google/wiki40b huggingface dataset:
Oskars Stīga

Dzīvesgājums

Dzimis 1894. gada 19. novembrī Lielauces pagastā zemnieka Anša Stīgas ģimenē. Mācījies vietējā draudzes skolā, strādājis dažādus gadījuma darbus. 
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā mobilizēts Krievijas impērijas armijas 175. rezerves pulkā, 1916. gadā viņu pārcēla uz latviešu strēlnieku rezerves bataljonu, no 1916. gada aprīļa viņš bija 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulka kancelejas rakstvedis.  Pēc Februāra revolūcijas kļuva par 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulka komitejas locekli, iestājās lielinieku partijā, pēc Oktobra revolūcijas ievēlēts par pulka komitejas sekretāru, vēlāk par Latviešu strēlnieku pulku izpildkomitejas (исполком латышских стрелковых полков) jeb Iskolastrela priekšsēdētāju.
1919. gadā viņš bija Padomju Latvijas armijas Revolucionārās kara padomes loceklis, vēlāk Rietumu frontes Revolucionārās kara padomes loceklis (1919), 33. Kubaņas strēlnieku divīzijas komisārs un priekšnieks (1919-1920).
No 1920. gada novembra Oskars Stīga bija Sarkanās armijas štāba izlūkdienesta jeb Reģistrācijas pārvaldes (Регистрационное управление, pēc 1921 gada Разведывательное управление) Organizatoriskās daļas 1. nodaļas vadītājs (1920-1922). Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām no 1922. gada novembra bija Dezinformācijas biroja (Дезинформационное бюро) vadītājs (1922—1930), vienlaikus piedalījās "īpašo uzdevumu" izpildē Latvijā.     
1930. gadā viņu iecēla par PSRS spiegošanas tīkla vadītāju Vācijā un Austrijā. Viņa tuvākais asistents bija ASV latvietis Roberts Celms (segvārds Robert Elmston). Pēc atgriešanās Maskavā viņš vadīja Sarkanās armijas štāba IV pārvaldes (militārās spiegošanas dienesta) 3. nodaļu, kas nodarbojās ar zinātniski tehnisko spiegošanu ārzemēs. 1935. gadā par "īpaši atbildīgu uzdevumu veikšanu" viņu apbalvoja ar zelta pulksteni, bet 1936. gadā paaugstināja divīzijas komandiera dienesta pakāpē.  
Lielā terora laikā 1937. gada 29. novembrī viņu arestēja, apsūdzēja dalībā latviešu spiegu teroristu organizācijā (участие в латышской шпионско-террористической организации) un pēc ilgām pratināšanām 1938. gada 29. jūlijā nošāva  Komunarkas poligonā.
Jermaks

Sibīrijas iekarošanas sākums

Pēc Kazaņas hanistes iekarošanas 1552. gadā Ivans Bargais vēlējās turpināt austrumu teritoriju pievienošanu Krievijai. Cars Sibīrijas teritoriju apgūšanā iesaistīja ietekmīgo tirgotāju Strogonovu dzimtu. 1570. gados Strogonovi cara uzdevumā nolīga kazaku vienības. Kazaki par savu vadoni izvēlējās Jermaku, un 1582. gadā viņš vadīja 840 kazakus uzbrukumā Sibīrijas hanistei. 26. oktobrī kaujā par hanistes galvaspilsētu Kašliku tatāru hans Kučuma tika sakauts un atkāpās uz hanistes dienvidu daļas stepēm. 1584. gada 6. augustā tatāriem izdevās sakaut Jermaka karaspēku kaujā pie Vagajas upes ietekas Irtišā. Jermaks gāja bojā tatāru uzbrukumā 1585. gadā (vai 1584. gadā), noslīkstot Irtišas upē. Tiek uzskatīts, ka viņš noslīka tāpēc, ka bija tērpts smagajās bruņās.

Vēsturiskās neskaidrības

Par Jermaka vadītajām Sibīrijas iekarošanas cīņām saglabājušās vēsturiskās liecības nav viennozīmīgas. Vēsturnieku viedokļi par notikumu aprakstu dažkārt atšķiras. Pārsvarā notikumi tiek atainoti tā, kā tie aprakstīti Strogonovu dzimtas hronikā. Tomēr vēsturnieki pētījuši arī citu laikabiedru rakstītās hronikas un vērsuši uzmanību uz atsevišķu notikumu dažādu atainojumu.
Arī par pašu Jermaku nav saglabājušās daudz ticamu liecību. Nav skaidrības arī par viņa izcelsmi. Lai gan viņu pieņemts uzskatīt par Donas kazaku, tomēr tā laika Donas kazaku vēstures aprakstos viņa vārds nav minēts. Ir liecības, ka viņš ilgus gadus pavadījis cīņu laukos un nav skaidrs, no kurienes tieši viņš ieradās, kad Strogonovi sāka organizēt kazaku vienības Sibīrijas iekarošanai. Ir hronikas, kurās Jermaks saukts arī par Volgas kazaku.
Laika gaitā Jermaka tēls ir folklorizējies.

Piemiņa

Nav zināms neviens portrets, kas būtu gleznots Jermakam dzīvam esot. Mākslinieki viņu attēlojuši tikai ilgus gadus pēc viņa nāves. Viens no pazīstamākajiem darbiem ir mākslinieka Vasīlija Surikova glezna "Jermaks iekaro Sibīriju" (1895). Jermakam veltīti daudzi literārie darbi, tai skaitā Ļeva Tolstoja darbs par Jermaku, Sibīrijas iekarotāju (1899).
Novočerkaskā, Donas kazaku galvaspilsētā, Jermakam par godu uzstādīts piemineklis. Plsētas Katedrāles laukumā 1903. gada 6. maijā tika likts pamatakmens piemineklim un iesvētīta tam paredzētā vieta. Tieši pēc gada, 1904. gada 6. maijā, piemineklis tika svinīgi atklāts. Jermaka statuja atrodas uz granīta pjedestāla. Viņš attēlots ar kaujas karogu vienā rokā un pakļautā Sibīrijas valdnieka kroni otrā rokā.
1996. gadā uzņemts Krievijas televīzijas seriāls "Jermaks".
Alfrēds Krauklis

Spēlētāja karjera

A. Krauklis Latvijas basketbola izlases sastāvā aizvadījis 28 spēles, kļūdams arī par 1939. gada Eiropas čempionāta (Kauņā, Lietuvā) sudraba medaļas ieguvēju. Bijis izlases kapteinis. Pēc Otrā pasaules kara spēlēja Latvijas PSR izlasē (1945—1949). No 1940. gada — spēlējošais treneris, pēc tam pievērsās trenera un sporta organizatora darbam. Kopā astoņas reizes kļuvis par Latvijas čempionu Rīgas "Starta" (1933, 1938, 1943, 1944) un "Daugavas" (1945—1948) sastāvā.

Trenera karjera

No 1949. līdz 1958. gadam A. Krauklis organizēja un vadīja basketbola komandu Rīgas "Spartaks" (1953. gadā īslaicīgi vadīja arī Rīgas ASK). 1958. gadā uz "Spartaka" bāzes izveidoja meistarkomandu Rīgas VEF, ar kuru bija saistīts līdz 1975. gadam. Kā VEF galvenais treneris izcīnījis PSRS čempionāta bronzas medaļas 1960. gadā. Trenējis arī Latvijas PSR izlasi (20 spēles), ar kuru izcīnījis godalgotas vietas PSRS Tautu spartakiādēs. Saņēmis PSRS Nopelniem bagātā trenera goda nosaukumu.
Pēc tam 25 gadus strādāja jaunatnes basketbolā, kā VEF Bērnu un jaunatnes sporta skolas treneris. Šī sporta skola mūsdienās ir nosaukta trenera A. Kraukļa vārdā. Katru gadu Rīgā tiek organizēts starptautisks Alfrēda Kraukļa piemiņas turnīrs basketbolā jauniešiem.
Zilbiskums

Zilbiskums ir termins, ko parasti attiecina uz kāda līdzskaņa spēju veidot zilbes kodolu (t.i., būt zilbiskam). Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā zilbiskumu apzīmē ar vertikālu līniju zem zīmes, piemēram, [n̩], ja zīmei ir apakšgarums, zilbiskuma diakritiskā zīme tiek norādīta virs tās, piemēram, [ŋ̍].
Bergi

fon Bergi (vācu: von Berg) pieder vairākām vācbaltu dzimtām, kuru priekšteči Livonijas konfederācijā izsekojami līdz 16. gadsimta sākumam.

Vēsture

Viena dzimta par savu priekšteci uzskata ap 1500. gadu pieminēto Oto no Bergas (Päri, agrāk Kattentack) Sāmsalas-Vīkas bīskapijā, tagadējā Lēnes apriņķī Igaunijas rietumu daļā.
Cita Igaunijas fon Bergu dzimta cēlusies no Sāmsalas Kārmas (Kaarma, agrāk Carmel) un Kandlas (Kandla, agrāk Kandel) un viņu savstarpējā radniecība nav pierādāma, kaut arī visām fon Bergu dzimtām ģerbonī ir iekļauts melns putna spārns.
1745. gadā fon Bergu dzimtu no Katentakas (Berg aus dem Hause Kattentack) uzņēma Igaunijas bruņniecības, bet 1747. gadā Vidzemes bruņniecības matrikulā.
Fon Bergu dzimtas locekļu īpašumā bija arī daudzas Vidzemes muižas, piemēram, Zelgauskas muiža (Selgowsky, 1860-1870) Ērgļu muiža (Erlaa), Meijera (Meira) pusmuiža (Meiershof), Brantu muiža (Horstenhof), Vecdrustu muiža (Alt-Drostenhof) Cēsu apriņķī, Allažu un Jūdažu muiža (Allasch und Judasch, 1767-1780), Briežu muiža (Käwel und Bresenhof), Suntažu muiža (Sunzel mit Baldwinshof), Kastrānes muiža (Kastran mit Smerle, 1761-1762), Mores muiža (Moritzberg), Vērenes muiža (Fistelen), Ropažu muiža (Rodenpois) Rīgas apriņķī, Beļavas muiža (Kortenhof mit Buchholzhof und Hessehof), Mālu muiža (Mahlenhof), Sikšņu muiža (Vaucluse), Cērtenes muiža (Zehrten mit Uexküllshof), Zeltiņu muiža (Selting), Palsmanes muiža (Palzmar mit Friedrichshof), Ķeižu muiža (Keysen) Valkas apriņķī, Katvaru muiža (Kadfer mit Lindenhof und Ahlenhof), Roperbeķu muiža (Rooperbeck mit Maikendorf), Ķipēnu muiža (Eck), Pociema muiža (Posendorf), Eriņu muiža (Porsten, Heringshof und Schadenhof), Stalbes muiža (Stolben, no 1761), Budenbrokas muiža (Schujenpahlen), Veļķu muiža (Welkenhof, no 1795), Pāles muiža (Seppkull), Rustužu muiža (Rüssel), Šķirstiņu muiža (Napküll mit Sutzen), Svētciema (Sveiciema) muiža (Neu-Salis) Valmieras apriņķī.
Diplomātija

Grieķu devums diplomātijai

Jēdziens diploma — grieķu vārds — ārzemju pase, atvasināts vārds diplomāti — cilvēks, kam ir šī pase.
490-479 g. p.m.ē. Grieķu lielākais devums, 5 kaujās padzina persiešus no Eiropas. Šī grieķu uzvara radīja pamatu Eiropā tādu, kāds tas ir šodien.

Grieķu diplomātijas principi

Nav labi lauzt līgumus(uzticība), nav labi sabiedroto pamest nelaimē, diplomātiskā imunitāte(nav labi nogalināt sūtni), grieķi akceptēja zināmus, noteiktus kara vešanas principus, karš ir jāpasludina (kļuva par tradīciju).

Grieķu diplomātiskās vājības

Demokrātija noliedza slepeno diplomātiju, ļoti lēns mehānisms reaģēt uz draudiem toties demokrātija ir izturīgāka, skopa demokrātija.

Grieķu diplomāti

Grieķi neradīja profesionālu diplomātu dienestu, ziņnesim bija jābūt skaļai balsij, ziņnesim bija jābūt labai atmiņai, orators tuvinājās diplomātam - ziņnesis, kuru sūta nest ziņu ir spējīgs vest sarunas( nevarēja būt jaunāks par 50g. ), sabiedrībā cienījams. Lielākā nelaime - kukuļņemšana. Dāvanām jābūt reģistrētām. Grieķija neradīja patstāvīgas vēstniecības, sūtīja cilvēkus turp - atpakaļ. Patstāvīga vēstniecība parādījās ap 460 g.p.m.ē. Vēsturiski pirmais diplomāta veids - heralds - cilvēks, kurš atnes ziņu.

Valodas devums

Roma pirmā radīja Eiropas mēroga izplatītu valodu - latīņu. 1. g. p.m.ē.

Diplomātijas principi

Republikas laikā sāk parādīties pāris principi par diplomātiju un tās formulēšanu: jebkurš līdzeklis ir labs, ja tas ir labs Romai, centās dominēt visās sabiedrībās (Romas virsvadība), 170.g.p.m.ē. taisnība ir spēkā, spēks ir taisnība, rada jēdzienu taisnīgs karš. Roma impērijas laikā diplomātijai pievērš mazāku nozīmi. Romas impērija ļoti augstprātīga pret sūtņiem. Roma ņēma ķīlniekus, Jūlija Cēzara laikā ap 600 ķīlniekiem. Roma draud pretiniekiem, kā arī uzstāda ultimātu par līgumu noslēgšanu. Ultimāti mieram ar Romu bija nežēlīgi Romieši patstāvīgi iejaucās citu valstu iekšpolitikā un izmantoja katru iespēju, lai destabilizētu situāciju valstī un tronī iesēdināt kādu romiešiem labvēlīgu vīru.

Bizantijas diplomātija (395-1453)

Bizantija-Romas impērijas A-daļa, atdalījās no Romas izveidojot savu valsti.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Maurīcijā

Sarakstā apkopotas tās vietas Maurīcijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopā UNESCO sarakstā no Maurīcijas ir iekļautas 2 vietas (abi kultūras objekti), savukārt 1 vieta ir iekļauta oficiālajā kandidātu sarakstā. Maurīcija Pasaules mantojuma konvenciju ratificēja 1995. gada 19. septembrī.
Vīnlapu mežvītenis

Vīnlapu mežvītenis (latīņu: clematis vitalba) ir daudzgadīgs, līdz 12-20 cm augsts kāpelējošs krūms. Tiek kultivēts kā dekoratīvs augs. Stumbrs šķaautņains, vismaz apakšējā daļā koksnains, mezglu vietās klāts ar matiņiem. Lapas pretējas, ādainas, ar 3-5 cm gariem kātiem, kas bieži vien apvijušies ap balstu. Lapas zem zieda pa lielākai daļai vienkāršas, citur parastivienkārt plūksnaini saliktas. Lapu lapiņas ar kātu (sānu lapu kāts īsāks nekā galējo lapu kāts), plati olveidīgas līdz olveidīgi lancetiskas, retāk pie pamata sašaurinātas, līdz 12 cm garas un līdz 4,5 cm platas; lapu lapiņas nedalītas, retāk trīsdaivainas, mala gluda vai nevienādi zobaina vai iešķelta, virspuse tumši zaļa, apakšpuse zilganzaļa vai gaiši zaļa. Zied no jūnija līdz augustam. Ziedu daudz, tie sakārtoti skarveida ziedkopās. Apziednis balti iedzeltens, sastāv no iegarenām vai otrādiolveidīgām, pastrupām, biezām, 1-1,5 cm garām lapām (kauslapām), kas no abām pusēm klātas ar villainiem matiņiem. Vainaglapu nav. Putekšņlapu daudz, tāsbieži ar paplašinātiem kātiņiem. Auglenīcu daudz. Auglis- riekstiņš ar apmēram 3 cm garu, paliekošu, matainu irbuli. Augam ir liela dekoratīva nozīme māju sienu, balkonu, kolonnu izdaiļošanā. Lapām un ziediem piemīt stipras baktericīdas un fungicīdas īpašības, tāpēc tautas medicīnā augu izmanto dažādu hronisku ādas slimību, slikti dzīstošu brūču, augoņu ārstēšanai.
Prosopanche

Izplatība

Ģints sastopama Kostarikā, kā arī Dienvidamerikā — Peru, Paragvajā un no Brazīlijas dienvidiem līdz Argentīnai. Kostarikas suga P. costaricensis ir ļoti reta, zināma tikai no viena nacionālā parka valsts centrālajā daļā.

Veģetācija

Parazitē uz dažādiem augiem, tajā skaitā nakteņu dzimtas lakstaugiem.
Vecās pasaules pērtiķi un cilvēks

Kopīgās īpašības

Galvenā atšķirība starp Vecās pasaules pertiķiem un Jaunās pasaules pērtiķiem ir to degunu forma. Jau abu grupu zinātniskajos nosaukumos ir ietverta informācija par šo atšķirību. Vecās pasaules pērtiķu zinātniskais nosaukums Catarrhini cēlies no sengrieķu valodas (cata - uz leju, rhin - deguns) un latviski nozīmē deguns uz leju. Šīs sīkkārtas sugām deguna nāsis vērstas uz leju. Toties Jaunās pasaules pērtiķu zinātniskais nosaukums Platyrrhini, tulkojot no sengrieķu valodas (platu - plats, rhin - deguns) uz latviešu valodu, nozīmē platais deguns un šīs grupas nāsis ir vērstas uz sāniem.
Starp abām grupām ir vēl viena būtiska atšķirība. Vecās pasaules pērtiķiem nekad nav tvērējaste, kā arī daudzām sugām vispār nav astes. Tiem ir plakani nagi gan plaukstām, gan kāju pēdām, cauruļveidīgs bungdobums un 8 priekšzobi (Jaunās pasaules pērtiķiem - 12). Vecās pasaules pērtiķiem ir arī asi ilkņi. Izņemot cilvēkus, pārējām sugām piemīt satveršanas īpašība gan plaukstām, gan pēdām. Salīdzinot abu grupu auguma lielumus, Vecās pasaules pērtiķi ir daudz lielāki.
Lielākajai daļai Vecās pasaules pērtiķu sugām var novērot dzimumu dimorfismu, kā arī tās neveido ilgstošas pāru attiecības. Lielākā daļa, bet ne visas sugas, veido barus un tās ir aktīvas dienas laikā, turklāt liela daļa sugu dzīvo uz zemes, nevis kokos.
Bufalo

Vēsture

Pirms eiropiešu ienākšanas apkārtnē dzīvoja viena no irokēzu ciltīm. Pirmo eiropiešu apmetni pilsētas pašreizējā teritorijā 1758. gadā nodibināja franči. 1763. gadā, pēc Franču un indiāņu kara (French and Indian War), apvidu ieņēma briti, un franči pameta apvidu. 1789. gadā briti nodibināja pastāvīgu eiropiešu apmetni.
1812. gada karā starp ASV un Lielbritāniju, pilsētiņa tika nopostīta. 1825. gadā Bufalo kļuva par ekonomiski ļoti nozīmīgā Ēri kanāla galapunktu, kas radīja priekšnoteikumus pilsētas straujai ekonomiskajai attīstībai.
XX gadsimta sākumā Bufalo bija strauji augoša pilsēta ar plaukstošu ekonomiku. Darbam pilsētas pārtikas un metalurģiskās rūpniecības uzņēmumos lielā skaitā ieradās imigranti no Īrijas, Itālijas, Polijas un Vācijas. Bufalo pilsētas iesauka bija "Gaismas pilsēta" (City of Light), jo Bufalo bija viena no pirmajām pilsētām ASV, kas plaši izmantoja ielu elektrisko apgaismojumu.
1901. gadā pilsētā notika Panamerikas izstāde (Pan-American Exposition). Izstādes laikā 6.septembrī Leons Frenks Čolgošs atentātā nāvējoši ievainoja ASV prezidentu Viljamu Makkinliju, kurš 14. septembrī mira, un tajā pašā dienā viceprezidents Teodors Rūzvelts zvērēja par jauno ASV prezidentu. Tas ir viens no retajiem gadījumiem, kad ASV prezidenta zvērests nav veikts Vašingtonā.
1932. gadā tika atklāta Art deco stilā veidotā Bufalo pašvaldības ēka.
XX gadsimta otrajā pusē Bufalo ekonomika panīka, lielā mērā tāpēc, ka 1957. gadā tika atklāts ekonomiski izdevīgāks ceļš uz Atlantijas okeānu - Sv. Labrenča jūrasceļš. Rezultātā Bufalo 2000. gadā bija mazāk iedzīvotāju kā 1900. gadā.
Rīgas metropolija

Rīgas metropolija (latīņu: metropolis - "mātes pilsēta") bija Romas katoļu baznīcas province Baltijas jūras austrumu krastā Ziemeļeiropā, kurā savus pienākumus kā baznīcas garīgais galva veica Rīgas arhibīskaps. Mūsdienās Rīgas metropolija ietver Latvijas valsts teritoriju.

Rīgas metropolijas atjaunošana

Latvijā darbojoties apustuliskajam nuncijam Sardu arhibīskapam Antonino Arata, 1937. gada 8. maijā tika publicētas divas pāvesta Pija XI bullas: "Aeterna animarum salus", vēstot, ka tiek nodibināta jauna Liepājas bīskapija jeb diecēze Kurzemes un Zemgales daļā un "Plurirum sano", apliecinot, ka Rīgas arhibīskapija tiek paaugstināta kā Rīgas metropolija ar patstāvīgu provinci un ar atsevišķu dekrētu par metropolītu tika iecelts līdzšinējais Rīgas arhibīskaps Antonijs Springovičs.
Rīgas metropolija kā Baznīcas province faktiski beidza pastāvēt ar metropolīta Antonija Spriganoviča nāvi 1958. gada 1. oktobrī un vēlākos gados kā Rīgas arhidiecēzi tā arī Liepājas diecēzi pārvaldīja pāvesta iecelti apustuliskie administratori, kuru vidū bija arī kardināls Julijans Vaivods.
1991. gada 8. maijā pāvests Jānis Pāvils II atjaunoja Rīgas metropoliju kā Baznīcas provinci, vienlaicīgi ieceļot par Rīgas arhibīskapu - metropolītu Jāni Pujatu, bet par sufraganijas — Liepājas diecēzes sufraganu iecēla Liepājas bīskapu Jāni Buli.
1995. gada 2. decembrī pāvests Jānis Pāvils II Latvijā nodibināja divas jaunas sufraganijas — Jelgavas diecēzi, atdalot no Liepājas diecēzes Zemgales apgabalu un Rēzeknes - Aglonas diecēzi, atdalot no Rīgas arhidiecēzes Latgales apgabalu.

Teritorija

No 1995. gada Latvijā izveidojās četras katoļu Baznīcas administratīvās vienības: Rīgas arhidiecēze, Liepājas diecēze, Jelgavas diecēze un Rēzeknes-Aglonas diecēze.

Pārvalde

Rīgas arhidiecēzi pārvalda arhibīskaps, kas vienlaikus ir arī metropolīts (toreiz Jānis Pujats), kuram Baznīcas kanonu normu robežās ir pakļautas arī trīs sufraganijas un tās pārvaldošie sufragani jeb bīskapi, kas administratīvi teritoriālās pārveides laikā bija: Liepājas diecēzē bīskaps Ārvaldis Andrejs Brumanis, Jelagavas diecēzē Antons Justs, Rēzeknes Aglonas diecēzē bīskaps Jānis Bulis. Pašlaik Rīgas metropolijas vadītājs ir arhibīskaps - metropolīts Zbigņevs Stankevičs, sufragani — Liepājas bīskaps Vilhelms Lapelis, Jelgavas bīskaps Edvards Pavlovskis, Rēzeknes Aglonas bīskaps Jānis Bulis.
Mazās pūcītes

Kopīgās īpašības

Mazajām pūcītēm, līdzīgi kā citām pūcēm, mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Kopumā mazās pūcītes ir neliela auguma pūces (16,5—30 cm) ar kompaktu ķermeni, lielu galvu un īsiem, noapaļotiem spārniem. Lielākajai daļai sugu ir izteikti ausu pušķi. Apspalvojums kriptisks, kas, atkarībā no sugas, var būt dažādu toņu brūns vai brūnipelēks. Dažām sugām vēders un seja ir gaišāki nekā mugura. Kā visām pūcēm, tām ir izcila dzirde, kas ļauj noteikt medījuma atrašanās vietu. Tām ir asi, spēcīgi nagi un knābis, ar kuriem upuris pirms apēšanas tiek sadalīts sīkos gabaliņos.

Uzvedība

Tās ir izveicīgas un veiklas lidotājas. Medī daļēji atklātās ainavās, priekšroku dodot videi ar veciem, lieliem, dobumainiem kokiem. Barojas ar kukaiņiem, rāpuļiem, maziem zīdītājiem, piemēram, sikspārņiem un pelēm, kā arī ar nelieliem putniem. Mazās pūcītes uzlasa arī sliekas, abiniekus un ūdens bezmugurkaulniekus. Ligzdo dobumos, veido monogāmus pārus un par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Perē matīte, bet tēviņš to perēšanas laikā baro.
Kijeva

Vēsture

Viena no senākajām pilsētām Austrumeiropā. 
Dibināta ap 5. gadsimtu kā tirdzniecības apmetne pie Dņepras. 7. un 8. gadsimtā Kijeva bija Hazārijas pakļautībā.
988. gadā Kijevas lielkņazs Sv. Vladimirs sāka Kijevas Krievzemes kristianizēšanu. 1037. gadā sākās Sv. Sofijas katedrāles celtniecība. 1238. gadā Kijevu gandrīz pilnīgi nopostīja mongoļu karaspēks, un sākās Kijevas kā austrumslāvu civilizācijas centra noriets, kaut arī Kijeva saglabāja reliģiskā centra funkcijas.
No 1362. gada ietilpa Lietuvas dižkunigaitijā, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalstī, bet 1667. gadā iekļauta Krievijas caristē.
Jaunu uzplaukumu Kijeva piedzīvoja 19. gadsimta beigās, līdz ar rūpniecības attīstību Krievijas impērijā. Pilsoņu kara laikā Kijeva bija Ukrainas Tautas Republikas galvaspilsēta. Kad tika nodibināta Ukrainas PSR, pirmā tās galvaspilsēta ir Harkiva, bet 1934. gadā par galvaspilsētu kļuva Kijeva. 2. pasaules kara laikā Kijeva tika nopostīta.
1991. gadā Kijeva kļuva par neatkarīgās Ukrainas galvaspilsētu. 2004. gada Ukrainas prezidenta vēlēšanu laikā Kijevā norisinājās galvenie Oranžās revolūcijas, bet 2013.—2014. gadā Maidana revolūcijas notikumi.
Gustavs Kīzerickis

Dzīvesgājums

Dzimis 1830. gada 28. februārī Cēsu advokāta un pilsētas domes sekretāra Gustava Kīzericka ģimenē. 
Mācījās Bērzaines ģimnāzijā (1842—1847). Studēja matemātiku Tērbatas Universitātē (1848—1852), pēc kuras beigšanas strādāja par skolotāju Bērzaines ģimnāzijā (1852—1855), vēlāk Rīgas apriņķa skolā (1855—1856) un Pērnavā, kur bija proģimnāzijas virsskolotājs (1857—1864).
1864. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur bija Rīgas politehniskās augstskolas matemātikas profesors. 1875. gadā pēc augstskolas pirmā direktora Ernesta Nauka nāves profesoru kolēģija Gustavu Kīzericki ievēlēja par augstskolas direktoru uz trim gadiem, vēlāk viņu atkārtoti pārvēlēja līdz 1885. gadam, kad viņš lūdza atbrīvot no darba. Pēc 11 direktora amatā nostrādātajiem gadiem profesors G. Kīzerickis vēl 11 gadus strādāja par Rīgas Politehnikuma matemātikas profesoru.
Miris 1896. gada 31. augustā Zasulaukā.
Viņa vecākais dēls Gustavs Kīzerickis (1858—1941) bija Prūsijas ūdensierīcības direkcijas vadītājs, meita Pollija Kīzericka (1860—1919) bija Rīgas Meiteņu arodskolas vadītāja un Vācu sieviešu savienības pirmā prezidente.
Tāvi Reivass

Privātā dzīve

Reivass pārvalda igauņu, angļu, somu un krievu valodu.
Viņa dzīvesbiedre ir popmūziķe Luisa Verka, viņiem ir kopīga meita.
Mihails Ulibins

Biogrāfija

Divkārtējais Pasaules junioru šaha čempionātu medaļists - 1989. gadā izcīnījis bronzas medaļu (uzvarējis Vasils Spasovs), bet 1991. gadā - sudraba medaļu. 1990. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Čeļabinskā. FIDE Ulibinam 1990. gadā piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet gadu vēlāk - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Lielākos panākumus sasniedzis 1994. gadā, kad Krievijas šaha čempionātā bijis 2. vietā aiz Pjotra Svidlera, bet Pasaules šaha olimpiādē Krievijas "B" izlases sastāvā ieņēmis 3. vietu komandu kopvērtējumā. Regulāri ar labiem panākumiem piedalās dažādos starptautiskajos šaha turnīros. 2010. gadā uzvarējis spēcīgā šaha turnīrā Zagrebā.
Varavīksne (studenšu korporācija)

Mērķi

Studenšu korporācijas Varavīksne mērķi - apvienot studentes ar nacionāli valstiskiem uzskatiem; audzināt viņas par krietnām un apzinīgām Latvijas pilsonēm; atbalstīt viņu zinātnisko darbību un veicināt garīgās intereses; attīstīt un izkopt mākslas izpratni; ieaudzināt interesi uz katru darbu; nostiprināt tautas vienības ideju un pienākumu apziņu pret sevi, sabiedrību un valsti.

Vēsture

Korporācija Varavīksne ir dibināta 1927. gada 25. novembrī, bet tās saknes ir meklējamas 1922. gada 6. martā, kad četras studentes nodibināja studenšu biedrību Varavīksne. Biedrība bija literāra rakstura un katru nedēļu rīkoja literāros vakarus. Regulāri notika arī lekcijas par literāriem un sabiedriskiem tematiem.
1927. gada 25. novembrī tika sasaukta biedrības sapulce, kurā tika nobalsots par studenšu korporācijas statusa pieņemšanu. Par korporācijas Varavīksne dibinātājām tiek uzskatītas tās pašas studentes, kuras dibināja biedrību Varavīksne.

Devīze

Korporācijas Varavīksne devīzes ir: Darbam, dailei, vienībai. Vitam impendere vero (Dzīvi veltīt patiesībai).
Rūdolfs Jurciņš

Biogrāfija

Studējis Latvijas Universitātes Tautsaimniecības fakultātē, taču studijas nav pabeidzis.
Basketbolu sācis spēlēt 1924. gadā 15 gadu vecumā, pirms tam spēlējis futbolu. Laikā no 1930. līdz 1937. gadam spēlējis "Universitāte Sports" klubā, pirms tam pārstāvējis Latvijas sporta biedrības basketbola klubu. Seškārtējs Latvijas čempions (1928, 1930, 1934—1937).
Latvijas basketbola izlases sastāvā debitējis 1928. gada 25. februārī. Izlasē aizvadījis 23 spēles, bijis izlases kapteinis. Pirmais Eiropas čempions 1935. gadā. Piedalījies 1936. gada Vasaras Olimpisko spēļu turnīrā un ieguvis 6. vietu 1937. gada Eiropas čempionātā, kas norisinājās Latvijā. 1937. gada Eiropas čempionātā viņš bija turnīra rezultatīvākais spēlētājs ar vidēji spēlē gūtiem 12,7 punktiem. Vispasaules studentu spēlēs izcīnījis zeltu 1935. un 1937. gadā, kā arī sudrabu 1933. gadā.
1945. gadā tika arestēts (kā iemesls tika norādīts nelegālo ieroču turēšana) un 1947. gadā — deportēts uz GULAG nometni Krievijas PFSR. Miris 1948. gada 22. jūlijā Molotovas apgabalā.
Bija latviešu studentu korporācijas Beveronija biedrs.