Mārtiņš Zīle

Dzīvesgājums

Dzimis 1863. gada 28. janvārī Ziemeļvidzemē, Ungurpils muižas amatnieka ģimenē kā septītais bērns. Mācības uzsāka Valkas draudzes skolā, turpināja Valkas apriņķa skolā. No 15 gadu vecuma viņa audzināšanu uzņēmās viņa vecākais brālis Indriķis Zīle, kurš bija pārcēlies uz dzīvi Tērbatā un kļuvis par vairāku muižu nomnieku. Mārtiņš Zīle turpināja mācības vāciskajā Tērbatas guberņas ģimnāzijā un viņa brālis bija stingri pārliecināts par to, ka izglītotajiem latviešiem ir jākļūst par vācbaltiešiem un aizliedza jaunākajam brālim mācīties par mūziķi, tā vietā likdams studēt daudz ienesīgāko medicīnu. Konflikta dēļ Mārtiņš 1882. gada maijā devās prom no mājām un visu vasaru strādāja par mājskolotāju Krimā, tomēr rudenī atgriezās mājās un uzsāka medicīnas studijas Tērbatas universitātē. Pēc studiju beigšanas viņš apprecēja vācbaltieti Margotu Laisu un 1890. gadā sāka strādāt par ārstu Vīlandē, mazpilsētā Vidzemes guberņas igauņu daļā, bet pilnīgi integrēties vācbaltiešu vidē nespēja un jau pēc diviem gadiem devās darba meklējumos uz Berlīni un Maskavu. 
Smagas plaušu slimības dēļ 30 gadu vecumā Mārtiņš Zīle bija spiests atmest cerības par strauju ārsta karjeru un vairākus gadus ārstējās Krimā. Pēc slimības remisijas sasniegšanas viņš sāka strādāt par kara ārstu Sevastopolē. Tomēr iekšējas nepieciešamības vadīts viņš jau pēc pāris gadiem pārcēlās uz Odesu, kur paralēli patologa darbam pievērsās pētniecībai un sāka publicēt kazuistiskus rakstus krievu un austriešu medicīnas žurnālos. Sākot no 1902. gada, viņš beidzot visu savu laiku varēja veltīt zinātnei, 39 gadu vecumā kļūstot par profesora asistentu Jaunkrievijas universitātes Medicīnas fakultātē Odesā, kur viņa uzdevums bija veikt eksperimentālus pētījumus plaušu fizioloģijā un patoloģijā. Šajā laikā M.Zīle attīstīja jaunu teoriju par deguna gļotādas, tievo zarnu un sēžas nerva reflektoro kairinājumu ietekmi uz plaušu elpošanas tilpumu un caurasiņošanu, kā arī izgudroja oriģinālu plaušu hiperemizācijas aparātu. 
1908. gadā viņš tika paaugstināts par Jaunkrievijas universitātes speciālās patoloģijas un terapijas katedras privātdocentu, viņa zinātniskās intereses bija saistītas ar iekšējo orgānu neirālo regulāciju un lielu impulsu viņa uzskatu tālākai attīstībai deva Drēzdenes Starptautiskās Higiēnas izstādes apmeklējums 1911. gadā, tā iespaidā Mārtiņš Zīle uzrakstīja 115 lappušu garu monogrāfiju par iekšējo orgānu ikdienas kopšanu, ietverot rekomendācijas personīgajā higiēnā, veselības nostiprināšanā un saglabāšanā. 1918. gadā viņu ievēlēja par docentu un katedras vadītāju, bet 1920. gadā par profesoru un 2. diagnostiskās klīnikas vadītāju. 
1922. gadā, 59 gadu vecumā, kad viņš jau ir sasniedzis akadēmiskās karjeras virsotni, viņam vēlreiz nākas radikāli mainīt savu dzīvi, jo Latvijas Universitāte aicināja latviešu izcelsmes profesorus atgriezties dzimtenē un palīdzēt veidot jauno augstskolu. Viņa turpmākā darbība pēc 60 gadu vecuma izvērsās par īstu triumfu, jo viņš visu enerģiju varēja veltīt administrēšanai un savu filozofisko uzskatu popularizēšanai Latvijā un ārzemēs, kļūdams par Medicīnas fakultātes dekānu, Latvijas Universitātes rektoru, starptautisku medicīnas kongresu rīkotāju un medicīniski filozofisku grāmatu autoru. 
Viņa medicīniskās idejas turpināja īstenot Kristaps Rudzītis (1899-1978). 
Miris 1945. gada 12. maijā bēgļu gaitās Unslēbenē, Vācijā.