google/wiki40b huggingface dataset:
Andris Krūmiņš

Karjera

A. Krūmiņš ir viens no pieredzējušākajiem pludmales volejbolistiem Latvijā, kā viens no pirmajiem sācis piedalīties starptautiskajos turnīros vēl pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu otrajā pusē. 
Kopš 1997. gada startējot ārpus Latvijas robežām, A. Krūmiņš sāka startēt duetā ar Normundu Linkēviču, bet ilgstošākā un sekmīgākā sadarbība veidojās ar Jāni Grīnbergu. Kopumā šis Latvijas pludmales volejbola duets, kurš izveidojās 1999. gadā, startēja 29 starptautiskos turnīros. Ievērojama daļa volejbolistu ziemas sezonā startēja klasiskajā volejbolā, bet vasaras sezonā devās uz sacensībām pludmales volejbolā — arī A. Krūmiņš, kurš ar partneri J. Grīnbergu jau 1999. gada augustā spēja "Challenger" sērijas posmā ierindoties piektajā vietā, turpmāk sekmīgi piedaloties dažāda līmeņa sacensībās, līdz brīdim 2002. gadā, kad latvieši uzvarēja Eiropas čempionāta pirmo sezonas posmu, sacensības sākot ar startu jau pamatturnīrā, bez nepieciešamības piedalīties kvalifikācijas kārtās. Duets Krūmiņš/Grīnbergs sevi ierakstījuši kontinenta pludmales volejbola vēsturē — Eiropas Volejbola konfederācijas (CEV) rīkotais Eiropas čempionāta finālturnīrs pludmales volejbolā, savā statistikā glabā latviešu volejbolistu vārdus rangu pirmajā desmitā.
Pašu mājās duets Krūmiņš/Grīnbergs atzīmējušies nacionālajā čempionātā un "Saulkrastu kokteiļa" pludmales volejbola sacensībās. A. Krūmiņš izcīnījis Latvijas čempiona titulu 7 reizes.
2003. gadā A. Krūmiņš sāka sadarbību ar vēl vienu klasiskā volejbola spēlētāju Ruslanu Sorokinu, kopā periodiski piedaloties starptautiskajās sacensībās pludmales volejbolā līdz pat 2008. gadam.

Sabiedriskā darbība

A.Krūmiņš 2008. gadā nodibināja Pludmales volejbola akadēmiju — pludmales volejbola treniņu un apmācību platformu, kurā izglīto par pludmales volejbolu un veido dažādas sagatavotības pakāpes apmācību grupas. Pludmales volejbola akadēmija pašlaik (2018) darbojas pludmales sporta un izklaides centrā "Brazīlija".

Privātā dzīve

Andris Krūmiņš ir precējies — sieva Aija, laulībā dzimuši divi dēli.
Austrumu plankumainais skunkss

Izskats

Austrumu plankumainais skunkss ir neliels, tomēr proporcionāli tā ķermenis ir liels, kājas īsas un tam ir neliela, trīsstūraina galva. Austiņas mazas un noapaļotas, acis mazas un sejā novietotas zemu un plaši. Ķermeņa garums bez astes ir 30—34 cm, astes garums 17—21 cm, svars 0,5—1,0 kg. Visām ķepām ir 5 pirksti. Priekšķepu nagi ir ļoti gari, asi un līki, tie ir vairāk kā 2 reizes garāki par pakaļkāju nagiem.
Kažoks ir melnā krāsā ar lauzītām, baltām svītrām, kas rada plankumu efektu. Katram skunksam ir savs individuālais svītru raksts. Parasti uz pieres tam ir neliels, balts laukums un astes gals arī ir balts. Kažoka matojums ir smalks un vidēji garš. Visgarākais tas ir uz astes, bet īsākais uz galvas.
Kā visiem skunksiem austrumu plankumainajam skunksam ir anālie smakas dziedzeri, kas izdala muskusu ar spēcīgu smaku. Dziedzeri ir ārēji un atgādina krūšu galus, tos apņem muskuļi, kas saspiežoties var sekrētu izšļākt vairāku metru attālumā un tiešā mērķējumā virsū ienaidniekam.

Uzvedība

Austrumu plankumainais skunkss savu migu iekārto alā, kuru ir izracis pats vai kuru ir pametis kāds cits dzīvnieks. Reizēm miga tiek iekārtota koka dobumā. Šie skunksi ir diezgan sociāli un vienā alā dzīvo kopā vairāki indivīdi, īpaši ziemas laikā, to skaits var būt līdz astoņiem dzīvniekiem. Mazie austrumu plankumainie skunksi ir aktīvāki un aizdomīgāki kā citi skunksi. Un pie mazākām izbailēm tie izšļāc muskusu līdz 4 metru attālumam, cenšoties trāpīt sejā. To darot, tas nostājas uz priekšķepām un galvu pagriežot pret ienaidnieku. Tie ir vienīgie skunksi, kas spēj rāpties kokā. Austrumu plankumainie skunksi pamatā ir nakts dzīvnieki.
Austrumu plankumainā skunksa savvaļas ienaidnieki ir lūši, vilki, pūces un citi lielie, plēsīgie putni.

Barība

Austrumu plankumainais skunkss ir visēdājs. Tā barības izvēle ir atkarīga no sezonas. Ziemā tas pamatā ēd baltastes trušus un kukurūzu, pavasarī peles un kukaiņus, vasarā kukaiņus, nedaudz augļus, nelielus putnus, olas, bet rudenī kukaiņus. Plankumainie skunksi ir veikli peļu ķērāji un kāri uz medu, tie pie iespējas izpostīs bišu ligzdas, lai tiktu pie medus un bišu kāpuriem.

Vairošanās

Riests sākas martā vai aprīlī, lai gan dienvidu reģionos tas ir vēlāk, un mātīte var sākt meklēties tikai jūlijā vai augustā. Reizēm austrumu plankumainā skunksa mātītes pārojas 2 reizes gadā. Pārošanās laikā tēviņi kļūst aktīvi un aizdomīgi. To mēdz saukt par pārošanās trakumu. Šajā laikā skunksa tēviņš var apšļākt jebkuru lielāku dzīvnieku ar muskusu pat tad, ja tam nedraud briesmas.
Grūsnības periods ilgst 50—56 dienas, parasti piedzimst 5—6 akli, nevarīgi mazuļi. Tiem ir smalks, zīdains apmatojums ar jau pieauguša skunksa krāsojumu. Acis atveras pēc 30—32 dienām. Staigāt un spēlēties tie sāk, kad sasniedz apmēram 36 dienu vecumu. Dzimumbriedumu abu dzimumu jaunie skunksi sasniedz 11 mēnešu vecumā.
Atturība

Atturība ir cilvēka brīvprātīga atteikšanās no konkrētām aktivitātēm. Visbiežāk ar šo terminu saprot atteikšanos no seksa, alkohola, ēdiena, narkotikām vai smēķēšanas. Pievēršanās atturībai var būt motivēta ar medicīniskiem, reliģiskiem, personiskiem, sociāliem, morāliem, tiesiskiem un citiem iemesliem. Pēc ilguma atturība var būt gan īslaicīga, gan ilglaicīga.
Džana Fenliu

Biogrāfija

Starptautiskās sacensībās Džana Fenliu pirmoreiz piedalījās 2007. gadā, kad viņa kļuva par uzvarētāju Pasaules kausa sacensībās Krasnojarskā. Tajā pašā gadā viņa ieguva sudraba medaļu Pasaules junioru čempionātā. 2008. gadā Džana ieguva trešo vietu Āzijas čempionātā. Viņa cīnījās svara kategorijā līdz 67 kg, kas olimpisko spēļu programmā nav pārstāvēta, tāpēc jautājums par viņas dalību Pekinas olimpiskajās nebija aktuāls. 2009. gadā viņa otro gadu pēc kārtas ieguva bronzas medaļu Āzijas čempionātā. Pēc tam līdz pat 2013. gadam  šī ķīniešu cīkstone starptautiskās sacensībās nepiedalījās. 
2013. gada pasaules čempionātā Budapeštā, startējot svara klasē līdz 72 kg, Džana Fenliu astotdaļfinālā pieveica Kazahstānas pārstāvi Guzeli Manjurovu, ceturtdaļfinālā — ASV cīkstoni Adelīnu Greju, pusfinālā — turcieti Jaseminu Adaru, finālā — krievieti Natāliju Vorobjovu un kļuva par Pasaules čempioni.
2016. gada olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro Džana, pēc uzvaras astotdaļfinālā pār igaunieti Epu Mē, ceturtdaļfinālā zaudēja kanādietei Ērikai Vībei. Kanādiete uzvarēja arī pusfinālā, un šis fakts deva iespēju Džanai piedalīties gandarījuma cīņās. Pirmajā gandarījuma cīņā viņa pieveica vācieti Mariju Zelmaieri, otrajā — baltkrievieti Vasilisu Merzaļuku un ieguva bronzas medaļu.
Heinrihs fon Bokenvorde

Dokumenti

Rusova hronika par mestru Heinrihu:
Heinrichs Bukenfords, saukts Šungels, 35. Vācu ordeņa mestrs. Šo mestri Livonijas kārtas iecēla amatā bez virsmestra piekrišanas, kuram vienmēr bija piederējušas ievēlēšanas tiesības. Kad virsmestrs uzstājās pret Livonijas ordeņkungiem, viņi uzdeva par ievēlēšanas iemeslu karu ar leišiem, un ka tādēļ bijis steidzīgi jāizvēl mestrs. Patiesībā iemesls bija tas, ka Franks Ķersdorfs, kurš viņiem nebija mācējis izpatikt, bija iecelts no virsmestra pret viņu gribu.
Mestrs Heinrichs Šungels izbeidza visus strīdus starp Rīgas kapiteli un 12. Rīgas bīskapu Heningu Šarfenbergu no vienas un ordeni no otras puses, bet šis miers netapa ilgi ieturēts. Tā kā vienmēr starp virsbīskapiem un mestriem bija pārmērīga sacensība, naids un nenovēlība augstākās varas dēļ, un Rīgas pilsoņiem visai nepatika, ka ordenis Daugavgrīvas cietoksni, Rīgas un Ādažu pilis bija uzcēlis tik tuvu pie Rīgas, un tādēļ viņi turējās kopā ar bīskapiem, kas izsauca pastāvīgus karus starp abām pusēm. Šis mestrs valdīja divarpus gadus".
Sindija Bukša

Karjera

Ar vieglatlētiku nodarboties sākusi Ķekavas vidusskolā, mācījusies Ķekavas novada sporta skolā pie treneres Anitas Kozičas. Pārstāv Bērnu un jauniešu centru "Auseklis IK", trenere — Mārīte Lūse. Pie iespējas trenējas ārzemēs Latvijas stadionu sliktā stāvokļa dēļ.

Privātā dzīve

Studē LU Sociālo zinātņu fakultātē. Sportiste apzināti piestrādā pie sava publiskā tēla, lai gūtu lielāku skatītāju atbalstu.
Lendžu pagasts

Daba

Pagasts atrodas Latgales augstienes Burzavas paugurainē, austrumu mala — Rēzeknes pazeminājumā. Augstākais punkts Kozukolns — 202,2 m vjl.

Upes

Vornaišu upīte, Leidaceite, Vasarānu upīte, Svētā Jāņa upīte, Undupīte, Taudejāņu upīte

Ezeri

Viraudas ezers, Sološu ezers, Sedzeris

Vēsture

1945. gadā Rēzeknes apriņķa Bērzgales pagastā izveidoja Lendžu ciema padomi. Rēzeknes rajona Lendžu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētā Bešaukas ciema kolhoza «Druva» teritoriju, 1963. gadā — daļu Griškānu ciema kolhoza «Blāzma» teritorijas, 1971. gadā daļu padomju saimniecības «Rēzekne» teritorijas pievienoja Vērēmu ciemam, 1979. gadā daļu ciema teritorijas pieveinoja Cirmas ciemam. 1981. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Vērēmu ciemam, bet Lendžu ciemam pievienoja daļu Griškānu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Lendžu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Gaujas stāvie krasti

Gaujas stāvie krasti (bieži saukti arī par Valmieras stāvajiem krastiem) ir vairākus simtus metrus garš 10-15 metrus augsts krasta atsegums Valmierā. Gaujas stāvie krasti ir Valsts nozīmes aizsargājamais ģeoloģiskais un ģeomorfiskais dabas piemineklis, kas ir pilnīgākais trešās virspalu terases nogulumu atsegums Gaujas senlejā.
Šī ir īpaša vieta Gaujas krastā, ko iemīļojuši ne tikai vietējie iedzīvotāji, bet arī tūristi jau no 19. gs. 70. gadiem. 2013. gadā Gaujas stāvo krastu teritorijā Vidzemes Olimpiskais centrs atklāja Gaujas stāvo krastu Sajūtu parku. Gaujmalas krastos bieži sastopamas krastu čurkstes un strauta zilspāres.

Vispārējs raksturojums

Teritorija ir izvietojusies Gaujas trešās virspalu terases malā, Gaujas senlejas augšgalā, Burtnieka līdzenumā, Ziemeļvidzemes zemienē. To veido Gaujas otrās un trešās virspalu terases segmenti ar trešās virspalu terases nogulumu atsegumiem upes krastā - upes nogulumi ar tiem raksturīgiem gultnes un palienes slāņiem un slāņojuma struktūrām. Nogulumi raksturo Gaujas ielejas attīstības pirmatnējo etapu, kas sākās uzreiz pēc ledāju aizplūšanas — pirms aptuveni 11 000 gadiem.
Bagātīgas sanesu plūsmas dēļ upes līmenis bija 10 metrus augstāks par esošo, jo sanesu (galvenokārt smalkas smilts) apstākļos dziļuma erozija bija neizteikta. Trešās virspalu terases atsegumi ir raksturīgi visai Gaujas senlejai, kas lejtecē savienojas ar Baltijas seno baseinu — Baltijas ledus ezera krasta līnija.
Upes sānu erozijas rezultātā ik gadu notiek atsegumu atjaunošanās (paplašināšanās), nobrūkot atsevišķām vietām no krasta kopā ar uz tās augošajiem kokiem. Pēc aptuvena novērtējuma stāvā krasta krauja atkāpjas ar ātrumu, kas nepārsniedz 0,5 metrus gadā.
Devona smilšakmeņu iežus vislabāk var aplūkot braucot ar laivu, taču arī no stāvā krasta paveras iespaidīgs skats.

Teritorija

Atrodas Valmierā pie Jāņa Daliņa stadiona. Dabas pieminekļa platība ir 20,95 ha.
No 19. gs. 70. gadiem šī ir iecienīta atpūtas vieta, kur tikušies Valmieras skolotāju semināra audzēkņi un pasniedzēji, kā arī šeit sanākuši nelegāli grupējumi un latviešu revolucionāri. 1930. gada krīzes laikā bezdarbniekiem bija jāved grants un akmeņi, lai nostiprinātu ceļu no Valmieras Sv. Sīmaņa baznīcas līdz stāvajiem krastiem gar Gauju. Padomju Savienības laikā  šī vieta tika īpaši atzīmēta tūrisma ceļvežos, jo to bija apmeklējis ASV komunistu partijas dibinātājs Džons Rīds.
Šobrīd Gaujas stāvajos krastos ierīkots Sajūtu parks ar baskāju taku, kuras garums ir 2,7 kilometri. Dabas taka ir papildināta ar dažādiem koordinācijas elementiem, kāpnēm un laipām. Sajūtu parkā ir labiekārtota infrastruktūra, kā arī pieejami dažādi tūrisma piedāvājumi gan individuāliem, gan grupu apmeklējumiem.
Buruli čūla

Buruli čūla (pazīstama arī kā Bērnsdeila čūla, Sērla čūla, vai Deintrija čūla) ir infekcijas slimība, ko izraisa Mycobacterium ulcerans. Infekcijas agrīno stadiju raksturo nesāpīgs mezglveida izaugums vai pietūkusi vieta. Šis mezglveida izaugums var kļūt par čūlu. Čūla var būt lielāka iekšpusē nekā ādas virsmā, visapkārt var būt pietūkums. Slimībai pasliktinoties, var tikt inficēti kauli. Buruli čūlas visbiežāk skar rokas vai kājas, parasti nav drudža.

Etioloģija

M. ulcerans izdala toksīnu, pazīstamu kā mikolaktons (mycolactone), kas traucē imūnsistēmas darbību un izraisa audu nāvi. Baktērijas no tās pašas dzimtas arī izraisa tuberkulozi un lepru (attiecīgi M. tuberculosis un M. leprae). Nav zināms, kā slimība izplatās. Ūdens avoti varētu būt saistīti ar tās izplatīšanos. Līdz 2013. gadam nav atrasta efektīva vakcīna.

Ārstēšana

Ja ārstēšanās sākta laikus, 80% gadījumu ir efektīvs astoņu nedēļu ilgs antibiotiku kurss. Ārstēšanā bieži lieto zāles rifampicīnu un streptomicīnu. Dažreiz lieto klaritromicīnu vai moksifloksacīnu streptomicīna vietā. Cita ārstēšanas metode ir čūlas izgriešana. Pēc infekcijas izārstēšanas čūlas vietā parasti paliek rēta.

Epidemioloģija

Buruli čūlas visbiežāk sastopamas lauku apvidos Subsahāras Āfrikā, jo īpaši Kotdivuārā, bet var arī izpausties Āzijā, Klusā okeāna rietumu daļā un Amerikas kontinentos. Gadījumi ir konstatēti vairāk nekā 32 valstīs. Katru gadu notiek apmēram pieci līdz seši tūkstoši inficēšanās gadījumu. Ar Buruli čūlu var slimot arī vairākas dzīvnieku sugas. Alberts Raskins Kuks 1897. gadā bija pirmais, kas aprakstīja Buruli čūlas.
Oskars Tavaress

Trenera karjera

Trenera karjeru sāka 1980. gadā Urugvajas klubā Bella Vista. Vēlāk vadīja arī vairākus citus Urugvajas klubus: Danubio, Montevideo Wanderers un Peñarol. 1987. gadā ar Peñarol uzvarēja Copa Libertadores, Dienvidamerikas prestižākajā klubu turnīrā. 1988. gadā neilgu laiku bija Kolumbijas kluba Deportivo Cali galvenais treneris.
1988. gadā pirmoreiz kļuva par Urugvajas futbola izlases galveno treneri. Tavaresa vadībā Urugvaja ieguva 2. vietu 1989. gada Copa América, bet 1990. gada FIFA Pasaules kausā iekļuva astotdaļfinālā.
No 1991. līdz 1993. gadam bija Argentīnas kluba Boca Juniors galvenais treneris. 1992. gada Apertura čempionātā kļuva par Argentīnas pirmās divīzijas čempionu. No 1994. gada sāka strādāt Eiropā. Tavaress vadīja Itālijas klubus Cagliari un AC Milan, kā arī Spānijas vienību Oviedo. Vēlāk atgriezās Argentīnā un strādāja ar Buenosairesas "Velez Sarsfield" un vēlreiz ar Boca Juniors.
2006. gada 7. martā Tavaress vēlreiz kļuva par Urugvajas izlases galveno treneri. Viņa vadībā Urugvajas izlase 2010. gada FIFA Pasaules kausā izcīnīja ar  4. vietu un uzvarēja 2011. gada Copa América. 2010. un 2011. gadā Tavaress tika atzīts par Dienvidamerikas gada futbola treneri. Tavaress vadīja arī Urugvajas olimpisko izlasi 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Londonā. 2014. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā ar Urugvajas izlasi aizkļuva līdz astotdaļfinālam, kā arī kvalificējās 2018. gada FIFA Pasaules kausam. Tavaresam pieder rekords ar visvairāk aizvadītajām spēlēm kādas vienas nacionālās izlases galvenā trenera amatā.
Sieviešu apgraizīšana

Sieviešu apgraizīšana ir rituāla dažu vai visu sievietes ārējo dzimumorgānu likvidēšana. Parasti tas tiek veikts ar parastu asmeni vai skuvekli, ar vai bez anestēzijas. Tas visvairāk tiek praktizēts 27 Āfrikas valstīs, kā arī Jemenā un Kurdistānas reģionā Irākā, praktizēts mazākā mērā citur Āzijā un visā pasaulē starp diasporas pārstāvjiem. Vecums, kādā tiek veikta apgraizīšana, svārstās no dažām dienām pēc dzimšanas līdz pubertātes vecumam. Pusē valstu, kam pieejama statistika, tas tiek izdarīts meitenēm vecumā līdz 5 gadiem.
Procedūra atšķiras atkarībā no etniskās grupas. Var tikt atgriezta daļa vai arī visa vulva. Ietekme uz sievietes veselības stāvokli atšķiras no procedūras, var būt atkārtota infekcija, hroniskas sāpes, cistas, nespēja palikt stāvoklī, sarežģījumi dzemdībās vai arī letāla asiņošana. Nav zināms, ka veiktā apgraizīšana nestu kādus ieguvumus veselībai.
Parasti apgraizīšanu veic sievietes. 29 valstīs dzimumorgāni ir izgriezti vairāk nekā 125 miljoniem sieviešu. Sieviešu dzimumorgānu apgraizīšana ir aizliegta vai ierobežota ar likumu vairākumā valstu, kur tā tiek praktizēta, tomēr likumi tiek slikti pildīti. 2012. gadā ANO Ģenerālā asambleja atzina sieviešu dzimumorgānu apgraizīšanu par cilvēktiesību pārkāpumu.
Lipīdi

Lipīdu metabolisms

Lipīdi pieder pie dažādas struktūras savienojumu grupām, tādēļ arī to bioloģiskās funkcijas, biosintēze, noārdīšanās ir ļoti atšķirīgas. No uzturzinātnes viedokļa lielākā nozīme ir taukiem, fosfolipīdiem un holesterīnam, jo dietas tradīcijas, izmaiņas lipīdu metabolismā var būtiski ietekmēt organisma homeostāzi kopumā un veicināt noteiktu patoloģiju attīstību - aptaukošanos, aterosklerozi un citas. Ar lipīdiem vajadzētu nosegt ne vairāk kā 15% enerģētiskā patēriņa sevišķu vērību piegriežot optimālam lipīdu sastāvam – pietiekošam augsti nepiesātināto taukskābju saturam, mazākam īsās virknes vai t.s.trans-taukskābju daudzumam.
Aleksandrijas bāka

Aleksandrijas bāka, pazīstama arī kā Faras bāka, bija laika posmā no 280. līdz 247. gadam p.m.ē. būvēta bāka, Farosas salā Aleksandrijā, Ēģiptē. Tā tika celta Ptolemaja II Filadelfa valdīšanas laikā. Bāka tika izmantota, lai jūrniekiem rādītu ceļu uz ostu nakts laikā. Tās augstums bija starp 120 un 140 metriem. Ilgu laiku tā bija visaugstākā cilvēku celtā būve. Aleksandrijas bāka ir viens no Septiņiem pasaules brīnumiem. Divu zemestrīču dēļ 1303. un 1323. gadā Aleksandrijas bāka sabruka.
Edgars Bertuks

Biogrāfija

E. Bertuks 2003. gadā ir beidzis E. Glika Alūksnes Valsts ģimnāziju, pēc tam studējis Rīgas Tehniskajā universitātē, kur ieguvis bakalaura grādu ķīmijas inženierijā. Skolas vecumā trenējies arī basketbolā (viņa augums 1,87 m), vairākas sezonas nopietni nodarbojies ar vieglatlētiku, garo distanču skriešanu. Pirms kļūšanas par profesionālu orientieristu 2011. gadā, strādājis uzņēmumā Siemens Healthcare.
Viņa tēvs Uldis ir bijušais biatlonists, nodarbojas arī ar orientēšanās sportu. 2012. gadā E. Bertuks apprecējās ar orientieristi Kristīni Kokinu (tagad Bertuka), kas arī bijusi Latvijas izlasē.

Karjera

2012. gada Pasaules čempionātā Šveicē viņš izcīnīja uzvaru vidējā distancē, par piecām sekundēm apsteidzot Krievijas orientieristu Valentīnu Novikovu. Tā bija pirmā Latvijas (un arī Baltijas valstu) sportistu izcīnītā uzvara un medaļa Pasaules čempionātos pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas (1989. gadā, pārstāvot PSRS, medaļu izcīnīja Alīda Ābola). Tāpat 2012. gada čempionātā viņš izcīnīja bronzas medaļu garajā distancē.
Vienreiz uzvarējis un vairākkārt iekļuvis trijniekā prestižākajās daudzdienu sacensībās Baltijā — "Kāpas" trīsdienās. 2012. gadā E. Bertuks finišēja pirmajā vietā pirmajā etapā pasaulē lielākajās orientēšanās stafešu sacensībās Jukola, apsteidzot visus konkurentus par vairāk kā minūti.
2012. gada noslēgumā E. Bertuks portāla World of O News līdzjutēju balsojumā tika atzīts par gada labāko orientieristu pasaulē.
2013. gada Pasaules čempionātā Somijā E. Bertukam atkal izdevās izcīnīt medaļu — šoreiz bronzu garajā distancē, savukārt vidējā distancē, kur iepriekš bija kļuvis par čempionu, viņš distances beigu daļā guva acs traumu, zaudēja ātrumu un finišēja 8. vietā.
Augstāko vietu Pasaules kausa kopvērtējumā (15.) izcīnījis 2012. gada sezonā, savukārt augstākajā vietā pasaules rangā (7.) bijis 2013. gada jūlijā, kas ir augstākā vieta, kādā bijis kāds no Baltijas valstu sportistiem.
2013. gadā E. Bertuks kļuva arī par Latvijas čempionu vieglatlētikas krosā, 8 km distancē apsteidzot otrās vietas ieguvēju citu orientieristu Kristapu Kaimiņu.
2014. gada Eiropas orientēšanās čempionātā Portugālē viņš ieguva 5. vietu vidējā distancē (+1:17 aiz uzvarētāja Daniela Hubmaņa) un 10. vietu garajā distancē (+3:40 aiz tā paša D. Hubmaņa, kurš uzvarēja arī šajā distancē).
Pac-Man

Spēlētāja tēls

Spēlētāja tēls ir Pakmens, dzeltens aplis ar iegriezumu, kas reprezentē tēla muti. Spēlētāja mērķis ir pārvietoties pa labirintu, izvairoties no nespēlētāja tēliem, spokiem. Labirintā ir izvietoti balti punkti, kā arī ogas. Ja spēlētājs "apēd" visus punktus, viņš nokļūst nākamajā līmenī, bet ja spēlētājs "apēd" ogu, viņs īslaicīgi ir spējīgs spokus aizdzīt prom, tiem pieskaroties. Spēlētājs zaudē dzīvību, ja kāds no spokiem viņam pieskaras. Spēle parasti beidzas, kad spēlētājam beidzas dzīvības, bet ja spēlētājs sasniedz 256. līmeni, kļūmes dēļ pusi no ekrāna aizņem gadījuma rakstuzīmes un spēle kļūst nespēlējama.

Nespēlētāja tēli

Nespēlētāja tēli ir četri dažādu krāsu spoki — Blinkijs (sarkanā krāsā), Pinkijs (rozā krāsā), Inkijs (zili zaļā krāsā) un Klaids (oranžā krāsā).
Fraternitas Academica Dorpatensis

Fraternitas Academica Dorpatensis bija Tērbatas Universitātes studentu korporācija, kas dibināta 1857. gada 30. oktobrī. Tās krāsas — zaļš-sarkans-dzeltens.
Viens no studentu korporācijas dibinātājiem bija Krišjānis Valdemārs, tajā iestājās arī citi tolaik Tērbatā studējošie latviešu studenti, arī teoloģijas students Frīdrihs Freibergs.
Par korporācijas pirmsākumu var uzskatīt 1856. gada februārī dibināto studentu kopu, kas pulcējās uz t. s. "Tērbatas latviešu vakariem". Lai arī no 31 dibinātāja tikai septiņi bija latvieši (pēc tam pievienojās vēl 11), taču Krišjānis Valdemārs, Jānis Zakranovičs, E. Grīnhofs, Krišjānis Barons tika ievēlēti tās vadošajos amatos. Kad 1858. un 1859. gadā lielākā vakarnieku daļa beidza studijas un atstāja Tērbatu, latviešu elements korporācijas dzīvē zaudēja svaru. Jaunā korporācija nespēja piemēroties pārējo vācbaltiešu studentu korporāciju principiem un 1861. gada 28. februārī to izslēdza no Tērbatas šaržēto konventa.
1881. gadā Tērbatas Universitātē izveidoja jaunu korporāciju, ko nosauca par Fraternitas Academica, bet 1925. gadā Latvijas Universitātē līdzīga nosaukuma latviešu studentu korporāciju Fraternitas Academica (Fraternitas Academica Latviensis, 1927-1933).