Balti

Nosaukums

Baltu nosaukums ir cēlies no Baltijas jūras vārda. Pirmo reizi termins izmantots 1845. gadā, vācu valodnieka Georga Heinriha Ferdinanda Neselmana (Nesselmann) grāmatā par senprūšu valodu. 19. gadsimta krievu vēsturnieki reģiona pamatiedzīvotājus sauca par latviešu ciltīm, vai letiem, kas dalījušies kuršos, prūšos un lietuviešos. Līdz 20. gadsimta sākumam par baltiešiem sevi sauca Krievijas Impērijas Baltijas provinču vācbaltieši. Latviski un igauniski runājošos pamatiedzīvotājus viņi sauca par nevāciešiem (undeutsche). Iedzīvotāju skaitīšanā toreiz izmantoja reliģiskās piederības, nevis tautības principu. Tikai pēc neatkarīgo Baltijas valstu nodibināšanas, terminu "baltieši" jeb "balti" sāka attiecināt uz latviešiem un lietuviešiem. Lai arī senie aisti visticamāk bija balti, šo nosaukumu izmanto tālāk ziemeļos dzīvojošo igauņu (igauņu: eesti) apzīmēšanai.

Senvēsture

Zināšanas par baltu tautu senvēsturi primāri balstās arheoloģiskajos izrakumos, salīdzinošajā valodniecībā, un hidronīmu pētniecībā. Baltu aizvēstures pētniekiem traucē vietējo rakstīto avotu, akmens celtņu un pilnvērtīgu apbedījumu trūkums, jo daudzus gadsimtus balti savus mirušos sadedzināja.
Mūsu ēras pirmajā tūkstošgadē balti dažas reizes minēti rakstītajos avotos, piemēram, romiešu vēsturnieks Tacits ap 98. gadu tapušajā traktātā "Par Ģermānijas atrašanās vietu un tautām", piemin uz austrumiem no ģermāņiem mītošās aistiešu ciltis (Aestyorum gentes).
Kad 18. gadsimtā sākās kolonizētās Indijas sanskrita pētīšana un salīdzināšana ar Eiropas valodām, atklājās, ka lietuviešu valoda ir visarhaiskākā no dzīvajām indoeiropiešu valodām. 19. gadsimta vidū sākās mēģinājumi noteikt indoeiropiešu pirmvalodas saknes un indoeiropiešu pirmdzimteni, balstoties uz valodu kopīgajām saknēm. Tolaik Baltijas provincēs atraktās aizvēstures liecības uzskatīja par vikingu kultūrai piederošām, uzskatīja, ka skandināvu pirmdzimtene meklējama Baltijas austrumu krasta zemēs. 19. gadsimta beigās šos atradumus sāka piedēvēt Baltijas somu kultūrām.
Balstoties uz baltu izcelsmes upju un vietvārdu nosaukumiem, valodnieki Kazimirs Būga un Jānis Endzelīns izvirzīja teoriju, ka baltu pirmdzimtene meklējama Dņepras baseinā, no kurienes tie pakāpeniski virzījušies uz Baltijas jūras piekrasti. Vietvārdu pētnieki aizstāv teoriju par to, ka balti senatnē apdzīvojuši plašu teritoriju mūsdienu Latvijā, Lietuvā, Baltkrievijā, Ukrainas ziemeļos, Krievijā līdz Pleskavai, Smoļenskai, Kalugai, Tulai, Brjanskai un Kurskai. Rietumu virzienā šī teritorija gar jūras krastu un Vislas deltu stiepjas līdz mūsdienu Vācijas robežai. Kopumā tie būtu gandrīz 860 000 km², kuros varēja dzīvot ap 500 000 cilvēku. Tas gan nenozīmē, ka balti to apdzīvojuši vienlaikus, un iedzīvotāju blīvums šajās zemēs ilgi bija ļoti zems. Visticamāk, tas norāda uz baltu ietekmi šeit ap 2.—1. gadu tūkstoti pirms mūsu ēras. Atbilstoši šai teorijai, "visbaltiskākais" būtu Berezinas upes baseins mūsdienu Baltkrievijā, no kura viņi vēlāk ienāca Baltijas piekrastes zemēs. Ilmeņa ezera apkārtne ir pilna ar baltu hidronīmiem.

Indoeiropiešu ienākšana

Mezolīta laikmetā (9000—5000 gadā p.m.ē) Baltijas reģionā izveidojās Svidras kultūrai līdzīgā Kundas kultūra, kuras pārstāvji nav tiešie baltu priekšteči, taču viņi noteikti sajaucās ar vēlākajiem indoeiropiešu ienācējiem. Neolīta (5000—1800 p.m.ē) laikā te sākas māla trauku veidošana un zemkopības attīstība. Lopkopji audzēja govis, kazas, aitas un cūkas. Šajā laikā Baltijas reģionā ienāca divas atšķirīgas kultūras. Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūru agrāk saistīja ar somugru valodās runājošo tautu priekštečiem, bet Auklas keramikas kultūru ar indoeiropiešu valodās runājošo tautu priekštečiem. Līdz pat Dzelzs laikmeta beigām Daugava iezīmēja robežu starp šīm divām kultūrām. Lai arī vēsturiski šo divu kultūru pārstāvjus uzskatīja par etniski atšķirīgiem, to saskarsmes reģionos notika daļēja saplūšana, tādējādi mūsdienu lietuvieši, latvieši un igauņi ģenētiski ir līdzīgi.
2300.—2200. gadā p.m.ē. Mazāzijā, Balkānos, Centrāleiropā un Baltijā sāka ienākt indoeiropieši no Kazahstānas un Volgas reģiona stepēm. Šiem cilvēkiem bija raksturīga kapu kurgānu celšana. Viņi bija lopkopji, pārvietojās ratos, iekopa nelielus laukus. Nelielajās ģimenes kopienās valdīja patriarhāts, vīriešiem daloties karotājos un strādājošajos, uz ko norāda atšķirīgie priekšmeti kas mirušajiem doti līdzi aizsaulē. Šī mobilā un agresīvā kultūra pakļāva reģionā esošo neolīta kultūru, ko veidoja lielas grupas, kurās valdīja matriarhāts. Jaunienācēji mācēja iegūt un apstrādāt bronzu, Centrāleiropā uzsākot kapara ieguvi.
Ja sākotnēji protoindoeiropiešu valodā runājošo cilšu starpā neapšaubāmi valdīja cieša kultūras un valodas kopība, tad izplešoties pa jaunām teritorijām, pakāpeniski sāka attīstīties vietējās atšķirības. Baltu atšķirīgo veidošanos un valodas arhaiskumu ietekmēja mežiem bagātie un nomaļie reģioni, kuros tie dzīvoja. Baltu kultūra veidojas reģionā no Vislas lejteces līdz Volgas, Okas, Dņepras augštecēm, no Daugavas līdz Pripetei.
Baltu priekšteči, nākot no Dņepras baseina, Baltijas jūras piekrasti, Baltkrieviju un centrālo Krieviju sasniedza divās atšķirīgās grupās. Viena grupa cauri mūsdienu Polijai sasniedza Baltijas austrumu piekrasti un izpletās uz ziemeļiem, kur sadūrās ar Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras pirmiedzīvotājiem. Otra grupa, virzoties gar Dņepru, sasniedza Dņepras, Volgas un Okas upju augšteces rajonu. Viņu klātbūtni apliecina daudzie Auklas keramikas kultūras atradumi — māla podi ar auklas nospiedumu un akmens kaujas cirvji (laivas cirvji). Līdz ar indoeiropiešu valodās runājošo cilšu ienākšanu Austumeiropā, Baltijas piekrastē izveidojas Žucevas (Rzucewo) kultūra, ko var uzskatīt par tiešiem baltu senčiem. Tai cieši radniecīga ir Dņepras kultūra Dņepras augštecē, un Fatjanovas kultūra Volgas augštecē, Viduskrievijā.
Indoeiropiešu valodās runājošie ienācēji savas apmetnes būvēja upju stāvkrastos, kamēr iepriekšējās neolīta kultūras pārstāvji turpināja dzīvot līdzenumos pie upēm un ezeriem, kur nodarbojās ar zvejniecību. Aptuvenā ienācēju ziemeļu robeža nostiprinājās līnijā no Daugavas līdz Volgas iztecei. Viņu apdzīvotais areāls sakrita ar ozolu un ābeļu izplatības areālu. Baltu valodām ir kopīgi vārdi ozolam, ābelei, bērzam, liepai, osim, kļavai, gobai. Tas, ka baltiem nav kopīgu vārdu dižskābardim, īvei un efejai, kas izplatīti vairāk uz dienvidiem, un kuriem slāvu valodās ir kopīgi nosaukumi, norāda, ka slāvi senāk dzīvoja vairāk uz dienvidiem no baltiem.

Ģenētiskie dati

Seno baltu dzīves areālu un mijiedarbību ar kaimiņu tautām senatnē pierāda arī pētījumi par tikai baltiem raksturīgā 'LWᵇ' gēna izplatību. Visaugstākā tā sastopamība ir konstatēta latviešiem un lietuviešiem (6%), zemāka tā ir igauņiem (4,0%), somiem (2,9%), Vologdas krieviem (2,2%), poļiem (2,0%), zviedriem Gotlandes salā (1,0%) un Dienvidzviedrijā (0,3%). Pārējās Rietumeiropas valstīs tā izplatība ir daudz zemāka (0—0,1%). Ungāriem tas sasniedz (0,4%), un tā ir vienīgā Centrāleiropas tauta, izņemot poļus, kurai ir konstatēta 'LWᵇ' tā norādot uz somugru migrācijas ceļu, kas gāja cauri baltu apdzīvotajām zemēm. Baltiem raksturīga īpaša Y hromosomas haplogrupa, kas norāda uz baltu atšķirīgo izcelsmi citu indoeiropiešu (arī slāvu) vidū.

Baltu veidošanās

Vairākus gadsimtus pēc ienākšanas jaunajos reģionos, indoeiropiešu Auklas keramikas kultūra gandrīz nemainījās, variācijām izpaužoties tiktāl, cik ir jāpiemērojas vietējo apstākļu atšķirībām. Kapu atradumos dominē vienkārši akmens un kaula priekšmeti, ar retiem kapara gredzeniem vai matu sprādzēm.
Dzintara ieguve Austrumbaltijā sākās jau vidējā neolītā (4100.—2900.p.m.ē), kad Litorīnas jūras līmeņa izmaiņu rezultātā kļuva pieejami dzintara slāņi. Dzintaru visvairāk izskaloja Vislas jomā, Sembas pussalā un Kuršu jomā, un nelielos apjomos arī Kurzemes un Sāmsalas piekrastē. Dzintara apstrādes paliekas atklātas daudzviet piekrastē, kā arī Lubānas ezera apkārtnē, kur 16 apmetnēs atklāti ap 3000 dzintara rotaslietu un 9000 neapstrādāta dzintara fragmentu. Tūkstošiem Baltijas dzintara objektu atrasti Valdaja augstienes apmetnēs, kas apmaiņā tirgoja kramu.
Neolīta beigās, klimata un sabiedrības dzīvesveida izmaiņu dēļ, dzintara apstrāde beidzās, tā vietā nākot bronzas apstrādei. Ienākot indoeiropiešiem, sāka veidoties pilskalnu apmetnes, kas kļuva par prestižās bronzas apstrādes centriem, lai arī bronzas priekšmeti Latvijā ir atrasti salīdzinoši maz. Palēnām atjaunojās dzintara apstrāde, lai arī tā neatguva neolītam raksturīgo augsto kvalitāti. Nelielas vēlīnā bronzas un senākā dzelzs laikmeta dzintara apstrādes paliekas atrastas Ķivutkalna pilskalnā.

Sabiedrības noslāņošanās

Līdz mūsdienām ir saglabājušies tikai 14. gadsimtā pierakstītie prūšu likumi (Iura prutenorum). Ņemot vērā citu Dzelzs laikmeta Eiropas barbaru tautu atstātos rakstītos likumu kodeksus, var veikt aptuvenu baltu cilšu sabiedrību modelēšanu. Pastāvēja politiskā un militārā aristokrātija, brīvie vīrieši, brīvās sievietes, daļēji brīvie cilvēki un vergi (lietuviešu šeimynykštis, kaimynas), kas bieži bija karagūstekņi vai visnabadzīgākie cilvēki. Lielākā atšķirība cilts likumu priekšā bija starp brīvajiem cilvēkiem un vergiem, kam nebija nekādu tiesību. Atšķirības starp aristokrātiem, brīvajiem cilvēkiem un pusbrīvajiem bija neskaidrākas, un varēja mainīties pēc vietējām paražām. Rietumu hronikās minētie "karaļi" vairāk jāpieņem kā cilšu vadoņi vai novada karavadoņi, taču to vara jau bija mantojama vienas aristokrātiskās ģimenes ietvaros. Ņemot vērā kapulaukos atrastos priekšmetus un kapu iekārtojumu, ļoti aptuveni aplēsts, ka Austrumu Lietuvā vergi un pusbrīvie varēja veidot ap 25% iedzīvotāju, brīvie cilvēki apmēram 50%, bet militārā un politiskā aristokrātija ap 20—25%, no kuriem tikai daļai piederēja augstākā vara. Gadsimtu laikā palielinās tendence mirušos apglabāt ar aizvien mazāku priekšmetu skaitu, kas varētu norādīt uz nabadzības pieaugumu, vai uz to, ka nostiprinājās aizgājēja īpašuma mantošanas tradīcija.

Apbedīšanas paražas

Rietumbaltu un austrumbaltu cilšu mirušo apglabāšanas tradīcijas nebija mainījušās vairāk nekā tūkstoš gadu, ļaujot noteikt to apdzīvoto zemju robežas. Turīgākos zemniekus un karavīrus apglabā akmens kapos ar daudziem ikdienas rīkiem un ieročiem, nabadzīgākiem zemniekiem kapi ir vienkāršāki, kamēr visnabadzīgākos vienkārši aprok, vai atstāj neapraktus. Ap mūsu ēras sākumu balti, izņemot prūšus, izbeidz mirušo sadedzināšanu. Virs kapa veido zemes uzkalniņu, ap to veidojot akmeņu riņķi. Radiniekus, vai apmetnes iedzīvotājus vairākus gadsimtus turpināja apglabāt blakus, veidojot plašus kapulaukus. Mūsu ēras pirmajos gadsimtos novērojamās bēru paražu atšķirības iezīmē atšķirīgu baltu cilšu kultūru veidošanos.
Tagadējās Lietuvas piekrastē ap 2.gs. izzūd kapu kurgānu veidošana, mirušos apglabājot līdzenos kapos, ap kuriem veido akmens riņķu krāvumus, dažviet izveidojot līdz četriem akmens riņķiem. Šī paraža izplatījās uz Žemaitiju un Latvijas dienvidiem. Ap 4.gs., ņemot vērā apbedīšanas paražas, var sākt izdalīt žemaišu, zemgaļu un sēļu kultūru pirmsākumus. Sēļi jau no 2.gs. pakāpeniski beidz mirušo sadedzināšanu. Latgaļu kultūra un apbedījumi no 3.gs. sāk atšķirties no Austrumlietuvas leišu apbedījumiem. Starp Dubīsas un Šušves upēm ap 5.gs. izveidojas žemaišu kultūra. Starp kuršu un žemaišu zemēm pastāvēja plaša neapdzīvota josla, kas pie Rietavas sasniedza ap 40 km. Žemaišu vīriešu apbedījumos no 9.gs. līdzi dod arī zobenu, kā arī zirga galvu un kājas. Iespējams, šī paraža nākusi no skalvjiem. Lietuvas austrumos un Baltkrievijā ap 3.—4.gs. sāk veidoties Austrumlietuvas kapu kurgānu kultūra. Sūdavi, iespējams prūšu ietekmē, 5. gadsimtā atkal sāk mirušo sadedzināšanu. Kuršu kultūra 5.—8.gs. veidojas Klaipēdas apkārtnē. Akmens riņķi ap kapiem šeit izzūd, un ap 7.—8. gadsimtu kremācija izplatās arī kuršu vidū. 8. gadsimtā Lietuvā piekopj mirušo apglabāšanu, bet 9. gadsimtā atkal sākas kremācija. Ap 10.—11. gadsimtu tikai zemgaļi un latgaļi turpināja mirušo aprakšanu. Vēlīnajā Dzelzs laikmetā (800—1200) latgaļi vīriešus apbedī ar galvu uz austrumiem, bet sievietes ar galvu uz rietumiem. Lietuvā un Prūsijā bija paraža ievērojamu mirušo apglabāt kopā ar zirgu. Jātvingiem raksturīgi apbedījumu kurgāni, kas pilnībā vai daļēji veidoti no krautiem akmeņiem. Kamēr citām baltu ciltīm apglabāšanas tradīcijas vairākas reizes mainījās, jātvingi visu m.ē. pirmo tūkstošgadi paliek uzticīgi akmens krāvumiem. To diametrs ir no 6 līdz 18 metriem, un tie paceļas tikai kādu pusmetru virs zemes. Nelaiķi sākotnēji apbedīja, bet no 5.gs. parasti sadedzināja kapā, un tad noklāja ar akmeņu un smilšu pakalniņu. Kapos atklāti ļoti maz priekšmetu, kas apgrūtina to datēšanu. 6. un 7. gadsimtā baltu apbedījumos parādās aizvien bagātīgākas sudraba rotaslietas, kaklariņķi, aproces un saktas. Ap 5.-6.gs. lietuviešu un jātvingu zemēs parādās bagātīgi karotāju apbedījumi, kas liek domāt par militāri valdošās šķiras pastāvēšanu. Vadoņus apbedī kopā ar zirgiem, ieročiem un bagātīgiem sudraba rotājumiem, līdz 2 kg smagiem sudraba kakla riņķiem. Šī apbedījumu tradīcija beidzas 8.gs. Kurši rotājumos sāk izmantot skandināvu dekoratīvos elementus. Sudraba rotu daudzums norāda uz aizvien pieaugošo labklājību. Zemgaļi mirušos apglabā ar uz krūtīm sakrustotām rokām, līdzi dodot vairākus šķēpus, kaujas nažus. Baltiem raksturīga šķēpu uzgaļu forma sastopama visā baltu areālā no Baltijas jūras līdz Dņepras baseinam, bet no 7. līdz 12.gs. to visbiežāk sastop apbedījumos Latvijā un Lietuvā. Kapu atradumi demonstrē ieroču dizaina izmaiņas gadsimtu gaitā.

Slāvu ienākšana

Vidējo Dzelzs laikmetu no 5. līdz 9. gadsimtam iezīmē masīva slāvu iespiešanās austrumu baltu zemēs, pāris gadsimtos ieņemot teritorijas no Kijevas līdz Novgorodai. 6.—7. gs. slāvi sasniedza Pleskavas-Novgorodas apkārtni. Daļa austrumbaltu pārvietojās uz leišu un latgaļu zemēm. Slāvu spiediena rezultātā 6.—7. gadsimtā tālāk austrumos dzīvojošie latgaļi ieņēma iepriekš somugru apdzīvoto Vidzemi. Smoļenskas un Polockas apgabalos atrastās 5.—12. gadsimta baltu senlietas ir identiskas latgaļu senlietām. Arheoloģiskie izrakumi un senkrievu hronikas apstiprina baltu, austrmgalindu klātbūtni tagadējās Maskavas apkaimē vēl līdz 13. gadsimtam. Seno austrumbaltu iedzīvotāju pārslāvošana Kalugas, Maskavas, Smoļenskas, Vitebskas, Polockas un Minskas guberņās galīgi beidzās tikai 19. gadsimtā, atstājot ietekmi uz šo reģionu etnogrāfiju un valodu. Daugavas un Dņepras augštecēs izveidojas austrumslāvu ciltis kriviči, dregoviči, radimiči, vjatiči, kuros ieplūda arī baltu asinis.

Pēdējie gadsimti pirms kristietības

Pirms Ziemeļu krusta karu sākšanās lielākās baltu ciltis bija kurši, zemgaļi, sēļi, latgaļi, žemaiši, aukštaiši, prūši un jātvingi. Aprēķināts, ka prūšu zemēs dzīvoja 170 000, latviešu — 145 000 un lietuviešu zemēs — 170 000 cilvēku. Skalvji un Nadruvji, lai arī bieži minētas kā prūšu ciltis, bija pietiekami atšķirīgas, lai tās uzskatītu par individuālām ciltīm. Atšķirīgo latviešu un lietuviešu valodu veidošanās sākās ap 7. gs., kad ziemeļu un dienvidu cilšu dialektos parādījās nozīmīgas atšķirības.
Ap 10. gadsimtu podniecībā sāka izmantot podnieka ripu. Dzelzs cirvji kļuva platāki, tā labāk noderot koku ciršanā un ēku celtniecībā. Plašāk sastopami dzelzs arkli. Divu lauku sistēmu sāka aizvietot trīs lauku sistēmu. Audzēja linus un kaņepes. Graudu diētu papildināja pupas un zirņi. Pārtikā plaši patērēja cūkgaļu. Joprojām piekopa maiņas tirdzniecību. Kā naudu izmantoja 100—200 gramus smagus sudraba stienīšus. Papildus jūras un zemes tirdzniecības ceļiem, svarīgākie tirdzniecības ceļi gāja pa Daugavas, Pripetes, Bugas un Nemūnas upēm. Seno dzintara tirdzniecību aizvietoja kažokādu tirdzniecība. Latvijā atraktajās kapavietās un senajās apmetnēs atrasti krustiņi no Bizantijas un Kijevas Krievzemes, arābu dirhami (galvenokārt kalti starp 717.—1014. gadu). No 10. gs. aizvien vairāk parādījās vācu, anglosakšu un ungāru zemēs kaltas monētas. Palielinājās atrasto sudraba stienīšu svars un daudzums.
Palielinoties turībai, palielinājās arī cilšu vadoņu vara. Latvijā ir zināmi ap 500 pilskalnu. Tas liecina par teritorijas pārvaldes sistēmu, jo pilskalni bija militārās un politiskās varas centri. Bez pilskalniem pastāvēja arī pilenes — pilskalni, kuriem kāds no kritērijiem neatbilst pilskalna statusam. Latvijas teritorijā atklāti arī vairāki desmiti ezerpiļu. Ēku būvniecībā izmantoja koku, tāpēc nocietinājumi nodrošināja teritorijas aizsardzību tikai līdz to nodedzināšanai, pa šo laiku bija jāierodas papildspēkiem. Lai cīnītos ar uguni, Mežotnes pilij aizsargsiena bija apmesta ar mālu un jumti pārklāti ar velēnām. Saziņai starp pilīm vietumis atradās signālkalniņi. Uzsākot pilskalna celtniecību, tika upurēts dzīvnieks, kura kaulus apraka būves pamatos — lai celtne būtu svētīta un ilgi kalpotu. Latvijā rekonstruēta Tērvetes pils „Lielķēniņos”, Andrupenes pils Krama kalnā, Uldevena pils Lielvārdē un Āraišu ezerpils.
Baltijas piekrastē pāris gadsimtus pastāvēja skandināvu vikingu apmetnes. Prūsijā tādas bija pie prūšu Truso (7.—8.gs.) un Kaupas (9.—11. gs.) pilsētām. Kursā vikingu apmetne atradās Grobiņā (7.—9. gs.). Vikingu ieroču un rotājumu kultūra ietekmēja piekrastes prūšu un kuršu kultūru.
Pagrieziena punkts baltu vēsture bija kristietības pietuvošanās to zemju robežām. 966. gadā poļi pieņēma Rietumu kristietību, bet 988. gadā Kijevas Krievzeme Austrumu kristietību. Turpmāk viens no karu mērķiem bija arī kristietības izplatīšana baltu zemēs.
Kurši apdzīvoja tagadējās Lietuvas piekrasti un Kurzemes piekrastes dienvidu daļu. Līdz 9. gs. kurši dzīvoja uz dienvidiem no Ventas un Abavas. 9. gs. otrajā pusē viņi sāka iekarot arī Kurzemes ziemeļus, un šeit dzīvojošos lībiešu senčus. Iekarotajās teritorijās izveidojās Vanemas zeme, bet daļa lībiešu šķērsoja Rīgas jūras līci, un pārcēlās uz Vidzemes piekrastes zemēm, no kurām izspieda zemgaļus.
Kurši sākumā bija rietumbalti, bet valodas attīstībā pēc 500. gada aizvien vairāk pieskaitāmi vidusbaltiem. Vikingu kolonizēšanas mēģinājumi kuršu zemēs sākās ap 650. gadu un beidzās ap 850. Dāņu karaspēks bija iebrucis Kurā, bet smagi sakauts, kuršiem sagrābjot pusi dāņu flotes. Atriebjoties, zviedru karalis Olafs iebruka Grobiņas un Apūles zemēs. Kurši apņēmās maksāt nodevas, taču drīz atbrīvojās no zviedru kontroles. Pēc vikingu atsišanas, sākās vairāki kuršu jūras sirojumu gadsimti Gotlandes, Dānijas un Zviedrijas piekrastē. Pieaugošā kuršu turība izraisīja vikingu atbildes sirojumus. Šī iemesla dēļ lielākā daļa kuršu ciematu un pilskalnu atradās 5—25 km no jūras.
Lielās tautu staigāšanas laikā goti pameta Vislas lejteci un šeit izpletās prūši. 9. gadsimta Bavārijas hronikās piemin Bruzus. 10. gadsimta arābu hronikās Brūsus/Burūsus, ko attiecina uz prūšiem. Lai arī prūšu zemes robežojās ar jūru, realitātē viņiem bija ierobežotas jūras kuģošanas iespējas, jo Kuršu kāpas un Vislas kāpas noslēdza ceļu uz atklātu jūru, ostām labvēlīgu krastu dodot tikai Sembas pussalā.
Latgaļu iekarojumu rezultātā Vidzemē viņi pakļāva šeit iepriekš dzīvojušos zemgaļus un somugrus, izplešoties līdz mūsdienu Igaunijai. Šeit izveidojas Imeras zeme ar centru Mujānu tuvumā esošajā Cimpēnu pilskalnā, Tālavas un Lotigolas zemes.

Valstiskuma veidošanās

Cilšu valstiņas rietumbaltu zemēs varēja sākt veidoties vikingu sirojumu laikā, kad nepieciešamība celt aizvien lielākus nocietinājumus, lielu karaspēka vienību organizēšana un to militārā vadība prasīja arī stabilāku, hierarhisku sabiedrības pārvaldes modeli. Sāk veidoties "zemes", ar konkrētu politisko un militāro centru, ko kontrolē valdnieka dzimta. Sāk veidoties reģionu vadoņu federācijas, rodas agrīnie valstiski veidojumi. Vienkāršāko valstiskuma formu veidošanos parasti iezīmē konkrēta teritoriālā identitāte (zeme, pilsnovads), profesionālu karotāju šķira, un pilsētiņu veidošanās, tirgotājiem un amatniekiem patstāvīgi dzīvojot pie galvenā vadoņa pilskalna. Militāro demokrātiju pakāpeniski aizstāja dinastiski mantojama "zemes" valdnieka vara. 9.gs. Kursā bija piecas zemes, 13.gs. astoņas. Prūsijā bija vismaz 11 zemes.
Vadoņus, kam izdevās savu varu izplest pār 2 vai vairākām zemēm, hronikās latīniski parasti sauc par "rex", "dux", "princeps", bet seno krievu hronikās par kņaziem. Anglosakšu ceļotājs Vulfstans no Hedebijas aprakstīja Prūsijas pilis ar ķēniņiem (cynings), kas iesaistīti savstarpējos karos. Rimberts pieminēja Kursas zemes. Viņš rakstīja, ka kuršiem ir piecas pilsētas (ko vēsturnieki tulko kā pilsnovadus) pieminot urbem Seeburg (Grobiņu) un urbem Apulia (Apūli).
Nākamās rakstu liecības par baltu vadoņiem un valdniekiem parādījās tikai sākoties krustnešu iekarojumiem. 1216. pieminēti prūšu vadoņi Survabuno un Warpoda, arī kuršu vadonis Lamekins 1230. līgumā raksturots kā ķēniņš (rex).
Pieaugošā sociālā nevienlīdzība un hierarhijas nostiprināšanās cilšu karavadoņu vadībā izpaudās ne tikai aizvien lielāku pilskalnu celtniecībā, bet arī sirojumos uz kaimiņu zemēm. Tāli un ilgi karagājieni nozīmēja, ka to rīkošanā kopīgi vajadzēja iesaistīties lielākām cilšu grupām, tā liekot pamatus valstiskiem veidojumiem. Kurši no 11.gs. vidus plaši siro pa Skandināvijas piekrasti. Ap 1040. gadu zviedru karotāji trīs kuģos iebrūk Zemgalē, bet tiek sakauti. Zemgaļi pie savas galvenās ostas, Daugmales pilskalna 1106. gadā smagi sakauj iebrukušo Polockas kņazistes karaspēku, nogalinot 9000 polockiešu. 11. un 12. gadsimta poļu hronikās minēti prūšu un jātvingu karotāji, kas piedalījās poļu hercogu savstarpējos karos. Prūši no 12.gs. regulāri iebrūk poļu zemēs. 12.gs. beigās leiši spēj atsist Kijevas Krievzemes kņazu iebrukumus un pāriet pretuzbrukumos. Leiši arī siroja pa jātvingu, sēļu, zemgaļu un latgaļu zemēm.
Baltu zemju sašķeltība padarīja vieglāku to iekarošanu 13.gs. Retās reizēs, kad vairākām baltu zemēm vai ciltīm izdevās apvienot savas armijas, tās spēja gūt ievērojamas uzvaras pār krustnešiem (Durbes kauja, Saules kauja, Lielā prūšu sacelšanās).

Dzīvesziņa

Baltiem, kā zemkopjiem, kalendārs balstījās Saules gadā, un galvenie svētki saistījās ar sezonālajiem saulgriežiem, kad svinēja Ziemas svētkus, Lielo dienu, Jāņus un Miķeļus. Šie lielie svētki ļāva sezonas sadalīt mazākos "laikos": Ziemas laikā, Sējas laikā, Siena laikā, Sulu laikā, Veļu laikā, utt. Savaiti (nedēļa, lietuviešu savaitė) veidoja deviņas dienas. Sezonu maiņu iezīmēja Meteņi, Ūsiņi, Māras diena un Mārtiņi. Balstoties uz šo sistēmu, tika radīts mūžīgais kalendārs.
Skaitlim 9 bija svarīga nozīme kalendāra veidošanā, jo tajā balstījās arī dienu skaits gadā. Balti dienas un naktis skaitīja atsevišķi, tāpēc gadu veidoja 365 dienas un 365 naktis (9x9x9).
Sajāja bramaņi
Augstajā kalnā
Sakāra zobenus 
Svētajā kokā.
Svētajam kokam
Deviņi zari, 
Ik zara galā
Deviņi ziedi, 
Ik zieda galā 
Deviņas ogas.
Ir ziņas arī par baltu mezglu rakstiem, un rūnām, gan burtniekiem.