viena no Eiropas Krievvalodīgo alianses dibinātājām.
2016. gada novembrī kopā ar diviem citiem EP deputātiem no Latvijas, Ivetu Griguli un Andreju Mamikinu balsoja pret Eiropas Parlamenta rezolūciju saistībā ar cīņu pret Krievijas un teroristisko organizāciju propagandu.
2018. gada janvārī Ždanoka paziņoja, ka plāno nolikt Eiropas Parlamenta deputātes mandātu un balotēties Saeimas vēlēšanās. 5. martā viņas vietu Eiroparlamentā ieņēma Miroslavs Mitrofanovs. 2019. gadā atkārtoti ievēlēta Eiropas Parlamentā.

Tiesvedība par tiesībām kandidēt vēlēšanās

Ždanokai 1999. gadā ar tiesas lēmumu tika atņemts mandāts, jo viņa bija bijusi komunistiskās partijas biedre pēc 1991. gada, kas ir viens no iemesliem, kas Latvijā liedz kandidēt vēlēšanās un tikt ievēlētam. 2000. gadā viņa pārsūdzēja šo lēmumu, kā arī aizliegumu tikt ievēlētai Saeimā, Eiropas Cilvēktiesību tiesā un 2004. gada 17. jūnijā tā ar piecām balsīm pret divām sprieda par labu Ždanokai. Latvijas valdība šo lēmumu pārsūdzēja tiesas Lielajā palātā, kas 2006. gada 16. martā ar 13 balsīm pret četrām sprieda par labu Latvijas valstij.
Jūras māte

Jūras māte ir viena no dabas dievībām latviešu mitoloģijā, kas atbildīga par dažādām jūras izpausmēm.
Šons Kutirjē

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Kutirjē sāka 2011.—12. gada sezonā, kad aizvadīja debijas sezonu NHL kluba Filadelfijas "Flyers" sastāvā. 77 spēlēs hokejists atzīmējās ar 27 rezultativitātes punktiem.
Kanādas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2015., 2017. un 2019. gada Pasaules čempionātos. Junioru vecumā spēlējis 2011. gada Pasaules čempionātā junioriem.
11. janvāris

11. janvāris ir 11. gada diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 354 dienas (355 garajā gadā).

Vārda dienas

Smaida, Franciska
Aleksejs Suetins

Šahista karjera

Aleksejs Suetins ir septiņas reizes piedalījies PSRS šaha čempionātā finālos. Labākie sasniegumi bija dalītas 4. vietas 1963. un 1965. gadā.
Alekseja Suetina pirmais nozīmīgākais starptautiskais panākums bija uzvara Pasaules studentu komandu čempionātā šahā. Laika posmā no 1960. līdz 1970. gadam viņš ir uzvarējis vairākos starptautiskos turnīros, tajā skaitā Sarajevo 1965. gadā, Kopenhāgena 1965. gadā, Hastingsa 1967. gadā, Havana 1969. gadā.
1996. gadā Suetins uzvarēja arī Pasaules senioru čempionātā šahā. Tāpat Aleksejs Suetins ir spēlējis šaha turnīros Latvijā: 1946. gadā viņš piedalījās I kategorijas turnīrā Rīgā, bet 1962. gadā, spēlējot ārpus konkursa, tika dalīta 2.-3. vieta Latvijas šaha čempionātā.

Treneris un literāts

Aleksejs Suetins bija pazīstams kā daudzu šaha grāmatu autors gan par atklātņu teoriju, gan par spēles taktiku un stratēģiju. Kā trenerim viņam izveidojās abpusēji auglīga sadarbība ar Tigranu Petrosjanu: Petrosjans 1963. gadā kļuva par Pasaules čempionu šahā, bet Suetins - par spēcīgu lielmeistaru. Vēlākajos gados Suetins strādāja arī ar citiem šahistiem. Tā 1980. gados viņš sekmēja Andreja Sokolova strauju izaugsmi par vienu no spēcīgākajiem tā laika šahistiem.
Goferu virsdzimta

Kopīgās īpašības

Goferu virsdzimtas dzīvnieku galvenā kopīgā iezīme ir zemacs kanāla pozīcija. Atšķirībā no pārējiem grauzējiem, kuriem zemacs kanāls vērsts uz priekšu, šīs grupas dzīvniekiem  tas pavērsts uz sāniem. Šī iezīme ir ļoti viegli pamanāma, turklāt purns ir tik ļoti šaurs, ka abas puses kanāli savienojas, tādējādi, skatoties uz dzīvnieku no sāniem, tā purnam var redzēt cauri.
Nikolajs Vanadziņš

Dzīvesgājums

Dzimis Trikātas pagasta Ūdriņās piecu bērnu ģimenē, tēvs Kārlis — mežzinis, māte Jūlija (dzimusi Vāvere), brālis ārsts, pašvaldību darbinieks Kārlis Gerhards Vanadziņš (1890—1965).
Pēc mācībām Rīgas Nikolaja I ģimnāzijā viņš nolēma savu dzīvi veltīt mūzikai un pret tēva gribu 1911. gada rudenī dodas uz Pēterburgu un nopietni gatavojas iestājpārbaudījumiem konservatorijā. Lai nopelnītu iztiku, Nikolajs Vanadziņš strādā par pianistu-ilustratoru kinoteātrī un arī par privātskolotāju. No 1913. līdz 1917. gadam studē Pēterburgas (Petrogradas) konservatorijā pie Žaka Handšina ērģeļu klasē. Jau studiju gados Nikolajs Vanadziņš uzstājās koncertos un reizēm aizvietoja savu skolotāju pie baznīcas ērģelēm. 1917. gadā, absolvējis konservatoriju, uzsāk darbību trijās sfērās: teātrī, pedagoģijā un koncertdarbībā.
No 1920. līdz 1923. gadam vadīja ērģeļmūzikas klasi Pēterburgas konservatorijā.
1923. gadā Latvijas Konservatorijas rektors Jāzeps Vītols aicina Nikolaju Vanadziņu darbā uz Latviju. Viņam tiek piedāvāta jaundibinātās Latgales Tautas konservatorijas (tagadējā Daugavpils Mūzikas vidusskola) direktora vieta. Nikolajs Vanadziņš piekrīt un dodas uz jauno dzīvesvietu, lai sāktu aktīvu muzikālo darbību. Daugavpilī Nikolajs Vanadziņš apliecina savas pedagoga, mūzikas dzīves organizatora un mākslinieka — izpildītāja spējas, ienesot pilsētā jaunas kultūras dzīves vēsmas, bet viņa lielākais nopelns — profesionālās mūzikas izglītības sistēmas izveidošana Latgalē.
1929. gada septembrī Nikolajam Vanadziņam piedāvā darbu Rīgā. Viņš kļūst par Rīgas Tautas konservatorijas (tagad Jāzepa Mediņa Mūzikas vidusskola) direktoru un šajā amatā nostrādā līdz 1956. gadam. Paralēli mūzikas skolas vadītāja un pedagoga darbam Nikolajs Vanadziņš no 1934. līdz 1936. gadam veic direktora pienākumus Nacionālajā operā. 1938. gadā viņš sāk strādāt Latvijas konservatorijā, kur vada ērģeļu klasi un strādā par pedagogu līdz pat aiziešanai pensijā 20. gadsimta 70. gadu vidū.
Liels un nozīmīgs ir Nikolaja Vanadziņa ieguldījums Latvijas mūzikas vēsturē — izskolojis jaunu, talantīgu latviešu ērģelnieku paaudzi un izveidojis stabilu latviešu ērģeļu skolu. Kā izcilākos no viņa audzēkņiem var minēt Pēteri Sīpolnieku, Oļģertu Cimdiņu, Jevģēniju Ļisicinu, Larisu Bulavu, Tālivaldi Degsni, Aivaru Kalēju un daudzus citus.
Nikolajs Vanadziņš līdz 1968. gadam pats aktīvi koncertējis Rīgā un ārpus Latvijas. Izcils ērģeļmūzikas klasiķu interpretētājs ar aizrautīgu, vitāla spēka pilnu spēli, lielu meistarību instrumenta reģistru lietošanā un dziļu izpratni par ikviena ērģeļu komponista mūzikas stilu.
Pans Tadeušs

Pans Tadeušs (poļu: Pan Tadeusz), pilns nosaukums Pans Tadeušs, vai pēdējais iebrukums Lietuvā. Šļahtiču stāsts no 1811. un 1812. gada divpadsmit dzejas grāmatās (Pan Tadeusz, czyli ostatni zajazd na Litwie. Historia szlachecka z roku 1811 i 1812 we dwunastu księgach wierszem) ir Ādama Mickēviča 1834. gadā Parīzes trimdas laikā izdota nostalģiska episka poēma par Lietuvas šļahtas paražām un noskaņām Napoleona karu laikā, īsi pirms franču karaspēka iebrukuma 1812. gadā.

Citāti no 1. grāmatas

"Ai dzimtā Lietuva! Tu tēvu zeme labā!

Vien tas kā veselību tevi dārgu glabā,

Kas tevi zaudējis. Nu redzu, cik tu skaista.

Un rakstu svešumā jo sirdi ilgas saista."
"Palaikam Lietuvā no Polijas ar ziņu,

kāds kvestors ieradās, kur nepazina viņu.

Pēc kāda starplaika viņš slepus parādīja dažlabam avīzi,

kur skaidri rakstīts bija

par poļu vadoņiem un leģionu kaujām,

par cīņu varoņiem, par smagām nāves pļaujām.
Pēc ilgiem gadiem tā beidzot uzzināja,

kur karo viņa dēls vai dzīvs vai bojā gāja.

Teikt sēru iemeslu nevienam nedrīkstēja,

to slēpa šļahtiči.

Ja uzminēt kāds spēja, tad arī klusēja;

kluss prieks vai klusas bēdas,

ko nesa avīze, tā neatstāja pēdas."
Gunārs Siliņš

Karjera

Spēlēt sācis 1939. gadā. Laikā no 1944. līdz 1949. gadam spēlēja Rīgas "Dinamo", vēlāk pārstāvēja Maskavas KGS (1949—1953), no 1953. līdz 1954. gadam bija Maskavas PACN spēlētājs, savukārt Rīgas ASK noslēdza karjeru (1955—1959). Ar panākumiem startējis PSRS čempionātā: piecas reizes izcīnījis zelta (1952, 1955—1958), trīs reizes sudraba (1951, 1953, 1954) un vienu reizi bronza medaļu (1950). G. Siliņš kļuva par pirmo latvieti, kas izcīnījis PSRS čempiontitulu. ASK sastāvā izcīnīja pirmos divus Eiropas čempionvienību kausus 1958. un 1958.—1959. gada sezonā. Aizvadīja 31 spēli Latvijas PSR izlasē, 1956. gadā uzvarēja PSRS Tautu spartakiādē. PSRS izlases sastāvā izcīnīja uzvaru 1953. gada un 3. vietu 1955. gada Eiropas čempionātā. 1954. gadā PSRS izlases sastāvā tika gūta uzvara arī Universiādē.
1953. gadā kļuva par PSRS Nopelniem bagāto sporta meistaru.
Simonīds

Dzīve

Simonīds dzimis aristokrātu ģimenē Keosas salā. Viņa mātes brālis bijis dzejnieks Bakhilīds. Izglītojies Keosā, Simonīds vēlāk daudz uzturējies dažādu valdnieku galmos. Vispirms viņš darbojies Atēnās, kur tolaik valdīja Hiparhs, bet pēc Hiparha nāves viņš dzīvojis Tesālijā - Krannonā un Farsālā. Laikā ap 490.-480.g. p.m.ē., kad notiek karš ar persiešiem, Simonīds atgriezies Atēnās. Šajā laikā viņš bijis tuvs draugs Temistoklam. Hierons I viņu kopā ar Bakhilīdu ielūdzis Sirakūzās, kur viņš saticis arī Pindaru. Simonīds diplomātiskā ceļā novērsis karu starp Hieronu un Akragantas tirānu Tēronu. Dziļi cienīts, Simonīds nomirs ap 468.g. p.m.ē. Akragantā.
Manne Sigbāns

Biogrāfija

Sigbāns piedzima 1886. gadā Erebrū, Zviedrijā, dzelzceļa stacijas meistara ģimenē. 1906. gadā iestājās Lundas Universitātē. 1911. gadā aizstāvēja disertāciju par magnētiskā lauka mērījumiem un ieguva zinātņu doktora grādu. No 1907. līdz 1911. gadam Sigbāns strādāja par profesora Johannesa Ridberga asistentu Lundas Universitātes Fizikas institūtā. Vēlāk Sigbāns pildīja Ridberga pienākumus kā aizvietotājs, bet pēc Ridberga nāves tika apstiprināts par profesoru (no 1920. gada). 1923. gadā Sigbāns kļuva par fizikas profesoru Upsālas Universitātē.
Zinātniskās darbības sākumā Sigbāns nodarbojās ar elektrības un magnētisma pētījumiem (1908—1912). Vēlākā posmā (1912—1937) viņš strādāja galvenokārt pie rentgenspektroskopijas metožu un precīzu mērīšanas iekārtu izstrādāšanas. Pateicoties viņa darbam, bija iespējams pētīt atomu elektronu čaulām raksturīgo enerģiju un radiāciju atomfizikā, kā arī izmantot viņa pētījumus teorētiskos kvantu mehānikas aprēķinos.
1937. gadā Sigbāns kļuva par Karaliskās Zviedrijas zinātņu akadēmijas Nobela institūta Fizikas nodaļas direktoru. Viņa vadībā institūtā tika veikti pētījumi kodolfizikas jomā. Desmit gadus pēc Sigbāna nāves, 1988. gadā, šis institūts tika nosaukts viņa vārdā — par Mannes Sigbāna institūtu, kas vēlāk tika pārveidots par pētniecisko laboratoriju un pievienots Stokholmas Universitātei kā Mannes Sigbāna laboratorija.

Personīgā dzīve

1914. gadā Sigbāns apprecējās. Ģimenē piedzima divi dēli. Viens no tiem, Bū Sigbāns (1915—2008), kļuva par diplomātu un politiķi, bet otrs, Kajs Sigbāns (1918—2007), kļuva par fiziķi un 1981. gadā ieguva Nobela prēmiju fizikā par ieguldījumu augstas izšķirtspējas elektronu spektroskopijas attīstībā.
IP fragmentēšana

IPv4 un IPv6 atšķirības

Fragmentēšanas procesa detaļas, kā arī vispārējā fragmentēšanas arhitektūras pieeja, ir atšķirīga starp pirmo oficiālo interneta protokola versiju - IPv4 un jaunāko versiju - IPv6. IPv4 versijā maršrutētāji veic fragmentēšanu, bet IPv6 versijā maršrutētāji neveic fragmentēšanu un nepārsūta paketes, kuras ir lielākas nekā MTU. Lai gan IPv4 un IPv6 galvenes formāti atšķiras, fragmentēšanai tiek izmantoti analogi lauki, lai algoritmu var atkārtoti izmantot fragmentēšanai un pakešu apvienošanai.
Iekš IPv4, mītnēm ir jācenšas apvienot fragmentēto IP datagrammu ar kopējo izmēru līdz 576 baitiem – kas ir vienāds ar minimālo IPv4 MTU. Tās var arī mēģināt apvienot fragmentēto IP datagrammu lielāku nekā 576 baiti, bet ir arī atļauts atbrīvoties no šīs lielās datagrammas. IPv6 minimālais MTU izmērs ir palielināts līdz 1280 baitiem .
Subkultūra

Subkultūra ir samērā patstāvīga garīgo un materiālo vērtību sistēma kādas kultūras ietvaros, kas dažkārt izveidojusies kā pretnostatījums sabiedrības valdošajai kultūrai un ko vairākums uzskata par mazvērtīgāku vai par kaitīgu. Šādas atšķirīgas sistēmas un grupas rodas noteiktas šķiriskās, etniskās un reliģiskās piederības, kā arī dzīves vietas ietekmes rezultātā.
Subkultūra no valdošās kultūras var atšķirties ar tās piekritēju vecumu, rasi, tautību, materiālo stāvokli, dzimumu vai seksualitāti. Atšķirības iedalāmas uzskatos par estētiku, reliģiju, politiku, seksualitāti vai dažādu minēto faktoru kopumu. Subkultūras sekotāji savu piederību parasti apliecina ar noteiktu stilu — apģērbā, uzvedībā un valodā (žargons).

Subkultūras Latvijā

Latvijā pastāv šādas subkultūras: bardu kopiena, hipsteri, fanu subkultūra, geji un lesbietes, goti, kriminālā subkultūra, urlas, skinhedi, zinātnieku subkultūra u.c.
Inesis Boķis

Politiskā darbība

1997. gadā pirmo reizi ievēlēts Valmieras pilsētas domē, pārstāvot apvienības "Ozols" sarakstu. Vēlētāju atbalstu guvis arī četrās sekojošajās pašvaldību vēlēšanās, kurās kandidēja no Tautas partijas saraksta un 2013. gada Valmieras domes vēlēšanās no partijas "Valmierai un Vidzemei".
2001. gadā ievēlēts par Valmieras domes priekšsēdētāja Māra Kučinska vietnieku. Valmieras domes priekšsēdētāja amatā ievēlēts 2003. gada 23. janvārī, nomainot M. Kučinski, kurš kļuva par 8. Saeimas deputātu.
2012. gadā I. Boķis bija viens no reģionālās partijas "Valmierai un Vidzemei" izveidotājiem. 2014. gadā ticis ievēlēts 12. Saeimā kā partijas pārstāvis "Vienotības" sarakstā. 
2018. gada janvārī izstājies no "Vienotības" Saeimas frakcijas pēc balsojumiem pretēji kopējai frakcijas nostājai. Pēc tam paziņojis par izstāšanos arī no partijas "Valmierai un Vidzemei". 2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta, taču netika ievēlēts.
Štollberga/Rūdu kalni

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1244. gadā.

Ekonomika

Štollbergā atrodas autobūves iekārtu uzņēmuma Dürr AG ražotne un precīzās mehānikas uzņēmums Präzisionsteilefertigung Steffen Pfüller.
Ulanude

Vēsture

Dibinājuši 1666. gadā kazaki kā ziemotni jasaka vākšanai no vietējiem iedzīvotājiem. No 1678. gada zināma kā Udinskijostroga (Удинский острог), bet 1730. gadā nodēvēta par Verhņeudinsku (Верхнеудинск). 1775. gadā piešķirts pilsētas statuss un tā kļūst par Aizbaikāla administratīvo, militāro, kultūras un tirdzniecības centru. 1923. gadā tiek izveidota Burjatu-Mongoļu APSR un Verhņeudinska kļūst par tās galvaspilsētu. 1934. gadā tiek pārdēvēta tagadējā vārdā.

Klimats

Pilsēta atrodas mērenajā klimata zonā. Klimats krasi kontinentāls. Gada vidējā gaisa temperatūra — 0,5 °C. Karstākais mēnesis ir jūlijs (+25,8 °C, bet aukstākais — janvāris (-17,6 °C). Temperatūras absolūtais maksimums ir +39,7 °C, bet minimums -54,4 °C. 
Lielākais gaisa mitrums (74—77%) ir no novembra līdz janvārim, mazākais (49%) — maijā. Gada vidējais gaisa mitrums ir 66%. Gadā ir 128 dienas ar nokrišņiem. Gada laikā Ulanudē izkrīt ap 264 mm nokrišņu. Visvairāk nokrišņu ir jūlijā (72 mm), bet vismazāk — februārī (tikai 3 mm). Vidējais vēja ātrums ir 2,3 m/s.
Katakana

Gari patskaņi

Atšķirībā no hiraganas, kas norāda garus patskaņus ar dubultošanu (aa = ā) un patskaņu kombinācijām (ou = ō; ei = ē), katakanai ir atsevišķa kana (ー), kas apzīmē, ka patskanis pirms tās ir garš.
Starptautiskajā Hepbērna transkripcijā garus japāņu valodas patskaņus pieņemts transkribēt ar tādām pašām garumzīmēm kādas ir latviešu valodā (angliski macron), vienīgā atšķirība latviešu valodas garo patskaņu klāstā no Hepbērna transkripcijā izmantotajiem ir garā [ō] neesamība kopš Pirmās brīvvalsts laikiem.
Jaņa Rozentāla studija

Jaņa Rozentāla studija bija gleznotāja Jaņa Rozentāla privāta mākslas studija. Tā atradās Rīgā, Alberta ielas 12. nama 9. dzīvoklī, kur no 1904. — 1915. gadam arī dzīvojis mākslinieks ar savu sievu Elliju Forseli. Ēkas īpašnieks bijis arhitekts Konstantīns Pēkšēns, kurš, jau projektējot namu, 9. dzīvokli bija paredzējis mākslinieka ģimenei, speciāli augšstāvā virs dzīvokļa izbūvējot atbilstoši mākslinieka iecerei gleznotāja darbnīcu.

Darbība

Studija pastāvēja no 1906. gada līdz 1910. gadam, kad to vadīja Janis Rozentāls. Studijā tika zīmēti kaili un apģērbti modeļi, ģipša maskas, gleznotas ainavas un modeļi (biežāk uz kartona), darinātas skices.
Janis Rozentāls studijā par sasniedzamo paraugu uzskatījis savu stilu — devis praktiskus padomus, glezniecībā pievērsis uzmanību plašam triepienam, krāsu harmonijai un neatzinis zīmēšanas procesā mērīšanu, uzskatot, ka līnijām jābūt dzīvām. Būdams intelektuālis, nemīlējis teorizēt.

Audzēkņi

Rozentāla studijā mācījušies vēlāk latviešu glezniecībā zināmi mākslinieki — Indriķis Zeberiņš, Oto Skulme, Kārlis Baltgailis, Jānis Jaunsudrabiņš, Konstantīns Rončevskis, Jānis Sudmalis, Alberts Kronenbergs.

Saieta vieta

Dzīvoklis - darbnīca 20. gadsimta sākumā bijusi daudzu nozīmīgu kultūras darbinieku pulcēšanās vieta, kur viesojušies Anna Brigadere, Kārlis Skalbe, Emilis Melngailis, Jāzeps Vītols, Eva Borherte — Šveinfute, Bernhards Borherts.

Pašlaik

No 1973. gada šajā dzīvoklī atrodas Jāņa Rozentāla un Rūdolfa Blaumaņa (bijis gleznotāja apakšīrnieks, domubiedrs un draugs) muzejs.
Laika tilti

Sižets

Filmā stāstīts par Baltijas poētisko dokumentālo kino, par Baltijas jaunā viļņa kino poētu paaudzi. Filmā parādīti kadri no nozīmīgām dokumentālām filmām, ko 20. gadsimta 60. gados veidoja jauni dokumentālisti, kas strādāja PSRS Baltijas republikās — Latvijā, Lietuvā un Igaunijā. Kaut arī viņi strādāja padomju cenzūras apstākļos, tomēr spēja parādīt savu laikmetu ar dokumentālā kino palīdzību, meklējot atbildes uz mūžīgajiem jautājumiem.
Filmā iekļauti Baltijas poētiskā dokumentālā kino režisoru un operatoru monologi. Jau no mūsdienu skatījuma viņi pauž savas pārdomas par toreizējo darbību, savu pieeju dokumentālo filmu veidošanā, izsakās par dzīves laikā gūto radošo pieredzi. Filmā parādīti tādi Baltijas valstu dokumentālā kino meistari kā Hercs Franks, Uldis Brauns, Henriks Šablevičus, Andress Sēts, Aivars Freimanis, Ivars Seleckis, Roberts Verba un Marks Sosārs.
Hījumā

Vēsture

Arheoloģiski pētījumi liecina, ka cilvēku apmetnes Hījumā bijušas jau 4. gadsimtā pirms mūsu ēras. Gutasāgā, kas pierakstīta 13. gadsimtā un apraksta gutu cilts daļas pārcelšanos no Gotlandes uz Hījumā, kur tie "uzcēluši pili, bet nespēdami sevi uzturēt, devušies pa Daugavu (Dyna) tālāk uz Krieviju un Grieķiju". Tiek uzskatīts, ka gotu pārcelšanās uz Melnās jūras krastiem notikusi mūsu ēras pirmajā gadsimtā. Rakstītos avotos sala pirmoreiz minēta 1228. gadā (Dageida) — laikā, kad Hījumā salu, tāpat kā pārējo Igauniju, iekaroja krustneši. 1254. gadā Hījumā tika sadalīta starp Sāmsalas bīskapiju un Livonijas ordeni. 1563 — 1710. gados sala atradās Zviedrijas kontrolē.
Pēc 1710. gada salas agrākie zviedru tautības iedzīvotāji līdz ar salas nonākšanu Krievijas impērijas sastāvā emigrēja vai pārigauņojās Pirmā pasaules kara laikā salu ieņēma vācieši. Pēc 1. Pasaules kara Hījumā kļuva par daļu no neatkarīgās Igaunijas un dalīja tās tālāko likteni.

Ekonomika

Salinieki pārsvarā nodarbojas pakalpojumu sektorā, tai skaitā salu apmeklē aizvien vairāk tūristu. 5 mazās ostas. Salā ap 350 km gari asfaltēti ceļi. Lidosta Kerdlā, prāmji uz Igaunijas pamatdaļu un Sāmsalu.
Arvīds Anuzis

Kultūras darbība

1990. gadā Iecavas novadā izveidojās divas sabiedriskas organizācijas - Nacionālo karavīru biedrība un «Daugavas Vanagi», abas izveidoja kopēju valdi. Par tās priekšsēdētāju ievēlēja Arvīdu Anuzi. Abas organizācijas vāca ziedojumus Iecavas luterāņu baznīcai un Iecavas Brīvības pieminekļa restaurācijai; 1995. gadā uzcelts piemineklis 2. robežsardzes pulka karavīriem, kuri 1944. gada rudenī cīnījās Iecavas pagasta «Grimu» māju apkaimē; 1996. gadā starp Zālītes un Garozas dzelzceļa staciju mežā atklāts piemineklis nacionālajiem partizāniem; 1998. gadā atklāts piemineklis Iecavas-Baldones ceļa malā 2. robežsardzes 1. bataljona kritušajiem karavīriem. Par sabiedrisko darbību A. Anuzis saņēmis vairākas atzinības zīmes, kā arī apbalvots kā Iecavas "Gada cilvēks".
Virsotne

Virsotne ģeometrijā ir ģeometriskas figūras īpašs punkts, kas pieder figūras robežai. Piemēram, daudzstūra virsotne ir punkts, kurā saiet kopā divas tā malas (daudzstūra stūris), daudzskaldņa virsotne ir punkts, kurā saiet kopā vairākas tā šķautnes utml.

Leņķim

Leņķa virsotne ir punkts, no kura iziet leņķi veidojošie stari, vai arī punkts, kurā krustojas divas taisnes (kas veido leņķus).

Daudzstūrim

Daudzstūra virsotnes ir punkti, kuros saiet kopā tā malas, daudzstūra virsotņu skaits ir vienāds ar tā malu skaitu. Tā piemēram, jebkuram taisnstūrim ir četras virsotnes.

Daudzskaldnim

Daudzskaldņa virsotne ir punkts, kurā saiet kopā tā šķautnes.

Līknei

Par līknes virsotni sauc tādu līknes punktu, kurā līknes liekuma rādiuss pieņem maksimālu vai minimālu vērtību. Tā, piemēram, jebkurai parabolai ir viena virsotne (kas atrodas uz parabolas simetrijas ass).

Virsotnes jēdziens citur

Virsotnes jēdzienu lieto arī grafu teorijā (to attiecina uz grafiem) un datorgrafikā.