Simtgadu karš

Kara izcelšanās

Kara galvenais cēlonis bija Francijas troņa mantošanas jautājums. 1328. gadā mira Francijas karalis Šarls IV, pēdējais Kapetingu dinastijas vīriešu līnijas pārstāvis. Tuvākais troņmantnieks bija tā brāļadēls grāfs Filips d'Valuā, bet pa sieviešu līniju māsasdēls Akvitānijas hercogs Edvards III. Kad par karali kronēja Filipu VI d'Valuā, tad šo aktu noprotestēja mirušā karaļa māsa Izabella, bet viņas dēls Edvards III, 1337. gadā pasludināja sevi par Francijas karali. Sasaucis savus vasaļus Francijā un Anglijā (jo bija reizē arī Anglijas karalistes karalis), iebruka Francijas karaļa domēnā, lai to pārņemtu. To pašu darīja grāfs Filips d'Valuā, tādējādi abiem pretendentiem uz troni reizē iesākot t.s. Simtgadu karu.

Kara sākums (1337—1360)

Kara sākums 1337. gadā bija Edvardam III izdevīgs. Viņa karaspēkam, salīdzinājumā ar Filipa VI d'Valuā armiju, bija lielākas priekšrocības: tas nebija liels, bet labāk organizēts. Akvitānijas u.c. Edvarda III kontinentālo īpašumu franču bruņinieku vienības bija pakļautas kapteiņiem, kuri savukārt bija tieši pakļauti karalim kā virspavēlniekam. Savukārt uz kontinentu atvestie angļu strēlnieki, kas sastāvēja galvenokārt no Anglijas daudzajiem brīvajiem zemniekiem, bija lieli sava amata meistari, un svarīgākajās kaujās viņiem bija liela loma, atbalstot bruņinieku kavalēriju. Karaļa Edvarda III karaspēku Bordo vadīja viņa dēls Edvards, Melnais Princis.
Filipa VI karaspēkā pārsvarā bija Austrumfrancijas feodālo bruņinieku zemessardze un algotņi, strēlnieku bija maz, un bruņinieki nevēlējās saskaņot ar viņiem savu darbību. Armija sašķēlās atsevišķās nodaļās, kas pakļāvās tikai tiešajiem karaspēka priekšniekiem — lielajiem feodāļiem, kuri pēc sava ieskata vai nu devās kaujā, pameta kaujas lauku, vai arī palika par novērotājiem (anarhiju atviegloja tas, ka gan Plantagenetiem, gan Valuā bija vienādas tiesības uz troni, līdz ar to nobilitāte varēja brīvi izvēlēties, kā vasaļiem būt). Īstenībā karalis komandēja tikai savu karaspēka vienību, kas, lai arī pati lielākā, tomēr bija tikai daļa no armijas. Viņa vasaļu parastā taktika bija kaujas sākumā uzbrukt visiem reizē. Bet, ja pretinieks izturēja šo triecienu un strēlnieki nogalināja zirgus, tad ienaidnieks kavalēriju sašķēla atsevišķās grupās, bruņiniekus norāva no zirgiem un saņēma gūstā.
Edvards III uzvarēja gan uz jūras, gan uz sauszemes. 1347. gadā viņa armija ieņēma Kalē, kas bija svarīgs nocietinājuma punkts, turklāt šis reģions bija nozīmīgs vilnas eksportam no Anglijas. Citviet ziemeļos karadarbība nebija tik veiksmīga, tāpēc viņš to pārcēla uz Francijas dienvidrietumiem, savu vasaļu zemju pierobežu, un atkal no jūras puses sagrāba Gijennas un Gaskoņas apgabalus, kuru pēri atzina sevi par Edvarda III vasaļiem un pievienojās tā armijai. Melnā prinča karaspēks straujos reidos ieņēma Francijas troņa domēna centrālos apgabalus. Vienā šādā reidā 1356. gada septembrī pie Putajē viņus panāca Valuā armija, kas kaujā cieta smagu sakāvi. Gūstā nokļuva arī pats karalis Žans Labsirdīgais (Jean II le Bon, 1350—1364). Šajā laikā Francijas karalistes valsts kase bija pilnīgi iztukšota un tā pārdzīvoja zemnieku dumpjus (t.s. žakērija) un sacelšanos Parīzē pret Valuā varu. Tomēr, lai gan karaļa Žana armija bija iznīcināta, Melnajam princim neizdevās ieņemt Parīzi un Reimsu un 1360. gadā tika noslēgts pamiers.

Pirmais miers (1360—1369)

1360. gadā Valuā bija spiesti noslēgt Bretiņī mieru, atdodot Plantagenetiem vairākas no savām zemēm un provincēm (apmēram 17 tagadējo departamentu).

Valuā uzvaras (1369—1389)

Francijas karalim Šarlam V izdevās reorganizēt armiju un floti un pēc ilgām cīņām beidzot padzīt Edvarda III spēkus no kontinenta — 1380. gadā Plantagenetu rokās atradās vienīgi Kalē un Gijena.

Otrais miers (1389—1415)

Šajā laikā, kā Anglijā, tā Francijā norisa iekšējās jukas un cīņa par varu, un valstu savstarpējais karš pierima.

Plantagenetu uzvaras (1415—1429)

1415. gadā Akvitānijas hercoga un Anglijas karaļa Henrija V vadībā sākās jauns uzbrukums cīņā par Francijas troni. Kaujā pie Azenkuras 1415. gada oktobrī Valuā armija tika sakauta, daudzi bruņinieki tika nogalināti vai saņemti gūstā (gūstā saņēma arī Orleānas hercogu). Pēc tam akvitānieši atguva Normandiju un Menu.
Pēc gūtajām uzvarām Henrijs V uzspieda Šarlam VI smagus miera noteikumus (līgums tika noslēgts Truā 1420. gadā), pēc kuriem Henrijs V tika atzīts par Francijas karali. Garīgi slimā Francijas karaļa Šarla VI dzīves laikā par Francijas karalistes reģentu kļuva Henrijs V, bet pēc tam tronī vajadzēja kāpt viņa un Francijas princeses Katrīnas d'Valuā (Šarla VI meitas) dēlam, nākamajam Henrijam VI. Dofins Šarls (Šarla VI dēls) tika izslēgts no mantojuma. Taču 1422. gadā pēkšņi mira Henrijs V, bet pēc dažiem mēnešiem nomira arī Šarls VI.