google/wiki40b huggingface dataset:
Einšteinijs

Izotopi

Stabilākais einšteinija izotops ir ²⁵²Es, kura pussabrukšanas periods ir 471,7 dienas. Nākamie stabilākie izotopi ir ²⁵⁴Es (275,7 dienas), ²⁵⁵Es (39,8 dienas) un ²⁵³Es (20,47 dienas). Ir iegūti einšteinija izotopi, kuru masas skaitlis ir no 240 līdz 258. Visi einšteinija izotopi ir radioaktīvi.

Vēsture

Einšteinijs un nākamais elements periodiskajā tabulā fermijs iegūts Losalamosas nacionālajā laboratorijā no radioaktīvajiem putekļiem, kas iegūti no 1952. gada 1. novembrī notikušā ūdeņraža bumbas Ivy Mike izmēģinājuma Enivetokas atolā, Klusā okeāna dienvidos. Uz atola koraļļiem tika konstatēts lielāks einšteinija daudzums. Militārās slepenības dēļ sākotnēji informācija netika publicēta.
Ķīmiskais elements nosaukts par godu Albertam Einšteinam, lai gan viņam nav saistība ar elementa atklāšanu vai tā pētīšanu.
1987. gada Latvijas Kauss futbolā

1987. gadā Latvijas kausu izspēlēja 32 komandas.
Braunsvila

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta kā Forteksasas (Fort Texas) cietoksnis 1845. gadā. 1846. gadā pārdēvēts kaujā kritušā cietokšņa komandiera Džeikoba Brauna vārdā par Fortbraunu (Fort Brown). Pilsēta pie cietokšņa dibināta 1848. gadā kā jaundibinātā Kemerona apgabala centrs. Pilsētas tiesības sākotnēji piešķirtas 1850. gadā, bet juridisku strīdu dēļ to nācās atkārtot 1853. gadā. Amerikas pilsoņu kara laikā Braunsvila bija konfederātu kontrabandas tirdzniecības centrs. Pilsēta strauji attīstījās 20. gadsimta pirmajā desmitgadē sakarā ar tērauda rūpniecības bumu, kad tā ražošana trīskāršojās.
Somijas lielhercogiste

Somijas hercogu tituls

Somijas hercogu titulu (latīņu: Dux Finlandiae) no 13. līdz 16. gadsimtam piešķīra Zviedrijas ķēniņu tuviniekiem. Pirmais Somijas hercogs pēc Somijas pakļaušanas Zviedrijai bija ķēniņa Valdemāra I brālis Benedikts Birgersons (1254–1291). Tāpat zviedru ķēniņa Birgera valdīšanas laikā 1302. gadā Somijas hercoga titulu ieguva viņa jaunākais brālis Valdemārs Magnusons (ap 1280-1318). Savukārt 1353. vai 1354. gadā zviedru ķēniņš Magnuss IV Somijas hercoga titulu piešķīra savam favorītam Benediktam Algotsonam (1330–1360). Pēc viņa izsūtīšanas un nogalināšanas Somijas hercoga titulu nepiešķīra gandrīz 200 gadu.
Nākamais Somijas hercogs Juhans Gustavsons šo titulu no sava tēva Gustava I ieguva 1556. gadā un mēģināja izveidot neatkarīgu Somijas hercogisti ar zemēm arī Livonijas teritorijā. Tādēļ viņš sabiedrojās ar Lietuvas un Polijas valdnieku Sigismundu II Augustu un 1562. gadā apprecēja viņa māsu Katrīnu, pūrā saņemot astoņus Livonijas pilsnovadus.
Viņa plāni cieta neveiksmi, viņa vecākais brālis ķēniņš Ēriks XIV viņu apvainoja valsts nodevībā un ieslodzīja cietumā. 
Pēc tam zviedru karaļu nomināli lietoja Somijas hercogu titulu līdz sakāvei Lielajā Ziemeļu karā 1720. gadā, bet karalis Gustavs IV Ādolfs Somijas lielfirsta (zviedru: Storfurste av Finland) titulu Napoleona karu periodā piešķīra savam jaunākajam dēlam Kārlim Gustavam (1802-1805). 
Pēc Somijas iekarošanas 1809. gadā Krievijas impērijas ķeizari lietoja Somijas lielkņazu titulu.
Antonio Stradivāri

Dzīves gājums

Antonio Stradivāri piedzima 1644. gadā Kremonā, Itālijā Alesandro Stradivāri un viņa sievas Annas Moroni ģimenē. Iespējams, no 1667. gada līdz 1679. gadam strādāja kā māceklis Nikolo Amati darbnīcā.
1680. gadā Pjacā Sandomeniko viņš izveidoja pats savu darbnīcu. Drīz viņa slava izplatījās pa visu Eiropu. A. Stradivāri nomira 1737. gadā, izgatavojis vairāk nekā 1100 instrumentu — vijoles, ģitāras, čellus, violas un harpas. Līdz mūsdienām saglabājušies 650 A. Stradivāri instrumenti, no tiem visdārgākais pārdots par 8 000 000 Ls.
Augusts Bērce

Dzīvesgājums

Dzimis 1890. gada 1. aprīlī Bramberģes pagastā kalpu ģimenē. Mācījās Svētes pagastskolā, pēc tam sāka strādāt par mācekli Jelgavas Krāmera atslēgu fabrikā. 1905. gada revolūcijas laikā iestājās LSDSP (1905) un darbojās partijas Jelgavas organizācijas propagandistu kolēģijā (1905-1907). 1908. gadā viņu apcietināja, cietumnieku žurnālā viņš publicēja savus pirmos dzejoļus. Pēc atbrīvošanas Bērce emigrēja uz Lielbritāniju, kur strādāja dažādus gadījuma darbus. 1911. gadā atgriezās Latvijā, strādāja Felzera mašīnfabrikā, bija Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) Rīgas organizācijas loceklis. 1912. gadā pārcēlās uz Baku, kur tika apcietināts, notiesāts un izsūtīts trimdā (1913-1916).
1917. gadā atgriezās Rīgā, kā propagandists darbojās LSD Rīgas organizācijā un tika ievēlēts par Rīgas pilsētas domnieku no LSD saraksta. Pēc tam, kad 1918. gada sākumā visu Latviju okupēja Vācijas karaspēks, Bērci apcietināja un ieslodzīja Krimūnu koncentrācijas nometnē.
1919. gadā Augusts Bērce bija laikraksta "Sarkanais Karogs" redaktors, LSPR valdības sociālās apgādes komisārs, evakuējās uz Krieviju. 1920. gada aprīlī atgriezās Rīgā, bija nelegālās Latvijas Komunistiskās partijas CK loceklis, laikraksta "Cīņa" redaktors, piedalījās izdevniecības "Daile un Darbs" organizēšanā.
1921. gada 13. maijā viņu apcietināja un ar Latvijas lauka karatiesas lēmumu piesprieda nāves sodu, kas izpildīts 1921. gada 11. jūnijā Rīgā.
Pirms nāves viņš uzrakstīja savu pēdējo stāstu "Menusa nāve". Augusta Bērces dēls bija rakstnieks Vizbulis Bērce (1916-1971).
Andrejs Jansons

Dzīvesgājums

Dzimis 1937. gada 16. janvārī Rīgā tēlnieka Kārļa Jansona un viņa sievas Nadeždas Jansones (dzim. Auškāpas) ģimenē. Viņa vectēvs bija LU rektors, Latvijas Republikas Izglītības ministrs Jūlijs Auškāps, kas pēc Latvijas okupācijas tika deportēts uz PSRS un 1942. gadā nošauts par “dzimtenes nodevību“.
Andrejs Jansons mācījās Cēsu 1. vidusskolā, pēc tam studēja Latvijas Valsts mākslas akadēmijas tēlniecības nodaļā (1955–1961). Savā darbnīcā Cēsu "Siļķēs" veidoja galvenokārt kapu pieminekļus un piemiņas akmeņus. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Andrejs Jansons atjaunoja sava tēva Kārļa Jansona veidotos pieminekļus, kas bija iznīcināti padomju laikos - "Lāčplēsis un Melnais bruņinieks" Jelgavā, "Latgales Māra" Rēzeknē, "Latgales partizānu pulka kritušajiem karavīriem 1919.-1920.g." Balvos un citus. Cēsu pils parka dīķī esošās skulptūras autors.
Bija Cēsu rajona padomes deputāts. Līdzautors „Cēsu grāmatai”.
Miris 2006. gada 16. decembrī, apglabāts Cēsu Meža kapos.
Gotlobs Dāvids Hartmanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1752. gada 2. septembrī Rosvagā tagadējā Bādenes-Virtembergas zemē skolotāja Izraēla Hartmaņa ģimenē. Mācījās Blauboirenes un Bebenhauzenes klostera skolās (1767-1771) un Tībingenes universitātē (1771-1773). Šajā laikā sacerēja savas bardu dziesmas (Bardengesänge) un atdzejoja Horāciju. 1773. gadā aizstāvēja Dr. phil. grādu Erfurtes universitātē (Sophion oder die Bestimmung des Jünglings).  
1774. gadā viņu uzaicināja kļūt par Jelgavas akadēmiskās ģimnāzijas filozofijas profesoru. Īsu brīdi bija akadēmijas prorektors (1775). Jelgavā Hartmanis nelaimīgi iemīlējās Elīzā fon der Rekē un, līdzīgi kā Gētes "Jaunā Vertera ciešanu" varonis, 1775. gada 5. novembrī Jelgavā izdarīja pašnāvību. Apglabāts Svētās Trīsvienības baznīcā.
Edvīns Zariņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1954. gada 9. novembrī Rīgā, agri zaudējis māti, audzis pie vecāsmātes Čiekurkalnā. Mācījās Rīgas 1. bērnu mūzikas skolā, aizrāvās ar hokeju, futbolu un cīņas sportu. Spēlēja ģitāru vispirms skolas ansamblī, tad mācības skolā pārtrauca, strādāja rūpnīcā un spēlēja ģitāru Gunāra Freidenfelda vadītajā Tramvaju un trolejbusu pārvaldes (TTP) kluba ansamblī (neoficiāli sauktu par „Prauliem”). Uzstājās 1972. gada festivālā  „Liepājas dzintars”. Neilgu laiku muzicēja kopā Kasparu Dimiteru un Ivaru Godmani, pamatā atkaņojot grupas „Creedence Clearwater Revival” dziesmas.
1975. gadā viņu iesauca Padomju armijā, pēc dienesta Zariņš pievienojās Bauskas kultūras nama ansamblim, kas 1979. gadā Skaistkalnes zaļumballē pirmo reizi uzstājās ar nosaukumu „Dālderi”.  Uzstājās Latvijas televīzijas raidījumā “Varavīksne”, kļuva populārs ar dziesmu „Dzeltenie aizkari”, kas 1981. gadā piedalījās “Mikrofona” aptaujā. 1983. gadā grupas „Dālderi” pajuka, bet 1988. gadā tika atjaunota citā sastāvā. Līdztekus strādāja Bauskas galdniecībā. 
1996. gadā Edvīns Zariņš izveidoja kantrī mūzikas grupu „Dakota”, kas bieži uzstājās Lietuvā.
2013. gadā Edvīnu Zariņu uzņēma Latvijas mūziķu Slavas alejā Liepājā.
Par Latvijas PSR suverenitāti

Latvijas PSR Augstākās Padomes deklarācija „Par Latvijas PSR suverenitāti” ir dokuments, kuru 1989. gada 28. jūlijā pieņēma Latvijas PSR Augstākā Padome Anatolija Gorbunova vadībā. Šī deklarācija pasludināja, ka PSRS likumi Latvijas teritorijā stājas spēkā tikai pēc tam, kad tos ratificējis Latvijas PSR augstākais valsts varas orgāns.

Preambula

Deklarācijas preambulā bija konstatēts, ka ilgstoši tika pārkāptas latviešu tautas tiesības uz savdabīgu attīstību un nacionālo pašnoteikšanos. 1917.—1920. gadā bija izveidots padomju nacionālais valstiskums (Latvijas SPR), bet vēlāk neatkarīga demokrātiska republika, kuru atzina Ļeņina vadītā Padomju Krievija un citas pasaules valstis.
1940. gadā, balstoties uz 1939. gada 23. augusta Neuzbrukšanas pakta slepeno papildu protokolu, ko bija parakstījusi Vācija un Padomju Savienība, Latvijas Republikas valstiskā suverenitāte tika zaudēta un tā tika iekļauta PSRS sastāvā. Staļinisms un tam sekojošais administratīvi komandējošais totalitārisms noveda pie Latvijas ekonomikas un kultūras pagrimuma, kā arī ekoloģiskās krīzes, deformēja nacionālās attiecības un devalvēja vispārcilvēciskās vērtības.

Sekas

1990. gada vēlēšanās ievēlētā LPSR Augstākā Padome pieņēma deklarāciju „Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu” ar atsauci uz deklarāciju „Par Latvijas PSR suverenitāti”.
Arianne Kaoili

Personīgā dzīve

2017. gadā apprecējusies ar Armēnijas šaha lielmeistaru Levonu Aronjanu (dzimis 1982.).
Vilhelms Gotlībs Frīdrihs Beitlers

Dzīvesgājums

Dzimis 1745. gada 14. februārī Reitlingenē. Studēja tieslietas un matemātiku Tībingenes universitātē, 1767. gadā ieguva Dr. jur. grādu un sāka strādāt Virtembergas hercoga galma tiesas arhīvā, tad bija mājskolotājs Polijā. 1773. gadā Beitlers Berlīnē iepazinās ar Jelgavas Pētera akadēmijas idejas autoru profesoru J. G. Zulceru, pēc kura ieteikuma viņš 1775. gadā sāka strādāt par matemātikas profesoru Jelgavā. Atkārtoti bija ģimnāzijas prorektors (1777-1778, 1785—1786, 1795—1797).
Drīz pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes inkorporācijas Krievijas impērijā 1795. gadā viņu ievēlēja par Pēterburgas zinātņu akadēmijas goda locekli. 1801. gadā viņu iecēla par jaundibināmās Jelgavas universitātes matemātikas profesoru, viņš palika Jelgavā arī tad, kad jauno universitāti atvēra Tērbatā.
Miris 1811. gada 12. septembrī Jelgavā.
Giljotīna

Giljotīna (franču: Guillotine) ir ierīce, ar kuras palīdzību tiek izpildīts nāvessods, nocērtot galvu. Tā sastāv no gara vertikāla rāmja, kam augšā atrodas asmens. Persona, kam jāizpilda nāvessods, tā laikā atrodas rāmja apakšā tā, lai kakls atrastos tieši zem asmens. Asmens tiek atbrīvots, tas, krītot lejā, atdala galvu no pārējā ķermeņa.
Giljotīna ir vislabāk pazīstama ar lietojumu Francijā, tāpat tā tikusi izmantota Vācijā Trešā reiha laikā. Giljotīna tika ieviesta 1792. gadā Lielās franču revolūcijas laikā pēc franču ārsta Žozefa Ignasa Giljotēna (Joseph-Ignace Guillotin) ieteikuma (1789. gada 10. oktobrī viņš to piedāvāja savā runā Nacionālajā Asamblejā). Lielās Franču revolūcijas laikā nāvessods tika izpildīts aptuveni 16 000 revolucionāru. Giljotīnas nāvessoda izpildīšanai tikušas izmantotas arī vēl pēc franču revolūcijas, līdz 1981. gadā ar tobrīdējā Francijas prezidenta Fransuā Miterāna atbalstu sodīšana ar giljotīnu tika atcelta. Pēdējais, kam nāvessods ticis izpildīts ar giljotīnu, bija par draudzenes spīdzināšanu un slepkavību 1977. gada 10. septembrī sodītais Hamida Džandobi (arābu: حميدة جندوبي). Šis bija arī pēdējais nāvessods, kas veikts Rietumeiropā.
Virga

Vēsture

1575. gadā Virgas muiža kā lēnis piešķirts Livonijas ordeņa vasaļa Konrāda Noldes dzimtai. 1583. gadā apstiprināts dzimtas zīmogs un ģerbonis, kas tagad redzams Virgas muižas zāles durvīs.
Ziemeļu kara laikā 1701. gada ziemā Virgā atradās Zviedrijas karaļa Kārļa XII karaspēka nometne.  1875. gadā pagastā tika nodibināta latviešu skola, kas kopš 1935. gada atrodas muižas ēkā. Līdz 1937. gadam Virgā darbojās arī vācu pamatskola. 1892. gadā pirmoreiz minētas Virgas holandiešu tipa vējdzirnavas, kas Liepājas — Priekules — Ezeres autoceļa malā darbojās līdz 1937. gadam.
2001. gada vasarā Virgā tika atklāta piemiņas zīme "Kārļa zābaks".
Kijevas "Dinamo"

Vēsture

Klubs dibināts 1927. gadā kā amatieru komanda.
Raiens Geclafs

Spēlētāja karjera

2001. gadā Geclafs uzsāka spēlēt Rietumu hokeja līgas kluba Kalgari "Hitmen" sastāvā. Kluba sastāvā kanādiešu uzbrucējs "Hitmen" rindās turpināja spēlēt līdz 2004.—05. sezonas noslēgumam, kad aizvadīja arī vairākas spēles AHL.
2005.—06. sezonā Raienam izdevās ielauzties un nostiprināties NHL kluba Anahamas "Mighty Ducks" rindās, nākamajā sezonā kluba sastāvā izcīnot Stenlija kausu. Sākot ar 2010.—11. sezonu Geclafs pilda "Ducks" komandas kapteiņa funkcijas.
Kanādas izlases rindās 2010. un 2014. gadā Geclafs kļuva par Olimpisko čempionu, kā arī 2008. un 2012. gada Pasaules čempionātos, 2008. gadā izcīnot sudraba medaļu.
Pasaules luterāņu federācija

Pasaules luterāņu federācija (angļu: Lutheran World Federation (LWF), vācu: Lutherischer Weltbund) (PLF) ir senākā un lielākā vispasaules luterisko kristiešu organizācija, kuras dalībbaznīcu starpā pastāv altāra un kanceles sadraudze.
PLF dibināta Lundā, Zviedrijā 1947. gadā. Pašlaik PLF vadība izvietota Ženēvā, Šveicē. PLF ir aktīva ekumeniskā dialoga partnere (piemēram, ar Romas katoļu baznīcu 1999. gadā noslēgtais Kopējais paziņojums par Attaisnošanas mācību).
Pašlaik PLF 78 valstīs apvieno vairāk kā 72 miljonus luterāņu 144 baznīcās. Lielākās PLF baznīcas ir Zviedrijas baznīca (apm. 7 milj.), Tanzānijas evaņģēliski luteriskā baznīca (apm. 5,6 milj.), Etiopijas evaņģēliskā (Mekane Jesus) baznīca (apm. 5,5 milj.), Amerikas evaņģēliski luteriskā baznīca (apm. 5 milj.), Dānijas baznīca (apm. 4,5 milj.) un Somijas luteriskā baznīca (apm. 4,4 milj.).
Latviju PLF pārstāv LELB un LELBāL. LELBāL ir viena no PLF dibinātājām. LELB okupācijas varu darbības dēļ iestājās Pasaules luterāņu federācijā tikai pagājušā gadsimta 60. gadu vidū.
Moai

Moai ir akmens statujas, ko rapanujieši izcirta no klintīm Lieldienu salā laikā starp 1100. un 1680. gadu. Gandrīz puse no visām statujām atrodas Rano Raraku krāterī, taču vairāki simti statuju tika transportētas apkārt salai un atrodas uz akmens platformām. Gandrīz visām moai statujām ir lielas galvas, kas veido ³⁄₈ no visas statujas. Lielākā uzceltā statuja, kas tiek saukta par Paro, ir 9,8 metrus augsta un sver aptuveni 82 tonnas. Smagākā statuja ir 86 tonnas smaga, tomēr tā nav pabeigta — ja būtu, tā būtu aptuveni 21 metru augsta un 270 tonnas smaga.
Kopsummā ir uzskaitītas 887 monolītas akmens statujas pašā Lieldienu salā, kā arī muzeju kolekcijās citur pasaulē. Par "Lieldienu salas akmens galvām" bieži sauktās figūras patiesībā ir pilnībā izveidoti torsi vai uz ceļiem sēdošas figūras ar rokām uz vēdera. Dažas stāvus esošās figūras gadu gaitā iegrimušas zemē līdz pat kaklam.
Lielākā daļa (95%) moai ir izkalti no viegli apstrādājamā tufa vai vulkāniskajiem izdedžiem, kas atrodami salā vienā vietā — izdzisušā vulkāna Rano Raraku iekšienē. Skulptūru izkalšanai salinieki lietoja bazalta kaltus — toki, kas lielā skaitā joprojām atrodami akmeņlauztuvēs. Šie akmens kalti tika uzasināti, noskaldot tiem jaunas šķautnes, kad vecās notrulinājās. Vienas statujas izkalšanai piecu vai sešu cilvēku komandai bija nepieciešams apmēram gads. Katra statuja attēlo mirušu garaušu virsaiti vai citu ievērojamu personu, to ķermeņi apglabāti ahu, uz kuriem statujas uzstādītas.
Tikai ceturtā daļa visu statuju tika uzstādītas. Apmēram puse joprojām atrodas Rano Raraku akmeņlauztuvēs un pārējās dažādās salas vietās, iespējams, pamestas transportējot. Milzīgo statuju transportēšanai tika izmantotas miro manga erua - Y formas kamanas ar šķērskokiem, kuras vilka ar ap statujas kaklu apsietām no hauhau koka mizas izgatavotām tauvām. Statujas pārvietošanai, atkarībā no tās izmēra, bija nepieciešami 180 līdz 250 vīru. Ap 50 no šodien stāvošajām statujām ir no jauna uzstādītas mūsdienās. Pirmo moai no jauna Anakenas līcī, izmantojot tradicionālās metodes, uzstādīja 1958. gadā Tūra Heijerdāla Kon-Tiki ekspedīcijas laikā.
Langhovde

Langhovde (norvēģu: Langhovde) ir 13 km gara un 7 km plata oāze Licova-Holma līča austrumu piekrastē Austrumantarktīdā. Izvietojusies dienvidos no Hovda līča Sojas krastā 18 km uz dienvidiem no Šovas polārstacijas. Sastāv no klinšainiem pauguriem. Apvidu nokartēja norvēģu kartogrāfi pēc Larsa Kristensena 1936.-1937. gadu ekspedīcijas aerofotomateriāliem un nosauca par 'garo pauguru'.
Apvidu kopš 1957. gada intensīvi pētījušas Japānas antarktiskās ekspedīcijas. 3 km garam un 0,5-1,5 km platam apgabalam Jukidori ielejā 1987. gadā piešķirts Speciālas zinātniskas nozīmes vietas statuss.
Zavens Andriasjans

Biogrāfija

Šahu iemācījies spēlēt piecu gadu vecumā. Septiņu gadu vecumā uzvarējis Armēnijas jauniešu šaha čempionātā U10 vecuma grupā. Atkārtojis šo panākumu vēl 1998. un 1999. gadā, turklāt abos turnīros uzvarot visus savus pretiniekus. Vēlākajos gados turpinājis krāt uzvaras Armēnijas jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. Četrpadsmit gadu vecumā pēdējo reizi uzvarējis Armēnijas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā, bet pēc tam pārtraucis piedalīties šajos turnīros.
2005. gadā uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā, turklāt tajā pašā gadā uzvarējis arī šīs grupas jauniešu Eiropas ātrā šaha čempionātā, kā arī bijis pirmais Maskavas starptautiskā šaha festivāla Aeroflot Open B turnīrā. 2006. gadā izcīnījis sudraba medaļu Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā un uzvarējis Pasaules jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā.
2010. gada novembrī uzvarējis Krievijas kausa izcīņā šahā, finālā pieveicot Artjomu Timofejevu. 2012. gadā bijis otrais Armēnijas šaha čempionātā aiz Hranta Melkumjana. 2012. gada decembrī dalījis pirmo vietu Groningenas starptautiskajā šaha festivālā. 2016. gadā uzvarējis Armēnijas šaha čempionātā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā Andriasjanam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2006. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Henns-Kārels Hellats

Henns-Kārels Hellats (1932. gada 5. aprīlis - 2017. gada 13. oktobris) bija igauņu dzejnieks un prozaiķis, Igaunijas Rakstnieku savienības biedrs kopš 1975. gada. Viņš bija Igaunijas Kongresa loceklis. Hellats igauņu valodā ieviesa vārdu ulme — fantastika, piedāvājot šo vārdu lietot termina "teaduslik fantastika" — neveikla kalka no krievu "naučnaja fantastika" vietā. Viņš arī ir pirmā igauņu valodā sarakstītā zinātniskās fantastikas romāna autors — viņa spalvai pieder antiutopisks romāns "Sieviešu pasaule" (Naiste maailm), kas divās grāmatās 1976. un 1978. gadā grāmatu sērijā "Mirabilia" iznāca izdevniecībā "Eesti Raamat". Viņš bija vienīgais igauņu autors, kura darbs tika izdots šajā sērijā (līdztekus brāļu Strugacku, Jeremeja Parnova, Ursulas Le Gvinas un Aizeka Azimova darbiem).
Brūnais punduris

Brūnais punduris ir debess ķermenis, kura masa nepārsniedz 0,08 Saules masu. Pašreiz neeksistē vispārpieņemta definīcija, kura precīzi definētu, kas ir brūnais punduris. Par brūnajiem punduriem dēvē debess ķermeņus, kuru masa ir mazāka kā zvaigznēm, jo to dzīlēs nenotiek zvaigznēm tipiskas kodolreakcijas, kurās ūdeņradis pārvēršas hēlijā, tomēr tie ir lielāki par planētām (jeb debess ķermeņiem ar masu, lielāku par 13 Jupitera masām (MJ)). Lai arī brūno punduru dzīlēs nenotiek ūdeņraža kodolreakcijas, tomēr objektos, kuri ir masīvāki par 13 MJ var notikt deitērija kodolreakcijas, masīvākos par 65 MJ var notikt litija kodolreakcijas. Brūnie punduri veidojas līdzīgi kā zvaigznes, saspiežoties starpzvaigžņu gāzes un putekļu mākoņiem.
Brūnie punduri izstaro galvenokārt infrasarkano starojumu, kurš rodas, tiem lēnām saspiežoties. Kad saspiešanās ir beigusies, brūnais punduris pakāpeniski atdziest. Lai arī nosaukumā tiek lietots vārds „brūnais”, mēs tos, visticamāk, redzētu kā purpursarkanus  vai oranžsarkanus objektus.
Pirmais apstiprinātais atklātais brūnais punduris ir Teide 1. Tas atrodas Plejādēs apmēram 400 ly attālumā no Zemes. Tā esamība tika apstiprināta 1995. gadā.
Tuvākais zināmais brūnais punduris ir WISE 1049-5319. Tas atrodas 6,6 ly attālumā no Saules Buru zvaigznājā.
Brūnos pundurus iedala pēc spektra klasēm, izšķir M, L, T un Y spektra klases brūnos pundurus.
Andrejs Eglītis

Biogrāfija

Andrejs Eglītis dzimis 1912. gada 21. oktobrī Ļaudonas pagasta "Siliešos", kalpu ģimenē. Skolas gaitas uzsācis 1922. gadā Ļaudonas pamatskolā. Pēc skolas absolvēšanas vēlas turpināt mācības ģimnāzijā, bet nepietiekamā finansējuma dēļ dodas uz Rīgu un iestājas Rīgas pilsētas tehnikumā. Jau šajā laikā Eglītis aizraujas ar literatūru, tiek sarakstīti pirmie dzejoļi. Paralēli viņš arī aktīvi aizraujas ar sportu, it sevišķi futbolu. 
Pēc tehnikuma absolvēšanas 1935. gadā Andrejs Eglītis tiek iesaukts Latvijas armijas obligātajā karadienestā. Vēlas uzsākt virsnieka karjeru. 1936. gadā iestājas karaskolā, bet drīz vien mācības pamet, jo saprot, ka armijas dzīvei nav piemērots.
1938. gadā uzsāk žurnālista gaitas laikrakstos Brīvā Zeme un Rīts. Darbojies arī Latvijas radio informācijas daļā. Vēlās uzsākt teoloģijas studijas Latvijas universitātē taču šo nodomu izjauc karš.
Otrais pasaules karš un Latviešu tautas liktenis tajā atstāj smagu iespaidu Eglīša dzejā. 1943. gadā top Andreja Eglīša un komponistes Lūcijas Garūtas kantāte Dievs tava zeme deg.
1943. gadā Andreju Eglīti iesauc Latviešu Leģionā. Nosūtīts uz kara korespondentu apmācības grupu Berlīnē. Pēc atgriešanās piekomandēts 19.divīzijai ar kuru nogājis kauju ceļu no Cesvaines līdz Liepājai. 1945. gada aprīļa beigās, kad Liepājā beidz iznākt laikraksts Tēvija, kļūst par jauna dienas laikraksta Laika Balss redaktoru. Tomēr, vācu armijas sakāves dēļ, redakcija tā arī nesāk darbu. 1945. gada maijā no Liepājas, kopā ar daudziem citiem latviešu inteliģentiem, bēgļu laivā emigrē uz Zviedriju (Gotlandi). Dzīvojis Stokholmā.
Aktīvi iesaistās trimdas latviešu sabiedriskajā dzīvē. 1947. gadā piedalījies Latviešu Nacionālā fonda (LNF) dibināšanā. No 1948 līdz 2000. gadam bija šī fonda ģenerālsekretārs.
1972. gadā kļuvis par Pasaules Brīvo latviešu apvienības (PBLA) Tautas balvas laureātu.
1953. gadā apprecējies ar Andu Jaunvīksni
1994. gadā apbalvots ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, bet 2003. gadā ieguvis arī Ministru kabineta balvu.
1998. gadā Andrejs Eglītis pēc 53 svešumā pavadītiem gadiem atgriežas uz patstāvīgu dzīvi Latvijā.
Miris Rīgā, 2006. gada 23. februārī.

Literārā darbība

Andrejs Eglītis ir spilgta personība Latviešu dzejā. Lielāko dzīves daļu pavadot trimdā viņa dzejas galvenais vēstījums un stūrakmens ir patriotisms un tēvzemes mīlestība. Eglīša trimdā rakstīto liriku caurstrāvo mīlestības skumjas, sāpes par zaudēto un izpostīto dzimteni, par tautas likteņiem. Tomēr visu viņa dzeju caurstrāvo pārliecība, ka Latvijas brīvība ir neizbēgama. Netiek pat pieļauta cita iespējamība. Viņa darbi bija viens no daudzajiem elementiem, kas visus 50 gadus uzturēja ticību Latvijas brīvībai, trimdas latviešu sabiedrībā. Arī pēc atgriešanās Latvijā turpinājis uzsvērt, ka tautai nepieciešams atgūt savu pašcieņu. 
Pats par sevi dzejnieks ir teicis: ”Visa mana dzeja veltīta tikai Tēvzemei. Visas manas uzrakstītās grāmatas ir manas dzimtās zemes cildinājums. Dzeja ir manī ierakstīta. Visi dzejoļi ir no zemapziņas. Bieži vien tie ir uzplaiksnījumi, kad vajag tikai pierakstīt.”
Parīzes nolīgums

Parīzes nolīgums (franču: Accord de Paris, angļu: Paris Agreement) ir viena no ANO vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām nolīgumiem, kas nosaka regulas, lai samazinātu oglekļa dioksīda nokļūšanu atmosfērā sākot ar 2020. gadu. Vienošanās tika sagatavota Kioto protokola vietā. Nolīgums tika sagatavots 2015. gada 12. decembrī Parīzē, 21. klimata pārmaiņu konferencē, bet parakstīts 2016. gada 22. aprīlī. gada decembrī.
Eiropas Savienība, tātad arī Latvija, šo nolīgumu ir parakstījusi.