Mihaels Andreass Barklajs de Tolli

Izcelsme

Cēlies no bagātu Rīgas tirgotāju Barklaju de Tolli dzimtas. Pēc dzimtas leģendas viņa tēva dzimta atzarojusies no sena skotu klana, tomēr tiešā senču līnija izsekojama līdz tirgotājam Pīteram Barklajam, kas pēc 1621. gada pārcēlies uz Zviedru Vidzemi un ieguvis Rīgas namnieka tiesības, miris 1661. gadā. Viņa dēls Johans Stefans (1638–1694) bijis Rīgas rātskungs, bet mazdēlam Viljamam Stefanam (1675–1735) bija divi dēli, no kuriem vecākais Johans Vilhelms Barklajs de Tolli kļuva par Rīgas Lielās ģildes eltermani (viņa dēls Augusts Vilhelms (1752-1826) bija Rīgas birģermeistars), bet jaunākais Veinholds Gothards (1726–1781) dienēja Krievijas impērijas armijā ķeizarienes Elizabetes laikā. Pēc atvaļināšanās no dienesta viņš atgriezās dzimtenē un apprecējās ar Margaretu Elizabeti fon Smitenu (1733-1771). 1750. - 1760. gadā viņš dzīvoja Liellugažu muižā (vācu: Luhde-Großhof, igauņu: Paju mõis) pie tagadējās Latvijas-Igaunijas robežas, vēlāk nomāja Laiksāres muižu (igauņu: Laiksaare mõis).  
Viņiem bija trīs dēli Akels Heinrihs (dzimis 1758), Ēriks Johans (1759—1819) un Mihaels Andreass (1761-1818), kas visi kļuva par Krievijas impērijas armijas augsta ranga virsniekiem, un viena meita Kristīne Ģertrūde Anna, precējusies fon Līdere (von Lüder, 1770—1865).

Dzīvesgājums

Mihaela Andreasa Barklaja de Tolli dzimšanas vieta un datums nav precīzi zināmi. Saglabājies ieraksts, ka viņš kristīts Žeimeles luterāņu baznīcā 1761. gada 27. decembrī.
Vairums biogrāfu uzskata, ka viņš dzimis 1761. gada 13. (24.) decembrī Pamūšes muižā (vācu: Pomautsch)  pie mūsdienu Latvijas-Lietuvas robežas), kaut gan pats viņš rakstījis, ka dzimis Rīgā.
No 1764. gada viņu audzināja mātesmāsa, kas bija precējusies ar Krievijas impērijas armijas virsnieku G. V. Fermoilenu (Vermeulen).
1776. gadā viņš 15 gadu vecumā iestājās Pleskavas dragūnu pulkā, 1778. gadā paaugstināts par kornetu, 1786. gadā - par poručiku, pārcelts uz Somijas jēgeru korpusu. 1787. gadā paaugstināts par leitnantu, 1788. gadā iecelts par ģenerāladjutantu un paaugstināts par kapteini. No 1787. gada piedalījās krievu-turku karā, no 1790. gadā krievu-zviedru karā (1788-1790). 
Pēc karu beigām kapteinis Barklajs tika pārcelts uz Sanktpēterburgas grenadieru pulku, 1791. gadā Tarvastu muižā (igauņu: Tarvastu mõis) salaulājās ar Augusti fon Smiteni (1770—1828).
Polijas dalīšanas laikā 1794. gadā piedalījās Kostjuško sacelšanās apspiešanā, paaugstināts par apakšpulkvedi un pārcelts uz Igaunijas jēgeru pulku par bataljona komandieri, 1798. gadā paaugstināts par pulkvedi un šī pulka komandieri. 1799. gadā paaugstināts par ģenerālmajoru. 
Ģenerālmajors Barklajs kā divīzijas komandieris 1806.-1807. gados piedalījās karā pret Napoleonu I, Prūšu Eilavas kaujā (Schlacht bei Preußisch Eylau) smagi ievainots. Paaugstināts par ģenerālleitnantu. 1808. gadā piedalījās Somijas iekarošanā. No 1809. līdz 1810. gadam bija Somijas lielhercogistes ģenerālgubernators. 1809. gadā paaugstināts par infantērijas ģenerāli (apejot virkni ģenerālleitnantu ar ilgāku stāžu, kas izsauca krievu virsnieku vidū lielu neapmierinātību ar "iznireli no Baltijas"). 
No 1810. gada 20. janvāra līdz 1812. gada septembrim Krievijas impērijas kara ministrs. Iedibināja armijas militārā izlūkdienesta darbību starptautiskā līmenī - 1810. gada novembrī pēc Mihaela de Tolli rīkojuma tika organizēts militāri diplomātiskais dienests (ārējā izlūkošana) militāro aģentu (mūsdienās teiktu - militāro atašeju) veidā, kuri sāka darbu Krievijas impērijas sūtniecībās un misijās Rietumeiropā, Balkānos, Tuvējos un Vidējos Austrumos.
1812. martā Barklajs de Tolli kļuva par Krievijas I Rietumu armijas komandieri, pēc sakāves pie Smoļenskas uzņēmās arī Bagrationa II Rietumu armijas komandēšanu (līdz 29.08.1812.). Kaujā pie Borodinas komandēja Krievijas armijas centra un labā spārna karaspēku. Feldmaršala Mihaila Kutuzova intrigu rezultātā atstādināts no armijas un devās uz Vidzemi (galmā dēvēts par "nodevēju"). Pēc Kutuzova neveiksmēm Barklaju de Tolli atsauca atpakaļ dienestā 1813. gada 4. februārī uzdeva III Rietumu armijas komandēšanu, vēlāk V Krievijas-Prūsijas armijas komandēšanu. Decembrī viņu iecēla par grāfu. 
1814. gadā viņa vadītā armija ieņēma Parīzi un viņam piešķīra ģenerālfeldmaršala dienesta pakāpi. 
Pēc kara beigām komandēja Krievijas impērijas I Rietumu armiju (1815-1818). 
1815. gadā iecelts firsta (kņaza) kārtā un uzņemts Vidzemes bruņniecībā, kā arī Igaunijas un Sāmsalas bruņniecībā. 1817. gadā ieguva savā īpašumā Stalbes muižu (Stolben).
Miris 1818. gada 13.(25.) maijā pa ceļam uz ārstniecības kūrortu Šileičenē pie Insterburgas. 30. maijā viņa ķermenis tika atvests uz Rīgu, kur Sv. Jēkaba luterāņu baznīcā notika bēru ceremonija. Mirstīgās atliekas balzamēja un 1832. gadā apglabāja mauzolejā Jegevestes muižā Igaunijā.