google/wiki40b huggingface dataset:
Bērnu klīniskā universitātes slimnīca

Vēsture

Rīgas Lielās ģildes vecākais Džeimss Armitsteds (1826–1879) savā testamentā pilsētai novēlēja 500 000 rubļu lielu kapitālu, ko piešķīra bērnu slimnīcas būvei Torņakalnā Jelgavas šosejas malā iepretī vecajām Šmita eļļas dzirnavām. Projektu izstrādāja Rīgas pilsētas galvenais arhitekts Reinholds Šmēlings, 1895. gada 10. jūnijā sākās būvdarbi, un 1899. gada 20. septembrī atklāja Rīgas pilsētas bērnu slimnīcu "James Armitstead" ar 116 gultām un ambulanci. Slimnīcā bija iekšķīgo slimību, ķirurģiskā, šarlaka, difterijas, infekciju slimību nodaļas, izolators. Slimnīca sastāvēja no pārvaldes mūra ēkas, sešām ķieģeļu, kā arī trim koka vienstāvu ēkām. Bērnu slimnīcas pirmais direktors un iekšķīgo un infekcijas slimību nodaļu virsārsts bija Johans Bernhards Švarcs, bet ķirurģiskās nodaļas virsārsts Pauls Klemms. No 1919. gada slimnīcas direktors bija Andrejs Priedkalns. 1922. gada janvārī divas slimnīcas nodaļas ar 60 gultām nodeva LU Medicīnas fakultātes Bērnu klīnikas pārvaldībā, par klīnikas vadītāju kļuva profesors Eduards Gartjē. No 1923. gada slimnīcas direktors bija Augusts Pētersons, no 1925. gada Jēkabs Nīmanis, vēlāk Artūrs Plūme. Pēc Otrā pasaules kara slimnīcas nosaukums bija Rīgas pilsētas Bērnu klīniskā slimnīca, par Bērnu slimību katedras vadītāju strādāja Gedimins Ebels. 1965. gadā slimnīca no Rīgas pilsētas pakļautības pārgāja Veselības aizsardzības ministrijas pārziņā un tika pārdēvēta par Republikas Bērnu klīnisko slimnīcu. 1972. gadā uzcēla daudzstāvu korpusu 400 gultām. 1995. gada 30. augustā ar Ministru kabineta rīkojumu slimnīcu nodeva Latvijas Medicīnas akadēmijas valdījumā, bet 1999. gada beigās to atkal atvienoja, jo 1998. gada nogalē bija atjaunota LU Medicīnas fakultāte un tai nebija savas klīniskās bāzes. 2004. gada 2. decembrī tai pievienoja "Bērnu klīnisko slimnīcu Gaiļezers", bet 2006. gadā "Rehabilitācijas slimnīcu Ogre".
Rīgas pilsētas I bērnu slimnīca (tagad Bērnu klīniskās universitātes slimnīcas novietne "Gaiļezers") savu darbu uzsāka 1981. gadā. Slimnīca celta, plānojot 406 gultu vietas bērniem līdz 15 gadu vecumam. Jaunas, modernas, sanitāri higiēniskām prasībām atbilstošas bērnu slimnīcas celtniecība Rīgā tika pamatota ar septiņdesmitajos gados visai augsto bērnu mirstību pilsētā un nozokomiālās infekcijas pieaugumu. 1982. gadā slimnīca kļuva par Rīgas Medicīnas institūta Ārstniecības fakultātes Bērnu slimību katedras Nr. 2 klīnisko bāzi. 1986. gadā Valsts bērnu klīniskās slimnīcas Gaiļezers sa stāvā izveidoja Republikānisko medicīniski ģenētisko konsultāciju, ko 1994. gadā pārveidoja par Valsts medicīniskās ģenētikas centru.
Bērnu sanatoriju "Ogre" (tagad BKUS Ogres rehabilitācijas nodaļa) Rīgas centrālā slimokase nolēma celt pagājušā gadsimta 20 gados, trūcīgajiem iedzīvotājiem. Par piemērotāko vietu tika izvēlēta Ogre, tās labvēlīgā klimata, tīrā gaisa un Rīgas tuvuma dēļ. 1926. gadā likts pamatakmens sanatorijas ēkai. Sanatorija tika atklāta 1927. gada jūlijā un kalpo bērnu atveseļošanai.
Valsts

Nosaukuma cilme

Latviešu vārds "valsts" ir tās pašas cilmes kā vārds "valdīt" un pēc lietojuma ir ar līdzīgu nozīmi kā mūsdienu lietuviešu valodas vārds valstybė un somu valodas valtio. 
Sākotnēji vārdu "valsts" lietoja viena kunga varai pakļauta novada vai pagasta apzīmēšanai, tāpat kā vēl tagad to lieto krievu valodā (волость — 'pagasts') un igauņu valodā (vald — 'pagasts'). "Latvju Dainās" atrodamas tautasdziesmas, kas liecina par šo seno nozīmi: "Triju kungu valstis jāja, Mani vienu lūkotiesi: Ūzenieki, mūrenieki, Vilcenieku darbenieki" (Nr. 10861)
Vēl 18. un 19. gadsimtā ar vārdu "valsts", īpaši Vidzemes guberņas latviešu apgabalos, apzīmēja dažāda līmeņa pārvaldes, pievienojot tam attiecīgo apzīmētāju — ne tikai "ķeizara valsts" (impērija), "ķēniņa valsts" (karaliste), "lielkunga valsts" (hercogiste), bet arī "baznīcas valsts" (draudzes novads) un "muižas valsts" (muižas novads).

Valsts Senajos laikos

Senajos laikos valstis bija sastopamas dažādās formās, kuras vairākkārt mainījušās. Tās bija grieķu polisas, tirānija un demokrātija. Arī Senā Roma pārdzīvoja karalistes, republikas un impērijas periodus. Senajā Ēģiptē valsts veidošanos centralizētas monarhijas veidā lielā mērā ietekmēja nepieciešamība koordinēt irigācijas sistēmas izveidošanu Nīlas ielejā.
Viena no varenākajām Seno laiku valstīm Vidusjūras reģionā bija arī Kartāga. Arī tajā tās pastāvēšanas laikā mainījās valsts formas — sākotnēji tā pēc daudzām pazīmēm atgādināja vēlētu tiesnešu — šofītu (angļu: shofet) — pārvaldītu republiku, vēlāk tā kļuva par oligarhiju, tad impēriju.

Valsts Jaunajos laikos

Jaunajos laikos, 16.—17. gadsimtā, valstis arvien vairāk nostiprinājās kā nacionālas valstis, lai gan pats nacionālas valsts jēdziens politiskajā terminoloģijā parādījās tikai 19. gadsimtā. Šo jēdzienu sākotnēji ne vienmēr un pat ne tik daudz saistīja ar nāciju vai tautu etniskā kontekstā, kā ar valdošo dinastiju vai konkrētu sabiedrības grupu ekonomiskajām interesēm vai varu kā tādu.
Četrstūris

Četrstūris ir plaknes figūra, kuru norobežo četri nogriežņi, kurus sauc par malām. Četrstūrim ir četras malas un četri stūri.
Iveta Radičova

Personīgā dzīve

Radičova dzimusi Bratislavā 1956. gada 7. decembrī. Viņai ir viena meita no 2005. gadā mirušā Stano Radiča, pazīstama slovāku komiķa un aktiera. Bez dzimtās slovāku valodas Radičova brīvi pārvalda krievu valodu, labi pārzina angļu, vācu un poļu valodu.
Senā Ķīna

Senā Ķīna bija Āzijas lielvalsts, kas pastāvēja līdz Haņu dinastijas beigām, tomēr reizēm Ķīnas vēsturē tās pastāvēšanas laiku attiecina arī uz sekojošajām Ķīnas imperatoru dinastijām līdz pat Minu dinastijas beigām.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Kosovā

Sarakstā apkopotas tās vietas Kosovā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Kosovas ir iekļauta viena vieta (kultūras objekts), savukārt vēl viena vieta ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Kosovas viduslaiku pieminekļi ir iekļauti arī kā apdraudētais objekts, kurš tuvākajā nākotnē varētu tikt iznīcināts. UNESCO Kosovu uzskata par Serbijas sastāvdaļu, taču liela daļa valstu to ir atzinusi par neatkarību valsti.
Purniņi (Krustpils pagasts)

Ciema rašanās

Pirmo reizi Purniņi kā sādža Purniņi rakstos minēta 1843. gadā, kad Krustpils draudzes vizitācijā piedalījies kāds Andrejs no Purniņiem. Krustpils muižas zemju kartē, kas tika izdota 1889. gadā, Purniņi arī tiek apzīmēti. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Produsalā bijuši 15 māju saimnieki. 1906. gadā ciema "Пурнинь" zemes platība bijusi 142 desetīnas ar četrpadsmit sētām, kurās dzīvojuši 82 cilvēki. 1935. gada tautas skaitīšana parāda, ka bijuši 15 māju saimnieki. 1943. gada tautas skaitīšanas dokumenti uzrāda 15 sētas ar 56 iedzīvotājiem.
2009. gadā Purniņos dzīvojuši 9 iedzīvotāji un bija mājas: Aldiņi, Bukas, Ceļmaliņas, Purniņi 1, Nākotnes, Ratnieki, Rūķīši.
Suņa sirds (mākslinieku grupa)

"Suņa sirds" — plakātu mākslinieku grupa Rīgā, Latvijā, kas darbojās no 2002. gada rudens līdz 2008. gada rudenim.

Tapšana

Grupu 2002. gada rudenī izveidoja trīs mākslinieki — Buks A., Vītols E. (1961.-2010.) un Svikulis G., - nolūkā atjaunot plakātu kā stājgrafikas žanru Latvijas mākslā. 2003. gada pavasarī tapa pirmā plakātu izstāde "Asins pārliešana" (autoru grupa sāka sevi dēvēt par "Suņa sirdi" - pirmā izstāde norisa krodziņā "Andalūzijas suns", kur otrajā stāvā bija kinoteātris "K Suns", visiem pie sirds gāja Bulgakovs). 2004. gada 7. janvārī kā koordinācijas centrs tika nodibināta sabiedriskā organizācija (vēlāk — biedrība) "Suņa Sirds" kuras mērķis, kā rakstīts statūtos, bija „atjaunot plakāta mākslu Latvijā un popularizēt to“. 2008. gadā grupā līdzdarbojās aptuveni 25 mākslinieki no Latvijas u.c. valstīm (Šveice, Krievija).

Plakātu galerija

2003. gada augustā plakātu izstāde tika pārveidota par Baltijā un visā Ziemeļeiropā pirmo tikai un vienīgi plakātu izstādīšanai veltīto pastāvīgu ekspozīcijas telpu, kurā vai ik nedēļu tika izstādīts jauns plakāts, nomainot kādu no iepriekšējiem. Plakātu galerija "Suņa sirds" krodziņā "Andalūzijas suns" (Rīgā, Elizabetes ielā 83/85) pastāvēja no 2003. gada augusta līdz 2004. gada 30. septembrim, kad telpu īpašnieku komerciālu apsvērumu dēļ sadarbība tika pārtraukta. Darbība tika atjaunota 2007. gada 2. februārī, bet jau dažus mēnešus vēlāk šī plakātu eksponēšanas vieta tika iekļauta LR Kultūras ministrijas galeriju katalogā „Kultūras karte“. Kā plakātu eksponēšanai domāta vieta tā likvidēta 2008. gada 1. novembrī, sakarā ar telpu īpašnieku vēlmi cenzēt un noteikt izstādāmo plakātu saturu.
Stounvolas nemieri

Stounvolas nemieri bija impulsīvu, vardarbīgu, geju rīkotu protestu sērija pret policijas reidu Stounvolas bārā Manhetenā, Ņujorkā, kuri sākās 1969. gada 28. jūnija agrā rītā. To daudz kur uzskata par galveno notikumu, kas noveda pie geju kustības izveides un mūsdienu cīņas par LGBT tiesībām ASV.
50. un 60. gados ASV pastāvēja barga pret gejiem vērstu likumu sistēma. Reti kura publiska vieta ļāva brīvi uzņemt homoseksuāli orientētus cilvēkus, visbiežāk tie bija bāri, kuru īpašnieki pat nebija geji. Stounvolas bāru tai laikā vadīja mafijas locekļi, līdz ar to tajā notika dažādas nelegālas aktivitātes. Bāru apmeklēja visvairāk marginalizētas sabiedrības grupas, piemēram, drag queen, transpersonas, prostitūtas, no mājām aizbēguši jaunieši un bezpajumtnieki. Policija regulāri veica reidus geju bāros, tomēr reida laikā Stounvolas bārā bija sapulcējušies vairāk nekā 200 cilvēku, kuri bija gatavi dumpoties. Sasprindzinājums pārauga vardarbīgos protestos ārpus bāra un tas turpinājās arī vakarā un nākamajās dienās. Sākotnējo nekoordinēto protestu vietā tika organizētas aktīvistu grupas, kuras sludināja cilvēkus atklāt savu seksuālo orientāciju bez bailēm tikt arestētiem.
Sešu mēnešu laikā Ņujorkā tika nodibinātas divas aktīvistu organizācijas un tika izlaisti trīs laikraksti, kas pauda atbalstu geju un lesbiešu tiesībām. Dažu gadu laikā bija vērojams LGBT organizāciju veidošanas vilnis gan ASV, gan citur pasaulē. 1970. gada 28. jūnijā notika pirmais geju praida maršs Ņujorkā, Losandželosā un Sanfrancisko par godu Stounvolas nemieru gadadienai. Tas aizsāka līdzīgas praidu rīkošanas aktivitātes pasaulē.
Jānis Pauļuks (mākslinieks)

Dzīvesgājums

Dzimis Rīgā 1906. gada 2. septembrī, lietuviešu strādnieku ģimenē, viņam bijis arī brālis — Pēteris, kurš ir bijis kaligrāfs un grafiķis. Pats Jānis Pauļuks arī strādājis kā kaligrāfs Zemes ierīcības departamenta mērniecības nodaļā, izpildot valsts pasūtījumus. 1938. gadā iestājies Latvijas Mākslas akadēmijā, taču ticis no tās izslēgts. Vēlāk, 1944. gadā iestājies akadēmijā vēlreiz, tomēr šoreiz izstājies no tās pats, labprātīgi. 1945. gadā, J. Pauļuks ticis uzņemts Mākslinieku savienībā, taču sava neparastā rakstura dēļ ticis vairākkārt gan izslēgts, gan atjaunots. Miris 1984. gada 23. jūlijā Rīgā. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Jakubs Jeržābeks

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Jeržābeks uzsāka 2008.—09. gada sezonā, aizvadot divas spēles Čehijas Ekstralīgas kluba HC Plzeň sastāvā. Jau nākamajā sezonā komandas sastāvā viņš aizvadīja 37 spēles. 2013. gadā kopā ar komandu izcīnīja Čehijas čempiona titulu. Pilzenes sastāvā Jeržābeks spēlēja līdz pat 2015.—16. gada sezonas noslēgumam. To viņš noslēdza kā visas līgas rezultatīvākais aizsargs, iegūstot arī līgas labākā aizsarga balvu.
2016. gada vasarā Jeržābeks pievienojās Kontinentālās hokeja līgas klubam Podoļskas "Vitjaz". Pēc sezonas noslēguma aizsargs tika iekļauts līgas simboliskajā izlasē, kā arī piedalījās KHL Zvaigžņu spēlē.
2017. gada 1. maijā aizsargs noslēdza viena gada līgumu ar NHL klubu Monreālas "Canadiens". "Canadiens" rindās aizvadīja 25 spēles, līdz 2018. gada februārī tika aizmainīts uz Vašingtonas "Capitals".
Čehijas hokeja izlases rindās spēlējis divos Pasaules čempionātos.
Āzijas vēsture

Āzijas vēsturi var apskatīt kā atsevišķo piekrastes reģionu - Austrumāzijas, Dienvidāzijas un Tuvo austrumu vēstures, jo, kaut arī tos savieno Eirāzijas stepe, tā Āzijas kultūras daļēji izolēja vienu no otras. 
Piekrastē, Mezopotāmijas (Divupes), Indas un Jang-tze auglīgajās ielejās, arī vispirms veidojās civilizācijas.
Bērziņa Ministru kabinets

Andra Bērziņa vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no 2000. gada 5. maija līdz 2002. gada 7. novembrim.
Indijas mazais ērglis

Sistemātikas izmaiņas

Nesenā pagātnē Indijas mazais ērglis tika klasificēts kā mazā ērgļa (Clanga pomarina) pasuga. Tomēr pēdējo gadu morfoloģiskajos un DNS pētījumos atklājies, ka šī suga nav tuvāk radniecīga mazajam ērglim kā vidējais ērglis (Clanga clanga). Indijas mazais ērglis no visu vidējo ērgļu kopīgā priekšteča atdalījies pliocēna vidū, apmēram pirms 3,6 miljoniem gadu. Aizvēsturiskais vidējais ērglis ir dzīvojis Afganistānas teritorijā. Tam ir bijušas divas apakšgrupas: ziemeļu un dienvidu.

Izskats

Indijas mazais ērglis ir vidēji liels dienas plēsīgais putns ar samērā īsiem, platiem spārniem. Tā ķermeņa garums ir 50—67 cm, spārnu izplētums 154–168 cm. Ārēji ļoti līdzīgs mazajam ērglim, bet ar nedaudz garākiem spārniem. Indijas mazajam ērglim ir relatīvi liela, plata galva ar platu muti (platāko no visiem vidējiem ērgļiem). Knābis samērā smalks, tumši pelēks, vaskādiņa dzeltena. Tam ir proporcionāli garš ķermenis un īsa aste. Apspalvojums gaiši brūns, ar kontrastējoši tumšākām lidspalvām. Acis tumši brūnas, tumšākas par apspalvojumu. Salīdzinoši ziemeļos dzīvojošam mazajam ērglim acis ir gaišākas par apspalvojumu. Spārni un aste no apakšas raibumoti. Jaunajiem putniem ķermeņa apspalvojums vienmērīgi gaiši brūns, bet uz galvas un krūtīm spalvu galiņi krēmīgi gaiši, radot raibumojuma efektu. Sasniedzot 18 mēnešu vecumu, jaunie putni maina apspalvojumu, kļūstot nedaudz tumšāki  un zaudējot lielāko daļu raibumojuma.

Uzvedība un barība

Indijas mazais ērglis ir nometnieks un atšķirībā no vidējā ērgļa, kurš Indijā ziemo, nav novērojams lietus mežos. Tas izvēlas atklātas ainavas, kas atrodas meža tuvumā, skrajus mežus, klajumus mežos un arī purvainas teritorijas. Sastopams arī mazāk intensīvi izmantotās lauksaimniecības zemēs vai pat pilsētu parkos. Indijas mazais ērglis ir spēcīgs mednieks, kas galvenokārt medī sauszemes zīdītājus, bet ķer arī putnus, rāpuļus un abiniekus. Tas apkārtni vēro un medījumu nosakta no kāda augsta koka zara.

Ligzdošana

Indijas mazā ērgļa vairošanās sezona ir no marta līdz maijam. Putni veido monogāmus pārus, riesta laikā izpildot sarežģītus lidojumus. Ligzda ir samērā lēzena, platformai līdzīga konstrukcija, kas būvēta augsta koka zaru žāklē. Ligzdu pamatā būvē mātīte, bet tēviņš mēdz reizēm pienest materiālus. Dējumā ir 1—2 olas (visbiežāk viena), kuras perē abi vecāki, lai gan mātīte perē galvenokārt. Inkubācijas periods ilgst apmēram 31 dienu. Kad putnēns izšķīlies, galvenais mednieks ir tēviņš, bet mātīte paliek pie mazuļa līdz tas sasniedz 7 nedēļu vecumu. Barība tiek atdota mātītei, kura putnēnu pēc tam baro. Apspalvojums jaunajiem putniem izaug 71 dienas vecumā.
BA-10

Līdz mūsdienām saglabājušies

Vienīgais BA-10 eksemplārs, kurš saglabājies līdz mūsdienām atrodas Somijā, Parolas Tanku muzejā.
Biķernieku trase

Vēsture

1960. gadā pēc vairāku iespējamo variantu izpētes un novērtēšanas, kas atrodas Rīgas teritorijā, trasei par vispiemērotāko atzina 15 hektārus lielo zemes gabalu Biķerniekos. Šī jaunās trases atrašanās vieta bija zināma jau no starptautisko motokrosu laikiem. 1962. gadā tika uzsākta trases projektēšana. Par sporta kompleksa direktoru iecēla Eduardu Kiopi, bet projekta vadītājs bija Gunārs Binde. Tika pieaicināta arī speciālistu grupa: Pēteris Dzenis, Jānis Roops, Kārlis Rība un Vilnis Vasulis. Īstenojamā projekta pirmajā kārtā tika iecerēts izveidot meistarības apli un kartodromu, bet otrajā kārtā ātruma apli sacensībām. Trases būvniecības laikā tika pieaicināti sportisti Kārlis Ošiņš un Arnolds Dambis.
1966. gada janvārī tika uzsākta trases būvniecība. Pirmie sarežģījumi radās kartodroma un starta vietas izveidē, jo tur bija purvs un pazemes avoti, tādēļ vietām nācās purvu izrakt līdz pat septiņu metru dziļumam un piebērt to ar vairākiem  desmitiem  tūkstošu kubikmetru smilšu. Daudzus darbus, ko trases būvniecības laikā nebija iespējams paveikt ar tehnikas palīdzību, paveica paši sportisti ar ģimenēm kā arī daudzi brīvprātīgie. Tehniskie un kvalitātes inspektori arī bija paši sportisti, kas vairākkārt izbraukāja trases līkumus, kurus nepieciešamības gadījumā vēlāk pārtaisīja.
1966. gada 30. jūlijā tika atklāta sporta bāzes pirmā kārta ar sacensībām  3580  metrus  garajā  moto meistarības aplī. Sacīkstes norisinājās 50, 125, 175 un 350 cm³ motociklu klasēs, līdz 350 cm³ un līdz 750 cm³ motociklu ar blakusvāģi klasēs, tāpat savā starpā sacentās automobilisti,  kartingisti, mopēdisti un riteņbraucēji.
1967. gadā pabeidza trases otro kārtu, kas sevī ietvēra 3662 metrus garo ātruma apli autosportam. 1968. gada 11. augustā atklāja lielo apli. 1974. gadā atklāja motobola laukumu, kas kļuva par A grupas PSRS meistarsacīkšu arēnu. Pēc diviem gadiem riņķī motobola laukumam atklāja arī spīdveja sacīkšu celiņu. 1989. gadā moto stadionā norisinājās pirmais radio vadāmo automodeļu Eiropas čempionāts.
Trases apsaimniekošanu šobrīd veic Ceļu satiksmes drošības direkcija.

Motosporta muzejs

Pie Biķernieku trases, S. Eizenšteina ielā atrodas Motosporta muzejs, kur ir izstādīta vēsturisko sacīkšu spēkratu ekspozīcija. Ekspozīcija sastāv no automobiļiem, moto tehnikas un formulām, kas ir piedalījušās sacensībās no 20. gadsimta 60. gadiem līdz pat mūsdienām. Īpašie muzeja eksponāti ir 1962. gadā ražotais sacīkšu ZIL 112 S,  Jāņa Allika VAZ-2105 un Kārļa Ošiņa sacīkšu motocikls.
Līme

Līme ir saistviela, kas salīmē kopā divu ķermeņu virsmas. Līme var būt gan dabīga, gan sintētiska viela. Dabīgās līmes izgatavo gan no augu valsts sastāvdaļām, piemēram, no cietes, kaučuka, gan no dzīvnieku valsts sastāvdaļām, no ar olbaltumvielām bagātām vielām. Sintētiskās līmes sastāv no monomēriem un/vai polimēriem. Līmes iedala šķidrajās, pastveida un cietajās līmēs. Bez līmvielas līmes satur arī šķīdinātājus, pildvielas un polimerizācijas iniciatorus.
Biopsija

Biopsija medicīnā ir audu parauga noņemšana diagnostiskos nolūkos. Iegūto materiālu analizē, lai apstiprinātu aizdomas par noteiktu patoloģiju. To veic, izmantojot speciālu aspirācijas adatu,  punkcijas adatu, izgriežot vai nokniebjot audu gabaliņus, veicot uztriepes. Šī metode tiek plaši izmantota onkoloģijā, neiroloģijā, hepatoloģijā u.c. 
Biopsija parasti tiek veikta ar vietējo anestēziju vai vispārējo narkozi.
Iespējamās biopsijas komplikācijas ir asiņošana, malignizācija (izmeklējamā orgāna šūnu ļaundabīga pārveidošanās, pārtapšana par audzēja šūnām) un vēža šūnu diseminācija
(slimības procesa izplatīšanās pa asinsrites un limfātisko sistēmu) retos gadījumos. 
Dažu orgānu (bronhu, zarnu, dzemdes, olnīcu, urīnpūšļa) biopsija tiek veikta endoskopijas laikā. 
Ķirurģiskā (ekscīzijas) jeb vaļējā biopsija notiek diagnostiskas operācijas laikā. Analīze tiek veikta nekavējoties un tās rezultāts nosaka, vai ir vērts turpināt operāciju.
Terminu 'biopsija' pirmo reizi pielietoja franču ārsts Ernests Anrī Benjē (Ernest Henri Besnier) 1879. gadā.
Viktors Stulpins

Biogrāfija

Viktors Stulpins dzimis 1971. gada 26. septembrī Rīgā, mācījās Rīgas 69. vidusskolā, pēc 8. klases iestājies Rīgas Celtniecības tehnikumā. 1990. gadā iestājās Rīgas Garīgajā seminārā un 1995. gada 11. jūnijā tika iesvētīts par priesteri. Pirmajā priesterības gadā kalpojis kā vikārs Gulbenē un Alūksnē, no 1996. gada apkalpojis Aizkraukles un tās apkārtnes draudzes. Kopš 2010. gada līdz nominācijai par Liepājas bīskapu Viktors Stulpins bija Rīgas Garīgā semināra inspektors un ekonoms, kā arī pasniedzējs RARZI, līdztekus pildot viceprāvesta pienākumus Rīgas Sv. Franciska draudzē. Kalpojis arī kā Rīgas Garīgā semināra garīgais tēvs.
2013. gada 24. novembrī noslēdzoties katoļu baznīcas izsludinātajam ticības gadam, Liepājas bīskaps Viktors Stulpins Svētā Pētera laukumā, Romā no pāvesta Franciska rokām saņēma apustulisko pamudinājumu Evangelii Gaudium (Evaņģēlija prieks). Viņš bija viens no tiem 36 dažādu stāvokļu, tautību un profesiju pārstāvjiem, kas saņēma šo evaņģelizācijas tēmai veltīto 293 000 zīmes garo pāvesta dokumentu. šim godpilnajam uzdevumam V. Stulpins no bīskapu vidus tika izvēlēts tāpēc, ka ir viens no jaunākajiem ticības gadā (2013.) konsekrētajiem bīskapiem.
Naratoloģija

Vēsture

Naratoloģijas izcelsmei ir stipras asociācijas ar strukturālistu mērķi ieviest formālu sistēmu, kā aprakstīt jebkādu stāstījuma saturu.
1966. gadā īpašs žurnāla Communications izdevums izrādījās ļoti ietekmīgs, tiekot uzskatīts par programmu pētniecībai šajā jomā un pat manifests. Tajā iekļauti raksti, ko rakstījuši autori: Rolāns Barts, Klods Bremonds, Žerārs Ženette, Greimas,  Cvetans Todorovs un citi, kuri savukārt bieži atsaucās uz Vladimira Propa darbiem (1895-1970).
Džonatans Kullers (2001) apraksta naratoloģiju kā vairāku daļu kopumu:
ir pieņemts, ka naratīva teorijā ir nepieciešama atšķirība starp "stāstu" jeb darbību secību, kas aprakstīta neatkarīgi no tā, kādas domas šis stāsts izraisa, un "diskurss" jeb tās domas un atziņas, ko šis stāstījums izraisa.'

Izmantošana

Apzīmēt darbu, kā naratoloģisku ir zināmā mērā atkarīgs vairāk no akadēmiskās disciplīnas, kurā darbs ir, nekā teorētiskus variantus, kurā tas varētu būt. Metodi var izmantot jebkuram stāstījumam, un naratoloģijas sākumā bieži tika izmantoti neliterāri darbi. Tomēr terminu "naratoloģija" visbiežāk izmanto literatūras teorijā un literatūras kritikā, kā arī filmu teorijā un (mazākā mērā) filmu kritikā. Naratoloģisku metodiku izmanto arī netipiskos gadījumos, piemēram, sociolingvistiskos pētījumos par mutvārdu stāstiem (Viljams Labovs) un sarunu analīzē, vai diskursa analīzē, kas nodarbojas ar stāstiem, kas rodas spontāni verbālu sarunu laikā. Tas ietver arī pētījums par videospēlēm, grafiskiem romāniem, "bezgalīgo audeklu" jeb interneta komiksiem, un stāstījuma skulptūrās, kas saistīti ar topoloģiju un grafu teorijā. Tomēr komponentu analīzes veidā, kurā nareme jeb stāstījuma struktūras pamatvienība arī tiek uzskatīta par pamata vienību, vēstījuma struktūra varētu ietilpt tādās jomās, kā valodniecība, semiotika, vai literatūras teorija.
Iča

Vēsture

19. gadsimtā Iča tika izmantota baļķu pludināšanai. Ziemā sagatavotos kokmateriālus pieveda pie Ičas krastiem Grīstes un Izaudas pļavu teritorijā. Sākoties pavasara paliem, baļķus sasēja nelielos plostos un pludināja līdz Vīškaustiem. Tur upe bija platāka, tāpēc varēja izveidot lielākus plostus un virzīt tos uz Aivieksti. Tālāk tie pa Aivieksti un Daugavu tika pludināti uz Rīgu. Neapmierinātību ar  Zaļmuižas muižnieka mazo samaksu par plostnieku darbu, strādnieki izteica kādā pavasarī, kad sasietos plostus sagrieza šķērsām upei. Tie iesprūda krastos, izjuka, sablīvējās un izveidoja aizsprostu. Palu ūdens straume izskaloja gultni jaunā vietā. Tā Iča pagājušā gadsimtā izveidoja „jaunupi”.
2013. gada oktobra vidū upē konstatēts toksisks piesārņojums, kura dēļ gājušas bojā zivis.
Nobēlijs

Izotopi

Nobēlijam ir 17 izotopi, no kuriem stabilākais ir ar atommasu 259 un pussabrukšanas periodu 58 minūtes. Nobēlija izotopu masas skaitlis var būt no 248 līdz 264.

Vēsture

Dabā nobēlijs nav sastopams. 1957. gadā starptautiska zinātnieku komanda, kas strādāja Nobela fizikas institūtā, Stokholmā, ziņoja, ka ir ieguvuši jaunu ķīmisko elementu. 1958. gadā amerikāņu zinātnieki no Kalifornijas Universitātes ziņoja, ka ir ieguvuši 102. ķīmisko elementu, bombardējot kiriju ar oglekļa joniem elementārdaļiņu paātrinātājā. Tajā pašā gadā arī Padomju Savienībā zinātnieku grupa no Dubnas apvienotā kodolpētījumu institūta (Georgija Fļorova vadībā) ziņoja par līdzīgiem rezultātiem. Citi eksperimenti Amerikas Savienotajās Valstīs un Padomju Savienībā apgāza Stokholmas zinātnieku grupas rezultātu ticamību. 1992. gadā Starptautiskā teorētiskās un praktiskās ķīmijas savienība (IUPAC) par pirmatklājējiem oficiāli atzina Dubnas apvienotā kodolpētījumu institūta fiziķus.
Elements nosaukts par godu zviedru ķīmiķim Alfrēdam Nobelam, dinamīta izgudrotājam un Nobela prēmijas dibinātājam.