google/wiki40b huggingface dataset:
Līvbērzes baznīca

Vēsture

Līvbērzes dievnams uzcelts laika periodā no 1647. līdz 1665. gadam par Līvbērzes muižas īpašnieka Vilhelma Henrika de Līvena līdzekļiem. Sākotnēji tā tika celta kā luterāņu baznīca, taču, Līveniem pārejot katoļticībā, 1729. gadā dievnams tika atdots Romas katoļiem un iesvētīts Svētā Jāzepa godam.  1930. gadā bijuši plaši remonta darbi, kas izmaksājuši 1000 latus.

Eksterjers

Baznīca ir ozolkoka baļķu celtne, tā ir 17 metrus gara, 11,2 metrus plata un 5 metrus augsta ēka ar vienu nelielu torni, kurā ir viens zvans, kas atliets 1586. gadā. Lubiņu jumts. No ārpuses apšūta ar dēļiem. Dievnama abos sānos četri logi, presbitērija daļā divi logi, tie ir veidoti ar ovālu loku virsējā daļā. Ieejas durvis no gala un sakristejas.  Dievnamu ieskauj dārzs, ko nenoslēdz žogs, tā vietā ir akmens valnis ar uzbērumu, kas noaudzis ar liepām. Dārzā ir uzstādīts augsts koka Misiju krusts un atrodas divi kapi, no kuriem viens ir  prāvesta Pētera Vengeļa pēdējā atdusas vieta.

Interjers

Tā ir vienas navas telpa ar koka grīdu un balsinātiem koka griestiem, kas lēzeni segti virs sijām, kas baznīcā ir redzamas. Virs ieejas ir kora telpas, kurās ir ērģeles, kas Otrā Pasaules kara laikā tika sabojātas un harmonijs. Iekšsienas nav apšūtas, redzami ozola baļķi. Presbitērijam blakus ir 5 X 5 metrus liela sakristeja. Presbitēriju no lūgšanu zāles atdala koka dievgalds.  Dievnamā ir trīs 18. gadsimta koka altāri. Galvenais jeb centrālais ir altāris  atrodas centrā pie presbitērija gala sienas, virs tā novietotas eņģeļu tēlu skulptūras. Sānu altāri ir  mensu — altārgaldu veidā. Kreisajā sānu altārī ir Dievmātes skulptūra, virs kuras atrodas Svētā Jāzepa glezna, kas ir gleznotājas Mariannas Peilānes darbs, labajā — Jēzus Sirds glezna. Aplūkojama kokgriezumiem rotāta 18. gadsimta pirmās puses darināta kancele un biktssols.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Aleksandrs Stepanovs. Draudze sākusi veidoties vienā laikā ar Līvenu konvertāciju katoļticībā, 1729. gadu. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Līvbērzē un tās apkārtnē. Dievkalpojumi notiek divas reizes mēnesī. 2009. gada decembrī iesākās Līvbērzes Svētā Jāzepa draudzes misija, kuras mērķis ir draudzes dzīves stiprināšana un garīgās dzīves centra veidošana. Misijā dalību ņem māsa Deogrācija, kurai 2010. gada nogalē pievienojās Inga Paršova un 2011.gada septembrī arī Gunta Bebre. Draudzē īstenojas vairākas izglītības programmas — Skota Hāna Pieaugušo izglītības programma, Svētdienas skola bērniem, Alfa kurss un kustība "Par Dzīvību".
Draudzei ir divas kapsētas — Līvbērzes kapsēta un Pārupju kapi.

Draudzes lielākie svētki un atlaidas

Draudzes lielākie svētki ir Svētā Jāzepa diena, Svēto Pētera un Pāvila svētki, Dievmātes dzimšanas diena.
Padrans

Padrans (portugāļu: Padrão) ir akmens stabs ar Portugāles karalisko ģerboni un uzrakstu. Padranu bieži vien vainago latīņu krusts.

Vēsture

Padranus uzstādīja portugāļu jūrasbraucēji savu izpētes ekspedīciju gaitā Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikā, atklājot jaunas zemes, kā zīmi šo teritoriju pārejai Portugāles jurisdikcijā. Ekspedīcijai atstājot jaunatklāto zemi, un pašā redzamākajā vietā uzstādot padranu, ceļotāji turpināja savu ceļojumu, vai arī, ja tas bija ekspedīcijas galapunkts, atgriezās savā dzimtenē, kur uz kopējās kartes atzīmēja jaunos ģeogrāfiskos punktus. Tādā veidā, ja šajā vietā nebija dibināta kolonija, bet cita valsts iespiedās šajā teritorijā, karalistei bija pamats apstrīdēt svešo valstu klātbūtni, atstājot sev pirmatklājēja tiesības.
Padraniem cita funkcija bija tad, kad tie tika uzstādīti kā piemiņas zīmes draudzībai vai svarīgam notikumam. Šāda veida padrans ārēji ne ar ko neatšķīrās no tā, kuru uzstādīja jūrasbraucēji jaunatklātajās zemēs, vienīgi izņemot ar pievienoto tekstu par kādu pieminamo notikumu. Par šāda veida padrana piemēru var kalpot Vasko da Gamas Nazarē uzstādītais padrans, pateicībā Jaunavai Marijai par ekspedīcijas atgriešanos no Indijas.
Vairāki 15. gadsimtā Āfrikas krastos uzstādītie portugāļu padrani ir saglabājusies līdz mūsdienām. Tā 20. gadsimtā Lisabonas ģeogrāfiskā biedrība atklāja trīs Diogu Kana un vienu Bartolomeu Diaša uzstādīto padranu.
Osmaņu impērijas tērpi

Osmaņu tērpi pirms reformas

Galvenās atšķirību zīmes pirms Tanzimata reformas bija galvas sega (turbāns), apmetņa krāsa, bārda un/vai ūsas un citi papildus aksesuāri. Galmā un Lielajā Portā augstākajām amatpersonām bija īpaši augstākie sulaiņi, kas atbildēja par virsdrēbēm un par apakšveļu. Šie tērpu sulaiņi, jeb ģērbēji bija goda sardzes vai ceremoniju pulka sastāvā.
Aladins

Aladins (arābu: علاء الدين, ʻAlāʼ ud-Dīn/ ʻAlāʼ ad-Dīn) ir Tuvo Austrumu tautu pasaka. Viena no atpazīstamākajām krājuma "Tūkstoš un vienas nakts pasakas" pasakām, kaut arī nav iekļauta sākotnējā krājumā arābu valodā. To 18. gadsimtā krājumam pievienoja francūzis Antuāns Gallāns, kurš pasaku ieguva no sīriešu maronīta stāstnieka Hanna Dijaba. Vēsturnieki uzskata Dijabu par patieso "Aladdina" autoru, kurš pasakai iedvesmojies no personīgās pieredzes. Kopš pasakas parādīšanās 18. gadsimta pirmajā pusē, "Aladins un burvju lampa" ir viena no zināmākajām un biežāk pārstāstāmajām pasakām.
Herschel Space Observatory

Servisa modulis

Observatorijām Herschel un Planck Itālijā bāzētais uzņēmums Thales Alenia Space izstrādāja strukturāli līdzīgu servisa moduli. Tam ir oktagonāla forma.

Elektroenerģētiskā sistēma

Elektroenerģētiskā sistēma sastāvēja no saules baterijām, akumulatoru baterija un enerģijas vadības iekārta. Saules baterijām bija 30 sekcijas, nodrošinot 28 V spriegumu. Saules bateriju panelis bija izvietotas uz aizsargekrāna, kas aizsargā kriostatu no Saules. Kosmiskā aparāta stāvokļa kontroles sistēma noturēja šo aizsargekrānu vienmēr pavērstu pret Sauli.

Lidojuma gaita

Herschel Space Observatory tika palaista 2009. gada 14. maijā 13:12:02 UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Ariane 5ECA kopā ar Planck orbitālo observatoriju. Sākotnēji abi aparāti tika ievadīti ļoti eliptiskā orbītā (perigejs 270,0 km, apogejs 1 197 080 km, slīpums 5,99°).
2009. gada jūlija vidū Herschel iegāja Lisažū orbītā ar 800 000 km rādiusu ap Zemes — Saules Otro Lagranža punktu (L2), 1,5 miljonu kilometru attālumā no Zemes.
2009. gada 21. jūlijā Herschel observatorija oficiāli tika nodota ekspluatācijā, un sākās zinātniskie novērojumi.
2013. gada 29. aprīlī paziņots, ka Herschel iztērējis visus hēlija krājumus (2300 l), kas nepieciešami teleskopa dzesēšanai. Līdz ar to beigti zinātniskie novērojumi.
Misijas vadītāji observatoriju ievadīja orbītā ap Sauli, kur tā netraucētu citiem kosmiskajiem aparātiem. Vēl tika veikti daži tehnoloģiski eksperimenti: žiroskopu, navigācijas kameru un programmatūras testi.
17. jūnijā tika dota komanda iztērēt visus Herschel degvielas krājumus un pēc tam izslēgt sakaru aparatūru.
Debespuse

Debespuses ir kopējs apzīmējums ziemeļu, dienvidu, austrumu un rietumu virzieniem. Tie attiecīgi tiek apzīmēti ar Z, D, A un R, bet nereti tiek izmantoti arī N, S, E un W, kas ienākuši no angļu valodas. Ziemeļiem pretējais virziens ir dienvidi, bet austrumiem — rietumi. Stāvot uz Zemes un skatoties uz ziemeļiem, dienvidi būs aiz muguras, austrumi — pa labi, bet rietumi — pa kreisi. Bieži vien, lai norādītu virzienu, kas gluži neatbilst iepriekš nosauktajiem četriem virzieniem, tiek izmantoti atvasinātās debespuses, tas ir, ziemeļaustrumi (ZA), ziemeļrietumi (ZR), dienvidaustrumi (DA) un dienvidrietumi (DR). Ja nepieciešams precīzāks virziens, tad izmanto arī tādas debespuses, ka ziemeļrietumziemeļus (ZRZ), ziemeļrietumrietumus (ZRR), ziemeļaustrumziemeļus (ZAZ), ziemeļaustrumaustrumus (ZAA), dienvidaustrumdienvidus (DAD), dienvidaustrumaustrumus (DAA), dienvidrietumdienvidus (DRD) un dienvidrietumrietumus (DRR).
Debespuses virzienus visbiežāk nosaka ar kompasa palīdzību.
Skārienpaliktnis

Skārienpaliktnis (angļu: Touch pad) ir nekustīga norādes ierīce ar iebūvētu taustes sensoru, kurai ir specializēta virsma, kas spēj interpretēt kustības un lietotāja pirksta relatīvo pozīcijas novietojumu uz ekrāna. Skārienpaliktni galvenokārt izmanto klēpjdatoros un kā datorpeles aizstājēju, ja galda telpa ir trūcīga. Tie ir dažādi pēc lieluma, bet reti ir lielāki par 40 kvadrātcentimetriem (cm²). Tos var arī atrast uz personālajiem ciparasistentiem (PDA) un dažiem pārnēsājamiem multivides atskaņotājiem, piemēram, iPod.
Kompānija Apple tradicionāli izmanto vārdu trackpad, lai apzīmētu skārienpaliktni.

Vēsture

Pirms skārienpaliktņiem klēpjdatoros tika izmantoti Trackpoints un kursorbumbas.
1988. gadā George E. Gerpheide izgudroja skārienpaliktni. Kompānija Apple licencēja viņa projektu un sāka izmantot to savos klēpjdatoros PowerBook.
Skārienpaliktņus sāka ieviest klēpjdatoros 1990. gadu sākumā, galvenās neskaidrības bija par to, kā produkts būtu jānosauc. Netika izmantots patstāvīgs termins tā apzīmēšanai, un līdz ar to radās dažādi termini, piemēram: glidepoint, skārienjutīga ievades ierīce, skārienpaliktnis, trackpad, un kursorbumba. Lietotājiem visbiežāk tika sniegta iespēja iegādāties kursorsviru, skārienpaliktni, vai kursorbumbu.

Darbības princips

Skārienpaliktņa darbība ir balstīta uz pirksta kapacitātes mērījumiem vai kapacitātes mērījumiem starp sensoriem. Sensori ir izvietoti gar skārienpaliktņa vertikālajām un horizontālajām asīm, kas ļauj noteikt pirksta atrašanās vietu ar vajadzīgo precizitāti.
Tā kā ierīces darbība ir pamatota uz kapacitātes mērījumiem, skārienpaliktnis nedarbosies, ja pa tā virsmu novilks ar kādu nevadošu priekšmetu, piemēram, zīmuli. Vadošu priekšmetu izmantošanas gadījumā skārienpaliktnis strādās tikai pie pietiekamas pieskaršanās virsmai.
Mitri pirksti apgrūtina darbu ar skārienpaliktni.

Lietošana ierīcēs

Skārienpaliktņus galvenokārt iebūvē klēpjdatoros un tiem nav nepieciešama līdzena virsma iekārtas tuvumā, kā, piemēram, datorpelei. Skārienpaliktnis ir tuvu klaviatūrai, un tikai ļoti īsas pirkstu kustības ir nepieciešamas, lai pārvietotu kursoru pa ekrānu. Skārienpaliktņu funkcionalitāte ir pieejama arī galddatoriem ar tastatūru kurai ir iebūvēts skārienpaliktnis.
Skārienpaliktņi savā ziņā ir ierīces ar diezgan zemu izšķirtspēju. Tie ir parocīgi ikdienas darbā strādājot ar datoru (ofisa programmas, tīmekļa pārlūkprogrammas, loģiskās spēles), bet tie apgrūtina darbu grafiskās vides programmās un padara gandrīz neiespējamu spēli 3D  šaujamspēlēs.
Valmieras sākumskola

Izglītības programmas

Pamatizglītības pirmā posma (1.-6. klase) izglītības programma (kods 11011111), pamatizglītības pirmā posma (1.-6. klase) matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena programma (11013111), speciālās pamatizglītības pirmā posma (1.-6. klase) izglītības programma izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem (11015611).

Skolas vēsture

Valmieras sākumskolas vecā ēka (arhitekts Aleksejs Kīzelbašs, būvuzņēmējs Otto Baltiņš) celta Rīgas ielā 42 no 1906. līdz 1908. gadam Valmieras sieviešu ģimnāzijas vajadzībām. Pirmā pasaules kara vācu okupācijas laikā, 1918. gadā ģimnāziju pārveidoja par Valmieras liceju, kura direktors bija filozofs Pauls Dāle. No 1919. gada līdz 1947. gadam ēkā darbojās Valmieras pilsētas I. pamatskola. Pēc Otrā pasaules kara 1947. gadā to pārdēvēja par Valmieras 2. vidusskolu, kurā mācības notika krievu valodā.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1990. gadā to pievienoja Valmieras 1. vidusskolai 1. – 4. klašu skolēnu mācībām, 1997. gadā atdalīja kā Valmieras sākumskolu, 2004. gadā pārdēvēja par Valmieras pamatskolu.
2010. gada 1. septembrī atklāja Valmieras pamatskolas jauno ēku Leona Paegles ielā 40A. Ēkas būvniecību veica SIA “Latvijas Energoceltnieks”, bet būvprojektu izstrādāja SIA “Ozola&Bula, arhitektu birojs”. Ēkas pamatakmens, piedaloties Latvijas prezidentam Valdim Zatleram, tika ielikts 2008. gadā.
2011. gadā to pārdēvēja par Valmieras sākumskolu.
Teisms

Teisms (franču: théisme, no grieķu theos "dievs") ir filozofijas mācība, saskaņā ar kuru pastāv Dievs, kas pēc savas gribas radījis pasauli un to vada.
Latvijas PSR Valsts Drošības komiteja

Latvijas PSR Valsts Drošības komiteja (krievu: Комитет государственной безопасности Латвийской ССР), saukta arī Čeka, bija politiski represīva PSRS okupācijas institūcija ar militāru struktūru Latvijas PSR teritorijā līdz 1991. gadam, kuras uzdevumi bija okupācijas režīma drošība, izlūkošana un pretizlūkošana. Iepriekšējie nosaukumi — Latvijas PSR iekšlietu tautas komisariāts, Iekšlietu tautas komisariāta Valsts Drošības pārvalde un Valsts drošības tautas komisariāts (krievu: НКГБ Латвийской ССР). Juridiski hierarhiski Drošības komiteja bija pakļauta Latvijas PSR Ministru padomei, kā arī PSRS Valsts drošības komitejai kā teritoriāla struktūrvienība, rīkojumus deva PSKP Centrālā komiteja, LKP Centrālā komiteja un PSRS Valsts Drošības komiteja. Komitejas štata un ārštata darbiniekus pieņemts dēvēt par "čekistiem".
Latvijas Republikas Satversme nosoda pret Latvijas tautu vērstos padomju totalitārā režīma noziegumus, kuru veikšanā piedalījās Valsts Drošības komiteja.

Genocīds, terors un noziegumi pret cilvēci

Tūlīt pēc Latvijas okupācijas Rīgā ieradās PSRS NKVD dabinieki Simona Šustina vadībā, kas līdz oficiālajai valsts aneksijai 5. augustā konspirācijas nolūkos darbojās ar izdomātu uzvārdu "Silnieks" Latvijas Republikas Politiskās policijas priekšnieka Vikentija Latkovska formālā pakļautībā. 
Ar pilnu jaudu NKVD represīvā mašinērija tika iedarbināta pēc Latvijas aneksijas 1940. gada 5. augustā. 1940. gada 30. augustā izveidoja Latvijas PSR Iekšlietu tautas komisariātu Alfona Novika vadībā, viņa vietnieks bija Valsts drošības pārvaldes priekšnieks Šustins. Valsts drošības pārvalde no Alberta ielas ēkas pārcēlās uz bijušo Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas ēku Brīvības un Stabu ielu stūrī, ko ātros tempos pārbūvēja, pagrabā iekārtojot aresta kameras un šautuvi nāves sodu izpildei.
1940. gada 6. novembrī sāka darboties M. Kaļiņina parakstītais dekrēts par Krievijas PFSR krimināllikuma piemērošanu Latvijā. Šā dekrēta 3. pants paredzēja kriminālatbildību arī par darbošanos Latvijas Zemnieku savienībā, aizsargu organizācijā, Latvijas speciālajos dienestos, armijā un robežsardzē. 
Baltezerā, Katlakalnā un Dreiliņos (Ulbrokas mežā) tika izveidoti kapulauki nošauto aprakšanai. 
Komitejas un tās priekšteču veiktais terors satur genocīda pazīmes, kas noteiktas Apvienoto Nāciju Organizācijas 1948. gada 9. decembra Konvencijas par genocīda novēršanu un sodīšanu par to 2. pantā, tāpēc Latvijas Ģenerālprokuratūra 1996. gada 8. februārī pret Semjonu Šustinu ierosināja krimināllietu pēc Latvijas Kriminālkodeksa 68-1 panta "Noziegumi pret cilvēci, genocīds". Čekistu Alfonu Noviku par genocīdu un noziegumiem pret cilvēci 1995. gada 13. decembrī Latvijas tiesa atzina par vainīgu un piesprieda mūža ieslodzījumu.
Miķelis Bite

Biogrāfija

Miķelis Bite piedzima 1891. gada 8. oktobrī. Mācījies pagastskolā, vēlāk bijis transportstrādnieks.
Iesaistījies Latvijas Komunistiskās partijas darbībā. 1931. gadā kandidējis 4. Saeimas vēlēšanās no Strādnieku un zemnieku partijas (Latvijas Komunistiskās partijas) saraksta. Sākotnēji nav ievēlēts, taču pie mandāta ticis 1933. gada aprīlī. Tajā pašā gadā, īsi pirms mandāta apstiprināšanas, kā komunistu kandidāts virzīts Latvijas prezidenta vēlēšanās, kur ieguvis 9 balsis no 100.
Pēc Ulmaņa apvērsuma par darbību komunistu partijā viņam 1934. gada jūnijā piespriesti 3 gadi spaidu darbos.
Pršībora

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1251. gadā. Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Freiberga Morāvijā (vācu: Freiberg in Mähren). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.

Cilvēki

Pšībora ir psihoanalīzes pamatlicēja Zigmunda Freida (Sigmund Freud, 1856-1939) dzimtā pilsēta.
Kazaki

Kazaki (krievu: kазаки, ukraiņu: kозаки) ir pamatā austrumslāvu etnosociāla grupa, kas iesākumā dzīvoja Austrumeiropas dienvidu stepēs (Donas un Dņepras lejtecēs), mūsdienu Ukrainas un Krievijas Federācijas teritorijās. Vēstures gaitā izplatījās arī Pievolgā, Ziemeļkazahijā un Sibīrijā. Kazakiem ir būtiska ietekme gan ukraiņu, gan krievu nāciju attīstībā.

Vēsture

Kazaku izcelsme ir neskaidra. Pirmoreiz viņi kā atsevišķs sociāls slānis parādījās 16. gadsimta sākumā, apgabalos starp Lietuvas dižkunigaitijas un Krimas hanistes pārvaldītajām teritorijām, veidodami teritoriālas militāras struktūras un baudot autonomiju. 16. gadsimta vidū konsolidējās Zaporožjes Seča  (ukraiņu: Військо Запорозьке), kas kalpoja par vienu no ukraiņu nācijas veidošanās centriem. Militārisma un savas neatkarības dēļ kazaki bieži bija vieni no galvanajiem spēkiem pret centrālo varu vērstajās sacelšanās (Razina, Bulavina un Pugačova sacelšanās). Ar kazaku palīdzību Krievijas cariste 17. gadsimtā uzsāka Sibīrijas kolonizēšanu. XVIII gadsimta beigās kazaki kļuva par jurisdiski definētu sabiedrības slāni (Сословие) ar savām tiesībām un speciālām karaspēka daļām (parasti kavalēriju). Cita starpā kazaku karaspēka daļas kļuva bēdīgi slavenas Latvijas teritorijā 1905. gada revolūcijas apspiešanas laikā.
Krievijas pilsoņu kara laikā kazaki bija vieni no Baltās kustības galvenajiem balstiem (kaut bija arī sarkanie kazaki), tāpēc kazaki tika pakļauti nežēlīgām represijām. Pēc PSRS sabrukuma kazaku tradicionālajos apgabalos notika kazaku organizāciju atdzimšana un kazaku pašpārvaldes rašanās. Krievijas Federācijas armijā atjaunotas kazaku karaspēka daļas.
Rauls Lopess

Karjera

R. Lopess ir Badalonas "Joventut" audzēknis. No katalāņu kluba nokļuva Madrides "Real" sistēmā, bet 2001. gada NBA draftā viņu draftēja Jūtas "Jazz" ar kopējo 24. numuru pirmajā kārtā. R. Lopess bija otrais katalāņu basketbolists (pēc Pau Gazola), kas nokļuva NBA. Kopā šajā līgā nospēlējis tikai divas sezonas (pēcdrafta sezonā nespēlēja ceļgala traumas dēļ), piedalījies 113 regulārā čempionāta spēlēs, gūstot 733 punktus (6,5 punkti vidēji spēlē). 2004.—2005. gada NBA sezonā nospēlēja visas 82 regulārā čempionāta spēles (pārsvarā kā otrais saspēles vadītājs, mainot Karlosu Aroijo), toties savu rezultatīvāko spēli aizvadīja sezonu iepriekš, kad guva 25 punktus pret Fīniksas "Suns". 2005. gada augustā plaša maiņas darījuma starp piecām komandām ietvaros R. Lopess nonāca Memfisas "Grizzlies", taču tika atbrīvots no komandas pirms sezonas sākuma.
Spānijas junioru izlašu sastāvā kļuvis gan par Pasaules, gan Eiropas čempionu. Spānijas pieaugušo izlasē R. Lopess tika iekļauts pirms 2000. gada vasaras olimpiskajām spēlēm. Šajās Olimpiskajās spēlēs Spānija palika bez medaļas, toties 2008. gada Olimpiskajās spēlēs Pekinā viņš kļuva par sudraba medaļnieku Spānijas izlases sastāvā. Tāpat izcīnīja čempiontitulu 2009. gada Eiropas čempionātā, kas notika Polijā.
Rihards Bargais

Biogrāfija

Dzimis 1969. gadā Džūkstes "Karogu" mājās. Dzīvojis Slampē, Liepājā, Rīgā. Beidzis Zemgales vidusskolu (1987). Studējis Liepājas Pedagoģiskajā institūtā (1987—1989), mācījies Rīgas Pareizticīgo garīgajā seminārā (1997—2000). Strādājis apsardzē, Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestā, kā arī par LTV raidījuma "100 grami kultūras" vadītāju. No 2000. līdz 2005. gadam maketētājs apgādā "Atēna". Kopš 2006. gada dzīvo Ķekavā.
Pirmā literārā publikācija 1983. gadā laikrakstā "Pionieris". No 1992. līdz 2005. gadam publicējis galvenokārt dzeju periodiskos izdevumos ("Karogs", "Liesma", "Latvijas Jaunatne", "Literatūra un Māksla", "Nakts" u.c.).
Par autobiogrāfisko romānu "Plikie rukši" Rihards Bargais tika izvirzīts 2018. gada Latvijas Literatūras gada balvai nominācijā "Labākais prozas darbs".

Dzeja

Rihards Bargais latviešu literatūrā pazīstams kā lirisks provokators, kurš iesaistīts vairākos literāros un Latvijas kultūras dzīves skandālos, tostarp astoņus gadus (2007. — 2015. gads) ilgušās tiesas prāvās par dzejnieces Agitas Dragunas goda un cieņas aizskaršanu.
Edvards Tellers

Biogrāfija

Dzimis Austroungārijā ebreju ģimenē. 1926. gadā pameta Ungāriju un devās uz Vāciju. Minhenē cieta tramvaja negadījumā un atlikušo mūža daļu izmantoja kājas protēzi. Beidza Karlsrūes universitāti, kur studēja ķīmiju, bet vēlāk ieguva doktora grādu fizikā Leipcigas universitātē pie Vernera Heizenberga. 1930. gadā iepazinās un sadraudzējās ar Georgiju Gamovu un Ļevu Landausu. Ar čehu fiziķa Georga Plačeka starpniecību Romā satikās ar Enriko Fermi, kurš iedrošināja nodarboties ar kodolfiziku. 1933. gadā pameta Vāciju un gadu pavadīja Kopenhāgenā, strādājot kopā ar Nīlsu Boru.
1935. gadā pēc Gamova ielūguma devās uz ASV, kur sāka strādāt Džordža Vašingtona universitātē, Vašingtonā. Šeit 1937. gadā Tellers paredzēja Jāna-Tellera efektu.
1942. gadā Tellers tika uzaicināts piedalīties Roberta Openheimera vadītajā Manhetenas projektā Kalifornijas universitātē, Bērklijā. Kara gados Tellers strādāja Losalamosas Nacionālā laboratorijā. Jau toreiz Tellers aktīvi propagandēja sarunās ar Fermi radušos ideju par kodoltermiskās reakcijas izmantošanu kara vajadzībām, kaut arī tolaik vēl bija tālu arī no "parastās" atombumbas izveides. Tas bieži traucēja citu kolēģu darbu. 1946. gadā Tellers atgriezās darbā Čikāgas universitātē.
Pēc tam, kad 1949. gadā PSRS paziņoja par savas atombumbas izveidi, ASV prezidents Harijs Trumens paziņoja par ūdeņraža bumbas projekta sākumu, un 1950. gadā Tellers atgriezās Losalamosas laboratorijā. Šeit Tellers sava sarežģītā rakstura dēļ atkal dažkārt konfliktēja ar kolēģiem. Tomēr, pateicoties poļu matemātiķa Staņislava Ulema idejām, Tellers nonāca pie teorētiska risinājuma ūdeņraža bumbas ražošanai. Zinātnieku un vēsturnieku vidū nebija un nav vienprātības, cik lielā mērā šīs idejas ir Tellera, un cik viņš tās piesavinājies no Ulema.
1952. gadā Tellers pameta Losalamosu un sāka strādāt jaunizveidotajā Lorensa Livermoras Nacionālajā laboratorijā. 1952. gada 1. novembrī Klusā okeāna atolā tika uzspridzināta Ivy Mike, un Tellers presē tika nosaukts par "ūdeņraža bumbas tēvu".
1954. gadā Tellers makartisma gaisotnē izmeklēšanas komisijai liecināja pret savu kādreizējo vadītāju un kolēģi, "atombumbas tēvu" Robertu Openheimeru. Openheimeru atcēla no vairākiem amatiem, bet pats Tellers piedzīvoja ostrakismu no zinātnieku pasaules. Tellers kļuva par iecienītu konservatīvā spārna politikas pārstāvi, iecienītu militāristu ekspertu un stingru bruņošanās sacensības aizstāvi.
Tellers bija viens no redzamākajiem aizstāvjiem atomsprādzienu izmantošanai nemilitārā jomā, piemēram 1958. gadā viņš ierosināja izmantot kodoltermiskus sprādzienus, lai izveidotu ostu Aļaskā. 20. gadsimta sešdesmitajos gados konsultēja Izraēlas zinātniekus, bet astoņdesmitajos gados bija prezidenta Ronalda Reigana Stratēģiskās aizsardzības iniciatīvas (t. s. "zvaigžņu karu") stingrs aizstāvis.