google/wiki40b huggingface dataset:
Jonass Enrots

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Enrots sāka 2004.—05. gada sezonā, kad debitēja Allsvenskan līgas kluba Huddinge IK rindās. Divas sezonas vēlāk vārtsargs kopā ar Södertälje SK izcīnīja uzvaru līgā, 2007.—08. gada sezonā spēlējot Zviedrijas Elitsērijā.
2008.—09. gada sezonu Enrots aizvadīja Amerikas hokeja līgas kluba Portlendas "Pirates" sastāvā. 2009.—10. gada sezonā vārtsargs debitēja arī Bufalo "Sabres" rindās. Jau nākamajā sezonā Enrots kļuva par komandas otro vārtsargu aiz Raiena Millera. Pēc Millera aizmainīšanas, 2013.—14. gada sezonas ievadā Enrots kļuva par komandas pamatvārtsargu.
2015. gada 11. februārī Enrots tika aizmainīts uz Dalasas "Stars", taču vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Losandželosas "Kings". 2016. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Toronto "Maple Leafs", sezonas vidū tiekot aizmainīts uz Anahaimas "Ducks". "Ducks" sastāvā Enrots nevienā spēlē tā arī laukumā nedevās un 2017. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar KHL klubu Minskas "Dinamo".
Zviedrijas hokeja izlases rindās izcīnījis sudrabu 2014. gada olimpiskajā turnīrā. Kopā ar izlasi izcīnījis zelta medaļas 2013. gada Pasaules čempionātā. Enrots tika atzīts par turnīra labāko vārtsargu, tiekot iekļauts arī čempionāta simboliskajā izlasē.
Jānis Greste

Dzīves gājums

Dzimis 1876. gada 5. jūlijā Smiltenes pagastā skolotāja Jēkaba Grestes ģimenē. Mācījās Strautiņu (Ķemera) pamatskolā, Alsviķu pagastskolā un Pleskavas pilsētas četrgadīgajā skolā. 1895. gadā sāka strādāt Alsviķu pagasta Bejas skolā par skolotāja palīgu, tad par zemākās pakāpes skolotāju. Studēja Pēterburgas Skolotāju institūtā (1901—1903), pēc tā beigšanas strādāja par Valmieras pilsētas skolas un proģimnāzijas skolotāju (1904—1906), tad A. Ķeniņa tirdzniecības skolā (1906—1907) Rīgā.
1907. gadā kopā ar Ģedertu Odiņu izveidoja Skolotāju sabiedrības tirdzniecības skolu (1906—1910) un Skolu muzeju. Bija viens no Rūdolfa Blaumaņa tuvākajiem draugiem, 1908. gadā pavadīja viņu uz Takaharju sanatoriju Somijā.
1910. gadā pārcēlās uz dzīvi Pēterpilī, strādāja Tirdzniecības skolā (1910—1921), līdztekus studēja Pēterburgas Universitātes Dabas zinību fakultātē (1910—1912) un Pēterburgas komercinstitūtā (1912—1918). Pēc Oktobra revolūcijas strādāja bezpajumtnieku vasaras nometnē „Prudki” Udeļnajā. 
Pēc atgriešanās dzimtenē J. Greste strādāja par dabas zinātņu skolotāju Jēkabpils vidusskolā (1921—1922), Jelgavas II valsts vidusskolā (1922—1934) un  Valsts centrālā pedagoģiskajā institūtā (no 1925). Viņš izveidoja Jelgavas 2. ģimnāzijas mineraloģijas muzeju, Rakstniecības muzeju Rīgā (1925) un Latviešu skolu vēstures muzeju.
Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā J. Gresti atlaida no pedagoga darba un viņš bija Latvijas Republikas Finanšu ministrijas Zemes bagātību pētīšanas institūta konsultants (1936—1940), pēc viņa scenārija 1936. gadā uzņēma mācību filmu „Mans pelēkais dārgakmens”. Dzīvoja Rembates pagasta „Apsēs”, pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā veidoja muzeju Lielvārdes skolā.
Otrā pasaules kara beigās 1945. gadā devās bēgļu gaitās uz ielenkto Kurzemi, bija laukstrādnieks Rendā, tad Kuldīgas apriņķa skolu inspektors.
Pēc beigām bija LZA Ģeoloģijas un ģeogrāfijas institūta muzeja pārzinis (1946—1951).
Miris 1951. gada 2. februārī, apglabāts Rīgas Raiņa kapos.

Skolēni

Jānis Greste izglītojis apmēram 1000 skolotāju, pie viņa mācījušies vēlākie rakstnieki R. Egle, J. Kārkliņš, L. Laicēns, J. Lapiņš, P. Rozītis, A. Švābe, mākslinieki Ubāns, T. Plikausis, zinātnieki P. Galenieks, P. Kreišmanis, ārsti Eiduks, Paegle, Ziediņš un citi.
Latvijas PSR Tautas komisāru padome

Latvijas PSR Tautas komisāru padome (TKP) bija pēc Latvijas inkorporācijas PSRS sastāvā 1940. gada 26. augustā izveidota Latvijas PSR valdība, kas nomainīja pārejas periodam pēc Latvijas okupācijas izveidoto Kirhenšteina valdību.
Pēc Vērmahta iebrukuma Otrā pasaules kara laikā Latvijas PSR Tautas komisāru padome darbojās Krievijas PFSR teritorijā. Pēc Otrā pasaules kara beigām 1946. gadā to pārdēvēja par Latvijas PSR Ministru padomi.
Juris Poga

EXPO 1992 paviljons

1987. gadā piedalījies Vissavienības metu konkursā par PSRS paviljona veidolu EXPO 1992 izstādei Seviljā. Projekta ideja tapa kopā ar arhitektu Aigaru Sparānu un mākslinieku Ivaru Mailīti, iesniedzot to konkursā ar devīzi «Ы 000». Konkursā kopumā tika iesniegti 176 pieteikumi, no kuriem 1. kārtā par labāko tika atzīts Pogas, Sparāna un Mailīša projekts. Konkursa otrajā kārtā 1989. gadā tika virzīti pieci pretendenti, bet kolēģu aizņemtības dēļ projektu prezentēja tikai J. Poga. Par spīti tam, izdevās uzvarēt arī otrajā kārtā un, iesaistoties arī «Pilsētprojekta» pārstāvjiem Modrim Ģelzim un Andrim Purviņam, noslēgt līgumu par projekta realizāciju.
Lai realizētu projektu, J. Poga ar ģimeni uz laiku pārcēlās uz dzīvi Spānijā. Projekta realizācijas gaitā mainoties politiskajai situācijai, fasādē esošie burti «USSR» tika nomainīti ar «RUSSIA».

Sabiedriskā darbība

Kopš 1985. gada Latvijas arhitektu savienības biedrs. No 1999. līdz 2005. gadam bijis Latvijas arhitektu savienības vadītājs, pēc tam arī valdes priekšsēdētājs.
Mira (Baltkrievija)

Vēsture

Pirmo reizi Mira dokumentos minēta 1395. gadā, kad krustneši atbalstīja Švitrigaiļa naidu pret Vītautu, un iebruka Novogrudskas kņazistē, iznīcinot Miras ciemu. 1434. gadā Lietuvas kņazs Žigimants dāvināja zemi saviem atbalstītājiem, tajā skaitā arī Semjonam Gedigoldovičam, kurš kļuva par Viļņas apgabala komandieri. Kaut arī šajā dokumentā tiek pieminēta tikai viena muiža (Demida), arheoloģiskajos materiālos no 15. gadsimta sākuma, jau ir atrodamas liecības par mūsdienu Miras teritoriju, bet arī zemēm, kas atrodas otrpus Mirankas upes krastiem, tieši tajā vietā, kur atrodas Miras pils.
Gradients

Funkcijas ƒ gradients ir vektors, kas orientēts pa līmeņa virsmas vai līnijas normāli un kura modulis ir vienāds ar funkcijas ƒ telpiskās maiņas ātrumu (t.i., izmaiņu uz garuma vienību) šajā virzienā. To apzīmē ar grad ƒ.
2010. gada FIFA Pasaules kauss

Statistika un apbalvojumi

Čempionāta laikā tika gūti 145 vārti. Argentīnas izlases uzbrucējs Gonsalo Igvains vienīgais guva trīs vārtus vienā spēlē - tas bija 49. hat-trick pasaules čempionātu finālturnīrā. 4 spēlētāji guva visvairāk (5) vārtus, taču Zelta Futbolzābaka balvu kā rezultatīvākais spēlētājs ieguva Vācijas izlases uzbrucējs Tomass Millers jo bez 5 gūtajiem vārtiem viņš bija atdevis 3 rezultatīvas piespēles.

Sodi

Turnīra laikā tiesneši parādīja 260 dzeltenās un 17 sarkanās kartītes. Visvairāk - 14 - kartītes tika parādītas finālspēlē, bet divās - Ziemeļkoreja pret Kotdivuāru un Vācija pret Spāniju - neviena. Kopumā tika piešķirti 17 11 metru soda sitieni.
Siphunculina

Ekoloģija

Pieaugušos īpatņus var atrast uz ziediem, parasti vasaras otrajā pusē. Dažas citas sugas pievelk pūstoša gaļa, brūces, noberzumi, gļotāda, acis, lūpas, mitra āda, pirkstu starpas, sviedri, kā arī citi ķermeņa izdalījumi un iespējams ir dažu patogēnu mikroorganismu izplatītāji cilvēkiem un dzīvniekiem. Kāpuri ir saprofili un skatofāgi un sastopami putnu ligzdās, uz ekskrementiem vai uz dzīvnieku līķiem.
Maiks Hofmens

Spēlētāja karjera

Pēc vairākām QMJHL aizvadītām sezonām 2010. gadā Hofmens tika atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju un 2010.—11. gada sezonā uzsāka profesionāļa karjeru. Sezonu viņš aizvadīja AHL komandā Bingemtonas "Senators", tās sastāvā izcīnot Kaldera kausu. 2011.—12. gada sezonā aizvadīja arī savu debijas spēli NHL klubā Otavas "Senators". Turpmākajās sezonās Hofmens turpināja pamatā spēlēt AHL, nespējot nostiprināties NHL komandas sastāvā. 2013.—14. gada sezonā Hofmens bija Bingemtonas "Senators" kapteinis.
2014.—15. gada sezona bija Hofmena pirmā pilnā sezona NHL. 79 spēlēs viņš atzīmējās ar 48 rezultativitātes punktiem. Nākamajā sezonā viņš guva jau 59 punktus, sezonu noslēdzot kā "Senators" trešais rezultatīvākais spēlētājs pēc Ērika Kārlsona un Marka Stouna.
Rentgenuzbrukums

Rentgenuzbrukums (angļu: X-ray attack; vācu: Röntgenangriff) šaha spēlē ir taktisks paņēmiens, kurā lineāra figūra cauri citai figūrai (citām figūrām) netieši uzbrūk pretinieka figūrai vai caur pretinieka figūru aizstāv savu fīgūru.
Mazie dūkuri

Izplatība

Mazie dūkuri izplatīti visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Reģionos, kur ūdens ziemas laikā sasalst, mazo dūkuru populācijas migrē uz siltākiem apgabaliem. Latvijā ligzdo viena mazo dūkuru suga - mazais dūkuris (Tachybaptus ruficollis). Tas ligzdošanas laikā sastopams galvenokārt zivju dīķos un aizaugošos ezeros. Vietām nelielā skaitā pārziemo.

Izskats un īpašības

Mazo dūkuru abi dzimumi izskatās vienādi. Tiem ir īsi, nelieli knābīši. Vairākām sugām uz knābja pie pamatnes ir balts laukumiņš, kas atgādina baltu vaigu. Apspalvojums riesta laikā ir košs un krāsains, ziemas periodā tas kļūst pelēcīgs un gaišs. Visas mazo dūkuru sugas ir mazākas kā pārējo ģinšu dūkuri, bet vismazākais ģintī ir Amerikas mazais dūkuris (Tachybaptus dominicus), kas ir mazākais arī visā dūkuru dzimtā. Tā ķermeņa garums var būt tikai 21 cm, bet svars 112 g.
Tie parasti veido nelielas ligzdošanas kolonijas, kas ligzdas būvē uz ūdens biezi aizaugušu saldūdens ezeru krastu tuvumā. Ārpus vairošanās sezonas tie uzturas arī atklātākos ūdeņos. Visas mazo dūkuru sugas ir izcilas peldētājas un nirējas, bet neveiklas uz sauszemes. Zinātniskais nosaukums Tachybaptus latviešu valodā nozīmē - ātrs nirējs. Mazie dūkuri barību meklē, nirstot zem ūdens, barojoties ar zivīm un dažādiem ūdens bezmugurkaulniekiem.
Peica

Vēsture

Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1301. gadā. Tā kā Pelca savulaik bija robežpilsēta starp Brandenburgu un Saksiju, 16. gadsimtā Brandenburga šeit uzbūvēja cietoksni, kura atliekas ir saglabājušās. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1990. gadam ietilpa VDR.
Žultsbekas

Ekoloģija

Žultsbeku ģints sēnes parasti veido mikorizu ar dažādiem kokiem, biežāk ar priedēm un dižskābaržiem. Aug parasti uz zemes, reti saprotrofas uz koksnes.
Lepene

Lepene (latīņu: castrum Lepene) bija letgaļu Jersikas valsts jeb Letijas daļa, kas pieminēta 1211.gada Jersikas dalīšanas un 1213. gada zemju pārdales dokumentos. Citos dokumentos pieminēta kā Lepone (1255) vai kā "tā sauktā Lepenes zeme" (terra dicta Lepen, 1348).
Jadomā, ka Lepenes pilsnovads atradies uz austrumiem no Gerdenes pilsnovada starp Līvāniem un Lubānu (vācu: Lubahn), kur atrodami vairāki vietvārdi ar līdzīgu skanējumu.

Lokalizācija

Augusts Bīlenšteins uzskatīja, ka Jersikas ķēniņam pakļautā Lepenes pils atradās Liepkalnā (tagadējā Kokneses novada Iršu pagastā), tomēr 13. gadsimtā Liepkalns ticamāk atradās nevis Jersikas, bet gan Kokneses valsts teritorijā.
Pēc cita uzskata Lepene bija viens senākajiem Līvānu (vēlāk dēvēti par Limehnen, Libenen, Livenen) nosaukumam. Arī Ernests Brastiņš domāja, ka Lepenei drīzāk bijis jāatrodas starp Krustpili un Jersiku. 
Heinrihs Lākmans pieminēja, ka tikpat labi Lepeni varētu meklēt pie mūsdienu Lipuškiem Līvānu novada Sutru pagastā.    
Ē.Mugurēvičs 1965. gadā rakstīja, ka Lepenes pils atrašanās vieta varētu būt pie Rēznas ezera, kur Mākoņkalna pagastā atrodas  Ļipušku ciems.
Johans Frīdrihs Hartknohs

Dzīvesgājums

Johans Frīdrihs Hartknohs dzimis 1740. gadā Austrumprūsijas pilsētā Goldapā. Pēc izglītības iegūšanas strādāja J. J. Kantera grāmatu veikalā, 1762. gadā, līdz ar jauna veikala atvēršanu, viņš pārcēlās uz Jelgavu kā grāmatu veikala vadītājs. Ierosināja J. G. Herderam apmesties Rīgā (1764).
1765. gadā Hartknohs pārcēlās uz Rīgu, kur iekārtoja savu tipogrāfiju. Rīgas grāmatspiestuvē viņš iespieda sava drauga Imanuela Kanta grāmatu „Tīrā prāta kritika” („Kritik der reinen Vernunft”), bija arī citu Kanta un Herdera grāmatu pirmizdevējs. Bija galvenais grāmatu piegādātājs Sanktpēterbugas Zinātņu akadēmijai (1783). Rīgas ložas „Zum Schwerdt“ brālis, 4.grāds.
Pēc viņa nāves Hartknoha grāmatu apgādu pārņēma viņa dēls Johans Frīdrihs Hartknohs (1768-1819), kas 1790. gadā no J. F. Stefenhāgena atpirka G. F. Stendera “Lettisches Lexicon” (1791) izdošanas tiesības. 1794. gadā viņš publicēja Ernsta Hladni darbu Über den Ursprung der von Pallas gefundenen und anderer ihr ehnlichen Eisenmassen und über einige damit in Verbindung stehende Naturerscheinungen, kas uzskatāms par meteorītu pētniecības klasiku. 1799. gadā apgādu pārcēla uz Leipcigu, bet Rīgas veikalu 1800. gadā pārdeva K. G. Hartmanim.
Gabija

Gabija (iespējams, no lietuviešu: gaubti — 'gādāt, sargāt') lietuviešu mitoloģijā ir uguns dieve, ko uzskatīja arī par ģimenes un mājas aizbildni. Pirmoreiz minēta 1615. gadā izdotā poļu vēsturnieka Jana Lansicka darbā. Lietuviešu folklorā par Gabiju sauca arī personificētu mājas pavarda uguni, ko īpaši godāja un sargāja. Uzskatīja, ja Gabija sadusmota, viņa atriebjoties izraisot ugunsgrēku, kas nodedzina mājas. Gabija varēja pieņemt zoomorfisku kaķa, stārķa vai gaiļa formu. Gabijas atbilsme latviešu mitoloģijā ir uguns māte.
Kastālija

Kastālija (sengrieķu: Κασταλία), sengrieķu mitoloģijā bija nimfa, kuru Apolons pārveidoja par avotu svētvietā Delfos, Parnasa kalna nogāzē, Grieķijā. Kastālija esot spējusi iedvesmot dzejniekus, kuri iedzēra avota ūdeni vai ieklausījās avotūdeņa klusajās skaņās. Kastālijas svētais ūdens arī esot lietots Delfos tempļu apkopšanas darbos. Rakstīts, ka Apolons "iesvētīja" Kastāliju mūzām. Vācu rakstnieks Hermanis Hese, mīta iedvesmots, savā 1943. gada meistardarbā "Stikla pērlīšu spēle" nosauca romāna fiktīvo zemi par Kastālijas provinci. Darbība romānā risinās nenoteiktā nākotnē, Kastālijā, intelektuāļu sabiedrībā, kas nododas matemātikai un mūzikai.
Pasaules Meteoroloģijas organizācija

Pasaules Meteoroloģijas Organizācija (angļu: World Meteorological Organization) ir specializēta Apvienoto Nāciju Organizācijas pakļautībā esoša organizācija meteoroloģijas jomā. Tā tika izveidota 1950. gada 23. martā. Šajā dienā tā svin starptautisko meteoroloģijas dienu. Pasaules Meteoroloģijas Organizācija ir kompetents ANO orgāns, kurš atbild par Zemes un atmosfēras stāvokli un tās mijiedarbību ar okeāniem. PMO galvenā ēka atrodas Ženēvā, Šveicē.
Pandanus vandermeeschii

Apraksts

Neliels, 6—8 m augsts, zarots koks. Pavirši aplūkots, pēc lapojuma mazliet atgādina palmas. Stumbrs tumšs. Lapas stīvas, pelēcīgi zaļas, gar to maliņu sarkani, nelieli dzelkšņi. Lapu forma šauri lineāra, pie stumbra savijoties, veido spirāliskus pušķus. Pušķu dobie vidi kalpo par patvērumu Maurīcijas dienas gekoniem.
Bagātīgi veidojas gaisa saknes, no kurām daļa, sasniedzot zemi, kļūst par balstsaknēm. Spilgtais auglis nedaudz līdzinās ananasam. Tas smaržo pēc āboliem, un koka augļus kā barību izmanto reptiļi.

Izplatība

Sastopams sausos apvidos (Gris Gris) gar Maurīcijas piekrasti, Raundā, Egretā, Briežu salā. Lielākā savvaļas populācija saglabājusies Raundā. Augu izmanto dabiskās vides atjaunošanā un ainavu veidošanā.
Sikiona

Vēsture

Pilsēta bija apdzīvota jau vēlajā bronzas laikmetā. "Iliādā" tiek pieminēta kā Agamemnonam (Mikēnu ķēniņam) pakļauta apmetne. Mikēnu perioda pilsētu pēc doriešu invāzijas, pēc nostāstiem, no jauna dibināja Falks, Argosas valdnieka Temena dēls.
Ķēniņā varu ar laiku nomainīja oligarhija, bet ap 665. gadu pr.Kr. pilsētā nostiprinājās tirānija, kas pastāvēja 100 gadus. Dinastijas dibinātājs Ortagors, Andreja dēls, ieguva varu kā kara stratēģis, kurš novadīja veiksmīgu militāro kampaņu. Viņš izcēlās ar taisnīgu un likumīgu valdīšanu. Viņa valdīšanas laikā valdnieka brālis Mirons I izcīnīja uzvaru braukšanas sacīkstēs Olimpijā un uzstādīja tur mantnīcu ar uzrakstu "No Mirona un Sikionas iedzīvotājiem".
Pēc tam pilsētā valdīja Mirona I dēls, Aristonims. Mironu II, Aristonima dēlu, nogalināja viņa brālis Isodams. Taču lielāku slavu ieguva cits Mirona II brālis — Klisfens (ap 600—570 gadi pr.Kr.). Viņam bija svarīga loma Pirmajā Svētajā karā. Viņš cīnījās pret varoņa Adrasta kultu, jo tas nāca no Sikionai naidīgās Argosas, bet tā vietā popularizēja Dionīsa kultu, kas, iespējams, sekmēja sengrieķu traģēdijas aizsākumu. Viņš centās slēgt savienību ar Atēnām un izprecināja savu meitu Agartisu Megaklam, Atēnu arhontam no Alkmeonīdu dzimtas.
Tirānija Sikionā ar Spartas palīdzību tika gāzta 555. gadā pr.Kr. (pēdējais tirāns, Eshins), un pilsētā tika izveidota demokrātiska pārvalde. 368. gadā pr.Kr. Efrons, kurš bija nozīmēts komandēt karaspēku, atjaunoja Sikionā tirāniju un valdīja līdz 365. gadam pr.Kr. 3. gadsimtā pr.Kr. ir zināmi tirāni: Kleons, Abantids, Pasejs un Nikokls. Tirāniju gāza Arats, un pilsēta pievienojās Ahajas savienībai.

Kultūra

Sikiona bija slavena ar saviem amatniekiem un māksliniekiem. Pēc Plīnija Vecākā un Pausānija ziņām, ap 580—577 gadu pr.Kr. leģendārā Dedala skolnieki šeit dibināja mākslas skolu. Grieķi vēl apgalvoja, ka Sikionā aizsākās glezniecība. Konkrēti, šeit dzima pazīstamais grieķu gleznotājs Pauzijs.
EnduroSat One

Lidojuma gaita

EnduroSat One tika palaists 2018. gada 21. maijā 08:44:06 UTC kosmosa kravas kuģa Cygnus OA-9 hermētiskajā kravas telpā ar nesējraķeti Antares 230 no Vidusatlantiskā reģionālā kosmoporta (MARS) starta laukuma LP-0A.
24. maijā Cygnus ieradās Starptautiskajā kosmosa stacijā.
EnduroSat One kopā ar citām kravām tika pārnests no Cygnus uz staciju. Tas bija integrēts nanopavadoņu izmešanas iekārtā NanoRacks CubeSat Deployer.
Brīvā lidojumā tas palaists 2018. gada 13. jūlijā 14:20 UTC Kibo moduļa ārpusē no CubeSat pavadoņu izmešanas iekārtas Nanoracks NRCSD-14.
Notanga

Notanga (latīņu: Notangia, vācu: Natangen) bija viena no senprūšu zemēm, kas atradās galvenokārt mūsdienu Kaļiņingradas apgabala Pravdinskas, daļēji Gvardejskas un Bagrationovskas rajona, nedaudz arī Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Bartošices apriņķa teritorijā.
Notangas teritorija 13. gadsimtā stiepās no Prēgeles (Pregoļjas) upes līdz Linas upei, robežojās ar Vārmes (rietumos), Bārtas (dienvidos), Sembas (ziemeļos) un Nadruvas (austrumos) zemēm. Šajā teritorijā pēc mūsdienu aplēsēm varēja dzīvot ap 15 000 cilvēku.

Krusta kari

Notanga un tās iedzīvotāji pirmo reizi minēti 1238. gada līgumā starp Vācu ordeni un Pomerānijas hercogu Sventopolku II. 1255. gadā Vācu ordenis uzcēla Kēnigsbergas pili uz Notangas un Sembas zemju robežas, un šai pilij bija svarīga loma turpmākajā Prūsijas iekarošanā un kristianizēšanā.
Lielās prūšu sacelšanās laikā notangieši par savu vadoni ievēlēja Herkusu Mantu, kas bija mācījies Vācijā un pārzināja krustnešu militāro taktiku un bruņojumu. Lai arī viņš izrādījās spējīgs karavadonis un tika gūtas vairākas nozīmīgas uzvaras pār ordeņa spēkiem sacelšanās tika apspiesta un pats Herkus Mants 1273. gadā pakārts. Pēc sacelšanās apspiešanas Notangas dižciltīgie piekrita kristīties un padevās ordenim, jo tiem tika apsolītas dažādas privilēģijas tai skaitā īpašumu saglabāšana. Tomēr 1295. gadā divi notangieši Sabīns un Stanta vēlreiz mēģināja sacelties pret ordeņa virsvaru.
Turpmākajos gadsimtos Notangā tāpat kā citās prūšu zemēs notika vācu kolonizēšana un vietējo iedzīvotāju pakāpeniska asimilācija. Tomēr Notangā vietējie prūšu iedzīvotāji līdz pat 17. gadsimtam saglabāja savu valodu un kultūru. 18. gadsimta sākumā līdz ar lielo mēri izzuda prūšu valoda, tomēr reģiona iedzīvotāji saglabāja savdabīgu, vietēju prūsisko identitāti un līdz pat 1945. gadam sevi sauca par notangiešiem. Arī viena no apgabala lielākās pilsētas Landsbergas avīzēm no 1919 līdz 1945. gadam saucās Natanger Zeitung (Notangiešu avīze).
Urīnorgānu sistēma

Urīnorgānu sistēma (Organa uropetica s. organa urinaria) ir orgānu sistēma, kas nodrošina urīna veidošanu, uzkrāšanos un izvadīšanu no organisma. Šo sistēmu veido nieru pāris (renes), divi urīnvadi (ureteres), urīnpūslis (vesiaca urinaria) un urīnizvadkanāls (urethra). Bezmugurkaulniekiem izvadorgānu sistēmas analogs ir nefrīdijs.

Nieres

Nieres ir pupas veida pāra orgāns, kas atrodas jostas apvidū pie vēdera dobuma aizmugurējās sienas, abpus mugurkaulam. Nieres apņem perinefrālo tauku kārta. Virs nierēm nedaudz uz priekšu ir izvietoti virsnieru dziedzeri. Asinsrite nierēs notiek caur nieru artērijām (vēdera aortas atzariem) un asins plūsma šeit ir ap 1,25 l/min (25% no sirds asinsrites). Tam ir svarīga nozīme tāpēc, ka nieru pamatfunkcija ir nederīgo vielu atfiltrēšana no asinīm. Nieru bļodiņas tālāk pāriet urīnvados, kas tālāk savienojas ar urīnpūsli. Nieres pilda daudzas funkcijas: koncentrē urīnu, uztur elektrolītisko un skābuma homeostāzi. Niere vietējo hormonu (renin-angiotenzīnā sistēma) kontrolēta izdala un atkal absorbē (reabsorbē) kālija, nātrija, kalcija u.c. jonus. Nieres kontrolē pH regulāciju asinīs, izdalot saistītās skābes un amonija jonus. Bez tam caur nierēm izdalās urīnviela - olbaltumvielu metabolisma produkts. Filtrācijas, reabsorbcijas un sekrēcijas rezultātā nieres veido urīnu, kas uzkrājas urīnpūslī. Vidēji cilvēks diennaktī izdala 1,5 litrus urīna. Nieru filtrēšanas līmenis atkarīgs no nieru kamoliņu filtrējošās darbības, kas ir proporcionāla kopējai nieru asins plūsmai. Nieru kamoliņu asins plūsmu iespaido vietējās un kopējās darbības hormoni. Urīna veidošanās līmeni tieši vai pastarpināti var ietekmēt dažas ārstnieciskās vielas, urīndzenošie preparāti, kas parasti palielina urīna izdalīšanos, iedarbojoties uz elektrolītu filtrāciju un reabsorbciju.

Urīnpūslis

Cilvēka urīnpūslis ir dobs muskuļu orgāns, kurš izvietots vēdera dobuma iegurņa daļā. Urīnpūslis kalpo urīna uzkrāšanai. Tā ietilpība vidēji ir 500—700 ml un dažādiem indivīdiem var būtiski atšķirties. Urīnpūšļa izmēri mainās atkarībā no tā izstiepšanās, uzkrājoties urīnam. Veselam cilvēkam urīnpūslis var mierīgi noturēt 300 ml urīna 2—5 stundas. Parasti urīnpūšļa saturs ir sterils. Urīna plūsma, izlaižot to no urīnpūšļa, tiek regulēta ar sfinkteru muskuļu palīdzību. Urīnpūšļa sieniņa arī ir klāta ar muskuļu slāni (detruzoru), kas, saraujoties, veido izvadāmā urīna strūklu. Urinēšana ir ar apziņu kontrolējams reflektors akts, kuru iniciē urīnpūšļa sieniņā izvietotie spriedzes receptori, kas sūta galvas smadzenēm signālu, ka urīnpūslis ir piepildīts. Tas rada sajūtu, ka ir nepieciešams atbrīvot urīnpūsli. Urīnpūslim sākot iztukšoties, tā sfinkters atslābst, bet detruzors saraujas, radot urīna strūklu. Urinēšanas procesā piedalās arī starpenes un vēdera preses šķērssvītrotie muskuļi.
Revūca

Vēsture

Pirmoreiz rakstos minēta 1243. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Lučeneca gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Naģrēce (ungāru: Nagyrőce). 1556. gadā pilsētu nopostīja turki. 1862. gadā šeit tika nodibināta pirmā slovāku valodas ģimnāzija Slovākijā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (92,1 %), dzīvo arī čigāni (4,1 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (39,4 %), nereliģiozi (34,5 %) un luterāņi (19,8 %).
1937. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm (mačs)

Pasaules čempiones izcīņas mačs starp pasaules čempioni Veru Menčiku un pretendenti Soņu Grafu risinājās no 1937. gada 26. jūnija līdz 17. jūlijam Austrijas pilsētā Zemmeringā. Mačs notika viesnīcā Grand Hotel.
1936. gadā Zemmeringā notika liels starptautisks sieviešu turnīrs, kurā, nepiedaloties Menčikai, uzvarēja Grafa. Šis panākums deva viņai tiesības izsaukt Menčiku uz maču par pasaules čempiones nosaukumu. FIDE nebija mača organizatore, tomēr tā atbalstīja mača norisi. FIDE prezidents Aleksandrs Rībs apstiprināja mača noteikumus un kontrolēja to izpildi. Sešpadsmit partiju mačā ar rezultātu 11½ : 4½ (+9 −2 =5) pārliecinoši uzvarēja Vera Menčika un saglabāja pasaules čempiones nosaukumu.
Psihe

Psihe (grieķu: ψυχή, psychē "dvēsele") ir cilvēka, arī augstāko dzīvnieku, īpašību kopums, kas nevis materiāli vai enerģētiski, bet gan informacionāli regulē izturēšanos un cilvēkam dod iespēju domāt, gribēt un just. Psihe visu laiku atrodas mijiedarbībā ar somatiskajiem procesiem. Psihe tiek vērtēta pēc dažādiem paramteriem: pēc integritātes, aktivitātes, attīstības, pašregulācijas, adaptācijas utt. Cilvēkam piemīt augstākā psihes forma - apziņa. Ar psihes pētīšanu nodarbojas psiholoģijā, neirofizioloģijā, psihoterapijā un psihiatrijā.