google/wiki40b huggingface dataset:
Pāvils Dreijmanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1895. gada 4. februārī Ungurpils pagasta (tagad Alojas novads) „Jaundreimaņos”. Studējis Gatčinā un Sanktpēterburgā. Kā brīvprātīgais piedalījies Latvijas brīvības cīņās. 1923. gadā pabeidzis arhitektūras studijas Latvijas Universitātē. No 1926. līdz 1934. gadam bijis Rīgas virsarhitekts. Iespējams, Dreijmaņa pazīstamākais darbs ir Rīgas Centrāltirgus paviljoni, kam tika piemēroti dirižabļu angāri. Viņš bija arī pirmais arhitekts, kurš Rīgā ieviesa rindu māju apbūvi. Bez Rīgas Dreijmanis projektējis ēkas Allažos, Ļaudonā un Ropažos. Projektējis arī Līvānu atbrīvošanas pieminekli. Atzinības krusta komandieris un Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieks.
Dreijmanis bijis pazīstams arī kā šaha entuziasts un spēlētājs. Pēc Pirmā pasaules kara bijis viens no 2. Rīgas Šaha biedrības atjaunošanas sapulces dalībniekiem. 1924. gadā piedalījies I Latvijas šaha kongresā, kurā ieguvis dalītu 7.—8. vietu. Kopā ar Kārli Bētiņu, prof. Dr. Arvīdu Kalniņu, komponistu Emili Melngaili un Aleksandru Kannenbergu piedalījies Senioru Kluba spēles komitejā, kas korespondencšaha mačos ar Stokholmas šaha klubiem izcīnīja pārliecinošu uzvaru Rīgai un nostiprināja Latviešu gambītam paliekošu vietu starptautiskā mērogā.
Kems Vords

Spēlētāja karjera

2001.—02. sezonā Vords uzsāka spēlēt Rietumu hokeja līgas kluba Reddīras "Rebels" rindās. Pēc sezonas noslēgums 2002. gada NHL draftā Kemu izvēlējās Karolīnas "Hurricanes" vienība. Rietumu hokeja līgā vārtsargs spēlēja līdz pat 2003.—04. sezonas noslēgumam, taču 2004.—05. sezonu aizvadīja Amerikas hokeja līgā. 2005.—06. sezonā Vords debitēja NHL, aizvedot Karolīnas "Hurricanes" līdz Stenlija kausam. Vords piedalījās 2011. gada NHL Visu zvaigžņu spēlē. Arī turpmākajās sezonās Vords bija "Hurricanes" pamatvārtsargs. 2018. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Čikāgas "Blackhawks". 2019. gada augustā Vords paziņoja par karjeras beigšanu.
Kanādas izlases rindās spēlējis 2007., 2008. un 2012. gada Pasaules čempionātos, 2007. gadā kopā ar izlasi izcīnot zelta medaļas.
Vācijas karaliste

Vācijas karaliste (latīņu: Regnum Teutonicum, vācu: Deutsches Reich) vēsturiski formāls apzīmējums reāli nekad nepastāvējušai valstij, kas izmantota Svētās Romas impērijā. Impērijai izplešoties un iekļaujot nevācu zemes – Itālijas karalisti (951), Bohēmijas kņazisti (1004), Burgundijas karalisti (1032), par Vācijas karalisti tika saukta sākotnējā Austrumfranku valsts teritorija, kuru galvenokārt apdzīvoja ģermāņi.

Vācu karalis

Terminu Rex Teutonicorum (teitoņu karalis), pirmo reizi izmanto pāvests Gregors VII investitūras stīda laikā, kā neglaimojošu terminu attiecībā pret imperatoru Heinrihu IV, lai samazinātu viņa prestižu līdz parasta karaļa līmenim. Reaģējot, Heinrihs IV sāka lietot titulu Rex Romanorum (Romiešu karalis), lai demonstrētu savas tiesības valdīt visā Svētās Romas impērijas teritorijā.
Titulu “Vācijas karalis” sākotnēji attiecināja uz vācu kūrfirstu ievēlētu jauno valdnieku, pirms tā oficiālās kronēšanas par pārējo impērijas zemju karali un imperatoru. Lai arī jaunievēlētais valdnieks jau uzreiz pildīja imperatora funkcijas, oficiāli par imperatoru viņš kļuva tikai pēc kronēšanas ceremonijas Romā, kas dažreiz notika vairākus gadus vēlāk, vai nenotika nemaz. 12. gadsimtā par nākamo imperatoru ievēlētais valdnieks sāka pieņemt titulu “Romiešu karalis”, lai demonstrētu savas tiesības uz visu impēriju.
Par Vācijas karalisti citu valstu valdnieki turpināja saukt tradicionālās vācu zemes. Termins regnum Germaniae (Vācijas karaliste) vācu dokumentos sāk parādīties 14. gs. taču tā nekad neveidojās par reālu karalisti, jo vācu zemes bija sadalītas augstmaņu valdījumos, un imperatoram piederēja tikai fragmentāras impērijas zemes un paša dinastijas īpašumi.
1508. gadā Maksimiliāns I ar pāvesta piekrišanu uzreiz pēc ievēlēšanas sāka lietot titulu Imperator Electus (Izvēlētais imperators), kas nozīmēja, ka imperatora tituls nāk līdz ar ievēlēšanu, nevis kronēšanu Romā, kas drīz tika izbeigta vispār. Tikko ievēlētais valdnieks turpmāk joprojām pieņēma Romiešu karaļa titulu, un tad tika kronēts par imperatoru. Sākās tradīcija troņmantinieku vēl imperatora dzīves laikā iecelt par Romiešu karali, lai norādītu dinastisko turpināšanos, līdzīgi kā mūsdienās Lielbritānijas troņmantinieks ir Velsas princis.
No atzīšanas koka

No atzīšanas koka (Leģenda) ir Jāzepa Vītola dziesma jauktajam korim ar Plūdoņa vārdiem, kas pirmo reizi atskaņota Sestajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1926. gadā, kas saņēma pirmo godalgu kā labākā dziesma ar garīgo tekstu.

Vēsture

Leģenda "No atzīšanas kokā" komponēta 1924. gadā aptuveni reizē ar "Uguns milnu" un "Rūķīšiem un Mežaveci". Šā darba pirmatskaņojums dziesmu svētku kopkora negatavības dēļ neko gan neizcēlās, kaut pati par sevi Vītola leģenda citām VI dziesmu svētkos atskaņotajām kantātēm stāvēja krietni pāri, it sevišķi formā.
Pēc dziesmusvētku vēsturnieka V. Bērzkalna domām Vītola mūza te ieguvusi jau to lapidāro izteiksmi, kas raksturīga viņa vēlīnākiem instrumentāldarbiem, un tieši tās dēļ šis Vītola darbs nav zaudējis nozīmi arī vēlāk. Citās domās varam būt par leģendas tematiku, kurā blakām īpatnām tīri "vītoliskām" taktīm vietumis (piemēram, sieviešu korī Andante) jaušam arī svešākas skaņas, kas iesniedzas pat latvieša dvēselei patālajā bizantiskajā pasaulē.
Sokolku pagasts

Upes

Ciskoda

Vēsture

1945. gadā Rēzeknes apriņķa Viļānu pagastā izveidoja Sokolu ciema padomi. Sokolu ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Viļānu (1949-1962) un Rēzeknes (pēc 1962. gada) rajonos. 1954. gadā Sokolu ciemam pievienoja likvidēto Skudnovkas ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Sokolku pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Viļānu novadā.

Iedzīvotāji

Pēc PMLP datiem 2016. gadā pagastā dzīvoja 748 iedzīvotāji. Pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem Sokolku pagasts ir viens no Latvijas pagastiem, kuru iedzīvotāju absolūtais vairākums (70,60%) ir krievi, latvieši ir 27,25% no pagasta iedzīvotājiem.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas - Strupļi, Skudnovka, Ustroņi.
Ūsas

Ievērojamas ūsas

Garākās ūsas pasaulē oficiāli reģistrētas 4,29 metru garumā un pieder indietim Ram Singh Chauhan. Tās tika reģistrētas Lo Show dei Record pasākumā Romā 2010. gada 4. martā.
Bādgotleiba-Bergīshībele

Vēsture

Pilsēta izveidota 2005. gadā, apvienojot vairākas apdzīvotās vietas, no kurām senākā ir 1169. gadā rakstos minētā Elzene.

Ekonomika

Apkārtnē smilšakmens ieguve.
Švete/Odera

Vēsture

Apdzīvotā vieta pirmoreiz rakstos minēta 1265. gadā. Pilsēta stipri cieta Trīsdesmitgadu kara laikā. Lielā Ziemeļu kara laikā 1713. gadā šeit tika noslēgts Švetes līgums starp Krievijas caristi un Brandenburgu-Prūsiju. Otrā pasaules kara beigās pilsēta tika stipri nopostīta. Pēc Otrā pasaules kara Švete līdz 1991. gadam bija VDR sastāvā. VDR laikos Švete tika spēcīgi industrializēta. Pēc Vācijas apvienošanās pilsēta ir zaudējusi ceturto daļu iedzīvotāju.

Ekonomika

Pilsēta ir liels rūpniecības centrs. Šeit atrodas liela naftas pārstrādes rūpnīca (PCK Raffinerie GmbH), kas savienota ar naftas vadu "Draudzība" no Krievijas, kā arī Somijas kompānijas UPM celulozes rūpnīca.
Cimzes iela (Rīga)

Vēsture

Rīgas ielu sarakstā iela ir sastopama no 1932. gada, nosaukums laika gaitā mainīts netika.

Ielu savienojummi

Cimzes iela ir savienota tikai ar Ezermalas ielu.
12. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Abrenes iela — Kooperatīvs "Ziedonis" kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Krasta iela, Dienvidu tilts, Jāņa Čakstes gatve, Bauskas iela un ceļš uz Katlakalna kapiem.
Kooperatīvs "Ziedonis" — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: ceļš uz Katlakalna kapiem, Bauskas iela, Jāņa Čakstes gatve, Dienvidu tilts, Krasta iela, Puškina iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Satekles iela, Dzirnavu iela, Abrenes iela un Skrindu iela.
Katōļu Dzeive

Vēsture

Pirmais žurnāla numurs iznāca 1926. gada martā. Līdz 1940. gadam tas tika izdots Rīgā. Sākumā neregulāri, bet vēlāk — reizi mēnesī. Raksti tajā bija tikai latgaliešu rakstu valodā.
Par pirmo žurnāla galveno redaktoru 1926. gadā kļuva Dominiks Jaudzems, kurš redaktora amatā nostrādāja līdz 1928. gadam. No 1929. gada redaktora amatā stājās A. Novickis, kurš šajā amatā atradās līdz 1938. gadam. No 1938. līdz 1940. gadam žurnāla redaktors bija P. Laurinovičs.
Pēc 1940. gada Padomju vara žurnāla izdošanu aizliedza un nākamais izdevums iznāca tikai 1989. gadā, kad izdošanas aizliegumu atcēla. Kopš žurnāla atjaunošanas tas tiek izdots nevis Rīgā, bet Viļānos. No 1989. līdz 1999. gadam to izdeva Rīgas metropolijas kūrija, bet kopš 1999. gada — SIA "Žurnāls "Katōļu Dzeive"". Žurnāla ilggadēja redaktore ir Maruta Latkovska. Kopš 2000. gada galvenais redaktors ir katoļu baznīcas priesteris Andris Ševels.
2010. gadā tapa pirmais "Katōļu Dzeives" izdevums digitālā versijā — PDF formātā, ko lasītāji var saņemt savā e-pastā.
2011. gadā par godu žurnāla izdošanas 85. gadadienai, Rēzeknes Centrālajā bibliotēkā tika izveidota izstāde.
Veidoti vienotā noformējuma stilā, katra mēneša izdevuma vāks izcēlās ar tematisku attēlu un moto:
5. Cēsu kājnieku pulks

5. Cēsu kājnieku pulks bija Latvijas armijas vienība Vidzemes divīzijas sastāvā (1919-1940).

Izveide

Pulks saformēts 1919. gada 18. maijā kā 2. Cēsu kājnieku pulks, no 7. augusta – 5. Cēsu kājnieku pulks, tam pievienots arī Rezerves bataljons un 1. Valmieras kājnieku pulka rezerves rota.

Piedalīšanās kaujās

Ziemeļlatvijas brigādes sastāvā 1. jūnijā Cēsu pulks piedalījās Valmieras un pēc tam Cēsu atbrīvošanā no lieliniekiem. Pulka sastāvā bija divas rotas un Skolnieku rota, kurām nebija neviena ložmetēja vai lielgabala. 6. jūnijā pulkam atkal nācās atstāt Cēsis, pilsētu ieņēma Niedras valdībai pakļautais Baltijas landesvērs. Cēsu pulks no 7. līdz 15. jūnijam bāzējas Liepas muižā, kur to ātri papildināja tuvākajos apriņķos mobilizētie vīrieši un tā sastāvs pieauga līdz 2300 kareivjiem.
No 19. līdz 23. jūnijam Cēsu pulks kopā ar Igaunijas armijas 3. divīziju uzvarēja Cēsu kaujās un pēc Strazdumuižas pamiera noslēgšanas 6. jūlijā ienāca Rīgā.
15. jūlijā Latvijas Apsardzības ministrs un bruņoto spēku virspavēlnieks Dāvids Sīmansons pavēlēja saformēt Vidzemes divīziju ar Valmieras pulku, Cēsu pulku un Rīgas pulku. No 1919. gada oktobra 5. Cēsu kājnieku pulks piedalījās Bermonta spēku sakaušanā un Latgales atbrīvošanas kaujās. Brīvības cīņās krita 120 pulka karavīri. 
No 1921. gada marta atradās Rīgā garnizona dienestā. Kādu laiku pulka kazarmas un apmācības laukums atradās Ata ielā Grīziņkalnā.

Devīze

“Par Tēviju.”

Apbalvojumi

Lāčplēša Kara ordenis piešķirts 98 pulka karavīriem.
Baltezers (stacija)

Vēsture

Vilcieni Baltezera stacijā pietur kopš 1904. gada. Pirmā pasaules kara laikā šo staciju sauca par Weissensee, Eisenburg un arī par Neuermühlen. 1919. gadā stacija ieguva nosaukumu Baltezers. Latvijas PSR laikos tas kļuva par pieturas punktu.
Āfrikas zilzīlīte

Izplatība

Āfrikas zilzīlīte ir nometniece un izplatīta plašā areālā Ziemeļāfrikas rietumos (Marokā, Alžīrijā, Tunisijā un Lībijā) un Kanāriju salās.

Izskats

Āfrikas zilzīlīte ir neliela, kompakta zīlīte ar smailu, asu knābi. Ķermeņa garums 11—12 cm, svars apmēram 10 g. Vizuāli Āfrikas zilzīlīte atgādina Eirāzijas zilzīlīti, tikai ir par to košāka, ar piesātinātāku krāsu apspalvojumu. Tomēr dažas detaļas abām sugām ir arī atšķirīgas.
Mugura tēraudzilpelēka. Spārni pelēki ar zilām malām (lidspalvas tumši pelēkas ar koši zilām malām, tertiālās spalvas ar baltiem galiņiem). Atšķirībā no zilzīlītes Āfrikas zilzīlītei uz spārna nav baltās šķērssvītras.
Aste tumši pelēkzila ar koši zilām malām. Krūtis un vēders dzelteni ar melnu svītru. Zemastes un spārnu apakšas zaļgandzeltenas. Galvas virsa tumši zila, to kā gredzens ieskauj samērā plata, balta josla, vaigi balti, bet pāri acīm tumši zila, šaura svītra. Pazode melna, savienota ar melno vai tumši zilo apkakles joslu. Knābis melns, acis tumši brūnas, kājas zilpelēkas.
Abi dzimumi izskatās līdzīgi. Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, bet kopumā ir pelēkāki, kā arī ar dzeltenu pieri, uzacīm un vaigiem, ap kaklu un uz krūtīm nav melno joslu. Pasugas viena no otras atšķiras ar krāsu niansēm.

Uzvedība un barība

Āfrikas zilzīlīte uzturas dažādos mežos, piemēram, lauru koku mežos vai bokarneju (Beaucarnea) un dievkrēsliņu (Euphorbia) audzēs pilsētu parkos un dārzos. Sastopama arī kalnu priežu mežos līdz 1800—2000 m virs jūras līmeņa.
To bieži var novērot pa pāriem vai vienu, arī nelielās ģimeņu grupās. Barojas ar kukaiņiem un sēklām, arī ar augļiem. Tā kā zilzīlīte ir droša, tad labprāt tuvojas cilvēkiem, lai no to rokas paņemtu barību. Barību meklē pameža krūmos vai koku vainagā, piemēram, priedēs vai palmās. Zilzīlīte ir ļoti veikla un akrobātiski izveicīga. Spēj karāties pat smalkos koku zaros vai čiekurā ar galvu uz leju. Kukaiņus ķer arī lidojumā. Iegūto barību zilzīlīte parasti tur kāju pirkstos, bet ar knābi kā ar āmuri to sadauza, piemēram, sēklas apvalku, lai tiktu pie kodola. Arī lielāks kāpurs vai kukainis tiek piebeigts ar knābja cirtieniem.
Riesta laikā tēviņš baro mātīti, kura barību tam prasa līdzīgi kā to dara putnēni. Dienas laikā apmēram trešdaļu barības tā iegūst no tēviņa.

Ligzdošana

Ligzdošanas sezona galvenokārt ilgst no februāra līdz jūlijam, bet var būt arī no oktobra līdz janvārim. Ligzdo koku dobumos, klinšu un ēku konstrukciju spraugās un iedobēs, arī putnu būrīšos, reizēm uz zemes. Ligzda vīta no sausas zāles vai citiem sausiem augu materiāliem, celtniecībai tiek izmantota arī dzīvnieku vilna, spalvas, priežu skujas un koku lapas. Tā parasti atrodas apmēram 3 m augstumā no zemes. Dējumā 3—6 baltas olas ar brūniem raibumiņiem.
Lasāmatmiņa

Lasāmatmiņa (angļu: Read Only Memory - ROM) ir datoru atmiņa, kuru ir iespējams tikai nolasīt, bet ne ierakstīt (vai arī ir iespējams ierakstīt, taču tas notiek daudz lēnāk, un pieejas metode atšķiras no tās, kuru lieto nolasīšanai). Tajā uzglabā datus, kurus parasti nevajag izmainīt (firmware), visbiežāk - BIOS programma. Centrālais procesors lasāmatmiņai spēj piekļūt tādā pašā veidā kā brīvpiekļuves atmiņai, tāpēc no tās ir iespējams tiešā veidā izpildīt programmas instrukcijas. Mūsdienās sastopamās lasāmatmiņas ir lēnākas par brīvpiekļuves atmiņām.
Lieldienu zaķis

Lieldienu zaķis ir mitoloģisks truša tēls, kas Lieldienās bērniem dāvina dāvanas un saldumus.
Matīss Ūlimbs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Ūlimbs uzsāka 2002. gadā, kad spēlēja Norvēģijas hokeja līgas klubā HK Volerenga. 2004.—05. sezonu norvēģu uzbrucējs aizvadīja Ontārio hokeja līgas klubos Londonas "Knights" un Sarnijas "Stings", taču pēc sezonas beigām atgriezās HK Volerengas sastāvā. 2007. gadā Matīss pievienojās DEL līgas klubam Augsburgas "Panther", kura sastāvā aizvadīja divas sezonas, taču 2009. gada vasarā pievienojās Zviedrijas Elitsērijas klubam HK Frēlunda.
2010.—11. sezonu Ūlimbs aizvadīja Amerikas hokeja līgas klubā Rokfordas "IceHogs", taču tad atgriezās HK Frēlundas sastāvā, tās rindās spēlējot līdz pat 2015. gadam. Trīs no četrām nākamajām sezonām Ūlimbs noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs. 2014.—15. gada sezonā tika atzīts par Čempionu hokeja līgas turnīra vērtīgāko spēlētāju.
2015. gada vasarā pievienojās KHL klubam Helsinku "Jokerit", taču sezonas gaitā tika izīrēts Šveices hokeja līgas vienībai Klotenes "Flyers". Nākamās trīs sezonas aizvadīja Zviedrijas hokeja līgas klubos Linköping HC un Šellefteo AIK.
Norvēģijas izlases rindās spēlējis 12 Pasaules čempionātos, kā arī 2010., 2014. un 2018. gada olimpisko spēļu turnīrā.
Seržs Sargsjans

Biogrāfija

Dzimis Stepanakertā, tagadējās Kalnu Karabahas teritorijā. No 1972. līdz 1974. gadam dienējis Padomju armijā, pēc tam no 1975. līdz 1979. gadam strādājis par atslēdznieku elektrotehnikas fabrikā. 1979. gadā kā filologs absolvējis Erevānas universitāti. Pēc tam līdz 1989. gadam darbojies komunistiskajā partijā, ieņemot dažādus amatus Kalnu Karabahas autonomā apgabala komitejā.
No 1989. līdz 1993. gadam Kalnu Karabahas Aizsardzības komitejas vadītājs, paralēli ievēlēts Armēnijas Augstākajā padomē. Piedalījies vairāku kauju organizēšanā Kalnu Karabahas kara laikā, tiek uzskatīts par vienu no armēņu bruņoto spēku izveidotājiem. No 1993. līdz 1995. gadam Armēnijas aizsardzības ministrs. Vēlāk ieņēmis arī citus vadošos amatus Armēnijā, tajā skaitā bijis iekšlietu, atkārtoti aizsardzības ministrs, kā arī premjers no 2007. līdz 2008. gadam.
2008. gada februāra vēlēšanās ievēlēts par Armēnijas prezidentu, 2013. gadā ievēlēts uz otro termiņu. 
2018. gada 17. aprīlī Sargsjans no jauna ievēlēts par premjerministru, bet pēc plašiem tautas protestiem Erevānas ielās bija spiests atkāpties no amata 23. aprīlī.
Būdams Armēnijas prezidenta amatā, Sargsjans 2011. gadā apmeklējis Latviju oficiālā valsts vizītē.
Brīvā asociācija

Brīvā asociācija ir metode, ko izmanto psihoanalīzē un psihodinamikā. To attīstīja Zigmunds Freids, balstoties uz sava kolēģa Jozefa Breijera hipnotisko metodi.
Brīvās asociācijas tehnikas pamatjēga ir ļaut pacientam runāt ar sevi, meklējot savas atbildes, nevis izmantojot analītiķa idejas. Pacientu ierosina izsacīt to, kas pirmais ienāk tam prātā domu plūsmas rezultātā. Bieži vien tā izpaužas kā atsevišķu priekšmetu, darbību vai citu bezsižetisku objektu izsacīšana, kam nav jābūt saistītai ar galveno problēmu un no malas ir šķietami neloģiska, līdz šāda veida monologs noved pie kādas apziņas neapzinātas daļas aptveršanas, palīdzot atrisināt problēmu.
Kreks

Kreks ir kokaīna kristalizēta forma, ko var smēķēt. Tā ir vislielāko atkarību izraisošā kokaīna forma. Kreku veido kokaīna sāļu sajaukums ar nātrija bikarbonātu (cepamo sodu) vai kādu citu bāzi. Kreku smēķējot, rodas īsa, bet ļoti spēcīga eiforija. 
Kreks sākotnēji izplatījās ASV lielākajās pilsētās (Ņujorkā, Losandželosā un Maiami) 1980. gadu vidū. Tā rašanās un izplatības popularitāte narkotiku izplatītāju vidū galvenokārt ir saistāma ar tā zemākām ražošanas izmaksām nekā kokaīnam un spēcīgākām narkotiskajām īpašībām.
Slādkovičovo

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1252. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Galanta līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Diosega (Diószeg). Arī slovāki līdz 1948. gadam, kad tā tika pārsaukta slovāku dzejnieka Andreja Slādkoviča vārdā, pilsētu dēvēja par Dioseku (Diosek). Pilsētas tiesības no 1582. gada. 1786. gadā imperators Jozefs II pilsētā nometināja vācu amatniekus. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Vīnes arbitrāžām, pilsēta ietilpa Ungārijā. No 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas pilsēta.

Cilvēki

2011. gadā absolūtais vairākums (64,32 %) pilsētas iedzīvotāju bija slovāki, dzīvoja arī ungāri (31,70 % ), citas tautības (3,98 %). Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (58,04 %), nereliģiozi (33,96 %), luterticīgie (6,30 %).
Arnolds Cveigs

Biogrāfija

Dzimis ebreju sedlinieka ģimenē. Studēja Breslavā, Minhenē, Berlīnē, Getingenē, Rostokā, Tībingenē. Pirmā pasaules kara laikā brīvprātīgi iestājās armijā. Karoja Francijā, Ungārijā, Serbijā. Karā pieredzētais mainīja Cveiga pasaules uzskatu un viņš kļuva pacifists. Kara beigās dienēja Kauņā. 
Pēc kara darbojās cionistu organizācijās. No 1923. gada strādāja avīzē Jüdische Rundschau. Divdesmitajos gados kļuva psihoanalīzes piekritējs, izgāja terapijas kursu pie Zigmunda Freida. No 1927. gada ilglaicīgi sarakstījās ar Freidu. 
Pēc nacistu nākšanas pie varas 1933. gadā, Cveigs emigrēja, iesākumā uz Čehoslovākiju, tad Šveici. Kādu laiku pavadījis Parīzē kopā ar Tomasu Mannu, Lionu Feihtvangeru, Annu Zēgersi un Bertoldu Brehtu, Cveigs devās uz Palestīnu, kur Haifā izdeva avīzi vāciski Orient. Vīlies cionismā, viņš pievērsās sociālismam.
1948. gadā pārcēlās uz VDR (tolaik PSRS okupācijas zonu). No 1950. līdz 1953. gadam bija Mākslas akadēmijas prezidents. 1958. gada Ļeņina Miera prēmijas laurāts.
20. gadsimta sešdesmitajos gados vairāki Arnolda Cveiga romāni ("1914. gada jaunā sieviete", "Ceļš uz troni", "Strīds par seržantu Grišu", "Verdenas mācība") tulkoti latviski. "Strīdu par seržantu Grišu" tulkoja izcils latviešu literāts un poliglots Valdis Bisenieks.
Petrs Čajāneks

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Čajāneks uzsāka savā dzimtajā pilsētā, Zlīnā, no 1993. līdz pat 2002. gadam spēlējot Čehijas Ekstralīgas klubā HC Zlīna. Pēc 2000.-01. sezonas beigām Čajāneks tika draftēts NHL - viņu 2001. gada NHL draftā ar kopējo 253. numuru izvēlējās Sentluisas "Blues". 2001.-02. sezonā Čajāneks bija viens no rezultatīvākajiem Čehijas Ekstralīgas spēlētājiem, regulāro sezonu pabeidzot ar 64 punktiem, bet 2002.-03. sezonu Petrs uzsāka jau Sentluisas rindās. "Blues" rindās Čajāneks spēlēja līdz pat 2006.-07. sezonas beigām, lai gan 2004.-05. NHL sezonas lokauta laikā viņš atkal spēlēja HC Zlīnas rindās.
2007.-08. sezonas sākumā Čajāneks neiekļuva "Blues" rindās, aizvadot vairākas spēles tās AHL fārmklubā - Peorijas "Riverman", bet tad, 21. oktobrī, Petrs pievienojas Krievijas Superlīgas klubam Kazaņas "Ak Bars", kura rindās kļuva par Krievijas čempionu. 2008.-09. sezonu Čajāneks aizvadīja Maskavas "Dinamo" rindās, taču tad divas sezonas bija arī viens no Sanktpēterburgas "SKA" vadošajiem uzbrucējiem.
2011. gadā atgriezās Čehijas Ekstralīgas kluba HK Zlīna rindās, līdz ar pievienošanos komandai uzsākot pildīt arī tās kapteiņa funkcijas. 2013.—14. gada sezonā kļuva par līgas čempionu, iegūstot arī izslēgšanas kārtas vērtīgākā spēlētāja balvu. Pēc 2014.—15. gada sezonas noslēdza karjeru.
Čehijas izlases rindās spēlējis vairākos Pasaules čempionātos, kļūstot par trīskārtējo (2000., 2001. un 2005.) pasaules čempionu, kā arī 2002., 2006. un 2010. gada olimpiskajās spēles, 2006. gadā izcīnot bronzas medaļu.
Jelšava

Vēsture

Pirmoreiz rakstos minēta 1243. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Lučeneca gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Jolšva (ungāru: Jolsva). 14. gadsimtā bija ievērojams dzelzs rūdas ieguves centrs. 1556. gadā pilsētu nopostīja turki. 1893. gadā caur pilsētu tika izbūvēta dzelzceļa līnija. 1894. gadā pie pilsētas nodibinājās magnezīta ieguves uzņēmums. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1938. līdz 1945. gadam, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām, pilsēta ietilpa Ungārijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (84,39 %), dzīvo arī čigāni (9,49 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (40,77 %), nereliģiozi (28,02 %) un luterāņi (16,28 %).