Indija

Etimoloģija

Nosaukums Indija ir atvasināts no Indas upes nosaukuma, kas, savukārt, ir cēlies no senpersiešu valodas vārda Hindu, sanskrita Sindhu, kā vietējie iedzīvotāji vēsturiski dēvēja šo upi. Senie grieķi indiešus sauca par Indoi (Ινδοί), kas nozīmē "Indas cilvēki". Indijas konstitūcijā un dažās Indijas valodās kā oficiāls nosaukums ar līdzvērtīgu statusu tiek lietots vārds Bhārat (IPA: /bʰɑːrət̪/). Indostāna jeb Hindustāna, kas ir persiešu apzīmējums "Hindu zemei" un vēsturiski attiecas uz Ziemeļindiju, arī laiku pa laikam tiek lietots kā sinonīms visai Indijai.

Ģeogrāfija

Indija, Indijas subkontinenta galvenā daļa, atrodas uz Indijas tektoniskās plātnes, kas ir Indo-Austrālijas plātnes mazāka daļa. Indija robežojas ar Pakistānu, Ķīnu, Mjanmu, Bangladešu, Nepālu un Butānu. Uz dienvidiem no Indijas atrodas Indijas okeāns.
Indiju veidojošie ģeoloģiskie procesi sākās pirms septiņdesmit pieciem miljoniem gadu, kad Indijas subkontinents, daļa no dienvidu superkontinenta Gondvānas, uzsāka dreifēšanu ziemeļaustrumu virzienā; tā ilga piecdesmit miljonus gadu — pāri tad vēl neizveidojušajamies Indijas okeānam. Subkontinenta sekojošā sadursme un subdukcija ar Eirāzijas plātni izraisīja Himalaju, planētas augstāko kalnu, pacelšanos un tie šobrīd norobežo Indiju ziemeļos un ziemeļaustrumos. Dienvidos, tieši pie Himalajiem, bijušajā jūras dibenā plātne pārvietojoties radīja milzīgu ieplaku, kas, pakāpeniski piepildoties ar upju nogulsnēm, izveidoja tagadējo Indas-Gangas līdzenumu. Uz rietumiem no šī līdzenuma atdalīts ar Arāvalli kalnu grēdu, atrodas Tara tuksnesis. Sākotnējā Indijas plātne šobrīd veido Indostānas pussalu, vecāko un ģeoloģiski visstabilāko Indijas daļu, kas uz ziemeļiem izplešas līdz pat Sātpuras un Vindhjas kalnu grēdām centrālajā Indijā. Šīs paralēlās grēdas stiepjas no Arābijas jūras krasta Gudžarātā rietumos uz ar akmeņoglēm bagāto Nāgpuras plato Džhārkhandas austrumos. Indostānas pussalas dienvidu daļā atrodas Dekānas plato, ko no jūras piekrastes norobežo piekrastes grēdas Rietumgati un Austrumgati; Dekānas plato sastāv no vecākajiem iežiem Indijā; daži no tiem ir pat vairāk nekā miljardu gadu veci.
Indija atrodas uz ziemeļiem no ekvatora starp ziemeļu platuma 6°44' un 35°30' un austrumu garuma 68°7' un 97°25'.
Indijas krasta līnija ir 7517 kilometrus gara; no tiem 5423 kilometri pieder Indostānas pussalai, bet atlikušie 2094 kilometri Andamanu, Nikobaru un Lakšadvīpu salām. Saskaņā ar Indijas flotes hidrogrāfiskajām kartēm, cietzemes krasts ir šāda sastāva: 43% smilšu pludmales, 11% akmeņains krasts, ieskaitot klintis, bet 46% ir purvaini krasti.
Starp nozīmīgākajām upēm, kuru izteka ir Himalajos un kas lielāko daļu plūst cauri Indijai, ir Ganga un Brahmaputra, abas ietek Bengālijas līcī. Nozīmīgas Gangas pietekas ir Jamuna un Kosī, kuru ārkārtīgi zemais slīpums ir cēlonis ikgadējiem postošiem plūdiem. Galvenās pussalas upes, kuru kraujuma slīpums pasargā to ūdeņus no pārplūšanas, ir Godāvari, Mahanadi, Kaveri un Krišnu, kas visas arī ietek Bengālijas līcī; kā arī Narmada un Tāpi, kas ietek Arābijas jūrā. Nozīmīgas Indijas piekrastes iezīmes ir purvainā Kačha Rietumindijā un sanesu Sundarbani delta, ko Indija dala ar Bangladešu. Indijai ir divi arhipelāgi: Lakšadvīpa — koraļļu atoli netālu no Indijas dienvidrietumu piekrastes, un Andamanu un Nikobaru salas — vulkāniska salu virkne Andamanu jūrā.

Klimats

Indijas klimatu spēcīgi ietekmē Himalaji un Tara tuksnesis, kas regulē musonus. Himalaji aizkavē auksto Centrālāzijas nolaides vēju ienākšanu, tādējādi lielākajā daļā no Indijas subkontinenta ir siltāks nekā vairumā vietu līdzīgos platuma grādos. Tara tuksnesim ir izšķiroša loma mitro dienvidrietumu vasaras musonu vēju piesaistē, starp jūniju un oktobri nodrošinot Indijas nokrišņu daudzuma lielāko daļu. Indijā klimats pārsvarā atbilst četrām galvenajām grupām, tas ir tropiski mitrs, tropiski sauss, subtropu mitrs vai kalnu klimats.
Indijā ir 3 atšķirīgi gadalaiki: ziema, vasara un musonu gadalaiks. Ziema sākas novembrī. Ziemai raksturīgs sausums un relatīvi zemākas temperatūras (dienā no 12—18 °C Deli līdz 30 °C Indijas dienvidos, naktī no 2—6 °C Deli līdz 20 °C dienvidos). Martā ziemu nomaina vasara, ar ļoti karstu un sausu laiku. Maijā dienas temperatūra lielā daļā Indijas sasniedz 40 °C. Jūnijā vasaru nomaina musonu vēji, kas atnes spēcīgas lietusgāzes un nedaudz vēsāku laiku.

Flora un fauna

Indijai, atrodoties Indomalajas ekozonā, piemīt nozīmīga bioloģiskā daudzveidība. Kā viena no astoņpadsmit valstīm ar milzīgu daudzveidību, tā ir mājvieta līdz 7,6% no visiem zīdītājiem, 12,6% no visiem putniem, 6,2% no visiem rāpuļiem, 4,4% no visiem abiniekiem, 11,7% no visām zivīm un 6,0% no visām ziedošajām augu sugām. Indija ir mājvieta vairāk nekā 200 miljoniem govju. Daudziem ekoreģioniem, kā, piemēram, sholas mežiem, ir ārkārtīgi augsts endēmisma rādītājs (t.i., tie ir sastopami tikai šajā reģionā); kopumā 33% no Indijas augu sugām ir endēmiskas. Indiju meža sastāvs variējas no Andamanu salu, Rietumugatu un Ziemeļaustrumindijas tropu lietus mežiem līdz Himalaju skuju koku mežiem. Starp šīm galējībām Austrumindijā ir mitrie lapu koku, galvenokārt šalu, meži; centrālajā un Dienvidindijā ir sausie lapu koku, galvenokārt tīkkoka, meži, bet centrālajā Dekānā un rietumu Gangas līdzenumā ir dzeloņaugu, pārsvarā dažādu akāciju veidu, meži. Starp nozīmīgākajiem Indijas kokiem ir ārstnieciskais nīma koks, kas plaši tiek izmantots Indijas tautas ārstnieciskajos līdzekļos. Pīpala vīģes koks, redzams uz Mohendžo-daro zīmogiem, sniedza ēnu Budam Gautamam, kad viņš meklēja apgaismību.
Daudzas Indijas sugas ir cēlušies no kopējām pirmsugām (taxa), kas nākušas no Gondvānas, kam sākotnēji piederēja Indija. Indijas pussalas sekojošā virzīšanās uz Laurāzijas zemes masīvu un sadursme ar to uzsāka sugu masveida apmaiņu. Tomēr vulkānu darbība un klimata izmaiņas pirms 20 miljoniem gadu bija iemesls daudzu Indijas endēmisko varietāšu (formu) izmiršanai. Pēc tam no Āzijas pa diviem zooģeogrāfiskajiem ceļiem gar abām Himalaju malām Indijā ieradās zīdītāji. Tā rezultātā tikai 12,6% no Indijas zīdītāju un 4,5% no putnu sugām ir endēmiskas, pretstatā rāpuļu 45,8% un abinieku 55,8%. Ievērojami endēmiski ir Nilgiri lapu pērtiķis (Trachypithecus johnii) un brūnais un karmīnsarkanais Beddoma krupis (Bufo beddomii) no Rietumgati. Indijā ir 172 jeb 2,9% no Vispasaules Dabas aizsardzības organizācijas noteiktajām apdraudētajām sugām. Tajās ietilpst Āzijas lauva, Bengālijas tīģeris, kurš ir arī Indijas nacionālais dzīvnieks, un Bengālijas grifs (Gyps bengalensis), kuru apdraud drīza izzušana, saistīta ar tā barībā izmantoto liellopu maitām, kas apstrādātas ar diklofenaku.
Pēdējās desmitgadēs tika secināts, ka cilvēku iejaukšanās ir apdraudējums Indijas savvaļas dabai; kā reakcija tika būtiski attīstīta nacionālo parku un aizsargājamo teritoriju sistēma, kas pirmo reizi tika ieviesta 1935. gadā. 1972. gadā Indija ieviesa Dzīvās dabas aizsardzības likumu un projektu "Tīģeris", lai garantētu kritisko dzīves vietu; papildus tam 1980. gadā tika ieviests Mežu saglabāšanas likums. Līdz ar vairāk kā piecsimt dzīvās dabas rezervātiem, Indijā ir arī trīspadsmit biosfēras liegumi, no kuriem četri ietilpst Pasaules Biosfēras liegumu tīklā; divdesmit piecas pārmitrās zemes ir reģistrētas Rāmsaras konvencijā.

Valdība

Indijas konstitūcija, kas stājās spēkā 1950. gada 26. janvārī, ir garākā un izsmeļošākā kādas valsts konstitūcija pasaulē. Konstitūcijas preambulā ir noteikts, ka Indija ir suverēna, sociālistiska, laicīga un demokrātiska republika. Indijai ir divpalātu parlaments, kas darbojas atbilstoši Vestminsteras stila parlamentārajai sistēmai. Tās valsts pārvaldes modeli parasti apzīmē kā "kvazi federālu" — ar spēcīgu centru un vājākiem štatiem, bet kopš 1990. gadu beigām politisko, saimniecisko un sociālo pārmaiņu rezultātā tas ir kļuvis arvien vairāk federāls.
Valsts galva ir Indijas prezidents, kuru uz pieciem gadiem netiešās vēlešanās ievēl vēlēšanu kolēģija. Savukārt valdības galva ir Indijas premjerministrs, kuram pieder lielākā daļa no izpildvaras. Pastāv vienošanās, ka prezidents par premjerministru ieceļ tās partijas vai politiskās savienības pārstāvi, ko atbalsta Indijas parlamenta apakšpalātas vairākums. Izpildvara sastāv no prezidenta, viceprezidenta un no Indijas Ministru padomes, kuru vada premjerministrs. Katram ministram ar portfeli ir jābūt ievēlētam vienā no parlamenta palātām. Indijas parlamentārajā sistēmā izpildvara ir pakļauta likumdevējai varai, un premjerministrs un viņa padome ir tieši atbildīgi parlamenta apakšpalātai.
Indijas likumdevēja varu veido divpalātu parlaments, kas sastāv no augšpalātas, kas tiek saukta par Rajya Sabha (Štatu palātu) un no apakšpalātas, kas tiek saukta par Lok Sabha (Tautas palātu). Štatu palātā ir 245 pastāvīgie locekļi, kas strādā sešu gadus. Vairumu netieši ievēl štata un teritoriālās likumdevējas iestādes proporcionāli štata iedzīvotāju skaitam. 543 no 545 Tautas palātas locekļiem tiek ievēlēti ar tiešu tautas balsošanu un pārstāv atsevišķus vēlēšanu apgabalus piecu gadu garumā. Ja prezidents uzskata, ka angloindiešu kopiena nav pienācīgi pārstāvēta, tad atlikušos divus locekļus viņš ieceļ no kopienas vidus.
Indijas tiesu vara ir centralizēta un tai ir trīs līmeņi — Augstākā tiesa, ko vada Indijas Galvenais tiesnesis, divdesmit viena Augstākā tiesa un liels skaits iztiesāšanas tiesu. Augstākā tiesa ir primāri kompetenta lietās, kas skar pamattiesības un nesaskaņās starp štatiem un Centru, un tai ir apelācijas jurisdikcija pār Augstajām tiesām. Tā ir juridiski neatkarīga, un tā ir tiesīga izziņot likumus un atcelt Savienības vai štata likumus, kas ir pretrunā ar Indijas konstitūciju. Viena no vissvarīgākajām Augstākās tiesas funkcijām ir Indijas konstitūcijas galējā interpretācija.

Partijas un politika

Indija ir pasaulē lielākā demokrātiskā valsts pēc iedzīvotāju skaita. Vairumā štatu pēc neatkarības iegūšanas federālo pārvaldi realizēja Indijas Nacionālais kongress (INC). Štatu politiku ietekmē vairākas nacionālās partijas, tai skaitā INC, Bhartiya Janata Party (BJP), Indijas Komunistiskā (marksistu) partija (CPI(M)) un dažādas reģionālās partijas. INC bija parlamentārais vairākums no 1950. līdz 1990. gadam, izņemot divus īsus laikaposmus. INC nebija pie varas starp 1977. un 1980. gadu, kad vēlēšanās uzvarēja Janata Party, pateicoties sabiedrības neapmierinātībai ar ārkārtas stāvokli, ko bija deklarējusi premjerministre Indira Gandija. Janata Dal Nacionālās frontes koalīcija savienībā ar Kreisās frontes koalīciju uzvarēja 1989. gada vēlēšanās, bet spēja noturēties pie varas tikai divus gadus. Tā kā 1991. gada vēlēšanās neviena no politiskajām partijām neieguva vairākumu, INC izveidoja mazākuma valdību premjemrministra P.V. Narasimha Rao vadībā, kas nostrādāja pilnu piecu gadu termiņu.
No 1996. līdz 1998. gadam federālajā valdībā bija nemiera periods ar vairākām īslaicīgām valdošajām apvienībām. 1996. gadā, pēc Apvienotās frontes koalīcijas, kurā neietilpa ne BJP, ne INK, uz īsu laiku valdību izveidoja BJP. 1998. gadā BJP kopā ar vairākām citām partijām izveidoja Nacionālo Demokrātisko aliansi (NDA) un kļuva par pirmo ne Kongresa valdību, kas nostrādāja pilnu piecu gadu termiņu. 2004. gada Indijas vēlēšanās lielāko skaitu no Lok Sabha vietām ieguva NIK un izveidoja koalīcijas valdību, kas tika saukta par Apvienoto Progresīvo aliansi (APA) un ko atbalstīja dažādas kreisā novirziena partijas un BJP opozīcijā esošie dalībnieki. Indijas vispārējās vēlēšanās 2009. gadā vēlreiz pie varas nāca APA, lai gan kreiso partiju īpatsvars koalīcijā bija krasi samazinājies.

Ārpolitika

Kopš neatkarības iegūšanas 1947. gadā Indija ir uzturējusi draudzīgas attiecības ar lielāko daļu valstu. Tā uzņēmās vadošo lomu 1950. gados, aizstāvot Eiropas koloniju neatkarību Āfrikā un Āzijā. Indija bijusi iesaistīta divos īsos militāros iebrukumos kaimiņvalstīs; tie bija Indijas Miera uzturēšanas spēki Šrilankā un operācija "Kaktuss" Maldivu salās. Indija ir Nāciju Sadraudzības dalībvalsts un Nepievienošanās Kustības dibinātājvalsts. Pēc Ķīnas-Indijas kara un 1965. gada Indijas-Pakistānas kara Indijai izveidojās draudzīgas attiecības ar Padomju Savienību un tādas tās palika līdz pat Aukstā kara beigām. Indija karoja divos karos ar Pakistānu pār Kašmīras konfliktu. Trešā Indijas un Pakistānas kara rezultātā radās Bangladeša (toreiz kā Austrumpakistāna). Tāpat Siačenas šļūdonis ir bijis iemesls atsevišķām sadursmēm starp abām valstīm. 1999. gadā starp Indiju un Pakistānu risinājās nepieteikts karš par Kargilu.
Pēdējos gados Indijai ir bijusi nozīmīga loma SAARC (Dienvidāzijas reģionālās sadarbības asociācijā) un PTO (Pasaules Tirdzniecības organizācijā). Trīsdesmit piecas Apvienoto Nāciju miera uzturēšanas operācijas četros kontinentos Indija ir atbalstījusi gandrīz ar 55000 militārpersonām un policistiem. Par spīti kritikai un militārajām sankcijām, Indija neatlaidīgi ir atteikusies parakstīt līgumu par vispārējo atomieroču izmēģinājumu aizliegumu un kodolieroču neizplatīšanas līgumu, tā vietā dodot priekšroku savas kodolprogrammas suverenitātes saglabāšanai. Jaunākās Indijas valdības iniciatīvas nostiprināja attiecības ar Savienotajām Valstīm, Ķīnu un Pakistānu. Saimniecības jomā Indijai ir tuvas attiecības ar citām jaunattīstības valstīm Dienvidamerikā, Āzijā un Āfrikā.

Bruņotie spēki

Indija uztur trešos lielākos militāros spēkus pasaulē, kas sastāv no Indijas Armijas, Flotes, Gaisa spēkiem un tādus palīgspēkus kā Paramilitārie spēki, Krasta apsardze un Stratēģisko Spēku pavēlniecība. Indijas Bruņoto spēku augstākais komandieris ir Indijas prezidents. Indija aizsardzībā cieši sadarbojas ar Krieviju, Izraēlu un Franciju, kas ir tās galvenie ieroču piegādātāji. Aizsardzības Pētījumu un Attīstības organizācija (APAO) pārrauga vietējo uzlaboto ieroču un militārā aprīkojuma izstrādi, ieskaitot ballistiskās raķetes, iznīcinātājlidmašīnas un smagos kaujas tankus, nolūkā samazināt Indijas atkarību no ārzemju importa. Pēc 1974. gada pirmā kodolizmēģinājuma Indijas rīcībā nonāca kodolenerģija, vēlāk tika veikta Operācija "Smaidošais Buda" un 1998. gadā — arī apakšzemes izmēģinājumi. Indija attiecībā pret kodolieročiem uztur "pirmā neuzbrukšanas" politiku. 2008. gada 10. oktobrī tika parakstīts Indijas un Savienoto Valstu civilās kodolenerģijas līgums, pirms kura Indija saņēma atteikumus no Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras (SAA) un Atompiegādātāju grupas (APG), tādējādi tika izbeigti ierobežojumi kodoltehnoloģiju tirdzniecībā, ar kuriem Indija de facto ir kļuvusi par sesto kodolspēku pasaulē.

Kultūra

Indijas kultūra ir iezīmīga ar savu augsto sinkrētisma pakāpi un kulturālo plurālismu. Tas tiek apzināts, lai pasargātu izveidojušās tradīcijas, tomēr tas uzsūc arī jaunas paražas, tradīcijas un idejas no iebrucējiem un imigrantiem un izplata savas kultūras ietekmi uz pārējām Āzijas daļām. Tradicionāli Indijas sabiedrību kontrolē samērā strikta sociālā hierarhija. Indijas kastu sistēma Indijas subkontinentā nosaka sociālo noslāņošanos un sociālos ierobežojumus, kurā sociālās šķiras nosaka tūkstošiem endogāmu pārmantoto grupu, kas bieži tiek sauktas par jātis vai par kastām.
Tradicionālās ģimenes vērtības Indijā tiek ļoti cienītas un patriarhālās ģimenes ar kopā dzīvojošām vairākām paaudzēm ir norma, lai gan pilsētās par izplatītu kļūst kodola ģimene, kas parasti sastāv tikai no laulātajiem un viņu bērniem. Nomācošo vairākumu indiešu ir apprecinājuši viņu vecāki vai citi godājami ģimenes locekļi, ar līgavas un līgavaiņa piekrišanu. Laulības ir paredzētas uz visu dzīvi, un šķiršanos īpatsvars ir ārkārtīgi mazs. Vēl joprojām izplatītas ir bērnu laulības — puse no Indijas sievietēm ir apprecējušās pirms 18 gadu vecuma, pirms pilngadības sasniegšanas.
Indijas virtuvi raksturo plaša reģionālo stilu dažādība un izsmalcināts garšaugu un garšvielu izmantojums. Galvenā pārtika reģionā ir rīsi (sevišķi dienvidos un austrumos) un kvieši (vairāk ziemeļos). Garšvielas, kas sākotnēji bija vietējās Indijas subkontinentā, tagad tiek patērētas visā pasaulē — tie ir melnie pipari; turpretī visā Indijā populāros asos čili piparus ieviesa portugāļi.
Tradicionālais Indijas apģērbs variējas atšķirībā no reģiona ar krāsām un veidiem un ir atkarīgs no dažādiem faktoriem, ieskaitot klimatiskos. Populāri apģērbu veidi ir drapēti apsegi kā sari sievietēm un dhoti vai lungi vīriešiem; bez tam ir populārs arī šūts apģērbs, kā šarovāri sievietēm un kurta virskrekli un Eiropas stila bikses vīriešiem.
Daudziem Indijas svētkiem ir reliģioza izcelsme, lai gan daži no tiem tiek svinēti neatkarīgi no kastas un ticības. Daži populārākie svētki ir Divali, Ganeša čaturtkhi, Ugadi, Thai Pongal, Holi, Onam, Vijayadasami, Durga Puja, Dzīru svētki, Bakr-Id, Ziemassvētki, Buddha Jayanti (Vesaka — Gautamas Budas dzimšanas diena) un Vaisakhi. Indijā ir trīs valstiskās brīvdienas. Citas brīvdienas, no deviņām līdz divpadsmit, tiek oficiāli ievērotas atsevišķos štatos. Reliģiskās prakses ir ikdienas dzīves neatņemama sastāvdaļa un ir ļoti sabiedriska lieta.
Indijas arhitektūra ir viena no jomām, kas attēlo Indijas kultūras dažādību. Daudz kas no tās, ieskaitot tādus ievērojamus pieminekļus kā Tadžmahāls un citus Mogulu arhitektūras piemērus un Dienvidindijas arhitektūru, veido seno un daudzveidīgo vietējo tradīciju sajaukumu no atsevišķām valsts daļām un ārzemēm. Vietējā arhitektūrā redzama arī ievērojama reģionālā dažādība.
Indijas mūzika aptver plašu tradīciju un reģionālo stilu diapazonu. Klasiskā mūzika galvenokārt ietver divus žanrus — Ziemeļindijas hindustani un Dienvidindijas karnātiskās tradīcijas un to dažādos atvasinājumus reģionālās tautas mūzikas veidā. Populārās mūzikas veidi ir filmu un tautas mūzika; labi pazīstama mūsdienu forma ir baulu sinkrētiskā mūzika.
Indijas dejām arī ir atšķirīgas formas — tautas un klasiskā. Starp labi zināmām tautas dejām ir bhangra no Pendžābas, bihu no Assamas, čhau no Rietumbengāles, džarkhanda un sambalpuri no Orisas un ghomara no Radžastānas. Indijas Nacionālās mūzikas, dejas un drāmas akadēmijas kā klasiskās dejas ir apstiprinājusi astoņas dejas formas, daudzas stāstījuma veidā un ar mitoloģiskiem elementiem. Tās ir: bharatanatjama no Karnatakas štata un Tamilnadas, kathaka no Utara Pradešas, kathakali un mohinijatama no Keralas, kučipudi no Andra Pradešas, manipuri no Manipuras, odissi no Orisas un satrija no Asamas.
Indijas teātra mākslā bieži tiek iekļauta mūzika, deja un improvizēti vai rakstīti dialogi. Tā bieži ir balstīta indusu mitoloģijā, bet tajā ir arī aizguvumi no viduslaiku romāniem un sociālo un politisko notikumu jaunumi. Indijas teātra māksla ietver bhavai no Gudžaratas štata, jatru no Rietumbengālijas, nautanki un ramlilu no Ziemeļindijas, tamašu no Maharaštras, burrakatu no Andra Pradešas, terukutu no Tamilnadas un jakšaganu no Karnatakas.
Indijas kino industrija ir lielākā pasaulē. Bolivuda, kas bāzēta Mumbajā, ražo komerciālās filmas hindi valodā un ir visražīgākā kino industrija pasaulē. Ir iesakņojušās tradīcijas arī kinematogrāfijai bengāļu, kannadas, malajalamas, marathi, tamilu un telugu valodās.
Indijas literatūras agrīnākie darbi bija mutvārdu formā un tika pierakstīti tikai vēlāk. Tie bija tādi sanskrita literatūras darbi kā agrīnās Vēdas, episkās poēmas Mahābhārata un Rāmājana, drāma Abhijñānaśākuntalam (Śakuntalā atzīšana) un dzeja Mahākāvja un Sangamas literatūra tamilu valodā. Rabindranats Tagore, kas 1913. gadā ieguva Nobela prēmiju, ir starp mūsu laikmeta rakstniekiem, kas darbojušies indiešu vai angļu valodā.

Sports

Indijas nacionālais sporta veids ir lauka hokejs, ko pārzina un vada Indijas Hokeja federācija. Indijas lauka hokeja komanda 1975. gadā ir izcīnījusi Pasaules kausu vīriešiem un 8 zelta, 1 sudraba un 2 bronzas medaļas Olimpiskajās spēlēs. Tomēr vispopulārākais sporta veids ir krikets; Indijas kriketa izlase uzvarēja 1983. gada Pasaules kausa kriketā izcīņā un 2007. gadā ICC Pasaules Twenty20 kriketa līgā, bet 2002. gadā dalīja ICC čempionu godalgas ar Šrilanku. Kriketu Indijā un vietējās sacensības, ieskaitot Randži balvu, Dulīpas balvu, Deodharas balvu, Irani balvu un Pretendentu sēriju, pārzina Indijas Kriketa uzraudzības padome. Bez tam Indijas kriketa līga un Indijas premjerlīga organizē Twenty20 sacensības.
Pateicoties Indijas Deivisa kausa komandai, aizvien populārāks kļūst teniss. Arī futbols ir populārs sporta veids Indijas ziemeļaustrumos, Rietumbengālē, Goa un Keralā. Indijas futbola izlase vairākas reizes ir ieguvusi Dienvidāzijas Futbola federācijas kausu. Šahs, ko parasti uzskata par radušos Indijā, palielinoties Indijas lielmeistaru skaitam, arī iegūst popularitāti. Tradicionālie sporta veidi valsts mērogā ir kabaddi, kho kho un gilli-danda. Indija ir arī seno cīņas mākslu kalaripajatu un varma kalai dzimtene.
Radživa Gandija Khel Ratna (tulkojumā no hindi valodas — 'sporta dārgums') un Ardžunas balva ir Indijas augstākie apbalvojumi par sasniegumiem sportā, bet Dronačarjas balva tiek piešķirta par izcilību trenera darbībā. Indija rīkoja vai piedalījās rīkošanā Āzijas spēlēs 1951. un 1982. gadā un Pasaules Kausā kriketā 1996. gadā. Bija plānots arī rīkot 2010. gada Sadraudzības spēles un 2011. gada Pasaules Kausu kriketā.