Gotika

Nosaukums

Jēdziens "gotika" izveidojās renesanses laikmetā kā nievājošs apzīmējums iepriekšējā laikmeta mākslai, kas tika uzskatīta par barbariem (gotiem) raksturīgu un rupju, taču vēlāk jēdziens šo nozīmi zaudēja.

Raksturojums

Gotika savu pilnību sasniedza sakrālās arhitektūras celtnēs, it īpaši viduslaiku katedrālēs. Grandiozās gotikas katedrāles ļoti atšķīrās no romānikas dievnamiem. Gotikai raksturīgais būvformu vertikālisms un to dinamiskie kārtojumi radija iespaidu, it kā viss būvķermenis trauksmaini tiektos uz augšu, ko kāpināja augstie, ažūriem torņi, dažādi vertikāli arhitektoniski rotājumi, lielie logi ar smailloka arku augšējiem noslēgumiem, gaismēnu mijā grimstošās plastiski greznotās fasādes un dziļie portāli, kas bija ieguvuši neparastus, it kā no mežģīnēm veidotus smalkus vainagojumus. Par arhitektūru nereti mēdz teikt, ka tā ir sastingusi mūzika, ka tās formas ir it kā ar acīm skatāmi brīnišķīgi skaņu viļņi, kas pauž vārdos neizsakāmas izjūtas un noskaņas. Attiecībā uz gotikas celtnēm minētais teiciens sevi pilnībā attaisno.

Gotiskā māksla

Gotiskās mākslas aizmetņi saskatāmi jau 12. gadsimta Francijas grāmatu miniatūru gleznojumos. Monumentālā glezniecība sākās 13. gadsimtā kā stiklu glezniecība. Katedrāles sienām gandrīz pilnīgi izbeidzoties, un krāsainai iekšgaismai rodoties, panīkst romānisma laikmeta plašā fresku māksla. Francijā gotiskās freskas ir retums. Sienu gleznas tur pārvēršas ornamentālos gleznojumos. Katedrāļu stikla gleznās 13. gadsimtā dažos gadu desmitos ieviešas neredzēta krāsainība, kas pa daļai bija krusta karu atnestais austrumu atspulgs. Viskrāšņāk mirdz lielās rozes gotisko katedrāļu fasādēs. Senie oriģinālie stikli uzglabājušies vienīgi Šartras katedrālē. Parīzes un citu katedrāļu stikli tika atjaunoti pēdējos gadu simtos. Gotiskā stikla glezniecībā atspuguļo tās dekoratīvo raksturu. Bet dekoratīvais domāts tikai kāpinājumam. Bez tā necieš būtība. 14. gadsimtā krāsas lielos logos nozūd un ieviešas pelēks vienkrāsains tonējums — grizajs. 15. gadsimtā perspektīvas gleznojumi galīgi izbeidz dekoratīvo stiklu glezniecību. Sākas otas tonējums okerā. Līdzīga attīstījās stikla glezniecība citur. 14. gadsimtā izaug lielā gotiskā altāru glezniecība un portretu māksla pilīs. Sākas stāvglezniecības laikmets, kad arvien noteiktāk izpaudās mākslinieku personība. 14. gadsimtā brāļi van Eiki savās altārgleznās pirmie uzsāk caurspīdīgo gleznošanas tehniku. Krievijā gotiskās mākslas gars saviļņo Novgorodas glezniecības vēso bizantiešu — romāņu stilu. Jau 14. gadsimtā te izaug nacionāla māksla.
Gotiskā krāsu māksla plaši lietota katedrāles iekšienes tēlu izdaiļošanā. Tādi tēli vēl saglabājušies Amjenas katedrālē. Pāreja no romānisma uz gotiku glezniecībā ir ļoti neskaidra, bet var redzēt stila sākumu, kas ir vairāk drūms, tumšs un emocionālāks nekā iepriekšējais stils.

Tēlniecība gotiskajā arhitektūrā

Gotiskais stils savu augstāko pakāpi tēlniecībā sasniedz 13. gadsimtā Francijā. Tā sākums manāms jau 12. gadsimta pirmajā pusē romāņu augstā stila kustīgos ciļņos Langdokā, Puatū, Burgundijā un citur. Tālāk romāņu gotikas raisītāji ir Lemānas un Šartras katedrāles tēlnieki 12. gadsimta otrajā pusē. Lai tēlu pilnīgi ieskaņotu celtnē, viņi sāk veidot vertikālas stabu figūras. Šī doma atraisa 13. gadsimta sākumā agrās gotikas lielo tēlniecību jau smailā loka portālos Parīzes Dievmātes katedrāles fasādē, Šartras katedrāles sānu fasādes, Lanas katedrālē u.c. Tās uzdevums ir monumentāli stāstīt. Kāpjošā noskaņā no katedrāles apakšu vārtiem līdz torņu galiem, risinās šie plastiski domātie stāsti. Tie pauž kristānisma tēmas, vecās derības leģendas un arī laicīgus sižetus. Celtnieciskā noskaņa gotisko tēlniecību tomēr neattur tuvoties dabiskām formām, pretēji agrākai dekoratīvi noslēgtai klosteru mākslai. Visai tuvu grieķu antīkai tā ap 13. gadsimta vidu Pikardijā u.c. apvidos. Rensas katedrāles fasāde pirms sagraušanas lepojās ar klasiskās gotikas tēliem, kuriem zīmīgi sīki krokotie drānu kritumi. Vislielāko pilnību gotiskais tērpu veidojums sasniedz ap 1250. gadu Parīzes Sainte-Chapelle apustuļu figūras, kā arī Parīzes Dievmātes katedrāles šķērskuģa portālā. 13. gadsimta beigās gotikā atkal pastiprinājās konstruktīvais un trīsstūra moments, izpauzdamies gotikas vēlā posma stāva un kakla izliekumos. Tas redzams Parīzes Dievmātes katedrāles ziemeļu šķērskuģa vārtos smalki zīmētā Madonnas tēlā, drīz pēc tam Rensā u.c. Francijas pilsētās. Atkārtots, šis jaunais paņēmiens jau 14. gadsimtā pārvērtās manierē, zaudējot svaigumu. Ekspresīvā kustīgumā radās sarežģīta līniju mistika. 15. gadsimta beigās gotiskā tēlniecība nogrima gleznaini liriskā izpaudumā.
Anglijā gotiskā tēlniecība attīstījās agri, bet vairāk katedrāļu iekšienē. Bagātīgi uzplauka kapu pieminekļu māksla. Vācijā gotiskā tēlniecība attīstījās lielo Francijas katedrāļu ietekmē. Gotikas stila pieminekļi saglabājušies Austrijā, Polijā, Ungārijā un Skandināvijā. No metāla pieminekļiem uzglabājušies tikai divi 13. gadsimta bronzas tēli Amjēnas katedrālē, visi pārējie vēlāko karaļu un revolūcijas laikā pārkausēti.