Grieķijas Karaliste

Zemes reforma

Pēc Neatkarības kara teritoriāli nelielā Grieķija ieguva 36 000 km² zemes, kas tika atsavināta turku zemes īpašniekiem. 1835. gadā valdība pieņēma zemes reformu, kuras mērķis bija radīt brīvo sīkzemnieku šķiru, lai lielākā grieķu daļa būtu vienādi un tiem nevajadzētu strādāt lielo zemes īpašnieku labā. Zemniekiem tika piešķirts 2000 drahmu kredīts, lai tie varētu iegādāties 49 000 m² lielus zemes gabalus. 1870. gadā lielākajai daļai zemnieku piederēja apmēram 80 000 m² lieli zemes gabali. Tie bija par mazu patiesai labklājībai, taču nodrošināja naturālās saimniecības ar iztiku. Zemes apstrādes metodes saglabājās primitīvā līmenī — tika izmantoti koka arkli, minimāli lietots mēslojums, augsne noplicināta. 1920. gadā tikai 4% no saimniecībām bija lielākas par 97 000 m² un tikai 3% no tām bija lielākas par 0,5 km².

Georgs I, 1864-1913

Grieķu valdība vispirms līdza karalienes Viktorijas dēlu Alfrēdu kļūt par karali, taču to nepieļāva 1832. gada Londonas konferences lēmums, kas troni liedza ieņemt kādam no lielvaru pārstāvjiem. Tāpēc par karali kļuva 17 gadus vecais dāņu princis Vilhelms. Atšķirībā no ārvalstu uzspiestā Oto, Viljamu izvēlējās grieķu parlaments. Viljamu kronēja par "grieķu karali" Georgu I. Kā balvu grieķiem par britiem draudzīga karaļa izvēli, Lielbritānija Grieķijai nodeva Jonijas jūras salas. Georgs I valdīja kā konstitucionāls monarhs, aprecējās ar Krievijas lielkņazieni Olgu Konstantinovnu un savus bērnus audzināja pareizticībā. Savā privātajā lauku muižā sentimentālais Georgs slepeni turēja dāņu govis, ko kopa daži dāņi.
1864. gadā tika pieņemta demokrātiska kontitūcija, tika ieviests vienkameras parlaments un pirmo reizi Eiropā balstiesības piešķirtas visiem vīriešiem. Grieķu politikā dominēja dažas ģimenes, kur bieži vien tēvam-premjerministram sekoja dēls-premjerministrs (šī sistēma raksturīga arī modernajai Grieķijai). Laikā no 1864. līdz 1910. gadam Grieķijā notika 21 vēlēšanas un pie varas bija 70 valdības.
Konservatīvās partijas valdības centās saglabāt labas attiecības ar Lielbritāniju, attīstīt vietojo infrastruktūru (1893. gadā pabeigts Korintas kanāls) un ražošanu, kamēr Liberālās partijas valdības bija populistikākas savā grieķu nacionālismā un Lielās Grieķijas idejas atbalstīšanā.
Ekonomiski Grieķija bija mazatīstīta un nabadzīga. 1890ajos gados valsts parāds bija tik liels, ka 1893. gadā tiak pasludināts valsts defolts. Nabadzības dēļ iedzīvotāji lielā daudzumā emogrēja uz ASV. Par spīti finanšu grūtībām, Atēnās notika 1896. gada Vasaras Olimpiskās spēles.
Vēl viens grieķu politikas jautājums bija grieķu valoda. Sarunvalodā kopš Bizantijas laikiem bija izveidojusies jaungrieķu valoda (Dimotiki), kas tika uzskatīts par zemnieku dialektu. Taču rakstība (Katharevousa) 19. gadsimta sākumā tika balstīta uz senās grieķu valodas bāzes, kā rezultātā daudziem grieķiem nebija saprotami oficiālie dokumenti un laikraksti. Konservatīvā partija un baznīca aizstāvēja arhaisko valodas formu, kamēr Liberāļi atbalstīja jaungrieķu valodu. Tikai 1976. gadā jaungrieķu valoda tika pasludināta par oficiālo valodas versiju.
Grieķija bija pārāk vāja un atkarīga no Lielbritānijas, lai piedalītos Krievijas karā pret Osmaņiem 1877-78 gadā. 1881. gadā Berlīnes kongresā Grieķijai tika piešķirta Tesālija un Epīras daļa.
Krētas grieķi regulāri dumpojās pret turku varu un 1897. gadā Grieķija pieteica karu Osmaņiem, taču ātri tika sakauta un zaudēja nelielu pierobežas teritorijas daļu. Atkal palīdzēja lielvaras, kas panāca, ka Krētā tiek izveidota no turkiem autonoma Krētas valsts ar Georga I dēlu, princi Georgu kā ģenerālgubernatoru.
Grieķu nacionālā kustība bija aktīva arī Maķedonijā, kuras teritoriju sev pievienot vēlējās arī Bulgārijas Karaliste. Pēc 1908. gada Jauno turku revolūcijas Eiropas lielvaras un Balkānu valstis izmantoja Osmaņu vājumu. Austroungārija anektēja Bosniju un Hercegovinu, bet Krētas valsts Eleftēriosa Venizelosa vadībā 1908. gada 8. oktobrī pasludināja apvienošanos ar Grieķiju, taču Grieķija bija pārāk vāja, lai spētu panākt lielvalstu atbalstu šim vienpusējam aktam. Šis vājums radīja neapmierinātību iedzīvotājos un armjā; virsnieki izveidoja slepenu "Militāro līgu" ar mērķi reformēt Grieķiju. 1909. gada 15. augustā notika militārais apvērsums, politikā nepieredzējušie virsnieki par padomnieku uzaicināja Venizelosu, kurš pēc vēlēšanām 1910. gadā kļuva par premjerministu un nākamos 25 gadus ieņēma dominējošu lomu grieķu politikā. Venizelos pieņēma jaunu konstitūciju, veica reformas izglītībā un ekonomikā. Armijas kaujasspēju uzlabošanai tika pieaicināti angļu un franču militārie padomnieki.
1913. gada martā anarhista veiktā atentātā karalis Georgs I tika nošauts.

Balkānu kari, 1912-1913

1912. gadā Balkānu pareizticīgās valstis Grieķija, Bulgārija, Melnkalne un Serbija, kas visas vēlējās palielināt savas teritorijas uz Osmaņu Rumēlijas rēķina, noslēdzot savstarpējus līgumus izveidoja Balkānu līgu, kas 1912. gada oktobrī pieteica karu Osmaņu impērijai.
Pirmais Balkānu karš sākās 1912. gada oktobrī. Kamēr bulgāru armija veiksmīgi tuvojās Konstantinopolei, serbi un grieķi ieņēma Maķedoniju. 200 000 vīru lielā un labi apmācītā grieķu armija ieņēma stratēģiski svarīgo un grieķu apdzīvoto Saloniku pilsētu, kā arī Epīras reģionu. Grieķu flote izmantojot to, ka Osmaņu flotes galvenie spēki bija koncentrēti Melnajā jūrā pret bulgāriem, ieņēma daudzas salas Egejas un Jonijas jūrās.
Savu panākumu un arī lielo kara upuru dēļ, Bulgārija uzskatīja, ka tai pienākas lielākas teritorijas. Serbija atteicās atstāt iekarotos Maķedonijas ziemeļus (aptuvenā mūsdienu Maķedonijas republikas teritorija) un uzstāja uz iepriekšējo līgumu pārskatīšanu. 1913. gada jūnijā Serbija ar Grieķiju izveidoja jaunu aliansi. Serbiem vajadzēja grieķu palīdzību, lai saglabātu Maķedoniju, un serbi grieķiem apsolīja iegūt Trāķiju.
1913. gada jūnijā Bulgārija sāka Otro Balkānu karu. Kad karā pret Bulgāriju iesaistījās arī Rumānijas karaliste un Osmaņu impērija, bulgāri padevās. Grieķija ieguva dienvidu Epīru, Maķedonijas dienvidus, Krētu un visas Egejas jūras salas, izņemot Dodekanesas salas, kuras kopš 1911. gada okupēja Itālijas Karaliste. Balkānu karu rezultātā Grieķija bija gandrīz dubultojusi savu teritoriju un iedzīvotāju skaitu.

Monarhijas un Lielās Grieķijas idejas sabrukums

Georga I dēls Konstantīns I bija pirmais grieķu karalis, kas bija dzimis Grieķijā. Jau kā kroņprincis viņš bija grieķu armijas virspavēlnieks un pēc uzvarām Balkānu karos bija ļoti populārs.
Sākoties Pirmajam Pasaules karam, par spīti alianses līgumam ar Serbiju, Grieķija palika neitrāla. Konstantīns bija izglītots Vācijā un precējies ar ķeizara Vilhelma I māsu. Premjerministrs Vanizelos bija izteikts anglofils un ticēja Antantes uzvarai. 1915. gada sākumā Antantes spēki gatavojās militārajai kampaņai Dardaneļos un apmaiņā pret palīdzību, piedāvāja Grieķijai Krētu. Kad 1915. gada oktobrī Venizelos uzaicināja Antantes karaspēku ienākt Grieķijā, Konstantīns I viņu atbrīvoja no amata. Turpmākajos gados Grieķija politiski bija sadalīta monarhistos un Venizelosa atbalstītājos. 1916. gada augustā pēc militāra dumpja Salonikos, Venizelos izveidoja paralēlu valdību valsts ziemeļos. 1916. gada novembrī franči okupēja Pireju, apšaudīja Atēnas un piespieda grieķu floti padoties.
Pēc Krievijas Februāra revolūcijas Konstantīns I zaudēja sava brālēna, cara atbalstu un atstāja valsti, lai arī formāli neatteicās no troņa. Liela daļa karaliskās ģimenes un vadošie monarhisti devās trimdā, par karali kļuva Konstantīna I otrais dēls Aleksandrs I.
Pēc Bulgārijas karalistes un Osmaņu impērijas padošanās 1918. gada novembrī, grieķi cerēja, ka beidzot piepildīsies viņu sapnis par visu grieķu apdzīvoto teritoriju apvienošanu Balkānos un Mazāzijā. Vanizelosa pūliņu rezultātā Antante grieķiem piešķīra turku Trāķiju un teritoriju ap Smirnas pilsētu Mazāzijā, ko grieķi kontrolēja no 1919. gada maija. Parīzes miera konferencē grieķi cerēja panākt vēl lielāku teritoriju Mazāzijā.
Taču no gandrīz 10 gadus ilgušajiem kariem nogurušie grieķi vēlēšanās nobalsoja par Venizelosa pretiniekiem un pēc karaļa Aleksandra I nejaušās nāves 1920. gada referendumā nobalsoja par karaļa Konstantīna I atgriešanos valstī. Grieķija vēl pāris gadus centās karot ar turkiem, lai nosargātu teritorijas Turcijā, bet Mustafas Kemala vadītie nacionālisti tos sakāva un 1922. gada septembrī padzina no Smirnas. Grieķiem nācās pamest ne tikai Anatoliju, bet arī daļu Trāķijas un pāris salas. Abas valstis vienojās par iedzīvotāju "apmaiņu" — pusmiljons turku devās uz Turciju kamēr 1,5 miljonu grieķu pameta Turciju. Etniskā jautājuma atrisināšana izbeidza grieķu sapņus par Lielo Grieķiju.
Kari, kuros Grieķija iesaistījās no 1912. līdz 1922. gadam bija stimuls tekstilrūpniecības, amunīcijas un apavu rūpniecības attīstībai, kas vēlāk pārorientējās uz civilajām vajadzībām nepieciešamu produktu ražošanu.
Grieķu bēgļi no Turcijas deva lielu pienesumu industrija un banku sektoram. Pirms 1914. gada grieķi kontrolēja 45% no Osmaņu impērijas biznesa, ierodoties Grieķijā viņi šos līdzekļus un pieredzi lika lietā. Slavenākais no bēgļiem bija Aristotelis Onassis, kurš kļuva par 20. gs vidus ievērojamāko grieķu kuģniecības magnātu. Bēgļi no Turcijas veicināja pilsētu, īpaši Atēnu un Saloniku, izaugsmi. 1920. gadā 36,6% grieķu dzīvoja pilsētās vai ciemos, bet 1928. gadā tādu bija jau 45,6%.
Pēckara Grieķija bija finansiāli sagrauta un militārās sakāves demoralizēta. Valstī saasinājās politiskā situācija. 26. septembrī, reaģējot uz armijas dumpi Salonikā, valstī tika izsludināts karastāvoklis. 1922. gada 27. septembrī Vanizelosu atbalstošu virsnieku sacelšanās spieda karali Konstantīnu I atteikties no troņa par labu savam dēlam Georgam II un 30. septembrī karalis ar ģimeni devās trimdā.
Varu valstī pārņēma Revolucionārā komiteja, kas oktobra beigās izveidoja ārkārtas militāro tribunālu, lai tiesātu par Mazāzijā piedzīvotās sagrāves atbildīgos deviņus politiķus un virsniekus. Seši apsūdzētie tika nošauti par nodevību. Karaļa brālis ar ģimeni (tai skaitā zīdaini, nakošo Edinburgas hercogu Filipu, karalienes Elizabetes II vīru) tika izraidīts trimdā.
1923. gada oktobrī monarhistu virsnieki sarīkoja neveiksmīgu valsts apvērsuma mēģinājumu. Decembrī notika vēlēšanas kurās monarhistu partijas nepiedalījās. Pēc tām karali Georgu II 19. decembrī palūdza atstāt valsti un 1924. gada 25. martā tika pasludināta Otrā Grieķu republika.

Lielā Depresija

1932. gadā depresija sasniedza Grieķiju. Uz laiku drahma tika piesaistīta ASV dolāram, taču tas noveda pie tā, ka Grieķijas valūtas rezerves tika gandrīz pilnībā iztērētas. 1932. gada aprīlī Grieķija atteicās no zelta standarta. Līdzīgi citām valstī, tika ieviestas importa kvotas, lai aizsargātu vietējos ražotājus. Rezultātā grieķu ekonomika atguvās, laikā no 1932-1939. gadam ekonomika auga par vidēji 3,5% un 1939. gadā rūpniecības apjoms attiecībā pret 1928. gadu bija pieaudzis par 179%.

1935. gada restorācija un Metaksas režīms

Republikā dominēja Venizelosu atbalstošie virsnieki. Venizelos bija premjerministrs no 1928-1932. gadam, bet Lielā depresija smagi skāra nabadzīgo un bēgļu pārpludināto valsti. 1933. gada vēlēšanās uzvarēja opozicionārā monarhistu Tautas partija. Lai novērstu monarhijas atjaunošanu, daļa Venizelosu atbalstošo virsnieku 1935. gada martā veica neveiksmīgu valsts apvērsuma mēģinājumu. 1935. gada 10. oktobrī bruņoto spēku vadība pārņēma varu, izbeidza republiku un 3. novembrī organizēja nedemokrātisku referendumu, kas apstiprināja monarhijas atjaunošanu un karaļa Georga II atgriešanos valstī.
Pēc 1936. gada vēlēšanām monarhisti (143 vietas) un liberāļu koalīcija (142 vietas) nespēja nedz vienoties par valdības izveidošanu, nedz piesaistīt komunistus ar 15 vietām. Darbu turpināja iepriekšējā valdība. Pēc premjerministra nāves par pagaidu premjeru kļuva atvaļinātais ģenerālis Joannis Metaksas, kurš nevēlējās pieļaut komunistu ietekmi valstī un uzskatīja, ka stabilitāti nodrošināt varēs tikai autoritārs režīms. Ar karaļa atbalstu viņš 1936. gada 4. augustā atlaida parlamentu, ieviesa kara stāvokli un pārņēma varu. Turpmākajos gados valstī tika izveidots autoritāri fašistisks "4. augusta" režīms.
Metaksas centās radīt ideoloģiju, kas apvienotu senās Spartas militāro kārtību ar Bizantijas kristiešu vērtībām. Tika nodibinātas masu organizācijas, ieviests romiešu sveiciens (ko nosauca par hellēņu sveicienu), Metaksas tika saukts par Arhigos (Vadoni). Tika noteikta minimālā alga, ieviesti bezdarba pabalsti un divu nedēļu atvaļinājums.
Lai arī ideoloģiski tuva fašistu Itālijai, Grieķija turpināja ciešu sadarbību ar Lielbritāniju, kas, pēc Itālijas iebrukuma Albānijā publiski paziņoja, ka garantēs Grieķijas robežu neaizskaramību. Sākoties Otrajam Pasaules karam Grieķija saglabāja neitralitāti.

Grieķijas attiecības ar Itāliju

Pēc sakāves Mazāzijā un Lozannas miera līguma noslēgšanas 1923. gadā, Grieķija aizstāvēja miera saglabāšanu, baidoties zaudēt vēl vairāk teritorijas. Attiecības ar Itāliju negatīvi ietekmēja 1912. gada itāļu-turku kara laikā okupēto Dodekanesas salu jautājums. Šīs salas apdzīvoja grieķi, un Grieķija bija pati cerējusi tās iegūt. Pēc Pirmā pasaules kara beigām Itālija apsolīja salas nodot Grieķijai, bet vienošanos neizpildīja, un ar Lozannas miera līgumu ieguva legālu varu pār salām. Itālija, kas pati vēlējās nostiprināt savu kontroli pār Albāniju, arī noraidīja grieķu pretenzijas uz grieķu apdzīvotājiem Albānijas dienvidiem. Pēc tam, kad nezināmi uzbrucēji nogalina itāļu ģenerāli, kurš piedalās Albānijas robežu iezīmēšanā, 1923. gada vasarā uz neilgu laiku itāļi okupē grieķu Korfu salu, taču pamet to pēc Tautu savienības spiediena. 1924. gadā abas valstis sāka attiecību uzlabošanu, kas pastiprinājās ģenerāļa Pangalosa diktatūras 14 mēnešos. 1925. gada augustā Grieķija piekrīt iegādāties itāļu ieročus. Abas valstis cer uz politisku vienošanos, kas ļautu sākt karu pret Turciju, taču šī ideja nepiepildās. 1928. gada 30. maijā Itālija un Turcija paraksta draudzības līgumu, kam 23. septembrī seko Itālijas-Grieķijas draudzības līgums. Grieķija, kam svarīgas labas attiecības ar Lielbritāniju, atsakās no Musolīni piedāvājuma par formālas grieķu-itāļu alianses izveidošanu. Tikmēr līgums ar Itāliju palīdzēja uzlabot Grieķijas attiecības ar Dienvidslāvijas karalisti, ar kuru draudzības līgumu paraksta 1929. gada 27. martā. Ar itāļu diplomātu starpniecību izdodas noslēgt 1930. gada 10. jūnija Grieķijas-Turcijas līgumu, kas atrisināja abu valstu konfliktu, un draudzības līguma noslēgšanu 30. oktobrī. 1934. gada februārī Grieķija paraksta Balkānu paktu ar Turciju, Dienvidslāviju un Rumāniju, saniknojot Itāliju, kas to uzskata par sev naidīgu aliansi. Itālijai iebrūkot Etiopijas impērijā, Grieķija aizvien atklātāk nostājas Lielbritānijas pusē, saņemot britu drošības garantijas. Uzlabojoties britu-itāļu attiecībām, Lielbritānija 1937. gada jūlijā izbeidz drošības garantiju. Pēc Minhenes krīzes Metaksas, baidoties no Itālijas uzbrukuma, atkal vēršas pie Lielbritānijas, kas noraida drošības garantiju atjaunošanu. Lai arī pēc Albānijas okupācijas Itālija sākotnēji apliecināja, ka turpinās draudzīgu politiku pret Grieķiju, 1939. gada 13. aprīlī Lielbritānija un Francija paziņoja, ka uzbrukuma gadījumā sniegs atbalstu Grieķijai. 1939. gada septembrī Itālija informēja, ka neplāno uzbrukt Grieķijai, atvilka karaspēku 20 km no robežas un ierosināja pagarināt 1928. gada draudzības līgumu, kas beidzās 1939. gada 1. oktobrī. Konsultējoties ar Lielbritāniju, Grieķija izlēma līgumu neatjaunot.

Iebrukums, 1940-1941

Pēc Albānijas karalistes okupācijas Itālijas fašistu režīms 1940. gada 28. oktobrī iebruka Greķijā. Grieķu armijas spēcīgā pretestība iebrukumu apturēja un jau 14. novembrī tā pārgāja pretuzbrukumā un iegāja Albānijas teritorijā. 1941. gada janvāra vidū grieķi kontrolēja ap 25% Albānijas teritorijas, lai arī nebija sasnieguši pretuzbrukuma stratēģisko mērķi Vļoras ostu. Musolīni personīgā vadībā itāļi atsāka uzbrukumu 9. martā, taču pēc divām neveiksmīgu cīņu nedēļām tas tika pārtraukts.
Lai glābtu savu sabiedroto no kaunpilnas sakāves un novērstu britu nostiprināšanos Balkānos, Hitlers pavēlēja vācu armijai sākt "Oprāciju Marita"" — cauri iekarotās Dienvidslāvijas karalistes un sabiedrotās Bulgārijas Karalistes teritorijas 1941. gada 6. aprīlī iebrukt Grieķijā. Šim uzbrukumam grieķi un sabiedrotās Lielbritānijas spēki nespēja pretoties un līdz 30. aprīlim vācu karaspēks bija ieņēmis lielāko valsts teritorijas daļu. Karalis un valdība bēga uz Krētu, bet pēc tās ieņemšanas uz britu kontrolēto Ēģipti, kur tika izveidota trimdas valdība.
Pirmais uzbrukums sākās no Bulgārijas teritorijas. Ātrais Dienvidslāvijas pretestības sabrukums ļāva vācu Otrajai Tanku divīzijai iebrukt no flanga un 9. aprīlī ieņemt svarīgo Saloniku pilsētu. Daļa grieķu armijas bija aplenkta un tai tika dota atļauja padoties 10. aprīlī. Vācieši izlauzās cauri grieķu un britu aizsardzībai, lai virzītos uz valsts dienvidiem.
Albānijas frontē no pārējās valsts atgrieztie grieķu spēki sadumpojās un izvēlējās padoties vāciešiem 20. aprīlī. Padošanās ceremonija nākamajā dienā tika atkārtota itāļu klātbūtnē.
27. aprīlī vācieši ieņēma Atēnas un līdz 20. maijam Krēta bija palikusi vienīgā lielā neokupētā valsts daļa. 1941. gada 20. maijā vācu desantnieki ar planieriem izsēdās trīs lielākajos Krētas lidlaukos un pilsētās. Spēcīgās grieķu, britu, austrāliešu un jaunzēlandiešu pretestības dēļ tika iznīcināti vairāki tūkstši vāciešu, taču kopējā militārā situācija bija nelabvēlīga un līdz 1. jūnijam britu un grieķu karaspēks atstāja salu.

Pretošanās kustība

Karaļa trimdas valdībai okupācijas periodā nebija reālas ietekmes uz notikumiem valstī. Grieķijas kalnos izveidojās vairākas pretestības kustības un ap 1943. gada vidu itāļu okupanti kontrolēja tikai pilsētas un galvenos ceļus, kamēr kalnu apvidi bija brīvības cīnītāju kontrolē. Lielāko pretestības kustību — Nacionālās Atbrīvošanas fronti (EAM) un tās militārās vienības (ELAS) — kontrolēja komunisti, bet Nacionālo Grieķu Republikāņu līgu (EDES) — antikomunisti. Starp pretestības kustībām 1943. gada rudenī izcēlās sadursms, kas turpinājās līdz 1944. gada pavasarim, kad 1944. gada maijā briti Libānā organizēja grieķu pretestības kustību konferenci, kas izveidoja nacionālās vienotības valdību (ar sešiem EAM pārstāvjiem) Georga Papandreu vadībā.
1944. gada oktobrī, vāciešiem atkāpjoties no Grieķijas, valstī ieradās britu karaspēka vienības, kas 1944. gada 14. oktobrī atbrīvoja Atēnas, taču Krētā un Egejas jūras salās līdz pat 1945. gada maijam palika vācu garnizoni.

Pilsoņu karš, 1946-1949

Pēc vāciešu atkāpšanās 1944. gada oktobrī, Papandreu trimdas valdība ieradās Atēnās. Komunistu dominētā EAM-ELAS partizānu armija kontrolēja lielāko valsts daļu, taču nepārņēma valsts vadību iespējams tāpēc, ka Staļins ar Čērčilu kara laikā bija vienojušies, ka Grieķija paliks britu ietekmes zonā.
Dažādu nesaskaņu dēļ komunisti drīz izstājās no Papandreu valdības. 1944. gada 3. decembrī policisti šāva uz EAM atbalstītāju demonstrācija Atēnās nogainot 28 un ievainojot desmitiem cilvēku. Turpmākās 33 dienas Atēnās notika sīvas kaujas starp komunistiem no vienas puses un monarhistu un britu spēkiem no otras. Kaujas beidzās ar komunistu sakāvi, ELAS bruņoto vienību atbruņošanu un balto teroru pret komunistu atbalstītājiem.
Komunisti boikotēja 1946. gada marta vēlēšanas un bruņotas sadursmes atsākās ar pilnu spēku. ELAS partizāni veidoja dumpinieku bruņoto vienību kodolu. Komunisti, saprotot, ka Grieķijas valdību gāzt nebruņotā ceļā nebūs iespējams, izveidoja pagaidu valdību.
1946. gada beigās izveidotā komunistu Grieķijas Demokrātiskā armija ar padomju atbalstu (ko sniedza Dienvidslāvija, Albānija un Bulgārija) karoja pret Nacionālo armiju, ko atbalstīja briti, bet pēc 1947. gada Trumena doktrīnas pasludināšanas — ASV.
1947-48. gados komunistu spēki kontrolēja lielu valsts daļu, tomēr Nacionālā armija ar amerikāņu ieroču piegādēm un lauku iedzīvotāju pārvietošanu uz kontrolētiem reģioniem, lēnām sāka gūt panākumus pret skaitliski mazāko Demokrātisko armiju. Pēc Dienvidslāvijas un PSRS attiecību pārraušanas, no 1949. gada dienvidslāvi slēdza robežu un pārtrauca sniegt atbalstu. 1949. augustā Nacionālā armija sāka ofensīvu un oktobrī sakāva pēdējos komunistu spēkus, kas bēga uz Bulgāriju.
Pilsoņu karā bojā gāja 100 000 cilvēki. Vismaz 25 000 grieķu, 25 000 albāņu un nezināms skaits maķedonijas slāvu devās trimdā uz padomju bloka valstīm, vai tika padzīti uz Dienvidslāviju un Albāniju. Valsts iekšienē 700 000 iedzīvotājiem nācās pamest savas dzīvesvietas, liela daļa emigrēja uz Austrāliju un citām valstīm.

Pēckara periods, 1950-1967

1947. gada Parīzes miera konference piešķīra Grieķijai itāļu okupētās Dodekanesas salas, un valsts sasniedza savas galīgās robežas. Grieķu nacionālisti joprojām valstij vēlējās pievienot britu koloniju Kipru, grieķu minoritātes apdzīvotos Albānijas dienvidus un Turcijas Imvros un Tenedas salas.
Pēc karaļa Georga II nāves 1947. gadā tronī kāpj karalis Pāvils. Pēc viņa nāves 1963. gada 6. martā par karali kļūst 24 gadus vecais Konstantīns II.
Pirmo valdību pēc pilsoņu kara veidoja centristi, taču tā krita 1952. gadā un līdz 1963. gadam pie varas bija labēji konservatīvas Nacionāli Radikālās Savienības (ERE) valdība, kuru no 1955. gada vadīja Konstantīns Karamanlis. Kreisie spēki 1951. gada jūlijā kā alternatīvu aizliegtajai komunistu partijai izveidoja Apvienotos Demokrātiskos Kreisos (EDA) un piedalījās vēlēšanās, taču netika pielaisti pie valsts pārvaldes. Pēc centra valdības sabrukuma EDA daļēji ieguva arī centrisko vēlētāju balsis, attālinājās no savām komunistu saknēm un 1958. gada vēlēšanās uzrādīja savu visu laiku labāko rezultātu, saņemot 24,4 % balsu un 79 no 300 vietām parlamentā, kļūstot par galveno opozīcijas partiju. Papandreu vadīto centrisko spēku politiskā atgriešanās sākās 1961. gadā līdz ar Centra Savienības izveidošanu; uzvaru 1963. un 1964. gada vēlēšanās, taču noveda pie 1965. gada Grieķijas valdības krīzes.

Ekonomika

1950. gadā Grieķijas iekšzemes kopprodukts (USD 1951), atpalika no Portugāles (USD 2132), Polijas (USD 2132) un Meksikas (USD 2085) un bija līdzīgāks Bulgārijai (USD 1651), Japānai (USD 1873) un Marokai (USD 1611). Laiks no 1953-1972. gadam, līdzīgi kā daudzās citās valstīs, Grieķijai bija straujas ekonomiskās izaugsmes periods. 1962. gadā valsts pievienojās Eiropas Ekonomikas Kopienai, ES priekštecei.
Valsts ekonomisko attīstību veicināja piecgadu plāni. Turpinājās liekā darbaspēka emigrācija uz Rietumeiropu. Ārvalstu investīcijas, tūrisma attīstība, kuģniecības sektora izaugsme un emigrantu uz mājām sūtītā nauda uzlaboja valsts maksājumu bilanci. No 1965-1970. gadam metalurģijas sektors auga par 11%. Strauji attīstījās arī tekstilu ražošana un ķīmiskā rūpniecība.
Viena no retajām starptautiski veiksmīgajām ekonomikas nozarēm bija kuģniecība. Jau kopš 1774. gada Osmaņu pakļautībā esošo grieķu kuģi drīkstēja lietot Krievijas impērijas karogu, kas ļāva grieķu kuģniecībai atkal izvērsties Melnajā jūrā un Vidusjūrā. Pēc Otrā Pasaules kara valdība palīdzēja atjaunoties kuģniecībai, garantējot apdrošināšanas izmaksas.

Kipras problēma

Attiecības ar Lielbritāniju, seno Grieķijas politisko un ekonomisko sabiedroto, 50to gadu beigās saasinājās Kipras neatkarības jautājuma dēļ. Lielbritānijas kolonijas Kipras lielākā iedzīvotāju daļa bija grieķi, kas vēlējās apvienošanos ar Grieķiju. To nevēlējās pieļaut Lielbritānija un Turcija, kurām bija savas intereses salā. 1960. gadā Kipra kļuva par neatkarīgu republiku, taču tajā turpinājās etniska vardarbība starp grieķiem un turkiem, kas noveda pie 1974. gada 15. jūlijā Grieķijas militārās huntas organizēta apvērsuma, Turcijas armijas atbildes iebrukuma un salas sadalīšanas divās daļās.