google/wiki40b huggingface dataset:
Baltiešu pulks

Baltiešu pulks (vācu: Baltenregiment) bija vācbaltiešu militārā vienība Igaunijas brīvības cīņu laikā, kas piedalījās karadarbībā Igaunijas Republikas valdības un ģenerāļa Judeniča komandētās Krievijas Ziemeļrietumu armijas pusē pret Sarkano armiju no 1918. līdz 1920. gadam. Pulka komandieris bija pulkvedis Konstantīns fon Veiss.

Vēsture

1918. gada 29. decembrī Tērbatā izveidoja vācbaltiešu bataljonu (Baltenbataillon) ar 450 karavīriem. No 1919. gada janvāra tas piedalījās kaujās pie Narvas un Krievijas teritorijā uz austrumiem no Peipusa. 26. maijā tas piedalījās Gdovas ieņemšanā, bet augustā 1. Igaunijas divīzijas sastāvā cīnījās pie Lugas upes.      
No 8. oktobra Baltiešu pulks Ziemeļrietumu armijas 5. Līvena divīzijas sastāvā piedalījās karagājienā uz Petrogradu, pēc sakāves to atkal pakļāva Igaunijas armijas virspavēlniekam.   
Pēc 1920. gada 2. februāra Tartu miera līguma noslēgšanas ar Krieviju Baltiešu pulku norīkoja Igaunijas krasta apsardzei un 16. augustā izformēja.
Knituva

Knituva jeb Knētuva (žemaišu: Knėtova, lietuviešu: Knituva, vācu: Knetouwe, Knetau, Knetow) bija kuršu un žemaišu apdzīvota zeme uz robežas ar zemgaļu Dobenes zemi Ventas upes augštecē.

Vēsture

Pieminēta 1390. gadā, kad tā bija karadarbības zonā starp Lietuvas dižkunigaitijas un Vācu ordenim pakļautajām zemēm. Pēc tam Knituva kopā ar citām Žemaitijas zemēm 15. gadsimtā integrējusies Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā kā Knituvas pagasts (Knituvos valsčius).

Teritorija

Dienvidos atradās žemaišu Saulenes un Medininku zemes, bet rietumos kuršu Cekļa zeme. Knituvas zemes vietā mūsdienās aptuveni atrodas Šauļu rajona ziemeļrietumu daļa ar Kuršēnu pilsētu Ventas krastos.
Gangsteris

Vēsture

Attīstoties amerikāņu sabiedrībai un kultūrai, Amerikas Savienotās Valstis piedzīvoja jaunu imigrantu pieplūdumu. Viena no pirmajām ietekmīgākajām un populārākajām bandām bija Five Points Gang. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Ņujorkas ielās likumus noteica īru un ebreju bandas kā Monk Eastman banda.

Laimīgais Lučāno

Sicīliešu gangsteri Lučano uzskata par modernās organizētās noziedzības tēvu un heroīna tirdzniecības pionieri pēc Otrā pasaules kara. Viņš ir pirmais Ņujorkas noziedzīgā grupējuma- Dženovēzes ģimenes boss.
203. mikroautobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Jugla — Pļavnieki mikroautobusi brauc pa šādām ielām: Murjāņu iela, Brīvības gatve, Silciema iela, Murjāņu iela, Juglas iela, Malienas iela, Hipokrāta iela, Biķernieku iela, Ulbrokas iela, Akadēmiķa Keldiša iela, A. Saharova iela un Katlakalna iela.
Virzienā Pļavnieki — Jugla mikroautobusi brauc pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, Akadēmiķa Keldiša iela, Ulbrokas iela, Biķernieku iela, Hipokrāta iela, Malienas iela, Juglas iela un Murjāņu iela.
Patra

Vēsture

Pirmais Patru uzplaukuma periods bija ap Mikēnu kultūras laiku ap 1580. — 1100. p.m.ē., kad radās pilsēta, apvienojoties vairākiem mikēniešu ciemiem.
146. gadā p.m.ē. romieši ieņēma Grieķiju, un Patras kļuva par svarīgu ostu. Augusts nodibināja šeit koloniju. Patras bija pazīstamas ne tikai kā osta, bet arī kā amatniecības centrs – šeit ražotās eļļas lampas bija pazīstamas visā impērijā. Tomēr III gadsimta beigās pilsēta panīka, iespējams stipras zemestrīces rezultātā.
Pēc kristiešu tradīcijas imperatora Nērona laikā pilsētā ieradās apustulis Sv. Andrejs un tika sodīts ar nāvi. 1964. gadā pāvests Pauls IV atdeva Sv. Andreja relikvijas un tās atgriezās pilsētā pēc vairāk kā 1500 gadiem.
Bizantijas laikā pilsēta bija svarīga osta. 1204. gadā to ieņēma Ceturtā Krusta kara 1204. gadā to ieņēma krustneši un Patras ietilpa Ahajas grāfistē. 1408. gadā to ieņēma Venēcija.
1458. gadā Patras iekaroja osmaņu sultāns Mehmeds II. XV un XVI gadsimtā pilsētai vairākkārt uzbruka Venēcijas un Dženovas karaspēks. 1571. gada 7. oktobrī Patru līcī notika Lepanto kauja. Turku valdīšanas sākumā pilsēta panīka, tomēr kopš XVIII gadsimta sākuma atkal uzplauka.
1828. gada 7. oktobrī franču ekspedīcijas armija atbrīvoja Patras no turkiem un pilsēta iekļāvās jaunās Grieķijas valsts sastāvā. XIX gadsimta otrajā pusē Patras bija liela rozīņu, arī citu lauksaimniecības produktu, eksporta osta. Tomēr Korintas kanāla izbūve mazināja Patru ostas nozīmi.
XX gadsimtā Patras bija pirmā pilsēta Grieķijā, kurā ieviesa elektrisko ielu apgaismošanu un tramvaju. 2.pasaules kara laikā pilsētu smagi bombardēja Itālijas aviācija.
Elmārs Zemgalis

Biogrāfija

Dzimis 1923. gadā Rīgā, beidzis Angļu ģimnāziju. 1942. gadā uzvarējis Jelgavas meistarsacīkstēs šahā, 1943. gadā dalījis 1. vietu Latvijas arodbiedrību čempionātā. Nākamajā gadā Rīgas čempionātā Zemgalis ieņēmis dalītu 5. vietu.
Pēc kara Zemgalis nokļuva Cēdelgemas karagūstekņu nometnē Beļģijā, kur arī tiek organizēti šaha turnīri. Improvizētā nometnes čempionātā Zemgalim izdodas uzvarēt, apsteidzot pazīstamo meistaru Kārli Ozolu. Līdz 1951. gadam, kad viņš pārcēlās uz dzīvi ASV, Zemgalis ar panākumiem piedalījās vairākos turnīros Vācijā, tostarp Augsburgā (1946), kur ieņēma otro vietu aiz nākamā lielmeistara Volfganga Uncikera, Hānavā (Matisona memoriāls, 1947), kur arī bija otrais, šoreiz aiz Endzelīna, un Oldenburgā (1949), kur dalīja pirmo vietu ar Jefimu Bogoļubovu.
Uzvarējis Trimdas latviešu 1. korespodencšaha turnīrā (1952—1954).
Amerikas Savienotajās Valstīs dzīvojis Sietlā; 1953. un 1959. gadā kļuvis par Vašingtonas štata čempionu, uzvarot visas partijas: attiecīgi 9:0 un 6:0. 2003. gadā FIDE kvalifikācijas komisija piešķīra Elmāram Zemgalim Goda lielmeistara nosaukumu.
Bijis koledžas matemātikas katedras vadītājs Midvejā, profesors.
Dobene

Robežas

Zemgaļu Dobenes pilsnovads robežojās ar zemgaļu Žagares, Spārnenes un Dobeles pilsnovadiem, kā arī žemaišu Knituvas zemi. No kuršu pakļautībā esošās zemes starp Skrundu un Zemgali to šķīra grūti caurejamu mežu josla.

Vēsture

Pēc Zemgales sadalīšanas līguma 1254. gada aprīlī Dobenes zemi piešķīra Rīgas arhibīskapijas domkapitulam, kas nosūtīja uz novadu savus garīdzniekus un soģus nodevu ievākšanai. 
Zemgaļu sacelšanās laikā soģi tika padzīti.
1259. gada ziemā Livonijas konfederācijas karaspēks iebruka Zemgales rietumu daļā ar nolūku izveidot militāro bāzi zemgaļu sacelšanās apspiešanai. Pēc sakāves pie Tērvetes pils ordeņa mestrs pieņēma uzcelt pili Dobes kalnos pie Kokmuižas. 
1260. gada 13. janvārī Dobes pils ordeņa garnizona uzturēšanas vajadzībām Rīgas domkapituls atdeva ordeņa pārvaldē Dobenes pilsnovadā 150 arklus lielu teritoriju ar šādiem ciemiem: Velsene (32 arkli), Segeme (43 arkli), Augegoge (13 arkli), Wancule (23 arkli), Padouge (35 arkli)
Drīz vien ordeņa garnizonam uzbruka žemaišu karaspēks, bet kaujā pie Dobes nespēja to ieņemt. 
Pēc Durbes kaujas zaudējuma 1260. gadā krustneši paši pameta Dobes pili. 
Lai apspiestu zemgaļu sacelšanos un atgūtu varu pār zaudētajām zemēm ar ordeņa karaspēka palīdzību, 1271. gada 27. augustā Rīgas domkapituls apņēmās atdot ordenim vienu no saviem pilsnovadiem - Dobeni vai Spārneni. Livonijas ordenim gada laikā, sākot no 29. septembra, zemgaļu atkalpakļaušanai bija jāuzceļ savu pili pie Tērvetes pilskalna. 
Pēc ordeņa cietokšņa uzcelšanas Tērvetes Svētkalnā (Heiligenberg) 1272. gada 7. oktobrī Dobenes novadu Rīgas arhibīskaps piešķīra Livonijas ordenim.
Pēc Zemgales galīgās pakļaušanas 14. gadsimtā Dobenes pilsnovads kopā ar Spārnenes, Tērvetes un Dobeles pilsnovadiem tika pakļauts Dobeles komturiem.

Dobenes pilsnovada teritorija

Dobenes pilsnovada teritorija ir nosakāma pēc 1272. gada 7. oktobrī Rīgā noslēgtā līguma starp Rīgas domkapitulu un Livonijas ordeni, kurā domkapituls atteicās no Dobenes, bet turpināja pārvaldīt Spārnenes pilsnovadu. Dobenes pilsnovadā šajā laikā ietilpa šādas apdzīvotas vietas: 
Eglonene (tagad Aglounai Lietuvā), Wancule, Augegua, Padaugua, Velsene, Sigemoa, Iusa, Aren, Batsenen, Babutua, Paliten, Sateigalen, Scemua, Pelliseden, Dravenen, Blidenen (tagadējā Blīdene) 
Novada dienvidu daļa ietiepās tālu Lietuvas Akmenes rajona teritorijā, ietverot Papiles pilskalnu pie Ventas.
Fricis Liepiņš

Bērnība un jaunība

Fricis Liepiņš dzimis Enavas pagastā, izglītību iegūst Enavas pagastskolā. Pirms Pirmā pasaules kara Liepiņš dzīvo Liepājā un strādā par akmeņkali, Krievijas impērijas armijā dienestā nestājas.

Latvijas brīvības cīņās

Bermontiādes laikā ienaidnieka spēki 1919. gada 13. novembrī pietuvojas Liepājai, tiek zaudēti Dienvidu forti un draud krist arī ielenktā pilsēta. 14. novembrī Liepiņš brīvprātīgi pozīcijās pievienojas Grobiņas kājnieku pulka (vēlākā 11. Dobeles kājnieku pulka) 2. rotai. Kad sākas nacionālās armijas uzbrukums Dienvidu fortus ieņēmušajiem vācu spēkiem, Liepiņš, par spīti savam cienījamajam vecumam, kā pirmais aukstasinīgi metas triecienā ienaidnieka pozīcijām, veicinot arī gados jaunāko cīņu biedru kaujassparu. Rezultātā ienaidnieks no Dienvidu fortiem un Saules muižas apvidus tiek padzīts.

Starpkaru periodā

Par izrādīto varonību Liepiņš 1921. gadā tiek apbalvots ar III šķiras Lāčplēša kara ordeni, kā arī 1922. gadā saņem "Veckalēju" saimniecību Dunalkas pagasta Liepiņās. Zemes darbos savā jaunsaimniecībā Liepiņš pavada sava mūža nogali
Vecākais Lāčplēša kara ordeņa kavalieris Fricis Liepiņš mūžībā aiziet 1927. gada 3. augustā, zemes klēpī guldīts Upes Pūriņu kapos pie Dunalkas stacijas.
Cēsu rajons

Izveide un reorganizācija

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Cēsu apriņķis tika sadalīts tika sadalīts Cēsu, Ērgļu un Gaujenas rajonos. 1952. - 1953. gadā Cēsu rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Cēsu rajonam tika pievienots Gaujenas rajons (centrs: Jaunpiebalga). Pēc Siguldas rajona likvidēšanas 1963. gadā Cēsu rajonam pievienoja tā austrumu daļu (Līgatnes ciema padomi). Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Cēsu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem. 2003. gadā no Cēsu rajona atdalīja Mores pagastu un iekļāva Rīgas rajona jaunizveidotajā Siguldas novadā.

Ciemi

Amatas - Drustu - Dzērbenes - Inešu - Kaives - Liepas - Līgatnes - Mārsnēnu - Mores - Nītaures - Priekuļu - Raiskuma - Raunas - Skujenes - Stalbes - Straupes - Taurenes - Vaives - Vecpiebalgas - Veselavas - Zaubes - Zosēnu

Pagasti

Drustu pagasts - Dzērbenes pagasts - Inešu pagasts - Jaunpiebalgas pagasts - Kaives pagasts - Liepas pagasts - Līgatnes pagasts - Mārsnēnu pagasts - Nītaures pagasts - Priekuļu pagasts - Raiskuma pagasts - Raunas pagasts - Skujenes pagasts - Stalbes pagasts - Straupes pagasts - Taurenes pagasts - Vaives pagasts - Vecpiebalgas pagasts - Veselavas pagasts - Zaubes pagasts - Zosēnu pagasts
Ziemupes pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 8. oktobrī pagastā izveidoja Ziemupes ciemu, ko gan 1947. gada 18. novembrī likvidēja, bet 1949. gada 31. decembrī, līdz ar pagasta likvidēšanu, atjaunoja, ciemu iekļaujot Liepājas rajonā. Mūsdienās Ziemupes pagasta teritorija iekļauta Pāvilostas novada Vērgales pagastā.
Pēters Lēko

Šahista karjera

Ticis uzskatīts par šaha brīnumbērnu. 12 gadu vecumā kļuvis par FIDE starptautisko meistaru (IM), bet 1994. gadā 14 gadu, 4 mēnešu un 22 dienu vecumā kļuvis par tajā laikā jaunāko lielmeistaru (GM) šaha vēsturē. 1994. gadā kļuvis par Pasaules jauniešu šaha čempionu vecumā līdz 16 gadiem, apsteidzot Latvijas pārstāvi Māri Krakopu.
2002. gadā Dortmundē uzvarējis klasiskā šaha Pasaules čempiona nosaukuma izcīņas pretendentu turnīrā, apspēlējot Maiklu Adamsu, Alekseju Širovu un finālā Veselinu Topalovu. Tas deva Lēko tiesības cīnīties 2004. gadā mačā par Pasaules šaha čempiona nosaukumu ar toreizējo klasiskā šaha čempionu Vladimiru Kramņiku. Pirms pēdējās partijas Lēko bija vadībā ar 7:6, taču noslēgumā cieta zaudējumu, mačs beidzās neizšķirti, un tas ļāva Kramņikam saglabāt savu titulu. Vēlākajos gados Lēko vairs neizdevās atkārtot šos panākumus: 2005. gadā Argentīnā Pasaules čempiona nosaukuma izcīņas turnīrā viņš palika 5. vietā, bet 2007. gadā Mehiko Pasaules čempiona nosaukuma izcīņas turnīrā ieņēma 4. vietā.
Ungārijas izlases sastāvā Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 8 reizes (1994-1996, 2000-2002, 2008-2014) un komandas sastāvā izcīnījis 2 sudraba medaļas (2002, 2014), kā arī individuālo zelta medaļu (2008). Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 4 reizes (1992, 1999, 2011, 2015) un komandas sastāvā izcīnījis sudraba (1999) un 2 bronzas medaļas (2011, 2015), kā arī individuālo sudraba (1999) medaļu. Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 3 reizes (2001, 2011, 2015).
1958. gada FIFA Pasaules kauss

Turnīra gaita

Turnīra izspēles formāts bija nedaudz atšķirīgs no 1954. gada Pasaules kausa: tāpat, kā pirms 4 gadiem, 16 komandas tika sadalītas 4 grupās pa četrām komandām. No katras grupas ceturtdaļfinālā iekļuva divas spēcīgākās. Gadījumā, ja 2. un 3. vietai grupā ir vienāds punktu skaits, tad notiek pārspēle par iekļūšanu ceturtdaļfinālā. Atšķirībā no iepriekšējā turnīra, šoreiz komandas apakšgrupā aizvadīja 3 spēles nevis 2, tātad pa reizei katra ar katru.
Šis turnīrs bija zīmīgs ar to, ka pirmoreiz Pasaules kausa finālturnīrā spēlēja PSRS izlase. Šis bija arī pirmais un pagaidām vienīgais turnīrs, kurā piedalījās visas 4 Lielbritānijas izlases: Anglija, Skotija, Velsa un Ziemeļīrija. Trijās no četrām grupām 2. vietas liktenis izšķīrās izslēgšanas spēlē: tā Ziemeļīrija uzvarēja Čehoslovākiju, Velsa pieveica Ungāriju, bet PSRS tika galā ar angļiem. Kā grupu uzvarētāji ceturtdaļfinālā iekļuva iepriekšējie Pasaules čempioni VFR, Francija, Brazīlija un laukuma saimnieki Zviedrija.
Ceturtdaļfinālā Francija pārliecinoši ar 4-0 uzvarēja ziemeļīrus, zviedri pieveica PSRS, vācieši ar 1-0 uzvarēja Dienvidslāvijas izlasi, bet Brazīlija ar tādu pašu rezultātu tika galā ar Velsu. Pusfinālā rezultatīvā cīņā Francijas izlase ar 2-5 piekāpās Brazīlijai, kuras labā 3 vārtus guva septiņpadsmitgadīgais Pele. Otrajā pusfinālā mājinieki zviedri ar 3-1 pārspēja Pasaules čempionus VFR izlasi.
Spēlē par 3. vietu vācieši ar 3:6 zaudēja Francijai, kuras labā 4 vārtus guva čempionāta rezultatīvākais futbolists Žists Fontēns, kurš visā turnīrā guva 13 vārtus. Finālspēlē Brazīlija diezgan viegli ar 5-2 zviedrus. Pa diviem vārtiem brazīļu labā iesita Pele un Vava. Šis bija Brazīlijas izlases pirmais čempionu tituls.
Šaritē — Berlīnes Universitātes slimnīca

Vēsture

Šaritē universitātes slimnīca ir izveidota 2003. gadā apvienojot Berlīnes Humbolta Universitātes un Berlīnes Brīvās Universitātes medicīnas fakultātes un to universitātes slimnīcas vienotā organizācijā, kas vienlaicīgi turpina kalpot kā abu universitāšu medicīnas fakultāte. 
Slimnīcas aizsākumi meklējami Lielā mēra laikā 1710. gadā, bet nosaukums Charité (franču: žēlsirdība, labdarība) tai piešķirts 1727. gadā. 1828. gadā tā kļuva par Berlīnes Universitātes mācību slimnīcu.  
1948. gadā Rietumberlīnē nodibināja Berlīnes Brīvo Universitāti, par kuras mācību slimnīcu kļuva Bendžamina Franklina slimnīca (Campus Benjamin Franklin).
Juris Rubenis

Dzīves gājums

Dzimis 1961. gada 20. decembrī Rīgā. Beidzis Rīgas 31. vidusskolu un Tirdzniecības tehnikuma Pārtikas prečzinības nodaļu.
1983. gadā pabeidza mācības Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas (LELB) Teoloģijas seminārā, kalpoja Liepājas Lutera draudzē.
1982. gadā pievienojās septiņu luterāņu mācītāju (Aivara Beimaņa, Erberta Bikšes, Andreja Kavača, Modra Plātes, Jura Rubeņa, Ata Vaickovska un Jēkaba Dzeguzes) grupai, kas nostājās opozīcijā tālaika LELB vadībai, viens no 1987. gadā izveidotās kustības "Atdzimšana un atjaunošanās" dibinātājiem.
1989. gadā bijis iekļauts izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
No 1989. līdz 2012. gadam bija Rīgas Lutera draudzes mācītājs, līdztekus 2009. gadā nodibināja meditācijas centru "Elijas nams".
2011. gadā Cīrihē absolvēja Lassala Kontemplācijas skolu Via integralis un tika ordinēts par kontemplācijas/meditācijas skolotāju. 2018. gada februārī Juris Rubenis iesniedza atlūgumu un atstāja mācītāja darbu Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcā.

Apbalvojumi

1994. gadā saņēmis Triju Zvaigžņu ordeņa IV šķiru.
Best of 2Pac Part 2: Life

Topu pozīcijas

Albums pirmajā nedēļā iekļuva U.S. Billboard Top 200 77. vietā un otrajā nedēļā 158. vietā. Pirmajās divās nedēļās albums tika pārdots 30 000 eksemplāros.
Čumaki

Čumaki (ukraiņu: чумак) bija vēsturiska nodarbošanās mūsdienu Ukrainas un Dienvidkrievijas teritorijā. Tie bija ceļojoši tirgotāji 16.—19. gadsimtā, kuru galvenais tirdzniecības objekts bija sāls un zivis.
Čumaki ar vēršiem devās uz Azovas un Melno jūru pēc sāls un zivīm un veda tās līdz ar citām precēm uz iekšzemes tirgiem. Aroda uzplaukuma laiki bija pirms dzelzceļa līnīju uzbūvēšanas 19. gadsimtā, kas laikietilpīgos tirdzniecības ceļus padarīja neienesīgus. 
Čumaki pārvadāja preces vēršu pajūgos, tirgojoties starp Kazaku Hetmanātu, Maskaviju, Krimas hanisti, Moldovu un Žečpospoļitu. Rūpniecības modernizācija novirzīja čumaku darbību uz Ukrainas rietumu rajoniem ar zemāku attīstības līmeni.
Garie tirdzniecības ceļojumi bija samērā bīstama nodarbošanās, tāpēc čumaki apvienojās grupās, lai aizsargātos no laupītājiem un tatāriem.

Ietekme uz ukraiņu kultūru

Čumaki un viņu dzīvesveids ir atstājis dziļas pēdas ukraiņu tautas folklorā, valodā un kultūrā kopumā, tie ir pieminēti Tarasa Ševčenko un Ivana Aivazovska literārajos un mākslas darbos.
Ukraiņu valodā Piena Ceļš tiek saukts par Čumaku ceļu (ukraiņu: Чумацький Шлях). Čumaks ir populārs ukraiņu uzvārds.
Ģiņģeiķis

Ģiņģeiķis (vācu: Gingeike; Gingeke, lietuviešu: Gineika) bija sēļu vai aukštaišu kunigaitis no apmēram 1240. līdz vismaz 1255. gadam, Livonijas ordeņa vasalis (no 1245), Atskaņu hronikas tekstā viemēr pieminēts kā trešais (jaunākais) no trīs brāļiem: "Bij trešajam vārds Ģiņģeiķis, tas bija drosmīgs varonis, no negoda viņš bija tīrs, jo allaž cīnījās kā vīrs" (vācu: Gingeike was der dritte name: er endorfte nie gewinnen schame bie sînes mannes sîten, wâ man solde strîten).

Vēsture

Kopā ar saviem (vecākajiem) brāļiem Tūši (vācu: Tûsche; Tusze, lietuviešu: Tuče, Duče) un Miļģerīnu (lietuviešu: Milgerinas, Milgerynas, Milgrinas, vācu: Milgerîn) piederēja pie kunigaišu klana, kas pretojās Lietuvas valdnieka Mindauga centieniem pakļaut savai kontrolei zemes, kas atradās starp Nalsenes zemi un Daugavas kreisā krasta sēļu zemēm, kurās "dzīvoja kristīgie visgarām". Pēc tam viņš kopā ar brāļiem piedalījās ordeņa karagājienā uz Nalseni 1245. gadā. Pārcēlušies Daugavas kreisajā krastā, un izgājuši caur purviem, mežiem un upēm, iebrucēji nopostīja vairākas zemes. Daļa karaspēka Ģiņģeiķa vadībā ieņēma Lengevīna pili un ar kara laupījumu un par ķīlniekiem sagūtītajām sievām, viņu bērniem, zirgiem, govīm un teļiem jāja atpakaļ uz Rīgu. Atceļā viņiem purvainā apvidū uzbruka lietuviešu karaspēks, bet tika sakauts. Kaujā krita Lengevīna brālis.
Vēsturiskajos tekstos pieminēts trīs reizes - Atskaņu hronikas vēstījumā par Lengvīna karu ar kaimiņu zemēm (pirms 1245) un krustnešu otro karagājienu uz Nalseni (1245) un karagājienu uz Žemaitiju (1255).

Ģiņģeiķa zemes lokalizācija

Jādomā, ka Ģiņģeiķa zeme bija starp tām Sēlijas zemēm, ko Mindaugs 1255. gada oktobrī, pateicībā par Vācu ordeņa starpniecību, kuras dēļ pāvests licis viņu kristīt un kronēt par visas Lietuvas pirmo karali, dāvināja ordeņa Livonijas mestram, proti Medeni, Peloni, Maleisini un Tovraksti .
Lietuviešu vēsturnieki J. Stakausks  un pēc viņa E. Gudavičs lokalizēja Lietuvas ziemeļdaļā, izsakot pieņēmumu par tagadējiem Pasvales rajonu, kas atradās vistuvāk Aizkrauklei un piederēja sēļu Medenes zemei.
Freitāle

Vēsture

Izveidota 1921. gadā apvienojot rūpnieciskos Deibenes, Dēlenes un Počapeles ciematus, no kuriem senākie rakstos minēti 1206. gadā. 1549. gadā pirmoreiz minēta ogļu ieguve, kas kļuva par apkārtnes galveno iztikas avotu. Arī pēc pilsētas nodibināšanas, tā attīstījās kā Drēzdenes rūpnieciskā priekšpilsēta, politiski kreisi noskaņota. 1968. gadā apkārtnes šahtās ogļu ieguve tika pārtraukta, tā vietā šahtās iegūstot urānu.

Ekonomika

Freitalē atrodas Drēzdenes porcelāna fabrika (Sächsische Porzellanmanufaktur Dresden).

Izglītība, kultūra, tūrisms un sports

Fretālē sākas ar tvaika lokomotīvēm darbināmā Veisericas ielejas šaursliežu dzelzceļa līnija (Weißeritztalbahn), kas savieno Freitāli ar Rābenavu, Dipoldisvaldi un Kūrortkipsdorfu.

Cilvēki

Freitāle ir futbolista Toma Štarkes (Tom Starke, 1981) dzimtā pilsēta.
Pieškalni

Ģeogrāfija

Pieškalni atrodas Gaujas nacionālajā parka ainavu aizsardzības zonā, 1 kilometra attālumā no diviem valsts nozīmes aizsargājamiem ģeoloģiskiem dabas pieminekļiem devona smilšakmens atsegumiem: Ērgļu (Ērģeļu) klintīm, kuru viens no nosaukumiem ir Pieškalnu (Pieškaļu) iezis, un Ramātu klintīm. Ciema malā, pie autobusa pieturas, atrodas Zviedru priede.
Ciema centrālo daļu veido vēsturiskās vecsaimniecības "Pieškaļi" ēkas (19./20. gs. mija) un padomju laikos celtās dzīvojamās ēkas: divas divstāvu dauddzīvokļu ēkas un vairākas vienģimeņu ēkas. Uz ziemeļiem no dzīvojamās zonas atrodas bijušā kolhoza "Sarkanais karogs" vistu fermas komplekss, no kura daļu apsaimnieko SIA "Gaižēni", kas 2000. gadā ierīkoja sivēnmāšu kompleksu "Gaujaskalni" , bet vairums ēku nav apsaimniekotas. Starp dzīvojamo zonu un vistu fermu atrodas mazdārziņi.

Vēsture

1601. gadā zviedru iekarotās Vidzemes daļas arklu revīzijā pirmoreiz pieminēta Pieškalēju (Pesskallems) sēta ar 1 arklu zemes, kas ietilpa Līvu (Liewennsche) vakā jeb pagastā . Nosaukuma izcelsmi var skaidrot ar teikās vēstīto, ka "šeit dzīvojis karaļa piešu kalējs". 
Vēlākos vēstures avotos pārādās citi līdzīgi nosaukumi. Pieškaļu (Peskals) vārds minēts 1725. gadā, kur zemnieks ar šādu uzvārdu minēts starp Cēsu pilsmuižas ļaudīm. 1767. gadā pieminētas Pieškalnu (Peeschkaln) mājas. 
2. pasaules kara laikā apkārtni šķērsojusi frontes līnija, tuvējos mežos atradušās vācu pozīcijas. 
Mūsdienu apdzīvotā vieta sākusi veidoties 20. gs. 50. gados, kādreizējās "Pieškaļu" zemēs izveidojot starpkolhozu dējējvistu fermu un uzceļot dzīvojamās ēkas fermas strādniekiem un viņu ģimenēm. Vistu fermu vēlāk pārņēma kolhozs "Sarkanais karogs".
Melānija Vanaga

Biogrāfija

Melānija Vanaga dzimusi 1905. gada 4. septembrī Drabešu pagasta „Kalna Sermuļos”. 1912. gada rudenī Melānija sāka mācīties Doles (tagad Amatas) pamatskolā, vēlāk Cēsu ģimnāzijā jeb 1. vidusskolā. Pēc ģimnāzijas sāka studijas Latvijas Universitātē, kur studēja jurisprudenci, kā arī dziedāja universitātes korī Dziesmuvara. M. Vanaga strādājusi tiesā, laikrakstos „Brīvā Zeme” un „Daugavas Vēstnesis”, kā arī Rīgas radiofonā.
1941. gada 14. jūnijā viņu kopā ar astoņgadīgo dēlu Alni izsūtīja uz Sibīriju – Krasnojarskas novadu. Vīrs Aleksandrs tika nošķirts no ģimenes un izsūtīts uz Gulaga nometni Urālos, kur 1942. gadā tika nošauts. Latvijā M. Vanaga atgriezās 1957. gadā. Pēc atgriešanās piecus gadus strādāja Cēsu rajona kolhozos par gani un apkopoja Drabešu pagasta un citu Āraišu draudzes novadā esošo pagastu māju vēsturi, teiku pierakstus, dokumentus, fotogrāfijas.
1992. gadā M. Vanagai par izciliem sasniegumiem literatūrā – grāmatu „Veļupes krastā” – tika piešķirta Kultūras ministrijas balva, 1993. gadā par Sibīrijas atmiņu grāmatu „Veļupes krastā” – kardināla Juliāna Vaivoda fonda balva, 1994. gadā par dokumentālo romānu virknes „Dvēseļu pulcēšana” pirmo grāmatu „Tēvu cilts” – Eduarda Veidenbauma literārā prēmija un par nopelniem Tēvijas labā – Triju Zvaigžņu ordenis.
2000. gada 2. septembrī tika atvērts Melānijas Vanagas piemiņas muzejs Amatas pamatskolā.
2016. gadā režisors Viesturs Kairišs pēc grāmatas „Veļupes krastā” motīviem uzņēma filmu „Melānijas hronika”.