google/wiki40b huggingface dataset:
Georgs Vilhelms Timms

Dzīves gājums

Dzimis 1820. gada 9. jūnijā Rīgas birģermeistara Frīdriha Vilhelma Timma ģimenē Zorgenfreijas muižā Ķīšezera piekrastē.
Mācījās Bērzaines ģimnāzijā pie Cēsīm (1832—1833), studēja glezniecību Pēterburgas Mākslas akadēmijā pie batālista A. Zauerveida (1835—1839) un 1839. gadā ieguva 1. pakāpes sudraba medaļu par 1812. gada karam veltītām vēsturiskā žanra gleznām. Pēc studiju beigām G. V. Timms apceļoja Vāciju un Ungāriju, 1844. gadā papildinājās Parīzē pie gleznotāja Orasa Emila Žana Vernē, 1845. gadā kopā ar O. Vernē apceļoja Alžīriju.
1848. gadā apmetās uz dzīvi Krievijas impērijas galvaspilsētā Pēterburgā, vasaras bieži pavadīja Latvijā, kur gleznojis akvareļus. 1849. gadā apceļoja Kaukāzu.
Savāktie zīmējumi un skices radīja ideju izdot žurnālu "Krievu mākslas lapa" (Русский художественный листок В. Тимма), kas iznāca no 1851. gada trīs reizes mēnesī līdz pat 1962. gadam, un tajā tika publicēti galvenokārt tikai Timma litogrāfiskie attēli par dažādām aktuālām tēmām, tikai retos gadījumos viņš pieaicināja citus māksliniekus.
1852. gadā viņš pavadīja ķeizaru Nikolaju I braucienā uz Hāpsalas kūrortu. Krimas kara laikā 1854. gadā mākslinieks uzturējās Sevastopolē, kur darināja grafikas lapas jau minētajam žurnālam. Par šiem zīmējumiem 1855. gadā Timms ieguva Pēterburgas Mākslas akadēmijas batālās glezniecības profesora grādu. 1862. gadā viņš darbu žurnālā pārtrauca redzes pasliktināšanās dēļ.
1867. gadā Georgs Vilhelms Timms pārcēlās uz dzīvi Berlīnē, kur pievērsies keramikas apgleznošanai. 
1876. gadā viņu ievēlēja par Prūsijas Mākslas akadēmijas profesoru un viņš sāka strādāt Berlīnes ķeizariskajā porcelāna manufaktūrā.
Miris 1895. gada 7. aprīlī Berlīnē.
20. gadsimta sākumā mākslinieka atraitne Emīlija Timma viņa radošo mantojumu nodeva Rīgas Pilsētas Mākslas muzejam, kur 1906. gadā tika sarīkota plaša atceres izstāde, kā arī novēlēja Rīgas pilsētai procentus no 20 000 rubļu liela kapitāla Timma stipendijas izveidošanai. 1907. — 1914. gadā tā tika piešķirta jauno Rīgas mākslinieku ārzemju studijām.

Daiļrades raksturojums

Georgs Vilhelms Timms būtiski veicinājis litogrāfijas ieviešanu un izkopšanu Krievijas impērijā. Nodarbojās ar batāliju, žanra un ainavu glezniecību un kļuva pazīstams galvenokārt ar zīmējumiem — ilustrācijām un litogrāfijām par pilsētnieku ikdienas dzīves tēmām.
Georgs Mihaels Tēlemanis

Dzīves gājums

Dzimis 1748. gada 20. aprīlī Plēnas luterāņu mācītāja Andreasa Tēlemaņa ģimenē, viņa vectēvs bija komponists Georgs Filips Tēlemanis. Pēc tēva nāves 1755. gadā dzīvoja pie vectēva Hamburgā. Mācījās Hamburgas Johanneumā (Gelehrtenschule des Johanneums) un akadēmiskajā ģimnāzijā. Sakarā ar vectēva nāvi viņš 1767. gadā sacerēja sēru odu Trauer-Ode auf das betrübte Absterben meines Großvaters Herrn Georg Philipp Telemann, des Hamburgischen Musik-Chor-Direktors. Teoloģijas studiju laikā Ķīles Universitātē (1770—1772) viņš pieņēma uzaicinājumu kļūt par Rīgas Doma kantoru un Rīgas pilsētas baznīcu mūzikas direktoru.
Savas darbības laikā Rīgā viņš organizēja sava vectēva Georga Filipa Tēlemaņa darbu izpildīšanu. 1821. gadā izdeva baznīcas korāļu krājumu G. M.Tēlemaņa redakcijā, kurā bija ietverti arī viņa paša skaņdarbi. Līdztekus viņš darbojās kā Rīgas Domskolas mūzikas skolotājs un Doma baznīcas ērģelnieks līdz 1828. gadam, kad redzes traucējumu dēļ aizgāja no darba.
Miris 1831. gada 4. martā Rīgā.
Vitauts Baršausks

Biogrāfija

Dzimis lietuviešu fiziķa, vēlāk Kauņas Valsts universtitātes (tagad - Kauņas tehniskā universitāte) rektora Kazimira Baršauska (1904-1964) ģimenē. Beidzis vidusskolu Kauņā, vēlāk mācījies ekonomiku un žurnālistiku Viļņas Universitātē. 1947. gadā pirmo reizi piedalījies Lietuvas šaha čempionāta finālā. Vēlākajos gados vēl 10 reizes spēlējis šajā turnīrā, augstākais sasniegums bija 3. vieta 1956. gadā. 1955. gadā PSRS komandu čempionātā šahā Vorošilovgradā Lietuvas izlases sastāvā izcīnījis 3. vietu pie 6. galdiņa. 1959. gadā Baršauskam piešķirts PSRS sporta meistara nosaukums šahā. Piedalījies 1961. gada Latvijas atklātajā šaha čempionātā. 1962. gadā pārcēlies uz Klaipēdu, kur līdz mūža beigām strādājis par šaha treneri vietējā bērnu un jaunatnes sporta skolā. 1963. un 1974. gadā kļuvis par Klaipēdas čempionu šahā. Miris pēc smagas slimības, apglabāts Kauņā.
Roks pret komunismu

Roks pret komunismu (angļu: Rock Against Communism; saīsināti RAC) ir mūzikas stils un arī rokmūzikas kustība.

Vēsture

Kustības un žanra rašanās vieta ir Apvienotā karaliste. 1978. gadā aizsākās kustība, kad izveidojās tās piekritēju grupa no Nacionālās frontes piekritējiem. Pazīstamākais no viņiem bija Aiens Stjuarts Donaldsons ar savu grupu Skrewdriver. Šajā pašā gadā notika arī pirmais Roka pret komunismu koncerts, kurš notika Apvienotās karalistes Līdsas grāfistē. Nākamie koncerti notika 1979. un 1983. gadā. Pēc tam koncerti notika daudz biežāk. Koncerti savā sākotnē notika slepenības gaisotnē, lai nepiesaistītu to pretinieku uzmanību. No astoņdesmitajiem gadiem koncerti notiek Safolkas grāfistē. Deviņdesmitajos un 21. gadsimta sākumā smagāka stila pankroks kļuva daudz populārāks un arī grupu skanējums kļuva daudz smagnējāks. Šī mūzikas stila dziesmās bez antikomunisma atrodama arī antisemītisma, neonacisma un rasisma tematika. Ilgus gadus koncertus iesāka Skrewdriver grupa. Šīs kustības koncertos Apvienotajā karalistē ir spēlējušas tādas grupas kā Blood & Honour, Brutal Attack, Skullhead, Squadron, Sudden Impact, Ovaltinees, Lionheart, No Remorse, Violent Storm and Battlezone, Angry Aryans, Blue Eyed Devils, H8Machine un daudzas citas.
Pī

Vēsture

Lai gan jau Babilonijā aptuveni 2000 gadus pirms mūsu ēras izmantoja aptuveno π vērtību 3,125, tikai aptuveni 250 gadus p.m.ē. sengrieķu matemātiķis, fiziķis, inženieris, izgudrotājs un astronoms Arhimēds pirmais izstrādāja precīzu metodi π aprēķināšanai. Darbā "Par riņķa līnijas aprēķināšanu" viņš pirmo reizi aprēķināja skaitli π un pierādīja, ka tas ir viens un tas pats jebkurai riņķa līnijai.
Grieķu alfabēta burts π pirmo reizi tika pieņemts par apzīmējumu kā saīsinājums no grieķu vārda perímetros (περίμετρος). Konstante ir pazīstama arī kā Arhimēda konstante par godu Arhimēdam no Sirakūzas, kurš izstrādāja metodi skaitļa aprēķināšanai, tomēr mūsdienās šis konstantes nosaukums netiek bieži izmantots. Viljams Džonss (William Jones) bija pirmais, kurš izmantoja grieķu alfabēta burtu konstantes apzīmēšanai 1706. gadā, vēlāk to popularizēja šveiciešu matemātiķis Leonards Eilers 1737. gadā.
Viljams Džonss rakstīja: "ir dažādi citi veidi kā atrast garumus vai laukumus noteiktām līknēm vai plaknes daļām, kas var ļoti atvieglot pielietojumu, piemēram, riņķī diametrs pret perimetru ir kā 1 pret 3,14159 uc = π ..."
Viimane

Viimane ir igauņu rokgrupas Smilers 9. studijas albums, kurš izdots 2012. gada 5. martā.
Šķilbēnu jaunā baznīca

Vēsture

Pirmo Šķilbēnu katoļu baznīcu Šķilbēnos uzbūvēja 1924. gadā, pārbūvējot bijušo klēti. Pirmais draudzes prāvests Staņislavs Šikur-Kalvāns savas kalpošanas laikā pie tās piebūvēja divus, aptuveni 12 metrus augstus torņus, ar ko vienlaicīgi izveidojās priekštelpa dievnamam un tas kļuva garāks, bet ēkas otrā galā piebūvēja koka sakristeju.
1934. gadā prāvests L. Štagars uzsāka būvēt jauno Šķilbēnu baznīcu, 33 metrus garu un 16 metrus platu celtni. Logu augstumā uzcēla baznīcas mūrus, uzbūvēja divas sakristejas un apaļu loka eju gar presbitērija sienu. Šai ejai un sakristejām uzlika skārda jumtu. Vēl līdz galam neuzceltajā dievnamā darbdienās prāvests noturēja Svētās Mises. Baznīcu nepaspēja uzcelt līdz valsts iekārtas maiņai. Sākoties padomju varas gadiem, vadības funkcionāri līdz galam neuzbūvēto dievnamu draudzei atņēma, vēlāk ēkā ierīkojot ceļu daļas remontdarbnīcu. Latvijai atgūstot valstisko neatkarību,  1993. gada 1. decembrī baznīca šo ēku izdemolētā stāvoklī atguva atpakaļ. 2006. gadā toreizējais Šķilbēnu pagasta padomes priekšsēdētājs Sergejs Maksimovs vērsās pie Rēzeknes-Aglonas diecēzes bīskapa Jāņa Buļa ar lūgumu šo ēku pārbūvēt kā kultūras namu. Bīskaps nolēma ēku atjaunot atbilstoši sākotnējai iecerei, uzbūvējot dievnamu. 2006. gadā atsākās baznīcas celtniecības darbi un 2009. gada 16. augustā bīskaps Jānis Bulis to konsekrēja Sāpju Dievmātes godam.

Eksterjers

Dievnams ir mūra ēka, no galvenās fasādes puses tai ir divi stāvi. Virs galvenās ieejas atrodas moderna stila zvanu tornis, kas veidots no četriem betona stabiem, kurus nosedz jumts, zem kura atrodas zvans. Baznīcai vēl nav iekārtots dārzs, tai nav žoga.

Interjers

Virs baznīcas ieejas atrodas kora telpa. Telpa ir gaiša, ko dod plašie logi baznīcas sānu sienās gan sānu navās, gan vidējās navas augšējā pusē. Interjers veidots modernā un askētiskā stilā. Uz presbitērija gala sienas atrodas krucifikss. Dievnamā nav speciāls dievgalds, tā vietas vidējā daļā presbitērijā atrodas altāris, kas tur novietots, lai, celebrējot Svēto Misi, priesteris atrastos ar seju pret tautu. Baznīcā aplūkojamas Krustaceļa bildes. Sānu altāru pagaidām nav, to vietās kreisajā pusē atrodas Dievmātes glezna, bet labajā mākslinieces Astras Ločmeles Ambarovas  Žēlsirdīgā Jēzus svētglezna, ko iesvētīja 2012. gadā. Dievnamā no 2011. gada ir aplūkojama pastāvīga liturģisko lietu ekspozīcija.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzes prāvests ir Staņislavs Prikulis, bet draudzi apkalpo priesteris Ivars Vigulis. Šķilbēnu draudze oficiāli sāka darboties 1923. gadā, to izveidojot no teritorijām, kas tika atdalītas no Baltinavas un Viļakas draudzēm.
Draudzei ir divpadsmit kapsētas — Svičovas, Baharevas, Ančipovas, Čilipines, Plešovas, Augstasila, Ploskines, Gusakovas, Loginu, Dagunovas, Kozlovas un  Vilkovas kapsēta.
2008. gada septembrī ar draudzes atbalstu tika izdota brošūra par godu baznīcas 85 gadu pastāvēšanas jubilejai. Dievnamā darbojas garīgās literatūras bibliotēka.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidas ir: Svētā Staņislava diena, Septiņu sāpju Dievmātes diena, Svētās Lūcijas diena.
Kanaleto

Dzīve

Kanaleto dzimis aristokrātiskā ģimenē, kuras ģerboni viņš dažkārt arī izmantojis savā parakstā. Gleznošanu Kanaleto apguva pie sava tēva Bernardo Kanala, kurš gleznoja dekorācijas. Kanaleto kopā ar tēvu un brāli no 1716. līdz 1719. gadam strādājis Venēcijā un no 1719. līdz 1720. gadam Romā, kur viņi gleznojuši dekorācijas Alesandro Skarlati operām. Slavu Kanaleto ieguva, pievērsies ainavu glezniecībai; viņš ietekmējās no Džovanni Paolo Pannīni, ar kura darbiem bija iepazinies Romā. Pirmais parakstītais un datētais Kanaleto darbs ir "Arhitektūras kaprīze" (1723). Par vienu no Kanaleto izcilākajiem agrīnajiem darbiem uzskata gleznu "Mūrnieku pagalms" (1726-1730); šajā laikā viņš daudz gleznoja Venēcijas kanālus un Dodžu pili.
Apmēram 1723. gadā Kanaleto uzgleznoja četras lielizmēra gleznas Lihtenšteinas princim, 1725.-1726. gadā — gleznu sēriju tirgotājam Stefano Konti. Kanaleto patroni gan lielākoties bija angļu kolekcionāri, starp kuriem īpaši jāizceļ britu konsuls Venēcijā Džozefs Smits, kurš vēlāk savu plašo kolekciju pārdeva karalim Džordžam III. 1730. gados Kanaleto saņēma tik daudz pasūtījumu, ka gleznoja pat no zīmējumiem. Dažkārt Kanaleto izmantoja camera obscura — ierīci, kas ar lēcas palīdzību projicē ainavu uz ekrāna; to iespējams izmantot kā pamatu gleznai vai zīmējumam.
1740. gadā sākās Austrijas mantojuma karš; samazinājās Venēcijas apceļotāju un līdz ar to arī Kanaleto klientu skaits. Džozefs Smits rosināja Kanaleto pievērsties arī citām Itālijas vietām, piemēram, Romai. Šajā laikā Kanaleto sāka gleznot iedomātas ainavas — capriccio un veduta ideata. Kanaleto pievērsās arī grafikai un radīja 34 ofortu sēriju. 1746. gadā Kanaleto devās uz Angliju, kur palika līdz pat 1755. gadam. Kanaleto pamatā darbojās Londonā; uzskata, ka šajā periodā Kanaleto darbu kvalitāte strauji kritusies, tie kļuvuši mehāniski. Atgriezies Venēcijā, viņš 1763. gadā tika ievēlēts Venēcijas Akadēmijā.
Kanaleto māsasdēls Bernardo Belloto, kurš arī bija ainavu gleznotājs, dažkārt izmantoja Kanaleto vārdu, lai veicinātu savu darbu popularitāti.
Gludeklis

Gludeklis ir ierīce, kuru izmanto, lai gludinātu apģērbu ar siltuma un spiediena palīdzību. Šādu procesu sauc par gludināšanu.
Senie ķīnieši kā gludekli izmantoja gludus akmeņus. Vēlāk sāka izmantot pannas, kurās iebēra karstas ogles. Ir zināms, ka arī vikingi izmantoja sakarsētus akmeņus. Sākot ar 17. gadsimtu, sāka izmantot gludekļus, kuru izskats atgādina mūsdienās lietotos gludekļus. Elektrisko gludekli 19. gadsimta beigās izgudroja amerikānis Henrijs Sīlijs (Henry Seeley). Patentu viņš izņēma 1882. gada 6. jūnijā.
Šreks

Sižets

Lai neatņemtu savas mājas, purvu, Šrekam - miermīlīgam cilvēkēdājam - ir jādodas meklēt princesi Fionu, un jāatgādā tā lordam Fārkvardam, kas nodomājis viņu precēt. Viņam uzrodas pļāpīgs palīgs ēzelītis, kas viņam palīdz, taču vairāk traucē, ar savu nemitīgo pļāpāšanu. Taču izrādās, ka Fiona - tāltālās karaļvalsts karaļa meita - ir apburta, un katru nakti pārvēršas par tādu pašu briesmoni kā Šreks. Šreks iemīlas viņā, bet viņai jābūt pie lorda Fārkvarda.Vai Šreks palaidīs Fionu pie lorda?
Skats (datubāze)

Tikai lasāmi un uzlabojami skati

Datu bāzu praktizētāji var definēt skatus kā tikai lasāmus vai uzlabojamus. Ja datu bāzes sistēma var noteikt pretējo skata shēmas attēlojumu no pamata bāzes tabulas, tad skats ir uzlabojams. INSERT, UPDATE un DELETE operācijas var tikt piemērotas uzlabojamiem skatiem. Tikai lasāmi skati neatbalsta šādas operācijas, jo DBVS nevar noteikt izmaiņas, kādas notikušas pamata bāzes tabulās.

Indeksētie skati

Indeksēts skats, atšķirībā no parasta skata, ir materializēts, tas nozīmē, ka dati, ko atgriež skats, tiek uzglabāti datu bāzē tādā formā, kā tos atgriež skats. Atšķirība star indeksētu skatu un parastu skatu rodas brīdī, kad parastam skatam tiek izveidots klasterēts indekss. Klasterētā indeksa uzbūve ir gandrīz tāda pati, kā tabulām (Tabulas ar klasterētu (clustered) indeksu Skatīt). Atšķirība ir tā, ka datu lapās tiek glabāti tie dati, kas norādīti skatā, ja dati ir iegūti agregātfunkciju rezultātā, tad datu lapās tiek glabāti jau agregātfunkciju rezultāti. Tas, ka skatā tiek glabāti jau sagatavoti dati, uzliek zināmus ierobežojumus. Jāņem vērā arī tas, ka indeksētais skats aizņems vietu uz diska. Tas arī nozīmē to, ka katra DML (Datu Manipulācijas Valoda- Insert, Update, Delete) operācija nozīmē datu mainīšanu arī indeksētajā skatā.
Kundziņsalas 6. šķērslīnija

Sabiedriskais transports

Pa Kundziņsalas 6. šķērslīniju kursē 3. maršruta trolejbusi.
Aplozīvs slēdzenis

Aplozīvs slēdzenis ir eksplozīvs slēdzenis līdzskanis, kam nav šai skaņu kategorijai raksturīgā spējā impulsa (eksplozijas). Respektīvi - balss trakts tiek noslēgts līdzskaņa radīšanai, bet nav dzirdamas pazīmes, ka oklūzija ir beigusies, līdzskanis ir nerealizēts. Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā aplozīvos līdzskaņus apzīmē ar diakritisko zīmi (uz augšu un pa labi vērsts augšējs "stūrītis"): [p̚], [t̚], [k̚].
Angļu valodā vienas zilbes ietvaros esošas eksplozīvo slēdzeņu grupas (klāstera) pirmais elements ir aplozīvs: apt [æp̚t], ant [æn̚t].
Daudžās valodās, kā piemēram kantoniešu, kataloņu, korejiešu, malajiešu, taizemiešu) vārda galotnē slēdzeņi ir aplozīvi: mak [mak̚].
Dažās valodās, kurās tika uzskatīts, ka ir aplozīvi galotņu slēdzeņi, atklājies, ka tie pārvēršas par īsiem nebalsīgiem nazāliem slēdzeņiem, kā piemēram vjetnamiešu valodā.
Realizēti (normāli artikulēti) eksplozīvi slēdzeņi parasti netiek speciāli apzīmēti. Ja galotnes slēdzenis ir aspirēts, tad pietiek ar IPA simbolu [ʰ] realizācijas apzīmēšanai. Citos gadījumos var tikt lietots Paplašinātā IPA simbols neaspirētām skaņām: apt [æp̚t⁼].
Koriolisa spēks

Koriolisa spēks ir Zemes griešanās izraisīts novirzīšanās spēks.
19. gadsimta sākumā franču zinātnieks Gaspārs Gustavs de Korioliss pierādīja, ka jebkurš priekšmets, kas kustas gar zemes virsmu ziemeļu puslodē, novirzās pa labi no sākotnējās trajektorijas, bet dienvidu puslodē — pa kreisi. Tas ir saistīts ar Zemes griešanos.
Koriolisa spēks novirza kustību virzienu, bet nemaina ātrumu. Vislielākais Koriolisa spēks ir uz poliem, bet uz ekvatora tas ir 0.
Edīte Piafa

Dzīves sākuma posms

Piafa piedzima Parīzē, Bellevilas rajonā ielas akrobāta un kafejnīcas dziedātājas ģimenē. Viņa tika nosaukta par Edīti Džovannu Gasionu (iesauku Piafa (Piaf - zvirbulēns), ar kuru tā kļuva pazīstama pasaulē, viņa ieguva divdesmit gadus vēlāk). Vecāki ar meiteni kopā nedzīvoja. Lielu daļu bērnības Edite pavadīja tēva mātei piederošajā bordelī Normandijā. Bieži bordeļa darbinieces palīdzēja pieskatīt mazo Edīti. No 3 līdz 7 gadu vecumam slimības dēļ Edīte bija akla. 1929. gadā, 14 gadu vecumā, Edīte kopā ar tēvu sāka uzstāties Parīzes ielās, un pirmoreiz publiski dziedāja. Vēlāk viņa sāka dziedāt ielās patstāvīgi, bieži Parīzes Pigalla rajonā. 17 gadu vecumā Edītei piedzima vienīgais bērns - meitene, kura nomira divu gadu vecumā no meningīta.

Dziedātājas karjera

1935. gadā Pigalla rajonā Edīti pamanīja Luijs Leplē, kuram piederēja populārs naktsklubs Elizejas Lauku rajonā, un viņš uzaicināja Edīti tajā uzstāties. Leplē, ņemot vērā Edītes nelielo augumu (viņa bija 1,42 m gara), izgudroja dziedātājas iesauku La Môme Piaf - mazais zvirbulēns. 1936. gada 6. aprīlī Leplē tika nogalināts. Policija turēja aizdomās arī Edīti, un tas negatīvi ietekmēja mūziķes tēlu. Tomēr drīz Edīte iepazinās ar dzejnieku Reimonu Asso, kurš spēja panākt Edītes Piafas karjeras tālāku attīstību. 1940. gadā Žans Kokto uzaicināja Piafu piedalīties viņa viencēlienā Le Bel Indifférent.
Otrā pasaules kara laikā Edite Piafa uzstājās koncertos gan Francijā, gan franču ieslodzīto nometnēs Vācijā. Viņa bija saistīta ar franču Pretošanās kustību, un ir zināms, ka viņa ir izglābusi vairākus ebreju māksliniekus.
Pēc kara Piafa ieguva pasaules atzinību, uzstājoties Eiropā, ASV un Latīņamerikā. 1949. gadā aviokatastrofā gāja bojā Piafas mūža mīlestība - bokseris Marsels Serdāns (pasaules boksa čempions 1948. gadā). 1951. gadā Piafa ļoti nopietni cieta autokatastrofā. Ārstniecības laikā Piafa kļuva atkarīga no morfīna.
1958. gadā Piafa ar triumfu sāka uzstāties koncertzālē "Olimpija".

Nāve

Piafai tika atklāts aknu vēzis. Neilgi pirms nāves viņa no savas pēdējās dzīves vietas Kannās gribēja atgriezties Parīzē, jo vēlējās nomirt tur. Piafa nomira ceļā 1963. gada 10. oktobrī. Ķermenis slepeni tika nogādāts Parīzē, bet ziņa par Piafas nāvi tika publicēta tikai 11. oktobrī. Tieši 11. oktobrī mira arī Žans Kokto. Leģenda vēsta, ka Kokto mira, uzzinot par Piafas nāvi.
Parīzes arhibīskaps neatļāva rīkot atvadu mesu Parīzes Dievmātes katedrālē, atsaucoties uz Piafas dzīves veidu. Bēru procesijā katafalks tika vests pa Parīzes ielām, cauri Piafas dzimtajam Bellevilas rajonam, uz Perlašēza kapsētu. Lai pavadītu Piafu pēdējā gaitā, gar ielām bija sapulcējušies cilvēki. Arī pie kapsētas bija ap 40 000 cilvēku liels pūlis. Beigās tomēr kāds katoļu kapelāns novadīja īsu atvadu ceremoniju pie Piafas kapa.
Hitīns

Vēsture

1821. gadā Nansī botāniskā dārza direktors Henrijs Brakons (Braconnot) sēnēs atrada sērskābē nešķīstošu vielu un nosauca to par fungīnu. Terminu 'hitīns' 1823. gadā ieteica franču zinātnieks A. Odjē, kurš pētīja kukaiņu ārējos apvalkus.

Atrašanās dabā

No hitīna sastāv posmkāju ārējie apvalki (eksoskelets) un to satur arī dažu mugurkaulnieku skelets. Hitīns sastopams moluskos, pleckājos, sūneņos, dažreiz tārpos un baktērijās. Hitīnu satur arī sēnes un ķērpji. Kopējais hitīna daudzums dabā ir ļoti liels — ik gadu Zemes biosfērā rodas un sadalās ap 10 000 000 000 tonnu hitīna.
Hitīns dzīvajos organismos veic dažādas funkcijas — no šūnapvalku stingrības nodrošināšanas (sēnēm) līdz aizsarg- un atbalsta funkcijai (kukaiņu ārējos skeletos). Parasti hitīns dabā atrodas saistītā veidā — kopā ar citiem polisaharīdiem, kā arī olbaltumvielām. Lai arī hitīns pēc uzbūves, īpašībām un bioloģiskās lomas līdzīgs celulozei, celulozi ražojoši organismi hitīnu nemēdz veidot.
Cilvēks un vairums citu mugurkaulnieku nespēj hitīnu sagremot un izmantot uzturā, taču daudziem zemākajiem dzīvniekiem piemīt spēja producēt hitināzi — fermentu, kas spēj noārdīt hitīnu, saraujot glikozīdsaites starp tā posmiem. Dažas hitināzi producējošas baktērijas var izmantot hitīnu kā vienīgo oglekļa avotu.

Ķīmiskās īpašības

Dažādi organismi veido pēc sastāva un īpašībām nedaudz atšķirīgu hitīnu. Hitīna molmasa var sasniegt 260 000.
Hitīns nešķīst ūdenī, atšķaidītās skābēs, sārmos, spirtā un citos organiskos šķīdinātājos. Ir šķīstošs dažu sāļu (cinka hlorīda, kalcija sāļu, litija tiocianāta) koncentrētos šķīdumos, kā arī jonu šķidrumos.
Karsējot kopā ar koncentrētām neorganiskām skābēm, hitīns hidrolizējas līdz glikozamīnam un etiķskābei. Iespējams izdalīt daļējas hidrolīzes produktus — di-, tri-, tetra- un pentaglikozamīnus, kā arī N-acetilglikozamīnu (tas liecina, ka hitīna acetilgrupas saistītas ar slāpekļa atomiem). Spēcīgos sārmos hitīns atšķeļ etiķskābi un veido hitozānu — vāji bāzisku hitīnam līdzīgu polimēru, kas spēj veidot kristāliskus sāļus. Slāpekļskābe to pārvērš par hitozi.

Izmantošana

Hitīnu lieto hitozāna rūpnieciskai iegūšanai no vēžveidīgo čaulām, kā arī mikrobioloģiskiem produktiem.
Bioloģijas muzejs

Bioloģijas muzejs Stokholmā ir pirmais šāda tipa muzejs pasaulē, kas atrodas Jūrgordenā Lejonsletenas apkārtnē.

Vēsture

Muzejs tika atklāts 1893. gada 11. novembrī zoologa, dabas sargātāja un mednieka Gustava Kolthofa vadībā. Liela nozīme muzeja viedošanā ir arī rūpniekam Liljevalkam, kuru Gustavs Kolthofs pārliecināja finansēt muzeja veidošanas kampaņu — muzejā savākt visu Skandināvijas putnu un zīdītāju izbāžņus, kas būtu parādīti dzīvniekiem atbilstošos biotopos. Pats Gustavs Kolthofs pirms muzeja atklāšanas muzejam nodeva pāris tūkstošus eksponātu, kuru vidū bija dzīvnieku izbāžņi, putnu ligzdas un olas. Muzeja dibinātāja draugs, mūsdienās ievērojamais gleznotājs Bruno Liljeforss bija atbildīgs par atbistošām gleznām muzejā. Muzeja ēku — koka celtni projektēja arhitekts Agi Lindegrēns, ietekmēdamies no nacionālā romantisma un viduslaiku Norvēģijas stāvbaznīcu arhitektūras, kam raksturīgas askētiskas un vienkāršas līnijas. Muzejs tika atjaunots 1920. gados un 1990. gadu sākumā, kad tam apritēja 100 gadu jubileja.

Muzejs

No 1970. gada muzejs pieder Skansena fondam. Daudzi dzīvnieki apmeklētājiem tiek rādīti uz diorāmas fona ar 300 Skandināvijas sauszemes dzīvniekiem un putnu sugām konkrētajā dzīves vidē. Muzejs ir apmeklētājiem atvērts visu gadu, no aprīļa līdz septembrim katru dienu, pārējos mēnešos, iepriekš piesakoties. Īpaša mācību programma ir izstrādāta skolēniem.
Vitebska

Vēsture

Rakstos pirmoreiz pieminēta 1021. gadā, tomēr par pilsētas dzimšanas gadu tiek uzskatīts 974. gads (arī 914., 947.), kad Kijevas Krievzemes kņaziene Olga dibinājusi pilsētu kriviču apmetnes vietā.
Vitebska 12. gadsimtā ietilpa neatkarīgajā Polockas kņazistē un bija tirdzniecības centrs starp Baltijas un Melno jūru. 13. gs. vidū Vitebskas kņazi nokļuva Smoļenskas kņazu atkarībā. 1274. gadā Zelta Ordas hans Mengu-Timurs padarīja Smoļenskas kņazu Gļebu Rostislaviču par savu vasali un arī Vitebska bija spiesta maksāt meslus Zelta Ordas mongoļu valdniekiem.
1320. gadā tā tika iekļauta Lietuvas Dižkunigaitijā, bet 1569. gadā — Polijas-Lietuvas valstī. 1597. gadā Vitebskai tika piešķirtas Magdeburgas tiesības. 1772. gadā Pirmajā Polijas dalīšanā Vitebska tika iekļauta Krievijas impērijā.
Krievijas sastāvā Vitebska kļuva par ievērojamu ebreju centru, 20. gadsimtā sākumā to bija vairāk kā puse no pilsētas iedzīvotājiem. No 1892. līdz 1919. gadam Vitebskā darbojās Jehudas Pena (dzīvojis arī Daugavpilī un Rīgā) ebreju mākslas skola. Pena skolnieku vidū bija Els Ļisickis, Marks Šagāls un Osips Zadkins. Kopš 1921. gada Vitebska bija Baltkrievijas PSR sastāvā, bet kopš 1991. gada - neatkarīgajā Baltkrievijā. 2. pasaules kara laikā Vitebskas vecā apbūve tika nopostīta.

Sports

Baltkrievijas augstākajā futbola līgā spēlē Vitebskas komanda FK Vicebsk.