google/wiki40b huggingface dataset:
Māja pie ezera

Sižets

Seriāla galvenā varone ir Madara Tērauda, kura strādā par radošās daļas vadītāju reklāmas aģentūrā «Hop Art». Aģentūru viņa kopā ar kolēģiem izveidojusi no nulles un strādā tur visu mūžu. Vīrs Kārlis ir inženieris, kurš strādā lielos būvniecības objektos. Meita Dārta nesen beigusi skolu un studē mārketingu, lai gan patiesībā Dārta vēlas kļūt par dziedātāju.
Mākoņi pār mierīgo Madaras dzīvi savelkas, kad reklāmas aģentūrā ienāk jaunie darbinieki Maija un Ivo, kuri pierunā aģentūras priekšnieku mainīt aģentūras stratēģiju un atbrīvoties no Madaras. Madara zaudē darbu un vairs nevar atrast citu. Liels palīgs viņai nav arī vīrs.
Vienīgā, kas saprot Madaras problēmas, ir vīra māte Sofija, kura Madarai ir mātes vietā. Īsto māti Madara atceras vāji. Sofija mudina Madaru satikt māti un izrunāt pagātnes notikumus. Madara padomam paklausa un mājā pie ezera ierauga pavisam citu dzīvi.
22. novembris

22. novembris ir gada 326. diena (327. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 39 dienas.
Edvīns Aleksandrs Mednis

Biogrāfija

Edvīns Aleksandrs Mednis ir dzimis 1897.gada 4. augustā Raunā, skolotāja ģimenē, māte Jūlija Elizabete Medne (dzimusi 1872. gadā kā Melngaile) bija folkloras vācēja Emiļa Melngaiļa vecākā māsa, Rūdolfa Blaumaņa jaunības mīlestība. 1914. gadā beidzis Cēsu L. Ausēja reālskolu.
Tajā pašā gādā kā savvaļnieks iestājies Krievijas impērijas armijā un nosūtīts uz Alekseja karaskolu Maskavā. Vēlāk pārcelts uz Kazaņas kājnieku karaskolu kur absolvējis paātrināto kursu kā praporščiks.
1914.g. 1. decembrī uzsācis dienestu 32. Kremenčugas kājnieku pulkā. Piedalījies vairākās kaujās vācu un austriešu frontē, divas reizes ievainots. Apbalvots ar Annas un Staņislava ordeņiem.
1915.g. jūlijā pārnācis 4. Vidzemes latviešu strēlnieku bataljonu (vēlāk pulku). Bijis jātnieku-izlūku komandas priekšnieks. 1916. gada vasarā ar savu komandu piekomandēts L.Puņina jātnieku-diversantu vienībai. Paaugstināts par kapteini. 
No 1916.g. oktobra bataljona komandieris.
Piedalījies Ziemassvētku kaujās kur smagi ievainots. Durkļu cīņā zaudējis aci. Apbalvots ar Vladimira ordeņa IV šķiru un Serbijas Karadžordževiča Baltā Ērgļa ordeņa IV šķiru
1918.gadā, pēc armijas sabrukuma, dodas uz dienvidiem un iestājies G. Bičerahova armijā Persijā, 2. Dagestānas kājnieku pulkā. Piedalījies Krievijas pilsoņkara kaujās pret Sarkano armiju. No 1920.g. janvāra dienējis Dienvidkrievijas brīvprātīgo armijā. Orlā krīt padomju gūstā, bet vēlāk atbrīvots. Tā paša gada vasarā atgriezies Latvijā.
1920.g. septembrī iestājies Latvijas armijas dienestā un dienējis Armijas virspavēlnieka štāba Operatīvās daļas informācijas nodaļā. 
1921.gadā bijis Aizsardzības ministrijas kancelejas nodaļas priekšnieks. Tajā pašā gadā apbalvots ar Lāčplēša kara ordeni par 1916.g. 23.decembra kauju Skangaļu rajonā.
1922-1932.g. bijis laikraksta Latvijas Kareivis galvenais redaktors. 
1929.gadā beidzis Virsnieku akadēmiskos kursus un 1930.g. paaugstināts par pulkvežleitnantu.
No 1932. līdz 1935. gadam bijis žurnāla Militārais apskats galvenais redaktors. Šajā laikā tapa raksti par Andreju Pumpuru un biogrāfiskā apcere. No 1933-1935.g. akadēmiskā žurnāla Universitas galvenais redaktors un no 1936. - 1938.g. žurnāla Aizsargs galvenais redaktors.
1933.g. absolvējis Latvijas universitātes tautsaimniecības fakultāti. Bijis studentu korporācijas Lettonia biedrs.
Bijis nodaļas priekšnieks Armijas štāba Apmācības daļā. (1935-1939). Vēlāk bijis Kara saimniecības pārvaldes nodaļas vadītājs.
1939.g. atvaļināts. 1940.g. strādājis kā revidents Finanšu ministrijā.
Darbojies Latviešu veco strēlnieku biedrībā, bijis tās priekšnieka vietnieks. Nodarbojies ar dramaturģiju, sarakstījis vairākas lugas.
Starpkaru periodā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa V šķiru (1930), Lietuvas Ģedimina ordeņa III šķiru Igaunijas Aizsargu Ērgļa krustu u.c. apbalvojumiem.
Padomju okupācijas gadā no represijām izvairījies. Otrā pasaules kara izskaņā izbraucis uz Vāciju, bet vēlāk emigrējis uz ASV. No 1950.gada dzīvojis Ņujorkā. Nodarbojies ar žurnālistiku un rakstniecību. Vairāku noveļu un stāstu, tostarp par Latviešu strēlniekiem, autors.
Miris 1967.gada 2. jūnijā Ņujorkā, ASV.
Meklējot Mr. Kauliņu

Sižets

Filmas galvenais varonis ir finansists Guntars Kļaviņš jeb "Mr. Kauliņš", kurš pazūd bez vēsts neilgi pēc tam, kad viņa bizness piedzīvo krahu. Kauliņa radinieki un draugi, tajā skaitā Kaspars Roga ir neziņā par to, kur viņš atrodas, tāpēc Roga apņemas uzzināt, kur Kauliņš palicis. Vairākus gadus vēlāk Roga Kauliņu atrod Sjerraleonē, kur Guntars avantūristiski uzsācis meklēt dimantus.
1986. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

1986. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts sastāvēja no vairākiem posmiem — zonālie turnīri, starpzonu turnīri, pretendentu mači un mačs par pasaules čempiones nosaukumu.
Šajā ciklā pasaules čempione Maija Čiburdanidze sekmīgi aizstāvēja savu titulu pret pretendentu maču uzvarētāju Jeļenu Ahmilovsku, gūstot uzvaru mačā par pasaules čempiones nosaukumu ar rezultātu 8½ : 5½.
Gatis Eglītis

Biogrāfija

Beidzis Dobeles ģimnāziju. Augstāko izglītību ieguvis Rīgas Ekonomikas augstskolā, Vīnes Diplomātijas akadēmijā un Hopkinsa Universitātē Itālijā. Studējis arī Dānijā.
Pēc studiju beigām G. Eglītis strādājis Ārlietu ministrijā ar ārējās ekonomiskās sadarbības un drošības (NATO) jautājumiem. 2005. gadā uzsācis darba gaitas Eiropas Savienības institūcijās Briselē, 8 gadus strādājot Eiropas Komisijā ar Latvijas ekonomikas, finanšu un budžeta uzraudzības jautājumiem.
2015. gadā G. Eglītis kļuva par Ministru prezidentes Laimdotas Straujumas padomnieku ekonomikas jautājumos, bet 2016. gadā — par ekonomikas ministra Arvila Ašeradena padomnieku līdzīgā jomā.
G. Eglītis ir trīs bērnu tēvs. Pārvalda latviešu, angļu, krievu, dāņu un itāļu valodas. Daudz ceļojis, apmeklējis 89 valstis.

Politiskā darbība

2018. gadā G. Eglītis tika ievēlēts 13. Saeimā no Jaunās konservatīvās partijas. 2019. gadā kandidēja arī Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču partija nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu, lai nokļūtu Eiropas Parlamentā.
Viktors Šklovskis

Dzīve

Viktors Šklovskis dzimis un uzaudzis Sanktpēterburgā skolotāja ģimenē. Lai arī bērnībā daudz lasījis, ticis izslēgts no skolas sliktu sekmju dēļ. Pēc tam gan pabeidzis ģimnāziju un iestājies Pēterburgas universitātes filoloģijas fakultātē.
1916.g. viņš kļuva par vienu no Poētiskās valodas teorijas pētniecības biedrības jeb OPOJAZ (Общества изучения теории поэтического языка) dibinātājiem. Šajā laikā Šklovskis dienēja Krievijas armijā, piedalījies Pirmajā pasaules karā, kur ticis ievainots un saņēmis Svētā Jura ordeni. Pēc tam viņš neilgu laiku dienējis arī padomju armijā, līdz caur Somiju emigrējis uz Vāciju.
1923.g. Šklovskis atgriezies Krievijā un apmeties uz dzīvi Maskavā, kur uzturējis draudzīgas attiecības ar krievu futūristiem. 20. gados Šklovskis bija viens no spilgtākajiem formālisma teorētiķiem, taču līdz ar 30. gadiem, kad pret formālismu sāka aktīvi vērsties padomju vara, Šklovskis, pakļaujoties ideoloģiskajam spiedienam, savā zinātniskajā darbībā ieviesis sociāli vēsturiskas metodes.
9. Saeimas vēlēšanas

Vēlēšanu vērtējumi un pārkāpumi

EDSO misijas konstatēja, ka vēlēšanas noritēja atklāti un profesionāli, bet tas, ka nozīmīgai daļai pilngadīgu valsts iedzīvotāju nav vēlēšanu tiesību, norāda, ka joprojām pastāv demokrātijas deficīts.
TB/LNNK deputātu J. Boldānu Latgales apgabaltiesa notiesāja par vēlēšanu zīmju viltošanu Kubuļu pagastā.
"Saskaņas centra" biedru J. Klementjevu un trīs viņa uzņēmuma darbiniekus Zemgales apgabaltiesa notiesāja par vēlētāju uzpirkšanu.
KNAB konstatēja TP, LPP/LC, SC, JL un ZZS kampaņas tēriņu ierobežojumu pārsniegšanu. Visām šīm partijām un TB/LNNK KNAB uzlika administratīvos sodus. Nepārsūdzēja sodus no tām tikai TB/LNNK un JL.
Meža silpurene

Raksturojums

Augums neliels, līdz 20 cm. Spēcīgs saknenis. Stumbrs un lapas klātas ar biezu apmatojumu. Apakšējās lapas ar gariem kātiem, trīsstaraini vai piecstaraini dalītas, attīstās pēc ziedēšanas. Lapu virspuse ādaina. Augšējās lapas šķeltas lineārās plūksnās. Ziedi tumši vai gaiši violeti, pa vienam. Zieds attīstās pirms lapām. Iesākumā ziedkāts ir īss, bet vēlāk izstiepjas līdz 20 cm garumam. Ziedi vērsti uz augšu. Zied aprīļa beigās, maija sākumā. Auglis — riekstiņš ar irbuli.

Izplatība

Suga izplatīta Eiropā, Vidusāzijā, Sibīrijā, Austrumāzijā un Ziemeļamerikā.
Latvijā ir izplatīta reti. Aug priežu mežos un sausos pakalnos. Biežāk sastopama valsts austrumdaļā.

Izmantošana

Iecienīts dekoratīvais augs akmensdārzos. Aizsargājams augs, iekļauts Latvijas Sarkanajā grāmatā un Baltijas jūras reģiona valstu Sarkanajā grāmatā.

Interesanti

Meža silpurene bija izvēlēta par Gada augu 2005. gadā.
2005. gada 5. martā Latvijas pasts izlaida pastmarkas ar meža silpurenes attēlu.
Galīgs determinēts automāts

Automātu teorijā galīgs determinēts automāts jeb akceptors ir galīgs automāts, kura katram stāvoklim ir tieši viena pāreja katram ieejas simbolam. Galīga determinēta automāta atpazīto valodu kopa precīzi sakrīt ar visu regulāro valodu kopu.

Neformāls darbības apraksts

Galīgs determinēts automāts darbu sāk kādā noteiktā stāvoklī. Tā ieejā padod simbolu virkni jeb vārdu, kuru automāts nolasa secīgi pa vienam simbolam. Ielasot katru jaunu simbolu, automāta stāvoklis nomainās atbilstoši iepriekš definētai pārejas funkcijai. Pēc pēdējā simbola nolasīšanas automāts ievadīto virkni vai nu akceptē vai noraida atkarībā no tā, kādā stāvoklī tas atrodas. Saka, ka automāts akceptē vārdu kopu jeb valodu L, ja tas akceptē visus vārdus, kas pieder kopai L, bet pārējos vārdus noraida.
Kolonija

Koloniju (no latīņu: colōnia — 'apmetne') ir teritorija, kura atrodas ģeogrāfiski attālinātas valsts politiskā un ekonomiskā kontrolē. Mūsdienās koloniju apzīmēšanai lieto arī tādus terminus, kā Aizjūras teritorijas vai Atkarīgās teritorijas, kā arī teritorijas ar nepatstāvīgu pārvaldi.
Līdz ar kolonijas un no tās atvasinātajiem terminu analogiem lieto arī jēdzienu Metropole, vai metropoles valsts vai arī mātes valsts. Tie ir tādas valsts apzīmējumi, kurām ir kolonijas. Kolonijas jēdziens ir cieši saistīts arī ar politikas kategoriju — koloniālisms.
Ar koloniju entomoloģijā saprot kādas sugas kukaiņu dzīvošanu vienuviet lielā skaitā.
Jānis Eglītis

Biogrāfija

Dzimis 1961. gada 23. janvārī Preiļos. Studēja Latvijas Valsts universitātē, kur ieguva fiziķa pasniedzēja specialitāti.
Bija Preiļu 1. vidusskolas direktors (1986-1996), līdztekus 1994. gadā beidza Latvijas Universitātes fizikas maģistratūru. Kopš 1996. gada Preiļu Valsts ģimnāzijas direktors (1996-2005). 
2003. gadā Latvijas Lauksaimniecības universitātē aizstāvēja ekonomikas zinātņu doktora grādu. Daugavpils Universitātes pētnieks (2005–2011), asociētais profesors (2005–2012), Ekonomikas doktora studiju programmas direktors (2008–2011).
Bija Latvijas Augstākās izglītības padomes loceklis (1998–2006), Latvijas izglītības vadītāju asociācijas prezidents (2000–2003) un Latvijas Zinātnes Padomes (LZP) ekonomikas nozares eksperts (2008–2012).
2011. gadā Jāni Eglīti ievēlēja par Ventspils Augstskolas rektoru un viņš pārcēlās dzīvot un strādāt uz Ventspili.
Darbojās basketbola kluba "Ventspils" padomē.
Miris 2013. gada 6. maijā Ventspilī, apbedīts Preiļu kapos.

Politiskā darbība

1997. gadā J. Eglītis pirmo reizi tika ievēlēts Preiļu pilsētas domē no vēlētāju apvienības "Mēs pilsētai" saraksta. 2001. gadā ievēlēts Preiļu novada domē jau kā Tautas partijas saraksta dalībnieks. Pēc Jāzepa Šņepsta atkāpšanās no novada domes priekšsēdētāja amata 2003. gadā J. Eglītis tika ievēlēts par Preiļu novada domes priekšsēdētāju. Amatu saglabāja arī pēc 2005. gada pašvaldību vēlēšanām.
2006. gadā J. Eglītis tika ievēlēts 9. Saeimā no Tautas partijas saraksta. Bija Ārlietu komisijas priekšsēdētāja vietnieks un Eiropas lietu komisijas loceklis. 2009. gadā kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču netika ievēlēts. Tāpat nesekmīgi kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās 2010. gadā no apvienības "Par Labu Latviju" saraksta.
Pēc pārcelšanās uz Ventspili kandidēja 2013. gada Ventspils domes vēlēšanās no partijas "Latvijai un Ventspilij" saraksta, taču netika ievēlēts.

Piemiņa

2016. gadā Jāņa Eglīša izveidotajai Preiļu Valsts ģimnāzijai tiek plānota nosaukuma maiņa (uz "Jāņa Eglīša Preiļu Valsts ģimnāzija").
Buhgolca koeficients

Buhgolca koeficients ir paņēmiens (metode) sacensībās ieņemtās vietas noteikšanai tiem dalībniekiem, kas ieguvuši vienādu punktu skaitu. Atsķirībā no Bergera koeficienta, kuru pielieto apļa sistēmas turnīros, šo koeficientu pielieto Šveices sistēmas turnīros.

Buhgolca koeficienta aprēķināšana

Konkrēta dalībnieka Buhgolca koeficientu aprēķina saskaitot visu to turnīra dalībnieku punktus, ar kuriem šis dalībnieks ir spēlējis, neatkarīgi no savstarpējās spēles rezultāta. Ideja balstās uz to, ka diviem vai vairākiem turnīra dalībniekiem, kuriem ir vienāds punktu skaits, labāks ir tas spēlētājs, kurš spēlējis ar spēcīgākiem pretiniekiem, tātad ar tiem, kas ieguva vairāk punktus. Un tieši tāpēc, ja turnīrā tiek izmantota Šveices sistēma, pie vienāda punktu skaita augstāk būs spēlētājs, kam ir lielāks Buhgolca koeficients.

Vēsture

Vietu noteikšana turnīra dalībniekiem, kas ieguvuši vienādu punktu skaitu, ar Buhgolca koeficienta palīdzību tika piedāvāta 1932. gadā un tika nosaukta tā izgudrotāja vācu šahista Bruno Buhgolca (vācu: Bruno Buchholz) vārdā.
Nerūsošais tērauds

Nerūsošais tērauds ir tērauds, kas ir korozijizturīgs dažādās vidēs, piemēram, gaisā, ūdenī, kā arī dažādās agresīvās vidēs. To iegūst, sakausējot dzelzi ar dažādiem metāliem.

Sastāvs

Nerūsošo tēraudu galvenā sastāvdaļa ir dzelzs (> 50% Fe = "tērauds") un vismaz 10—12% hroma. Vienkāršākajam sakausējuma veidam nevajag citus metālus, lai to uzskatītu par „nerūsošo tēraudu”. Visparastākajā nerūsošā tērauda veidā (EN 1.4003) ir tikai 10,5% hroma, bet pārējo daļu veido dzelzs.

Vēsture

Vēsturiski vienkāršāko tērauda un hroma sakausējumu ieviesa jau 1912. gadā. Savukārt 1913. gadā Vācijas uzņēmums Krupp sakausējumam pievienoja niķeli, lai uzlabotu tā mehāniskās īpašības (tā radās austenīta nerūsošais tērauds), bet 1920. gadā, sastāvam pievienojot arī nelielus molibdēna piejaukumus, tika konstatēta šāda sakausējuma īpašību ievērojama uzlabošanās. Tā radās „skābju izturīgs” nerūsošais tērauds.
Tjačiva

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1329. gadā. Līdz pat Pirmajam pasaules karam ietilpa vēsturiskajā Ungārijā. Trianonas līgums iekļāva Tjačivu Čehoslovākijas sastāvā. Pēc Otrā pasaules kara Piekarpatu Krievzeme (Підкарпатьска Русь) tika atdalīta no Čehoslovākijas, un izveidots Aizkarpatu apgabals PSRS (Ukrainas PSR) sastāvā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas pilsēta.
Viļakas katoļu baznīca

Vēsture

Viļakā baznīca, iespējams, atradusies jau pie 1293. gadā celtās Viļakas viduslaiku pils, bet konkrētu ziņu nav. Viļakas pirmā zināmā katoļu baznīca ir celta 1683. gadā, vēlāk, 1714. gadā ar Jura Hilzena atbalstu tā tika atjaunota.
Otrs Viļakas koka dievnams tika uzcelts prāvesta Januševiča vadībā 1748. gadā. Tas atradies aptuveni vienu kilometru no tagadējās Viļakas katoļu baznīcas, vietā, kur atradās Viļakas kapucīnu klosteris. Šī baznīca ir saglabājusies 1798. gada Broces zīmējumos.
Pašreizējā gotiskā stila mūra baznīca ir uzcelta 1880. gadā par grāfienes Alīnes Lippes -Lipskes līdzekļiem. Dievnams tika būvēts pēc Rīgas Politehniskā institūta inženiera Floriana Viganovska projekta. 1891. gadā bīskaps Ludvigs Zdanovičs dievnamu konsekrēja Vissvētās Jēzus Sirds godam. Dievnams cieta Pirmā Pasaules kara laikā, bet to atjaunoja prāvesta Pētera Apšinieka vadībā. Vēlāk baznīca cieta Otrajā Pasaules kara laikā, pēc kura tā ilgu laiku bija neremontēta. Tikai 1956. gadā dekāna Pētera Rudzīša kalpošanas laikā torņiem un daļēji baznīcai uzklāja jaunu skārda jumtu, pirms tam salabojot satrunējušās koka konstrukcijas. Vel dievnamam šajā laikā tika iegādātas Jaunas Krustaceļa gleznas ģipsī un nopirkti jauni baznīcas soli. Atlikušie baznīcas remonta darbi tika veikti prāvesta Boļeslava Valaiņa kalpošanas laikā.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jāzeps Kornaševskis. Viļakas draudze, iespējams, pastāvējusi jau 13. gadsimtā, bet konkrētas ziņas ir no 1683. gada, kad pie Viļakas baznīcas kalpoja priesteris. Draudzei ir astoņas kapsētas — L. Mateuša-Miera kapi, Vēdeniešu kapi, Skaudiņu kapi, Viduču kapi, Aizgalinas kapi, Slotu kalna kapi, Olūtovas kapi un Lošku kapi,Skandīnes kapi.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Jaungads, Svētā Jāzepa diena, Vasarsvētki, Jēzus Sirds svētki (40 stundas), Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas svētki, Svētā Mateja diena, Kristus Karaļa svētki.

Tehniska informācija

Viļakas baznīca ir sarkanu ķieģeļu mūra trīsnavu krustveida celtne ar diviem 46 metrus augstiem torņiem, kurus tāpat kā pārējos mazakos tornīšus nosedz gotikai raksturīgais "krusta zieds". Dievnamam ir skārda jumts un cementa flīžu grīda. Baznīcai ir trīs portāli, virs galvenā portāla atrodas vitrāža — rozete. Baznīca ir 31 metrus gara un 21 metrus plata. 
Apkārt baznīcai ir dārzs, ko ietver sarkanu ķieģeļu mūra žogs. Žoga dienvidu daļā ir ieeja baznīcā un grāfu Lippe-Lipsku dzimtas kapenēs, kur ir dzimtas apbedījumu vietas.

Interjers

Dievnamā atrodas valsts nozīmes mākslas pieminekļi — Varšavā Blombergu firmā izgatavotās 22 reģistru ērģeles un 13 vitrāžas. Vietējas nozīmes mākslas pieminekļi ir trīs ozolkoka altāri, no kuriem galvenais ir 10 metrus augstais Vissvētās Jēzus Sirds altāris ar tajā atrodošos Jēzus Sirds skulptūru. Altārim abās pusēs atrodas Svētā Pētera un Svētā Pāvila skulptūras. Mākslas pieminekļu vidū ir minami arī divi krucifiksi, lustra, kancele, gleznas "Kristus Sirds" un "Svētais Aloizijs". Baznīcā ir aplūkojamas arī Svētā Aloiza Gonzagas un Svētā Asīzes Franciska skulptūras.
Vēžošana

Vēžošana ir vēžu ķeršana vai nu ar rokām, brienot pa ūdeni un cenšoties tos saskatīt un notvert vai arī izmantojot vēžošanas rīkus, kuros vēži tiek ievilināti ar ēsmu. Ar to nodarbojas vasarā vai rudens sākumā un parasti krēslā vai tumsā, taču tas nenozīmē to, ka tos nevar noķert arī diennakts gaišajā laikā.

Vēžu sugas Latvijā

Oficiāli Latvijā šobrīd ir sastopamas četras vēžu sugas. Vienīgā aborigēnā vēžu suga ir platspīļu upes vēzis (Astacus astacus). Pārējās trīs šobrīd sastopamās vēžu sugas Latvijā ir introducētas — ievestas. Pirmā svešā suga, kas nokļuva Latvijā, bija šaurspīļu upes vēzis (Astacus leptodactylus) — Eirāzijai raksturīga vēžu suga (platspīļu vēzim radniecīga suga), kas sākotnēji apdzīvoja pārsvarā Melnās-Kaspijas jūras baseinus, no kurienes tā tālāk izplatījusies rietumu un ziemeļu virzienos. 19. gadsimtā šī vēžu suga ieviesta daudzviet centrālajā Eiropā. Dzīves veids šim vēzim ir līdzīgs kā platspīļu vēzim, taču tas nereti ir sastopams arī “netīrākos” ūdeņos — purvainos ezeros, dīķos. Tāpat tas mitinās arī iesāļos ūdeņos. Izturīgāks par platspīļu vēzi pret piesārņojumu un zemu skābekļa līmeni ūdenī. Pret vēžu mēri šī suga nav rezistenta. Tāpat Latvijā ir sastopamas divas vēžu sugas no Ziemeļamerikas — Amerikas signālvēzis un dzeloņvaigu jeb Amerikas svītrainais vēzis. Abas šīs sugas ir noturīgas pret vēžu mēri, kuru pašas pārnēsā. Svītrainais Amerikas, jeb dzeloņvaigu vēzis (Orconectes limosus). Šo vēžu introdukciju Eiropas ūdeņos var raksturot ar to lielo ekoloģisko plastiskumu — pielāgošanās pret skābekļa deficītu, apkārtējās vides piesārņojumu un plašo toleranci attiecībā uz straujām ūdens temperatūras izmaiņām, kā arī, kā iepriekš tika minēts, rezistenci pret vēžu mēri. Lai gan dzeloņvaigu vēzis dod priekšroku tīriem un tekošiem ūdeņiem, taču pietiekami labi, piemēram, Polijas apstākļos, ir piemērojies dzīvei ezeros, siltumelektrostaciju novadgrāvjos, aukstos strautos, meliorācijas grāvjos un citos ūdeņos līdz pat distrofajiem. Šī suga ne tikai spēj ieņemt vietējo vēžu sugu dzīves nišu, bet arī veiksmīgi veic dzīvības procesus vietējām sugām nepieņemamos biotopos. Treškārt, dzeloņvaigu vēzi var raksturot ar ātru atražošanos, kas tam dod kolosālas priekšrocības salīdzinājumā ar vietējām vēžu sugām. Amerikas signālvēzis (Pacifastacus leniusculus)nav tik ļoti izturīga suga kā iepriekš minētais dzeloņvaigu vēzis, taču tā ar savu agresiju izspiež vietējos platspīļu vēžus no to dabīgās dzīves nišas. Šī suga daudzās valstīs ievesta audzēšanai akvakultūrā, jo tā ir ātraudzīgāka par vietējiem vēžiem. Svešās vēžu sugas Latvijā gūst arvien plašāku izplatību. Signālvēži ir burtiski okupējuši daudzas Gaujas sateces baseina ūdenstilpes (pamatā upes), dzeloņvaigu vēži un šaurspīļu vēži ir kļuvuši par pamatsugām Lielupes baseinā. Daugavas lejtecē un ar to saistītajās ūdenstilpēs pārsvarā sastopami dzeloņvaigu vēži. Tāpat dzeloņvaigu vēži apdraud Ventas baseinu — ļoti liela šīs sugas vēžu esamība ir konstatēta šajā upē Lietuvas teritorijā.
Saderināšanās gredzens

Saderināšanās gredzens ir gredzens, kurš norāda, ka persona, kura to nēsā, ir saderinājusies, lai precētos. Tas simbolizē nēsātāja gatavību doties laulībā. Tā ir zīme gan pašiem to nēsātājiem, gan apkārtējai sabiedrībai. 
Lielbritānijā un Ziemeļamerikā saderināšanās gredzenus parasti nēsā vienīgi sievietes. Savukārt Ēģiptē un Brazīlijā saderināšanās gredzenus nēsā abi saderinātie. Kopumā saderināšanās un vispār gredzena saistība ar apli kā perfektu formu, mūžības un vienotības simbolu, atbilst idejai par laulību kā tādu.
Saderināšanās gredzeni var būt rotāti ar dimantu vai citiem dārgakmeņiem. Dažreiz saderināšanās gredzenus lieto arī kā kāzu gredzenus.
Lielbritānijā un Ziemeļamerikā saderināšanās gredzenus mēdz nēsāt uz kreisās rokas zeltneša. Francijā, Grieķijā, Skandināvijā un citviet Eiropā tos nēsā labajā rokā.  Reizēm saderināšanās gredzenu nēsā kreisajā rokā, bet pēc kāzām to pārliek labajā rokā, kā tas ir, piemēram, Ukrainā.
Saderināšanās gredzenu nēsā uz tā paša pirksta, uz kura laulības gredzenu. Laulību ceremonijas laikā to noņem un uzvelk otrā rokā blakus laulības gredzenam.
Tiek uzskatīts, ka saderināšanās gredzenu pirmie sākuši lietot senie grieķi. Tie tika uzskatīti par gādības un mīlestības riņķiem un tikuši valkāti pirms kāzām. To pasniegšana nav bijis obligāts kāzu priekšnosacījums. Ne vienmēr tie bijuši darināti no dārgmetāliem un rotāti ar dārgakmeņiem.
1477. gadā pirmo reizi atrodami dati tieši par briljanta gredzenu kā saderināšanās zīmi – erchercogs Maksimiliāns to uzdāvinājis Burgundijas Marijai.
Mūsdienās saderināšanās gredzenu pāri nereti izvēlas kopīgi, dažkārt topošais līgavainis pirkuma meklējumos dodas viens, paļaujoties uz zināšanām par iecerētās gaumi.
Gredzenu izvēlē parasti ņem vērā četrus parametrus: formu (gredzena platums, līdzena vai gravēta virsma, ietvara lielums).  Savukārt, izvēloties gredzenu ar briljantu, jāpievērš uzmanība dārgakmens dzidrībai, krāsai, formai un karātu skaitam.
Gredzens var tikt pasniegts gan publiskā bildinājumā, gan pirms tā. Ja gredzenu vēlas pasniegt citiem klāt esot, tad pirmajā jeb īstajā bildinājumā to var aizstāt ar paštaisītu gredzena versiju vai ziediem.
Anastasija Savina

Biogrāfija

Daudzkārtējā Krievijas junioru šaha čempionātu uzvarētāja dažādās vecuma grupā: U14 - 2006. gadā, U18 - 2009. gadā, U20 - 2011. gadā. Pārstāvējusi Krieviju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kuros izcīnījusi sudraba (Eiropas junioru čempionāts U10 vecuma grupā 2002. gadā) un bronzas (Pasaules junioru čempionāts U16 vecuma grupā 2008. gadā) medaļas. 
2009. gadā kļuvusi par Maskavas pilsētas sieviešu šaha čempionāta sudraba laureāti. 2012. gadā izcīnījusi 2. vietu starptautiskā sieviešu šaha turnīrā Benidormā (Spānija, uzvarējusi Sopiko Guramišvili). 2013. gadā Universiādē Kazaņā izcīnījusi sudraba medaļu komandu vērtējumā un dalījusi 1.-2. vietu ar Sopiko Guramišvili starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Linaresā (Spānija). 2014. gadā Lionas starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā ieņēmusi 2. vietu aiz uzvarētājas Deimantes Daulītes.
2017. gadā Teherānā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā uzvarējusi Moniku Socko, bet 2. kārtā zaudējusi Šeņai Janai.
Pārstāvējusi Krievijas komandu Pasaules šaha olimpiādē, kurā piedalījusies 2010. gadā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2010. gadā Savinai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu, bet 2007. gadā - starptautiskā meistara nosaukumu vīriešiem (IM).