Johanness Hēsterss

Ģimene un jaunības gadi

Johanness Hēsterss piedzima tirgotāja Jakobusa Hēstersa (1865–1946) un mājsaimnieces Gērtreides Jakobas (dzimusi van den Heivele) (1866–1951) ģimenē kā jaunākais no četriem dēliem. Johanness jau no mazotnes brīvi pārvaldīja vācu valodu, tā kā vairākus gadus pavadīja sava onkuļa ģimenē Bavārijā.
1912. gadā Johanness kopā ar ģimeni pārcēlās uz Amsterdamu, kur pēc skolas beigšanas kādu laiku strādāja bankā par praktikantu. 16 gadu vecumā Johanness apjauta, ka vēlas veidot citu karjeru un iestājās operetes solistu un dramatisko aktieru kursos. Pēc kursu beigšanas Johanness saņēma pirmos lomu piedāvājumus un 1921. gadā debitēja uz profesionālās skatuves.
Hēsterss strādāja Amsterdamas Carré un Paleis voor Volksvlijt teātros, kā arī citviet Nīderlandē. 1924. gadā Hēsterss ar nelielu lomu debitēja arī kinemotogrāfā — Teo Frenkela mēmajā filmā Cirque hollandais.
1934. gadā sekoja nākamā kinoloma — Aleksa Benno and Riharda Osvalda komēdijā "Derības" (nīderlandiešu: Bleeke Bet), kurā Hēsterss uz ekrāna beidzot varēja demonstrēt arī savas vokālās dotības, izpildot dziesmu O mooie Westertoren.

Ceļā uz Vīni un Berlīni

1934. gadā Johanness Hēsterss debitēja uz Vīnes Tautas operas skatuves ar lomu Karla Millekera operetē "Nabaga students" (vācu: Der Bettelstudent). Iestudējums ar Hēstersu guva žilbinošus panākumus un 1936. gadā UFA studijā operete tika adaptēta Georga Jakobija režisētajai muzikālajai filmai ar tādu pašu nosaukumu. Šajā pašā periodā Hēsterss aktīvi apguva dažādu teātru skatuves, izpildot operešu lomas Vīnē, Zalcburgā un Čehoslovākijā.

UFA filmu zvaigzne

1936. gadā Johanness Hēsterss pārcēlās uz Berlīni, kur paralēli operešu lomām Berlīnes Komiskajā operā uzsāka aktīvu filmēšanos UFA muzikālajās filmās un operešu ekranizācijās. "Nabaga studentam" sekoja "Pasūtījuma koncerts" (1936) un "Gasparone" (1937), kurā Hēstersa ekrāna partnere bija Marika Reke. Hēsterss ieguva ne vien Berlīnes publikas mīlestību, bet arī draudzīgo iesauku Jopī (vācu: Jopie).
1938. gada vecgada vakara koncertā Minhenes Staatstheater am Gärtnerplatz Hēsterss izpildīja Grāfa Danilo lomu Franča Lehāra operetē "Jautrā atraitne" (vācu: Die lustige Witwe), kas vēlāk kļuva par Hēstersa skatuves mākslas vizītkarti visa viņa mūža garumā.  Savā slavenajā lomā Hēsterss ir uzstājies vairāk kā 1600 reižu. Lielā mērā var apgalvot, ka tieši šī loma Hēstersam bruģēja ceļu uz trešā reiha zvaigznes statusu, tā kā Ādolfa Hitlera iecienītākā operetes izrāde bija tieši "Jautrā atraitne". Vienlaikus, neskatoties uz to, ka Hēstersa izrādēs mēdza ierasties reihskanclers Nīderlandē slavenā tautieša panākumi joprojām tika aprakstīti ar lepnu sajūsmu. Tautiešu attieksme gan radikāli mainījās līdz ar Nīderlandes okupāciju, kamēr Hēsterss joprojām turpināja uzstāties un filmēties Berlīnē.
Bēdīgi slavena ir kāda 1941. gada "viesizrāde", kurā Hēsterss tika "uzaicināts" apmeklēt Dahavas koncentrācijas nometni. Ir saglabājušās dokumentālas liecības un fotogrāfijas, kurās Hēsterss redzams kopā ar nometnes virsniekiem. Vēlāk, gadu desmitu garumā, Hēsterss ir ticis tirdīts par šī apmeklējuma iemesliem un viņa kolobaratīvo darbību nacistiskā režīma laikā, uz ko pats mākslinieks vienmēr ir atbildējis, ka nekad nav interesējies par politiku un viņa vārdu ļaunprātīgi izmantojusi propagandas ministrija.
1944. gadā Johanness Hēsterss tika iekļauts trešā reiha Apdāvināto sarakstā, kurā tika iekļauti trešā reiha idejām un estētikai atbilstīgākie aktieri, komponisti, gleznotāji un arhitekti. Vienlaikus jāatzīmē, ka Hēsterss nebija nedz Vācijas pilsonis, nedz nacionālsociālistu partijas biedrs.

Pēckara gadi

Johanness Hēsterss turpināja intensīvi strādāt filmu paviljonos un uz teātru skatuvēm līdz pat kara beigām. Hēstersa lomas bija pilnīgs pretstats noziedzīgā režīma un kara laika šausmām — tā bija skaistu cilvēku laimīgas dzīves priekšnesums operetiskās dekorācijās. Šāda bija arī viena no pēdējām Hēstersa lomām UFA ražojuma Johana Štrausa operetes ekranizējumā "Sikspārnis", kuras uzņemšana sakarā ar intensīvo Berlīnes bombardēšanu tika pārnesta uz Prāgas studiju. Gadu pēc Berlīnes kapitulācijas tika uzskatīts, ka nofilmētais materiāls ir gājis bojā, taču filma tika atrasta un tās pirmizrāde norisinājās 1946. gada Austrumberlīnē. 
Operešu ekranizāciju vieglais, apolitiskais raksturs nodrošināja Johannesam Hēstersam ātru un nesarežģītu tranzītu no totalitārā laikmeta mākslas uz pēckara Eiropas ekrāniem un skatuvēm. Jau drīz vien Hēsterss atkal kļuva par pieprasītu filmu un operešu aktieri, bieži vien strādājot kopā arī ar saviem vecajiem UFA laika kolēģiem.
1940. gadu otrā pusē — 1950. gadu sākumā Hēsterss tika uzaicināts uz vairākām kinolomām: "Vīnes melodijas" (1946), "Mīļā draudzene" (1949), "Kad sieviete mīl" (1950), "Kāzu nakts paradīzē" (1950), "Profesors Naktstauriņš" (1951), "Čardaša karaliene" (1951, kopā ar Mariku Reki), "Pie baltā zirga" (1952), "Šķiertene" (1953, kopā ar Mariku Reki).
1953. gadā austriešu izcelsmes amerikāņu producents un režisors Oto Premmingers uzaicināja Hēstersu uz ASV galvenās lomas tēlojumam romantiskajā komēdijā "Jaunava uz jumta". Filma vienlaicīgi tika uzņemta angļu un vācu valodā, izmantojot divas aktieru trupas.
Hēstersam šī tomēr izrādījās vien neliela epizode aktiera karjerā, pēc filmēšanās viņš atgriezās Eiropā un līdz 1960. gadu sākumam turpināja piedalīties vācu un austriešu ražojuma spēlfilmās un muzikālo izrāžu un operešu ekranizācijās.
Sākot ar 1960. gadiem Hēsterss no lielā kino aizgāja un savu turpmāko karjeru saistīja ar skatuvi, TV ierakstiem, kā arī neskaitāmiem TV šoviem, kuros Hēstersu bieži aicināja un, kuros tas labprāt piedalījās.
No 1996. — 2001. gadam Johanness Hēsterss spēlēja viņam speciāli uzrakstītajā izrādē "Svētītās vecumdienas", kas kļuva par pamatu viņa ierakstīšanai Ginesa rekordu grāmatā (1997. gadā), kā pasaulē vecākais spēlējošais aktieris.

Privātā dzīve

1930. gadā Johanness Hēsterss salaulājās ar beļģu aktrisi Luīzu Geisu. Šai savienībai bija lemts ilgs mūžs, viņi nodzīvoja kopā līdz pat Luīzas nāvei 1985. gadā. Johannesa un Luīzas laulībā piedzima divas meitas: Vīsje (dzim. 1931. gadā Hāgā) un Nikole (dzim. 1938. gadā Potsdamā).
1992. gadā, 89 gadu vecumā, Hēsterss apprecējās otrreiz - ar tobrīd 43 gadus veco vācu aktrisi Simonu Rēteli, lielu Hēstersa talanta un personības pielūdzēju.
Hēsterss mūža nogalē gandrīz pilnībā zaudēja redzi, tomēr turpināja kāpt uz profesionālās skatuves līdz pat sava mūža pēdējam gadam. Vienlaikus viņa profesionālo mūžu raksturo ne vien neatslābstošs darbs, bet arī dzīvesprieks un vitalitāte ar kuru viņš spēja iedvesmot daudzus. Hēsterss bija kaislīgs smēķētājs, kā arī neatteicās no alkoholiskajiem dzērieniem līdz pat savai nāvei. Savu garo mūžu Hēsterss reiz raksturoja ar vārdiem: "Dzīve vēlas, lai to dzīvotu".