google/wiki40b huggingface dataset:
Paks (pavadonis)

Atklāšana un nosaukums

Pavadonis tika atklāts 1985. gada 30. decembrī, Voyager programmas zinātniekiem izpētot starpplanētu zondes „Voyager 2” attēlus. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/1985 U1.
Starptautiskā Astronomijas savienība pavadonim vēlāk piešķīra nosaukumu Paks. Paks ir tēls Viljama Šekspīra komēdijā „Sapnis vasaras naktī”.

Orbīta un fizikālie parametri

Paka diametrs ir apmēram 162 ± 4 km. Tā orbīta atrodas starp Peritas un Mebas orbītām. Voyager programmas zinātnieki Paku pamanīja laikus un paspēja pārprogrammēt „Voyager 2”, lai to labāk nofotografētu. Paks pēc formas ir nedaudz izstiepts sferoīds. Pavadoņa garuma pret platumu attiecība ir 0,97 ± 0,04. Paka virsma izskatās pelēka un ir izrobota ar krāteriem (lielākā krātera diametrs apmēram 45 km). Novērojumi ar Habla kosmisko teleskopu un uz Zemes esošajām observatorijām liecina par ūdens ledus esamību Paka spektrā.
Indijas batakoplūme

Apraksts

Augstums parasti 3—5 m, dažreiz virs 10 m. Miza parasti gaiša vai pelēka, var būt arī no brūnas līdz tumši brūnai.
Jaunās lapiņas sarkanas vai sārtas, pēc formas ovālas, ovāli apaļas. Lapu abās pusēs izteikti 4 līdz 7 dzīslojumu pāri. Lapu garums līdz 12 cm, kātiņš — 2 cm.
Auglis lodveida, nobriedis iegūst sarkani melnu vai purpursarkanu krāsu.

Izplatība

Dabiskais Indijas batakoplūmes areāls aptver Āfrikas dienvidus un austrumus no Dienvidāfrikas Republikas un Angolas līdz Eritrejai, kā arī Nigēriju un Sjerraleoni. Āzijā suga aug Indijā.
Ieviests Savienoto Valstu rietumu piekrastē un Havaju salās, vairākās Karību jūras salās, Madagaskarā, Seišelu salās, Maurīcijā, Reinjonā, Majotā, Indonēzijā, Ķīnā, Malaizijā, Vjetnamā, Jaunkaledonijas arhipelāgā, Franču Polinēzijā.

Veģetācija

Indijas batakoplūmes visai bieži aug lapu koku un dzeloņu mežos. Sastopama arī sezonāli sausos mežos, krūmājos, ar kokiem apaugušās pļavās, bieži arī piekrastes apgabalos.

Izmantošana

Sugas augļi ir ēdami gan svaigā veidā, gan gatavoti. Tie ir izmantojami ievārījumu pagatavošanai, nobriedušus augļus bieži lieto žāvētu produktu veidā.
Indijas batakoplūmes dažviet audzē arī kā krāšņumaugus.
Maputu

Vēsture

Pilsēta dibināta 18. gadsimta beigās. Sākotnējais pilsētas nosaukums bija Lorensu Markeša (portugāļu: Lourenço Marques), kas tai dots par godu portugāļu tirgonim, kurš 1544. gadā izpētīja piekrasti. Pēc neatkarības iegūšanas galvaspilsētas nosaukums tika nomainīts uz Maputu.
1895. gadā tika uzbūvēts dzelzceļš, kas savienoja pilsētu ar Pretoriju, kas nodrošināja ātru iedzīvotāju skaita pieaugumu. 1898. gadā pilsēta kļuva par Portugāles Mozambikas galvaspilsētu.

Klimats

Pati zemākā piereģistrētā gaisa temperatūra Maputu ir bijusi +7°С. Ierasti temperatūra visu gadu turas +30°С, laika posmā no decembra līdz februārim ir mazliet karstāks.
Galvasnauda

Galvas nodoklis  (angļu: poll tax) jeb galvasnauda, saukts arī par kapitāciju, ir nodoklis, ar kuru parasti aplika ikvienu pieaugušu cilvēku. Visbiežāk galvas nodokļa summa tika fiksēta, kas nozīmēja, ka ikvienam indivīdam jāmaksā viena un tā pati likme. Vēsturiski atsevišķās sabiedrībās galvas nodoklis bija arī obligāts maksājums, lai indivīdam būtu tiesības balsot.
Lielākā atšķirība starp galvas nodokli un citiem nodokļu veidiem ir tāda, ka ar to parasti aplika pašu indivīdu jeb "galvu", nevis viņa ienākumus vai īpašumu, līdz ar to tas bija obligāts maksājums, kas jāveic ikvienam neatkarīgi no viņa ienākumu vai īpašumu daudzuma.
Galvas nodoklis kalpoja par vienu no svarīgākajiem ienākumu veidiem valsts kasē jau kopš senajiem laikiem līdz pat 19. gadsimtam. Mūsdienās galvas nodoklis kā tāds vairs nepastāv. No ekonomiskā viedokļa tas tiek definēts kā salīdzinoši regresīvs nodoklis, kas vēsturiski ir izsaucis lielu nepatiku un vairākas sacelšanās.

Vēsture

Galvasnauda bija galvenais tiešais nodoklis Krievijā 18.—19. gadsimtā. Ar galvasnaudu tika aplikti visi nodokļu maksātāji vīrieši. Kopējo nodokļa lielumu noteica armijas uzturēšanai nepieciešamie līdzekļi. Krievijas Eiropas daļā galvasnaudu atcēla 1889. gadā, Sibīrijā — 1899. gadā.
18. gadsimta otrajā pusē Vidzemē sākās galvasnaudas nemieri, kas bija saistīti ar naturālo nodokļu (staciņa) aizstāšanu ar galvasnaudu.
Edgars Kauliņš

Biogrāfija

Agrā bērnībā zaudējis tēvu, tāpēc nācies iet par ganu. Mācījies tikai 4 klases. Sieva no pirmās laulības traģiski gājusi bojā 1947. gadā, vēlāk apprecējies otrreiz. Dzimuši trīs bērni. 
Piedalījies Krievijas pilsoņu karā. Latvijas brīvvalsts laikā dienējis Vidzemes artilērijas pulkā, strādājis cirkā par zirgu dresētāja asistentu, bet no 1925. gada līdz okupācijas laika bijis par
ugunsdzēsēju. Otrajā pasaules karā bija Sarkanās armijas 43. gvardes Latviešu strēlnieku divīzijā kā 122. pulka 76. baltajona vada komandieris, četras reizes guva ievainojumus.
1948. gadā kļuva par Ogres rajona kolhoza "Lāčplēsis" priekšsēdētāju. Viņa vadības laikā tas kļuva par paraugsaimniecību PSRS. Kolhozā vienmēr svinēti Jāņi, arī tad, kad tie bija aizliegti, jo Kauliņš Līgo dienu oficiāli dēvējis par kolhoza dibināšanas gadadienu.
Apbedīts Lielvārdes kapos.
2018. gada jūnijā Lielvārdē, Lāčplēša skvērā atklāts vides objekts "Goda krēsls Edgaram Kauliņam".

Politiskā darbība

Kauliņš bijis pārliecināts sociāldemokrāts, Komunistiskajā partijā iestājās 1943. gadā. 1944. gadā kļuva par Lielvārdes pagasta komunistiskās partijas organizācijas priekšsēdētāju. Bija Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāts (1963—1971, 1975—1979). Tāpat bija PSRS Augstākās Padomes deputāts laikā no 1970. līdz 1974. gadam.

Darbība deportāciju laikā

1947. gadā Latvijā tika radīti kulaku saraksti, uz kā pamata veidoja sarakstus 1949. gada marta deportācijām, bet, visticamāk, Kauliņa dēļ tajos bijuši vien divi Lielvārdes pagasta iedzīvotāji. Kopumā 1949. gada deportāciju laikā no Lielvārdes pagasta netika izvests neviens cilvēks. Tiek uzskatīts, ka lielā mērā tas izdevies, jo Kauliņš pārliecinājis iedzīvotājus iestāties jaundibinātajā kolhozā. Tāpat viņam bijušas labas attiecības ar toreizējo Lielvārdes ciemata partijas organizācijas sekretāru Kārli Sebahu, kura darbība arī novērsusi iedzīvotāju deportāciju Lielvārdē. Šie faktori, kā arī Kauliņa cilvēcība un saimniekošanas prasmes, līdzējuši novērst vietējo iedzīvotāju izsūtīšanu.

Apbalvojumi

E. Kauliņš ticis apbalvots ar diviem Ļeņina ordeņiem, Darba Sarkanā karoga ordeni, Tēvijas kara II pakāpes ordeni, kā arī Slavas III pakāpes ordeni. 1972. gadā saņēmis Eduarda Veidenbauma prēmiju. 1969. gadā saņēmis LPSR Nopelniem bagātā lauksaimniecības darbinieka nosaukumu. 
Viņa vārdā 1979. gadā tika nosaukta vidusskola Lielvārdē.

Kauliņa tēls kultūrā

Par Edgaru Kauliņu ir izdota Pētera Bauģa grāmata "Kad migla krīt...", bet pats Kauliņš nav bijis apmierināts ar to, uzskatot, ka tajā pārspīlēti attēlota viņa komunistiskā pārliecība.
Edgara Kauliņa darbs atainots Herca Franka dokumentālajā filmā "Mūžs".
Raidījumu cikla "Atslēgas" 10. sērijā "1949. gada marta deportācijas un Lielvārdes apbrīnojamais izņēmums" stāstīts par kolhozu "Lāčplēsis" un tā ilggadējo vadītāju Edgaru Kauliņu.
Galatas tilts

Vēsture

Senākais rakstos minētais tilts pār Zelta ragu Stambulā minēts 6. gs., Justiniāna I valdīšanas laikā un tas atradies pilsētas sauszemes mūru rietumu galā. Konstantinopoles ieņemšanas laikā osmaņi, saliekot savus kuģus vienus pie otra, izveidoja pārvietojamu tiltu, kuru lietoja karaspēks.
1502.—1503. gadā tika apspriesti jauna tilta būvniecības plāni. Sultāns Bajezids II piekrita tilta būvniecībai un projektu izstrādāja Leonardo da Vinči, pamatā lietojot trīs labi pazīstamus ģeometrijas principus: nostiepts loks, parabola un akmens arka. Projekts paredzēja 240 m garu un 24 m platu tiltu bez papildus atbalstiem vidū un, ja tas būtu uzcelts, tad tas būtu bijis garākais tā laika tilts pasaulē. Šāds pārdrošs plānojums nepārliecināja sultānu un tika noraidīts. Cita projekta izstrādei tika uzaicināts itāliešu mākslinieks Mikelandželo, bet viņš uzaicinājumu noraidīja, kā rezultātā plāni celt tiltu pār Zelta ragu tika iesaldēti līdz pat 19. gs.

Labdarības tilts

19. gs. sākumā sultāns Mahmuds II (1808-1839) uzbūvēja tiltu aptuveni vietā starp Azapkapi un Unkapani. Tiltu atklāja 1836. gada 3. septembrī. Projektu īstenoja osmaņu admirālis Fevzi Ahmeds pašā, lietojot flotes arsenāla personālu un līdzekļus. Tilts, saskaņā ar Lufti vēsturi, ticis būvēts uz savstarpēji savienotiem pontoniem un bijis aptuveni 500 līdz 540 m garš.

Jaunais tilts

1845. gadā par godu sultānei mātei Bezmialemei, sultāns Abdulmedžids I uzcēla pirmo tiltu Zelta raga līča sākumā un tas kalpoja 18 gadus. Tilts tika nosaukts par Jauno tiltu (osmaņu turku: Cisr-i Cedid), bet Labdarības tiltu sāka saukt par Veco tiltu.
Tilta Karakējas pusē krastā tika uzstādīta plāksne ar iegravētu dzejnieka Sinasi kupleju par to, ka tiltu cēlis Abdulmedžids hans. Pirmais tiltu pārbrauca sultāns Abdulmedžids, bet pirmais, kas izbrauca ar kuģi zem tā, bija francūžu kapteinis Magnans ar kuģi Cygne.

Otrais tilts

1863. gadā šo tiltu aizstāja ar otru koka tiltu, ko pēc sultāna Abdulaziza pavēles uzcēla Ethems Pertevs pašā, lai sagatavotu pilsētu Napoleona III vizītei.

Trešais tilts

Trešā tilta celtniecībai tika noslēgts līgums ar Francijas uzņēmumu „Forges et Chantiers de la Mediteranée”, bet sakarā ar Francijas—Prūsijas karu, 1872. gadā tilta celtniecība tika uzticēta Lielbritānijas uzņēmumam „G. Wells”. Tilta celtniecība tika pabeigta 1875. gadā un tas bija 480 m garš un 14 m plats. Tiltu balstīja 24 pontoni un tā celtniecība izmaksāja 105.000 zelta liras. Tiltu lietoja līdz 1912. gadam, kad to pārcēla dziļāk līcī, lai aizvietotu nolietoto Veco tiltu.

Ceturtais tilts

Ceturto tiltu šajā vietā uzcēla 1912. gadā Vācijas uzņēmums „MAN AG” un tā celtniecība izmaksāja 350.000 zelta liras. Šis pontontilts bija 466 m garš un 25 m plats. Mūsdienās daudzi cilvēki šo tiltu atceras dēļ 1992. gada postošā ugunsgrēka, pēc kura tas bija nelietojams un tika aizvilkts dziļāk līcī, lai atbrīvotu vietu jaunam tiltam.
Aiviekstes paliene

Aiviekstes palienes putni

Dabas parkā sastopami šādu sugu putni: baltais stārķis, mazais gulbis, ziemeļu gulbis, mazā gaura, niedru lija, mežirbe, rubenis, ormanītis, ķikuts, upes zīriņš, zivju dzenītis, pelēkā dzilna, vidējais dzenis, baltmugurdzenis, sila cīrulis, zilrīklīte, svītrainais ķauķis, mazais mušķērājs, brūnā čakste, dārza stērste.
Jozefs Stefans

Biogrāfija

Stefans piedzima 1835. gadā Austrijas impērijā, nelielā ciematā Sanktpeterā (mūsdienu Klāgenfurtē). Viņa vecāki bija etniskie Karintijas slovēņi. Viņa tēvs bija dzirnavnieka palīgs un maiznieks, māte bija kalpone. Stefana māte nomira 1863. gadā un viņa tēvs 1872. gadā.
Stefans mācījās sākumskolā Klāgenfurtē. Viņam bija labas sekmes, vajadzēja turpināt mācības Klāgenfurtes licejā. Bet tā kā Stefans bija dzimis ārlaulībā, viņam nebija atļauts apmeklēt liceju. Lai Stefans varētu turpināt mācības, vecāki apprecējās, kad viņš bija jau 11 gadus vecs. 13 gadu vecumā viņš pieredzēja 1848. gada revolūcijas notikumus. To iespaidā viņam radās interese par slovēņu literatūras darbiem.
Pēc vidusskolas beigšanas Stefans neilgu laiku apdomāja pievienošanos Benediktiešu ordenim, tomēr interese par fiziku bija noteicošā. 1853. gadā viņš devās uz Vīni studēt fiziku un matemātiku. 1858. gadā Vīnes Universitātē viņš habilitējās matemātiskajā fizikā. Studiju laikā Stefans arī sarakstīja un publicēja vairākas poēmas slovēņu valodā.
No 1858. gada Stefans mācīja fiziku Vīnes universitātē. Vispirms kā matemātiskās fizikas lektors, bet no 1863. gada kā fizikas profesors. No 1866. gada viņš bija Eksperimentālās fizikas institūta direktors. Bijis arī Vīnes Universitātes rektors (1876—1877), Vīnes zinātņu akadēmijas viceprezidents un vairāku Eiropas zinātnisko iestāžu loceklis.
Stefans nomira Vīnē 1893. gadā, 57 gadu vecumā. Viņa vārdā nosaukts lielākais zinātniskais institūts Slovēnijā – Jozefa Stefana institūts. Starptautiskā Astronomijas savienība viņa vārdā nosaukusi krāteri Mēness neredzamajā pusē.

Zinātniskā darbība

Stefans devis ieguldījumu vairākās zinātnes nozarēs – kinētiskajā gāzu teorijā, siltuma starojuma teorijā, optikā, akustikā, elektromagnētisma teorijā un citās nozarēs. Pētījis gāzu difūziju un siltumvadītspēju. 1879. gadā Stefans veica eksperimentus, pētot platīna stieples siltuma atdevi pie dažādām temperatūrām. Empīriskā ceļā konstatēja, ka izstarotā enerģija ir proporcionāla absolūtajai temperatūrai ceturtajā pakāpē. Izmantojot šo likumu, Stefans noteica, ka Saules virsmas temperatūra ir 6000 K. Stefana atklātā likuma teorētisko pierādījumu  1884. gadā veica Stefana bijušais students Ludvigs Bolcmanis, un tas tika nosaukts par Stefana—Bolcmaņa likumu.
Ata Kronvalda Durbes vidusskola

Vēsture

Skolas vēsture Durbē aizsākās ar 1843. gadā, ar vācieša Špringera privātskolu; tā ir lielākā Liepājas skolu inspektora iecirknī. 19. gadsimta 60. gados rodas 4-gadīga skola (Skolas ielā 3). 1920. gadā apriņķa pašvaldība pārņem savā pārziņā sešgadīgo pamatskolu Durbē; šajā skolā mācās arī vidusskolas pirmais direktors Rihards Freibergs. 1945. gadā skola turpina darbu ar septiņām klasēm, bet 1949. gadā, nodibinot astoto klasi, septiņgadīgā pamatskola tiek pārorganizēta par augošu vidusskolu.
Jau 50-to gadu otrajā pusē tiek sākta cīņa par jaunas ēkas celtniecību vidusskolai, bet tikai 1979. gada 1. septembrī ir atklāta jaunā vidusskolas ēka, kurā šodien strādā Ata Kronvalda Durbes vidusskola.

Skolas sasniegumi

Skolēni gūst labus panākumus vokālās mūzikas konkursos, stāstnieku konkursos, vietējos un starptautiskos vizuālās mākslas konkursos, atbalstām skolēnu piedalīšanos ZZ-čempionātā, Mobilitātes pasākumos, Zaļās jotas pasākumos.
Poļu Hamlets. Aleksandra Vjelopoļska portrets

Aparaksts

Glezna atrodas Nacionālajā muzejā Varšavā.
Glezna radīta 1903. gadā un ir viens no zināmākajiem Malčevska darbiem. Tajā attēlots gleznotāja mazdēls kā poļu politiķis Aleksandrs Vjelopoļskis, kurš bija Polijas Karalistes valdības pārstāvis 1860. gados un mēģināja manevrēt starp iebrucēju un Polijas iedzīvotāju interesēm. Tēls atrodas kompozīcijas centrā un to ieskauj divas sievietes. Viņš tērpts dzelteni zaļās drēbēs un aplicis patronu jostu, kam ložu vietā ir krāsas tūbiņas. Viņš domīgi plūc kumelītes ziedlapiņas.

Analīzes

Glezna ir simboliska un patriotiska, to var nolasīt vairākos veidos. Sievietes abās pusēs ir alegorija par divām dažādām vīzijām par viņu tēvzemi. Pa labi atrodas vecāka sieviete ar baltiem matiem, tērpusies tumšās drēbēs, ar dzelžos saslēgtām rokām. Viņas sejā ir skumjas, izmisums un izpratne par savu situāciju. Viņa attēlo paverdzinātu Poliju, likteņa pamestu un zem citu varas, no kuras nevar atbrīvoties. Kreisajā pusē ir jauna meitene, puskaila, attēlota važu saraušanas brīdī. Viņa ir enerģijas pilna un seja ir ļoti izteiksmīga. Tā simbolizē "jauno Poliju", spējīgu uz darbību un izraušanos no ilgas nebrīves.
Attēlu var interpretēt kā jautājumu pareizā ceļa izvēlei un tēvzemes tālākajam liktenim, iestājoties jaunam gadsimtam. Šī dilemma skaidri atsaucas uz Viljama Šekspīra darba "Hamlets" galvenā varoņa dzīves izvēli, kā tas tiek izcelts darba nosaukumā. Aleksandrs Vjelopoļskis ir piemērs personai, kam jāpieņem sarežģīts lēmums un jāuzņemas šī lēmuma sekas, kas radušās no vajadzības pieņemt vai noraidīt sava vectēva attieksmi pret dzīvi. Mākslinieks nav neviena lēmuma pusē. Vīrieša tēls ir skumjš, melanholisks un tajā vērojama neizlēmība, ko vēl vairāk izceļ zieds viņa rokā un josta uz ķermeņa. Darbs ir mākslinieka rūpju izpausme par poļu tautas nākotni.

Kļūdaina identitāte

Literatūrā saistībā ar faktu, ka attēlotajai personai (mazdēlam) un viņa vectēvam bija viens un tas pats vārds — Aleksandrs Vjelopoļskis, bieži tiek kļūdaini norādīts, ka gleznā attēlots vectēvs. Patiesībā Jaceks Malčevskis nevarēja attēlot savu vectēvu, jo viņš mira 1877. gadā, bet glezna tapusi 1903. gadā. Turklāt attēlotā persona neatgādina Aleksandru Vjelopoļski.
Kvaga

Kvagas sistemātika

Kvaga bija pirmais izmirušais dzīvnieks, kuram tika izstudēta DNS. Nesenie ģenētiskie pētījumi ir pierādījuši, ka kvagas nav bijusi atsevišķa pasuga, bet gan Burčela zebras (Equus quagga burchelli) variācija, kas atdalījusies no Burčela zebru pasugas apmēram pirms 120 000—290 000 gadu. Ilgstoši valdīja uzskats, ka arī Burčela zebra ir izmirusi, tomēr pētījumos noskaidrojās, ka Damāras zebra, kas tika uzskatīta par Čapmana zebras (Equus quagga chapmani) vienu no variācijām, ir izmirušās Burčela zebras variācija. Tādējādi kopš 2004. gada Burčela zebra vairs netiek uzskatīta par izmirušu pasugu.

Kvagas projekts

Atklājot tuvo radniecību ar Burčela zebrām, Reinholds Rau no Dienvidāfrikas uzsāka kvagas projektu, cenšoties selekcionēt zebras atbilstoši kvagas īpašībām. 2006. gadā tika ziņots, ka projekta ietvaros ir piedzimusi jau trešā un ceturtā paaudze, kura sāk ārēji līdzināties kvagām. Tomēr projekta panākumi ir diskutējami, jo "jauno kvagu" DNS tomēr atšķiras no "īstajām kvagām". Būtu jāpiemin būtiska ārējā izskata detaļa, kas kvagām un Burčela zebrām ir atšķirīga. Kvagām svītras izzūd intensīvi brūnā apspalvojumā, bet Burčela zebrām svītras izzūd gandrīz baltā, bāli dzeltenā apspalvojumā. Lai gan jau 1984. gadā tika veiksmīgi izanalizēta kvagas DNS, zinātne mūsdienās joprojām nav atklājusi, kādā veidā esošo informāciju izmantot izmiruša dzīvnieka atjaunošanai.
Auglis (anatomija)

Auglis ir cilvēka dīglis no devītās attīstības nedēļas līdz piedzimšanai. Augļa attīstība notiek apmēram 280 dienu jeb desmit grūtniecības mēnešus, kur viens grūtniecības mēnesis atbilst 28 dienām.
Par dzīvotspējīgu auglis kļūst jau septītajā grūtniecības mēnesī, desmitajā grūtniecības mēnesī auglis jau ir pilnībā attīstījies, piedzimst bērns. Jaundzimušais parasti ir vidēji 50 cm garš un 3,2—3,5 kg smags.
Mihails Lomonosovs

Dzīvesgājums

Dzimis Arhangeļskas pievārtē pārtikuša zvejnieka - tirgotāja, pomorieša ģimenē 1711. gadā Lielā Ziemeļu kara laikā. Kā jauneklis pameta tēva mājas un devās uz Maskavu, kur iestājās garīgajā akadēmijā. Pēc četru gadu studijām viņu nosūtīja uz Pēterburgas Zinātņu akadēmiju, un 1736. gadā nosūtīja studēt uz Marburgas universitāti, tad Freibergas mineraloģijas laboratoriju (1739-1740) Vācijā.
1741. gadā viņš atgriezās Pēterburgā un uzrakstīja savu doktora disertāciju, tad no 1745. gada darbojās kā ķīmijas profesors un literāts. 1750. gadā viņš pēc ķeizarienes Elizabetes rīkojuma sacerēja lugu Pēterburgas teātrim. 1754./1755. gadā viņš bija viens no Maskavas Universitātes dibinātājiem. 1760. gadā Lomonosovs kļuva par Pēterburgas Zinātņu akadēmijas universitātes direktoru.
Miris 1765. gadā Pēterburgā.
Latvijas statistiskie reģioni

Latvijas statistiskie reģioni ir Latvijas teritoriālas vienības, kas izveidotas pirms Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā 2004. gada 24. aprīlī ar mērķi apvienot Latvijas rajonus (pēc 2009. gada Latvijas novadus) lielākās statistiskās vienībās. Tika izveidoti Kurzemes, Latgales, Pierīgas, Rīgas, Vidzemes un Zemgales statistiskie reģioni. 
2006. gada jūnijā Latvijas Republikas Saeima apvienoja Pierīgas un Rīgas statistiskos reģionus, izveidojot piecus plānošanas reģionus ar administratīvajām funkcijām.
Jelgava (stacija)

Vēsture

Stacijas ēka celta 1868. gadā reizē ar dzelzceļa būvi (arhitekts Oto Dīce) un saglabājusies līdz mūsdienām (kaut arī stipri cietusi abu pasaules karu laikā).
Pirmā pasaules kara laikā Vācijas okupācijas iestādes uzbūvēja dzelzceļa līniju Jelgava—Šauļi—Tilzīte ar Eiropas standarta sliežu platumu. Starp Pirmo un Otro pasaules karu caur Jelgavu kursēja starptautiskais vilciens Nord-Express maršrutā Rīga—Jelgava—Kēnigsberga—Berlīne. 1972. gadā tika atklāta pasažieru elektrovilcienu satiksme uz Rīgu.1970. gados tika atjaunota arī starptautiskā satiksme caur Jelgavas staciju, no Rīgas kursēja bezpārsēšanās vagoni maršrutos Rīga—Jelgava—Viļņa—Varšava—Berlīne, Rīga—Varšava, Tallina—Varšava. 
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas no Rīgas caur Jelgavu vēl kursēja starptautiskie vilcieni Lietuvas virzienā (uz Šauļiem, Mažeiķiem, Viļņu, Minsku, Truskavecu, Gomeļu, Kaļiņingradu u.c.), kā arī vietējās satiksmes vilcieni Rīga—Jelgava—Ventspils, Rīga—Jelgava—Tukums II, Rīga—Jelgava—Meitene. Jelgava bija galapunkts vilcienam Krustpils—Jelgava. 
1990. gados starptautisko un vietējo pasažieru vilcienu satiksme caur Jelgavas staciju krasi samazinājās un pēc 2000. gada pasažieru vilcienu kustība minētajos maršrutos pakāpeniski tika pārtraukta. 
2012. gada augustā un 2013. gada maijā, kā arī 2014. gada augustā sakarā ar ceļu darbiem posmā Skrīveri—Krustpils vairākas dienas starptautiskie vilcieni uz Pēterburgu, Maskavu un Minsku uz Krustpils staciju kursēja caur Jelgavu.
2018. gada 29. septembrī caur Jelgavu sāka kursēt pasažieru vilciens Rīga—Kijeva. Starptautiskais vilciens kursē ik pa 4 dienām, pietur arī Jelgavā. No 2019. gada vasaras beigām plānots starptautiskā vilciena maršrutu pagarināt līdz Tallinai.

Sliežu ceļi

Pārsvarā elektrovilcieni pienāk un atiet uz Rīgu no 32. strupceļa, kā arī daži elektrovilcieni no 33. strupceļa. Ļoti reti (dažas reizes gadā) elektrovilcieni pienāk un atiet no 2. galvenā ceļa. No 1. ceļa atiet un pienāk Dobeles, Liepājas un Rīgas virziena dīzeļvilcieni. No 3. ceļa atiet un pienāk Kijevas starptautiskais vilciens, notiek Latvijas lokomotīves maiņa pret Lietuvas lokomotīvi un otrādi.
Elektrificēts ir 1., 2., 32. un 33. sliežu ceļš.
2015. gada 3. augustā stacijā uzsāka platformu modernizāciju.
Vladimirs (Polockas kņazs)

Dzīvesgājums

Par kņaza Vladimira dzīvi nav daudz ticamu datu. Ir zināms, ka pie varas Polockā viņš nokļuvis kā Polockas Rurikoviču atzara Vitebskas atzara pārstāvis. Viņa valdīšanas laikā 1192. gadā Polockā iebruka lietuviešu kunigaitis Mingails (Mingaila), kas iecēla savu dēlu Ginvilu par Polockas kņazu (1192 — 1199), kurš pēc kristīšanās ieguva vārdu "Jurijs".
1199. gadā Vladimirs atguva varu, tomēr bija stiprā lietuviešu ietekmē. 1203. gadā viņš kopā ar lietuviešiem devās karagājienā uz Daugavas lejteci meslu piedzīšanai no sacēlušamies Ikšķiles un Salaspils līviem. Cietis neveiksmi, viņš atgriezās Polockā.
1206. gada pavasarī draudzības līguma nolūkos bīskaps Alberts sūtīja uz Polocku delegāciju Daugavgrīvas klostera abata Teoderiha vadībā. Tajā laikā Polockā uzturējās arī līvu vecāko sūtīta delegācija, kas vēlējās pierunāt Valdemāru doties vēl vienā karagājienā, lai atbalstītu līvu sacelšanos pret krustnešiem. Tādēļ 1206. gada rudenī Polockas Valdemārs kopā ar citiem kņaziem, saviem kaimiņiem un draugiem devās ar lielu karaspēku pa Daugavu uz leju, bet velti mēģināja ieņemt Ikšķili un Salaspili. Kņazs Vladimirs gan esot pavēlējis arī Turaidas lībjiem un latvjiem ierasties viņam palīgā, bet šai pavēlei paklausījuši tikai līvi.
1208. gadā viņš bija spiests samierināties, ka Rīgas bīskaps Alberts pakļāva vasaļatkarībā Kokneses ķēniņa Vescekas valsti, bet 1209. gadā Jersikas ķēniņa Visvalža valsti. Bīskaps Alberts 1210. gadā veda sarunas ar Polockas ķēniņu Valdemāru par militāru sadarbību pret leišiem un nodrošina Daugavas ceļu vācu-krievu tirdzniecībai.
1212. gadā viņš slēdza miera līgumu ar bīskapu Albertu Jersikas pilī, kurā galīgi atteicās no savām pretenzijām uz zaudētajām teritorijām, bet saglabāja tirgošanās tiesības pa Daugavas ūdensceļu. Pēkšņi mira igauņu skubināta karagājiena sākumā uz Rīgu 1216. gadā.
Pelēkās zīlītes

Latvijā

Latvijā sastopamas divas pelēko zīlīšu ģints sugas — pelēkā zīlīte (Poecile montanus) un purva zīlīte (Poecile palustris).

Kopīgās īpašības

Pelēkās zīlītes ir vidēji lielas vai lielas zīlītes ar proporcionāli lielu, platu galvu un garu asti. Tās visas ir apmēram vienādi lielas. Lielākajai daļai sugu ķermeņa garums 11—13 cm, svars 8—15 g. Lielākā ģintī ir sēru zīlīte (Poecile lugubris), kuras ķermeņa garums ir 14—15 cm, svars 16—19 g. Visām pelēkajām zīlītēm ir melna vai tumši brūna galvas virsa un piere, tumša pazode un balti vaigi. Ķermeņa apspalvojums pelēks vai pelēkbrūns. Mugura tumšāka par pavēderi. Dažām sugām vēders gandrīz balts.
Mājo mežos, atkarībā no sugas tie var būt gan skujkoku, gan lapu koku, gan jauktu koku meži. Barojas ar kukaiņiem, to kāpuriem, sēklām un ogām.