google/wiki40b huggingface dataset:
Felicianovas muiža

Felicianovas muižas pils ir neogotikas stila muižas kungu māja, kas atrodas Ciblas novada Ciblas pagasta Felicianovā.

Muižas nosaukuma izcelsme

Felicianovas vārda izcelsme nav skaidri zināma, bet pastāv divas versijas. Pirmā: Andžeja Dionizi vecākais dēls Ignacijs valdīja Zabolotjes muižu un Ignacija dēls Andžejs — Eversmuižu (1769), bet Ignacija brālis Felicians, ļoti iespējams, ir bijis īslaicīgs īpašnieks izraidītā muižnieka Jana Bugvecka zemei un bija tikai sācis izveidot Felicianovas (nova — jaunā) pusmuižu jeb folverku, bet jau 1786. gadā Ozupines muižas īpašnieks ir Zaremba. Otrā versija: Felicija (Felicia nova) — sievietes vārds, bet tāds vārds šajā muižā nav zināms.

Līdz 1862. gadam

Felicianova ir samērā jauna muiža. 1784. gadā muižu ģenerālās mērīšanas aprakstos tās vēl nav. Ozupines muižas teritorijā minēts folverks Felicianova, kurā atradās tikai viena koka lopu mītne pie akām. Arī Felicianovas dzirnavas vēl nav bijušas, tās minētas pie Morozovkas sādžas un piederēja Eversmuižai. Ozupine toreiz piederēja Marijai Zarembai, no kuras zemi varēja nopirkt Plenu ģimene un uzcelt ievērojamu muižu, galvenokārt rūpniecības uzņēmumu dēļ. Lauksaimniecībai bija mazāka nozīme. No 21 sādžas astoņas pārgāja Felicianovas īpašumā. 1858. gada dvēseļu revīzijā muiža jau bija. Tā nemainīgi piederēja tikai Plenu ģimenei līdz pat 1944. gadam. Tiesa gan, tikai pats muižas centrs ar rūpniecības uzņēmumiem, jo lauku platību sadalīja viensētās.

No 1862. gada līdz 1918. gadam

1862. gadā Felicianovas muižas zemes platība bija 9372262 (desetīna — 1,09225 hektāri), 1897. gadā muižai piederēja 8 sādžas ar 108 saimniekiem un 693 iedzīvotājiem. Darbojās ūdensdzirnavas, ādu apstrādes darbnīcas. Muižas kungu māja bija divstāvu mūra ēka. 1912. gadā īpašnieki bija Mihails un Vasilijs Pleni. Muižas novērtējums bija 33000 rubļu.

Pēc Pirmā pasaules kara

Plenu ģimene palika muižā, lai gan zeme tika atsavināta, saglabājot tikai nelielu platību. Plenu ģimene muižu atstāja vāciešu repatriācijas laikā 1939. gadā. Atgriezās kara sākumā un galīgi to pameta 1944. gadā.
Žoržs Serā

Biogrāfija

Dzimis Francijas galvaspilsētā Parīzē, pārtikušā ģimenē. No 1878. līdz 1879. gadam studēja Parīzes Daiļo mākslu skolā (franču: École des Beaux-Arts). Pēc tam dienējis armijā. 1880. gadā atgriezies Parīzē.
Lielākoties gleznojis figurālas kompozīcijas un ainavas. Balstoties uz jaunākajiem atklājumiem krāsu teorijā un optikā, centies radīt zinātniskus pamatus glezniecības problēmu risināšanai.
Sava stila meklējumu rezultātā izgudrojas tā saucamo puantilismu - gleznošanas tehnika, kur krāsas un gaismas atveidošanai izmanto mazus otas triepienus (punktiņus). Puantilisma tehnikā gleznotajiem darbiem raksturīga racionāli risināta, telpiski precīza kompozīcija. Tāpat ir vērojama formu vienkāršošana un niansēts gaismas vides atveidojums.
Miris 1891. gadā, Parīzē.
Aleksandrs fon Meijendorfs (politiķis)

Dzīves gājums

Cēlies no Meijendorfu dzimtas. Dzimis Bādenbādenē 1869. gada 10. aprīlī kā jaunākais dēls Mazstraupes muižas īpašnieka un diplomāta Fēliksa fon Meijendorfa (1834-1871) četru dēlu ģimenē. Pēc tēva nāves dzīvoja Veimārā, kur līdz 1888. gadam mācījās ģimnāzijā.
Studēja Pēterburgas Universitātes juridiskajā fakultātē, 1893. gadā sāka strādāt par juristu valsts dienestā. No 1896. līdz 1897. gadam bija Rīgas apriņķa tiesas asesors. Pēc tam pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā, darbojās Iekšlietu ministrijā, strādāja par privātdocentu Pēterburgas Universitātes Baltijas tiesību katedrā.
1905. gada revolūcijas laikā piedalījās 17. oktobra savienības dibināšanā. 1907. gadā ievēlēts III Krievijas impērijas Valsts Domē (1907—1912), bija Valsts Domes priekšsēdētāja biedrs (1907—1909). Krievijas impērijas Ceturtās Valsts domes deputāts (1912—1917). 1917. gadā ievēlēts Krievijas Satversmes sapulcē. 
Krievijas Republikas Pagaidu valdības pārstāvis 1917. gada Stokholmas miera konferencē. 
1918. gadā atgriezās Mazstraupes muižā, bet Latvijas brīvības cīņu laikā emigrēja uz Lielbritāniju, kur bija mācībspēks Londonas ekonomiskajā skolā (London School of Economics). 1927. gadā pieņēma Latvijas pilsonību, tomēr pēc pensionēšanās dzīvoja Monrepos pilī Viborgā (1934—1939), bet Ziemas kara sākumā atkal atgriezās Anglijā.
Kūra (upe)

Pietekas

Kūras lielākās pietekas ir Lielā Liahvi, Ksani, Araksa, Hrami, Alazani un Aragvi.
Ķīnas cimdiņkrabis

Izplatība

Ķīnas cimdiņkrabis ir invazīva suga, kam raksturīga strauja izplešanās. Eiropā no Āzijas pirmo reizi ievests 1912. gadā ar kuģu balasta ūdeņiem. Pirmoreiz noķerts Alleras upē, sākotnēji izplatījies Elbas un Vēzeres deltās. Mūsdienās ir apguvis lielu daļu Eiropas piekrastes un upju lejteču, tostarp arī Baltijas jūras piekrasti. Kopš 1998. gada novērots arī Melnajā jūrā. Tāpat sastopams arī Ziemeļamerikā.

Latvijā

Latvijā pirmo reizi sastapts jau 20. gadsimta 30. gados, tomēr līdz pat 90. gadiem bija rets. Mūsdienās skaits pieaudzis un Ķīnas cimdiņkrabis ir sastopams biežāk.

Izskats

Ķīnas cimdiņkrabja galvkrūšu vairoga jeb karapaksa izmērs ir 6 līdz 10 cm, izmērs kopā ar kājām līdz 20 cm. Priekšējās spīles klātas ar apmatojumu, īsas. Krāsa variē no tumši zaļganbrūnas līdz sarkanīgi brūnai.

Ekoloģija

Suga ir ļoti izturīga, tā spēj pielāgoties dažādām ūdens temperatūras svārstībām, samazinātam skābekļa daudzumam, un ir iecietīga arī pret stipri piesārņotiem ūdeņiem, kas tai ļāvis veiksmīgi izplatīties samērā piesārņotajos Eiropas piekrastes ūdeņos. Krabis ir visēdājs, uzturā pārsvarā dažāda veida augi, aļģes, bezmugurkaulnieki, nelielas zivis, divvāku gliemenes.
Piekrastē rok līdz 0,5 m dziļas alas. Lielāko dzīves daļu krabis pavada upēs, taču vairoties migrē uz sāļākiem ūdeņiem upju lejtecēs, ostās un jūras piekrastē. Dzimumgatavību Eiropā sasniedz 3-5 gados, Ķīnā 1-2 gados. Vienā reizē krabju mātītes izdēj 100 000 – 1 000 000 olas.
Āzijā dzīvojošie Ķīnas cimdiņkrabji pamatā pārtiek no moluskiem, kas bieži ir inficēti ar cilvēku veselībai kaitīgu parazītu – plaušu trematodi. Eiropā šis parazīts līdz šim nav konstatēts.
Austrumāzijā tiek lietots uzturā, uzskatīts par delikatesi ķīniešu virtuvē.
Psamate (pavadonis)

Atklāšana un nosaukums

Pavadonis tika atklāts 2003. gada 29. augustā. To paveica astronomi Skots Šepards, Deivids Džuits un Džens Klina, izmantojot 8,2 m Subaru teleskopu Maunakea observatorijā Havaju salās. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/2003 N 1. Vārds Psamate pavadonim tika piešķirts 2007. gada 3. februārī ar Starptautiskās Astronomijas savienības cirkulāru Nr.8802. Psamate grieķu mitoloģijā ir viena no nereīdām.

Orbīta un fizikālie parametri

Psamate ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir apmēram 36 – 40 km. Pavadonis ap Neptūnu kustas pretēji tā rotācijas virzienam. Psamates orbīta atrodas starp Lāomedejas un Nēso orbītām. Psamates orbitālie parametri ir līdzīgi Nēso, tāpēc ir ticams, ka abi pavadoņi senatnē radušies pēc kāda cita lielāka pavadoņa sabrukšanas trieciena rezultātā. Psamate un Nēso ir vistālāk no savām planētām riņķojošie pavadoņi Saules sistēmā.
Pasaules brīnumi

Pēdējie saraksti

Pēc klasisko sarakstu piemēriem, mūsdienu cilvēki un dažādas organizācijas, ir izveidojuši savus sarakstus iekļaujot gan mūsdienu, gan senos objektus. Daži no ievērojamākajiem sarakstiem apskatāmi zemāk.

Citi pasaules brīnumu saraksti

Neskaitāmi autori un organizācijas ir izveidojušas līdzīgus brīnumu sarakstus. Ceļojumu rakstnieks Hovards Hillmams publicēja divas grāmatas par šo tēmu, vienā attēlojot 10 mākslīgos jeb cilvēka veidotos brīnumus, taču otrā 10 dabas brīnumus. Britu zinātnieks un rakstnieks Ronalds V. Klarks publicēja grāmatu ar cilvēka veidotajiem un dabas brīnumiem: Pasaules brīnumi, kurā ir uzskaitīti 52 brīnumi, viens katrai nedēļai gada garumā.
Enantskābe

Atrašanās dabā

Enantskābe esteru veidā atrodama kalmju eļļā.
Haumeja

136108 Haumeja ir pundurplanēta, kura atrodas Koipera joslā. Tās masa ir viena trešdaļa no Plutona masas. To 2004. gadā atklāja Kalifornijas Tehnoloģiskā institūta zinātnieku grupa Maikla Brauna vadībā.
Mārtiņš Lapiņš

Biogrāfija

1906. gadā atvēra savu fotodarbnīcu Grīziņkalnā, Pērnavas ielā 16. Aktīvs Latviešu fotogrāfiskās biedrības biedrs, piedalījies vietējās un ārzemju foto izstādēs. Filmējis Latvijas kultūras darbiniekus pēc Izglītības ministrijas pasūtījuma. Uzņēmis arī kinohronikas, piemēram, "Zviedrijas karaļa viesošanās Rīgā" (1929), un pasūtījuma filmas ar dažādu firmu reklāmām. Filmas "Kaķīša dzirnavas"(1932) operators un producents. Otrā pasaules kara laikā gāja bojā Lapiņa darbnīca Marijas ielā 2, līdz ar to arī viņa foto un kino arhīvs. Pēc Otrā pasaules kara strādāja par fotogrāfu kombinātā "Rīgas Foto". Apbedīts Rīgā, Meža kapos.
Kalnu melnsejas ķauķis

Izskats

Kalnu melnsejas ķauķis ir neliels, slaids dziedātājputns ar košu, dzeltenmelnu seju. Galvas virsa un kakls pelēki, mugura un spārni olīvzaļi, krūtis pelēkdzeltenas vai dzeltenas (atkarībā no pasugas), bet vēdera balts. 
Astes virspuse pelēkdzeltena, apakša gaiša, gandrīz balta, bet zemaste dzeltena. Oranžais knābis salīdzinoši garš un plats. 
Ķermeņa garums ir apmēram 9—10 cm, svars 6 g. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, tikai to galva ir nevis pelēka, bet zaļgana, dzeltenā seja ne tik koša.

Uzvedība

Kalnu melnsejas ķauķis ir nometnieks. Mājo Āzijas mitrajos mūžzaļo platlapu koku un bambusu kalnu mežos, augstumā no 600 līdz 2800 m virs jūras līmeņa. Uzturas kādas ūdenstilpnes tuvumā. Augstāk kalnos ligzdojošie putni ziemas periodā migrē uz ielejām. 
Melnsejas ķauķi parasti novērojami pa vienam vai pa pāriem, lai gan ārpus vairošanās sezonas reizēm apvienojas nelielās grupās, līdz 10—15 īpatņiem.

Barošanās ieradumi

Uzturas koku lapotnes vidējā vai apakšējā daļā, reizēm pameža biezoknī. Melnsejas ķauķis ir aktīvs un kustīgs putniņš, nav bailīgs un ir viegli novērojams. Kukaiņus galvenokārt ķer lidojumā. Par ligzdošanas ieradumiem trūkst faktu.
Jēkabs Dzenis

Dzīvesgājums

Jēkabs Dzenis dzimis Ādažu pagasta "Jaunzemniekos" 1893. gada 30. augustā [v.s. ] laukstrādnieka ģimenē, kura drīz pēc tam pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Mācījies Rīgas Amatu skolā, apguvis grāmatveža specialitāti. 1914. gada oktobrī iesaukts Krievijas armijā. Pēc apmācību kursu beigšanas, 1915. gada maijā nosūtīts uz kara skolu Petrogradā. To beidzis 1915. gada 15. augustā, iegūstot praporščika dienesta pakāpi. Nosūtīts uz 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljonu un nozīmēts par izlūku nodaļas priekšnieku. Piedalījies vairākās kaujās un 1916. gada jūlija sākumā paaugstināts par podporučiku.
1916. gada 18.—30. jūlija kaujās pie Ķemeriem Dzenis veica izlūkošanu neitrālā joslā ienaidnieka pozīciju tiešā tuvumā, kartē iezīmēja pretinieka pozīcijas, tā veicinot ienaidnieka atsišanu līdz Smārdei; 30. jūlija vadīja izlūku nodaļu pretinieku ugunī, iznīcināja 3 stiepļu žogus un atviegloja pārējo uzbrukumu. Par šajās kaujās izrādīto varonību tika apbalvots ar Svētas Annas ordeni (30.07.1916) un vēlāk 1922. gadā ar Lāčplēša Kara ordeni. 1916. —1917. gadā viņš piedalījās arī citās kaujās pie Rīgas, tika vairākkārt apbalvots un paaugstināts dienesta pakāpē. No dienesta atvaļināts 1918. gada 22. februārī.
1919. gada jūlijā Ziemeļlatvijā brīvprātīgi iestājies Latvijas armijā. Vispirms bijis Ziemeļlatvijas brigādes sevišķu uzdevumu virsnieks, vēlāk armijas kara satiksmes pārvaldes priekšnieka palīgs. 1921. gada aprīlī no armijas aizgājis rezervē, bet armijā atgriezies 1924. gada oktobrī par satiksmes virsnieku štāba operatīvā darbā. 1929. gadā paaugstināts par armijas štāba Operatīvās daļas priekšnieka palīgu. Paaugstināts par kapteini. 1935. gadā no armijas atvaļināts un sācis strādāt šokolādes fabrikā "Laima". Vēlāk kļuvis par šīs fabrikas direktoru.
Frontei tuvojoties, 1944. gada oktobrī devies bēgļu gaitās uz Vāciju. No 1945. gada līdz 1949. gadam dzīvojis bēgļu nometnēs. 1949. gada novembrī pārcēlies uz Austrāliju. No 1950. gada maija dzīvojis Melburnā un strādājis kādā tekstilfabrikā. Aktīvi piedalījies Melburnas latviešu sabiedriskā dzīvē, bijis Melburnas Latviešu biedrības biedrs un šīs biedrības latviešu skolas "Daugava" izveidotājs un pirmais direktors. Kā bijusī Latvijas armijas militārpersona bijis Latviešu Virsnieku apvienības Melburnas nodaļas izveidotājs no tās priekšsēdētājs no 1956. gada 8. jūlija līdz 1973. gada 13. februārim. Pēdējos 15 sava mūža gadus bijis arī Melburnas Latviešu biedrības lauku īpašuma "Vanagi" pārzinis. Jēbabs Dzenis miris 1979. gada 12. novembrī Melburnā.
Neatkarība

Neatkarība ir stāvoklis, kad valstij, tautai vai organizācijai ir pašnoteikšanās, pašpārvalde, tā nav citas, augstākas varas pakļautībā. Neatkarības iegūšana bieži nozīmē veiksmīgi izcīnītu atdalīšanos, un tāpēc tiek svinēta. Neatkarības iegūšanas datums parasti ir datums, kopš kura valsts ir suverēna, bet var arī nozīmēt kādu nozīmīgu datumu nācijas veidošanā — dibināšanu, apvienošanu, vai būtisku valsts varas maiņu. Šajā datumā parasti ir neatkarības diena.
Ar neatkarību saprot arī patstāvību, piemēram, persona neatrodas citu pakļautībā, pati pieņem lēmumus. Tiesvedībā neatkarība ir viens no tiesnešu darbības principiem. Tas nozīmē, ka tiesneši lemjot lietas balstās tikai uz likumu, faktiskajiem lietas apstākļiem un personisko pārliecību, nepieļaujot iejaukšanos no malas. Tiesību aktos noteiktas šī principa garantijas, kā arī atbildība par attiecīgā principa pārkāpšanu.

Patstāvība

Personas vai organizācijas patstāvība lielā mērā ir atkarīga no brīvības. Jo lielāka brīvība tiek dota, jo lielākas iespējas personai, organizācijai pieņemt lēmumus, neatkarīgi no citiem. Lēmumu pieņemšanu lielā mērā ietekmē likumdošanas vara. Neatkarība tiek skaidrota arī kā darbība, kuru neietekmē apkārtējā vide, sabiedrība, tās domas.

Neatkarība zinātnē

Zinātnē par neatkarību sauc kāda lieluma nesaistību ar citu lielumu vai stāvokli. Neatkarīgais lielums ir tāds parametrs, kuru pētījumā vai eksperimentā maina, lai pētītu kādu citu lielumu, parādību vai procesu.
Eduards Rūdolfs fon Tranzē

Dzīvesgājums

Dzimis 1858. gada 16. jūnijā Liezēres (Lösern) muižā Gustava Rūdolfa fon Tranzē un viņa sievas Dorotejas, dzimušas Šulcas fon Ašerādenas, ģimenē.
Studēja tieslietas Tērbatas Universitātē (1882), strādāja Vidzemes guberņas zemes tiesā Rīgā (1883). No 1884. gada strādāja Krievijas impērijas senāta sekretariātā Pēterburgā, 1896. gadā paaugstināts par civilo kasāciju departamenta virsprokurora vietnieku. 1907. gadā bija Maskavas apriņķa tiesas revizors. 1913. gadā iecelts par civilo kasāciju nodaļas senatoru un slepenpadomnieku.
Krievijas pilsoņu kara laikā pārcēlās uz Rīgu, kur LSPR laikā 1919. gadā tika apcietināts, pēc atbrīvošanas devās uz Somiju, kopš 1920. gada dzīvoja Vācijā. Mūža nogalē atgriezās dzimtenē.
Miris 1928. gada 12. janvārī Rīgā.
Kolēģijas padomnieks

Kolēģijas padomnieks (krievu: колле́жский сове́тник) bija Krievijas impērijas VI kategorijas civildienesta pakāpe no 1724. līdz 1917. gadam, kas atbilda pulkveža pakāpei armijā un deva tiesības uz uzrunu "Jūsu augstlabdzimtība" (Ваше Высокоблагородие).
Šīs civildienesta pakāpes ierēdņus ieskaitīja nepārmantojamas muižniecības kārtā, viņi parasti ieņēma prokuroru, valsts iestāžu nodaļu vadītāju amatus.
Džeza deja

Vēsture

Jēdziens "džeza deja" sākotnēji tika lietots, lai raksturotu dejas, kas tika dejotas pie tai laikā jaunās džeza mūzikas, bet patiesās šīs dejas saknes meklējamas uz Ameriku aizvesto afrikāņu vergu dejās. Šo terminu piedēvēja arī stepam un džiterbagam. Viena no šīs dejas raksturīgām iezīmēm bija "improvizācija brīvas sarunas stilā". Sākot ar 1930. gadiem un vēlāk turpinoties 1960. gados, džeza deja no ielu dejas attīstijās par teatrālu mākslu. Šajā laika posmā citu stilu horeogrāfi sāka eksperimentēt ar šo stilu, kā dēļ laika gaitā džeza dejā iekļāva elementus no baleta un modernās dejas, kas līdz ar to arī pieprasīja augstas klases dejotājus.

Dejas elementi

Viens no pamatelementiem džeza dejā ir "izolācija", ko savā horeogrāfijā pirmā iekļāva Ketrīna Dunhama. Džeza deju raksturo arī atrašanās tuvāk zemei (ietupienā) un enerģiskums dejas laikā. Taču džeza dejā var iekļaut daudz variāciju, kā rezultātā arī džeza deja iedalās daudzos apakšžanros. Viens no piemēriem ir Boba Fossa dejošana ar līku muguru.
Rīsi

Rīsu audzēšana

Lai audzētu rīsus, tiem ir nepieciešams siltums un mitrums. Vispiemērotākie apstākļi to audzēšanai ir Dienvidaustrumāzijā un Dienvidāzijā, kur tiek izaudzēti aptuveni 90% no visas kopējas pasaules rīsu ražas. Rīsi izaug no 1 līdz 1,8 metru augsti. Tiem ir tievas lapas, kuras ir 50–100 cm garas un 2–2,5 cm platas. Tiem ir ļoti mazi ziedi. To augļi ir graudi, kuri ir 5–12 mm gari un 2–3 mm plati.
Zaķu lielā diena

Sižets

Zaķēns, kurš pēc dabas ir slinks, kādā pavasara rītā piedzīvo nepatīkamu pārsteigumu - viņa mājās sākusies pēkšņa rosība. Zaķēns tiek gan iztraucēts no miega, gan iesaistīts dažādu uzdevumu veikšanā. Došanās uz vistu kūti kļūst par bīstamu piedzīvojumu. Lai izglābtu Lieldienas, garausim jāpārvar savas bailes un slinkums, kā arī jānotic saules zaķa klātbūtnei.
Bernardu Silva

Karjera

Silva savu karjeru sāka dzimtās pilsētas Lisabonas klubā S.L. Benfica. Pārsvarā Silva spēlēja Benfica dublieros, tāpēc tika izīrēts AS Monaco.
Pēc aizvadītas labas sezonu Monaco Silvu nopirka. 2016.—2017. gada sezonā Silva ar Monaco izcīnīja Francijas čempionu titulu. 2017. Silvu iegādājās Manchester City F.C..
Portugāles izlasē spēlējis 2017. gada FIFA Konfederāciju kausā.
Elgina marmors

Elgina marmors jeb Partenona marmors ir Senās Grieķijas marmora skulptūru un dažādu arhitektonisko detaļu kolekcija. Figūras kādreiz tika demontētas no Partenona fasādēm un citiem Atēnu Akropoles tempļiem un ēkām. Kolekciju savāca Tomass Brūss, septītais grāfs Elgins, kas strādāja par Britu vēstnieku Osmaņu impērijā laikā no 1799. gada līdz 1803. gadam. Daži angļi grāfu Elginu sauc par laupītāju, kurš bija izkārtojis nekaunīgu atļauju Osmaņu impērijas oficiālajās iestādēs - demontēt un savākt savā īpašumā Akropoles mamora skulptūras. Laikā no 1801. gada līdz 1812. gadam Elgina strādnieki bija novākuši apmēram pusi no Partenona skulptūrām, kā arī savākuši liela izmēra arhitektūras detaļas no Nīkes tempļa, Propilejas un Erekhtemas. Marmora skulptūras tika ar kuģiem transportētas uz Angliju. Jau savas dzīves laikā grāfs Elgins tika kritizēts par vandalismu, un pēc publiskām debatēm 1816. gadā Anglijas valdība atpirka Elgina marmora kolekciju, to atdodot Britu muzejam. Lai varētu izvietot marmora kolekciju, tika uzbūvēta Duvīna galerija (angliski: Duveen Gallery). Tomēr arī mūsdienās notiek diskusijas par Elgina marmora kolekcijas piederību, vai kolekcijai vajadzētu atrasties Britu muzejā, vai arī tai būtu jāatgriežas atpakaļ Atēnās.
1997. gada FIFA Konfederāciju kauss

Stadions

Visas spēles tika aizvadītas Rijādā, Karaļa Fahda II stadionā, kura ietilpība ir 67 000 vietu.

Grupu turnīrs

Visu spēļu sākuma laiki pēc vietējā laika (UTC+3).
Ceļojums

Ceļojums ir ilgstošs brauciens vai gājiens ārpus pastāvīgās dzīvesvietas, starp dažādām ģeogrāfiskajām atrašanās vietām. Parasti ceļojumu laikā apskata, izpēta noteiktu teritoriju, pilsētu, valsti. Visas personas darbības ceļojumu laikā vienotā terminā sauc par tūrismu.
BDO

BDO Latvia

BDO Latvia kopš 2007. gada ir BDO Global pārstāvis Latvijā. Kopš 2015. gada, kad uzņēmums mainīja savu nosaukumu no SIA BDO Tax uz BDO Latvia, tas ir vienīgais BDO tīkla oficiālais pārstāvis Latvijā.  Savukārt no 2016. gada BDO Latvia vada Egons Liepiņš.
BDO Latvia atbalsta The Red Jackets platformu Latvijas uzņēmēju ražojumu eksporta veicināšanai, kā arī regulāri publicē aktuālo informāciju nodokļu un uzņēmējdarbības jomā. 2016. gadā uzņēmums organizēja forumu Brexit ietekmes analizēšanai.

BDO Law

BDO Law ietilpst BDO International dalībfirmu tīklā. 2007. gadā tika dibināts uzņēmums BDO Zelmenis & Liberte, kas 2013. gada janvārī pievienojās Baltijas advokātu tīklam Varul, bet 2016. gada aprīlī mainīja nosaukumu uz BDO Legal un 2016. gada beigās – uz BDO Law.
BDO Law vadītāji ir Jānis Zelmenis un Vita Liberte, kuri iepriekš strādājuši auditoru kompānijā Deloitte Latvia. Jānis Zelmenis kopš 2006. gada ir arī Latvijas Goda konsuls Maltā,  2015. gadā izdevis grāmatu “Turības svārsts”. Pēc pievienošanās Varul tīklam Zelmenis kļuva par tā vadošo partneri Baltijas valstīs.
Vita Liberte ir pašreizējā BDO Law vadošā partnere, iepriekš strādājusi vairākos Lielā četrinieka birojos ASV un Latvijā. Liberte ir Latvijas Publiskās un privātās partnerības asociācijas dibinātāja.
BDO Law katru gadu izdod grāmatu “Darba likums ar komentāriem”.
Dipijtrēna kontraktūra

Klīniskā aina

DS ir plaukstas saistaudu (palmārās aponeirozes) slimība, kuras rezultātā veidojas cieti saistaudu mezgli, kuri savelk pirkstus dūrē. Visbiežāk tiek skarti mazais pirkstiņš, zeltnesis un vidējais pirksts. Ilgstoša kontraktūra izraisa neglābjamus locītavu bojājumus.

Etioloģija

DS ir pārmantota patoloģija. Biežāk nekā citiem populācijā šo slimību sastop cukura diabēta slimniekiem, aknu slimniekiem un ar epilepsiju sirgstošajiem.

Ārstēšana

Kamēr nav izveidojusies kontraktūra (plaukstu var plakaniski nolikt uz galda), ārstēšanu var sākt ar regulāriem stiepes vingrinājumiem, kā arī lokālām E vitamīnu saturošu eļļu masāžām. Tomēr visbiežāk vienīgā ārstēšana ir ar operācijas palīdzību, kuru izdara plaukstas ķirurgi, mikroķirurgi (plastiskie ķirurgi) kā arī ortopēdi. Operācijas laikā caur zigzagveida griezienu slimā plaukstas aponeiroze tiek izdalīta, izmantojot optisko palielinājumu (ķirurģisko lupu vai mikroskopu). Visbiežākās komplikācijas ir pirkstu nerva bojājums, kā arī ilgstoši dzīstošas brūces un atgriezenisks notirpums operētajā pirkstā. Ja kontraktūra plaukstā ir bijusi ilgstoši, tad cerēt uz pilnīgi normālu plaukstas funkciju pēc operācijas nav pamata.
Augusts Zerafims

Dzīvesgājums

Dzimis 1863. gada 20. decembrī Jelgavas jurista Ferdinanda Zerafima un viņa sievas Helēnas, dzimušas Tilingas, ģimenē.
Mācījās Jelgavas Adofi privātskolā (1875-1878), tad Jelgavas ģimnāzijā (1878-1882). Studēja filoloģiju Tērbatas Universitātē (1883-1888). Pēc studiju beigām atgriezās Jelgavā, kur strādāja par Adofi privātskolas skolotāju, pēc tam armijas dienestā (1889-1890), tad skolotājs Štafenhāgena skolā (1890-1893). Papildinajās vēstures studijās Berlīnes (1893-1894) un Kēnigsbergas universitātēs (1894-1895), ieguva Dr. phil. grādu (1895) un palika turpināt zinātniskus pētījumus (1895-1897). 
1904. gadā publicēja grāmatu "Kurzemes hercogvalsts vēsture" (Geschichte des Herzogtums Kurland).
Bija pilsētas bibliotekāra vietnieks (1897-1900), bibliotekārs (1900-1912) un bibliotēkas direktors (1912-1924). Līdztekus Collegium Fridericianum palīgskolotājs (1899-1900), privātdocents (1901-1911), Austrumeiropas un Austrumprūsijas vēstures ārkārtas profesors (1911-1924).
Pirmā pasaules kara laikā bija Vācijas okupētās Kurzemes Skolu un baznīcu lietu nodaļas vadītājs (1915-1918). 
Miris 1924. gada 20. februārī Kēnigsbergā.
Ziemeļu rajons (Rēzekne)

Vēsture

Rēzeknes Ziemeļu rajons sāka veidoties uz Kleperovas ciema teritorijas, kas tolaik bija ciema padomes centrs. Pirmās ēkas, kuras tika uzceltas vēl ciemā, bija būvniecības un uzstādīšanas pārvaldei (krievu: строительно-монтажное управление, saīsināti СМУ) piederošās trīs dzīvojamās mājas, kurām bija sava katlu māja un veikals.
Pēc Kleperu ciema padomes likvidēšanas 1954. gadā, lielākā daļa Kleperovas tika pievienota Rēzeknei. Kopš tā laika Ziemeļu rajonā sākās masveida būvniecība. 1957. gadā Ziemeļu rajonā tika uzbūvēts Piena konservu kombināts, bet pēc pieciem gadiem ekspluatācijā tika nodota Slaukšanas iekārtu rūpnīca.
1971. gadā ar pirmo veikumu iepriecināja «Rēzeknes elektrobūvinstrumentu rūpnīca» (REBIR).
Rīgas 47. vidusskola (Skaistkalnes iela 7)

Vēsture

Rīgas 47. vidusskola dibināta 1982. gadā, atdalot no bilingvālās Rīgas 59. vidusskolas klases ar latviešu valodas mācību valodu un apvienojot ar Rīgas 8. astoņgadīgo skolu un Rīgas 36. astoņgadīgo skolu.
No 1944. līdz 1976. gadam pastāvēja cita skola ar nosaukumu "Rīgas 47. vidusskola", tā atradās Margrietas ielā 4.

Izglītības programmas

Pamatizglītības programma (21011111), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (31011011).