Kompetenču pieeja

Kompetenču pieeja jeb uz kompetencēm balstīta cilvēkresursu vadīšana ir pieeja personāla vadīšanā (angļu: competency-based human resource management), kas, pretstatā tradicionālajai - uz darba saturu jeb amata aprakstiem un formālām kvalifikācijas prasībām balstītajai personāla vadīšanas pieejai, uzmanības centrā izvirza prasmes un īpašības, kas nodrošina izcilu darba izpildi.

Kompetenču pieejas rašanās vēsture

Kompetenču pieejai nav viena noteikta pirmavota. Kompetenču jēdziens ir pazīstams jau gadsimtiem ilgi – viduslaiku ģildēs mācekļi apguva prasmes un, sasniedzot noteiktu prasmju līmeni, tika novērtēti un apbalvoti. Industriālās revolūcijas periodā aizsākās darba un tam nepieciešamo prasmju pētījumi - obligātajā izglītībā ieviesa novērtēšanas metodes un izglītības iestāžu akreditācija tika saistīta ar zināšanu un rakstīt un lasīt prasmes standartiem. 20. gadsimta 30. gados, līdz ar zinātniskā menedžmenta rašanos un cilvēcisko attiecību skolas attīstību, akadēmiķu un praktiķu interešu centrā nonāca jautājums, kā labāk organizēt darbu un motivēt darbiniekus. 20. gadsimta 30. gados amatu funkcionālā analīze noslēdzās ar Profesiju nosaukumu vārdnīcas publicēšanu, kurā bija apkopotas dažādām profesijām atbilstošas zināšanas un prasmes (Makglagana, 1997). Pēckara periodā turpinājās pētījumi darba funkcionālās analīzes jomā ar galveno uzsvaru uz ekonomiskās efektivitātes un konkurētspējas palielināšanu (Fains, 1988).
Mūsdienu idejas par kompetenču pieeju personāla vadībā izveidojās 20. gadsimta 60. gadu mainīgajā politiskajā un ekonomiskajā vidē. 60. gadu beigās Amerikas Savienoto Valstu (ASV) un Lielbritānijas ekonomika pārdzīvoja globalizācijas, paaugstinātas starptautiskās konkurences un tehnoloģisko pārmaiņu radītu spiedienu. Abas valstis atbildēja uz ārējo ietekmi līdzīgā veidā. Pirmkārt, notika mēģinājumi uzlabot izglītības sistēmas standartus un darbību, jo uzskatīja, ka tā neatbilst darba tirgus vajadzībām - nenodrošina jauniešus ar zināšanām un prasmēm, kuras tiek pieprasītas darba tirgū. Otrkārt, uzmanība tika pievērsta darbaspēkam un tā prasmju trūkumam. 
Otrs virziens anglo - amerikāņu reakcijā uz konkurētspējas pazemināšanos bija pētījumi vadības izcilības jomā. Daži pētnieki uzskata, ka tieši Deivids Maklelends ir patiesais kompetenču pieejas tēvs, un viņa raksts žurnālā "American Psychologist" 1973. gadā aizsāka kompetenču kustību ASV. Maklelends uzskatīja, ka tradicionālie eksāmeni un testu rezultāti nepietiekoši labi ļauj paredzēt, vai cilvēks spēs labi paveikt darbu, un ir citi veidi, kā noteikt kompetences, kuras nodrošina panākumus darbā. Viņš izmantoja jēdzienu "kompetence" (angļu: competency), lai aizstātu šaurāku jēdzienu "prasme" (angļu: skill) un ietvertu tajā arī uzvedības jeb biheiviorālos aspektus un tehniskās spējas. Arī "uzvedības interviju" (angļu: behavioral event interviewing) un "uz kritērijiem balstītas novērtēšanas" (angļu: criterion-referenced assessment) metodoloģija ir Maklelenda ieguldījums kompetenču pieejas attīstībā.

Kompetenču jēdziens

Vārdam "kompetence" ir daudz dažādu nozīmju, definīciju, rakstības veidu un vismaz divas galvenās pieejas tā izpratnei. Latviešu valodā jēdziens "kompetence" nozīmē gan lietpratību, redzesloku, erudīciju jeb speciālas zināšanas, gan darbības lauku, tiesības un pilnvaras noteiktā jomā vai jurisdikciju. Angļu valodā ir atšķirība starp kompetenci (kompetencēm) (angļu: competency, competencies) jeb „ indivīda uzvedības pazīmēm, kuras ir cēloņsakarīgi saistītas ar efektīvu vai izcilu darba izpildi” (Bojacis, 1982) un kompetenci jeb lietpratīgumu, prasmīgumu (angļu: competence, competences), kas tiek skaidrots kā „spēja pildīt darbības kādas nodarbošanās ietvaros atbilstoši iepriekš noteiktam standartam” (Flečers, 1991). Jēdziena izpratnes atšķirību pamatā ir aspekti, kuri ir attiecīgās pieejas uzmanības centrā: pirmā pieeja koncentrējas uz ieguldījumiem (angļu: input), kas palīdz sasniegt efektīvu darba izpildi, bet otrā uz darbības rezultātiem (angļu: outcome), tāpēc pirmās tiek dēvētas par uzvedības kompetencēm un otrās par uz rezultātu balstītajām kompetencēm. Vienkāršāk izsakoties, pirmās ir saistītas ar cilvēku, kurš dara darbu, bet otrās ar darbu un tā parametriem. Pieejas mēdz attiecīgi dēvēt par amerikāņu un britu pieejām kompetenču modeļu izstrādāšanā.
Nepastāv nepārprotama vienošanās par to, kas ir un kas nav kompetence (kompetences). Džordžs Klemps 1980. gadā definēja darba kompetenci kā "personai piemītošas īpašības, kuras izpaužas efektīvā vai izcilā darba sniegumā”. Viņš arī norādīja, ka „kompetences ir pazīmes, kuras ir cēloņsakarīgi saistītas ar efektīvu vai izcilu darba sniegumu”. Paplašinot šo definīciju, Spensers un Spensere 1993. gadā raksturoja kompetenci kā "indivīdam piemītošas īpašības, kuras ir cēloņsakarīgi saistītas ar efektīvu vai izcilu sniegumu darbā vai citās situācijās un ir raksturojamas ar noteiktiem kritērijiem”. Viņi skaidroja, ka kompetences ietver motīvus, rakstura iezīmes, paštēlu, zināšanas un prasmes. 
Deivids Dibuā 1993. gadā adaptēja Ričarda Bojaca 1982. gadā piedāvāto kompetenču jēdziena interpretāciju un definēja kompetenci kā pamatīpašības, kuras "noved pie sekmīga snieguma kādā no dzīves lomām”. Flanerijs, Hofrihters un Platens 1996. gadā atzīmēja, ka kompetences "pievieno vērtību un nosaka panākumus”. Dibuā un Rotvels 2000. gadā raksturoja kompetences kā "līdzekļus, kurus darbinieki izmanto dažādos veidos, lai paveiktu darbu". 
Ir dažādi kompetenču tipi un līmeņi; tās var klasificēt un sakārtot dažādos veidos. Bieži tās iedala individuālajās un organizācijas kompetencēs. Individuālo kompetenču kategorijā ietilpst dažādi kompetenču tipi, kā, piemēram, tehniskās un personīgās: tehniskās kompetences ir saistītas ar profesionālajām prasībām darba izpildei - piemēram, noteiktas datorprogrammas lietošanas prasme, likumdošanas pārzināšana konkrētā jomā, specifiskas profesionālās prasmes, ne-tehniskās kompetences ir vispārīgākas (Rotvels, Hone un Kings, 2000) - piemēram, orientācija uz rezultātu, precizitāte, inicatīva vai patstāvība. Baiems un Mojers 1998. gadā iedalīja kompetences organizācijas līmeņa kompetencēs, ar darbu vai lomu saistītajās un personīgajās kompetencēs.

Kompetenču noteikšanas metodes

Kompetenču noteikšanai tiek izmantotas dažādas metodes, ar kuru palīdzību nosaka svarīgākās prasības konkrētai amatu grupai vai struktūrvienībai. Tās var noskaidrot tikai pēc tam, kad ir noteiktas darba sastāvdaļas (piemēram, pienākumi, uzdevumi, darba apstākļi, darba līdzekļi u.c.). Konkrētas kompetenču noteikšanas metodes izvēle ir stratēģisks lēmums.

Uzvedības intervija

Metode pamatojas uz uzvedības interviju (angļu: behavioral event interviewing) laikā iegūto datu apkopošanu un analīzi. Uzvedības intervija ir tehnika, kuru izstrādāja Deivids Maklelends un Čārlzs Deilijs 1973. gadā. Tā apvieno Flenegana 1954. gadā izstrādāto kritisko gadījumu tehniku (angļu: critical incidents technique) ar citiem datiem, kuri iegūti vairāk nekā 30 gadus ilgušajos Maklelenda (1985) motivācijas pētījumos, kas tika veikti, izmantojot Tematiskās apercepcijas (jeb uztveres) testu (TAT). Uzvedības intervijas laikā intervētājs uzdod detalizētu jautājumu sērijas par darba apstākļos veiktām darbībām, kuras intervējamais uzskata par sekmīgām vai nesekmīgām, kā arī viņa domām, jūtām un darbības rezultātiem, kuri bijuši ar tām saistīti (Spensers, Maklelends un Spensere, 1994). Galvenais šīs pieejas mērķis ir noskaidrot īpašības, kuras piemīt izciliem darbiniekiem - rada priekšnosacījumus izcilai darba izpildei.
Kaut arī uzvedības intervijas ļauj iegūt lielu apjomu ar darba izpildi saistītu datu, tām ir lietošanas ierobežojumi. Pirmkārt, tās nevar izmantot, lai identificētu nākotnē veicama darba kompetences, jo intervijas pamatojas uz respondentu pagātnes pieredzi. Otrkārt, uzvedības intervijas prasa pieredzējušu intervētāju darbu un prasmes iegūtās informācijas statistiskā apstrādē. Treškārt, uzvedības intervija ir laikietilpīga metode un saistīta ar organizācijas svarīgāko darbinieku laika patēriņu. Tāpēc tā tiek uzskatīta par dārgu kompetenču noteikšanas metodi.

Kontrolētā fokusgrupu metode

Tā ir amata analīzes metode, kas pamatojas uz disciplinētu fokusgrupas pieeju informācijas ievākšanai, analīzei un rezultātu prezentācijai. Metodes ietvaros vispirms tiek izveidotas attiecīgā amata ekspertu grupas. Ekspertu lomā var būt izcilie darbinieki, vadītāji, vadošie speciālisti, komandu līderi un iespējamie klienti, ja tie labi pārzina amatu, kurš tiek pētīts. Ekspertiem lūdz raksturot visas darbības, kuras cilvēki ikdienā veic šī amata ietvaros, lai sasniegtu izcilus darba rezultātus, tādējādi tās kļūst par informācijas avotu izcilu darba rezultātu sasniegšanas pamatā esošo kompetenču noteikšanai.

Turpmākai lasīšanai

1. Lucia, A., Lepsinger, R. The Art and Science of Competency models. Pinpointing Critical Success factors in Organizations, Jossey–Bass/Pfeiffer, 2004, 197 lpp.

2. Spencer,L.M., Spencer S.M. Competence at Work: Models for Superior Performance. Wiley India Pvt. Ltd., 2008, p.384.