google/wiki40b huggingface dataset:
Kostarika

Ģeogrāfija

Kostarikas augstākais kalns ir 3 819 m augstais Kerro Čirripo. Kostarikā ir vairāk kā 200 upju. Kostarikā ir visas valsts mēroga tropu dabas aizsardzības rezervāti — šeit sastopamas 850 putnu sugas, tropu mežos var novērot lielu dzīvās dabas daudzveidību. Nelielās valsts teritorijā atrodas 120 vulkāni un novērojama aktīva vulkānu darbība. Lietus sezonā no maija līdz novebrim zemienēs notiek plūdi. Savukārt tādas dabas katastrofas kā viesuļvētras un zemestrīces novērotas reti. Kostarika atrodas zemes šaurumā, kas savieno Ziemeļameriku ar Dienvidameriku.

Iedzīvotāji

No 4 miljoniem kostarikāņu vairākums (94%) ir eiropiešu ieceļotāju pēcteči — baltādainie un metisi. Apmēram 3% ir melnādainie, 1% — indiāņi, 1% — ķīnieši, bet atlikušie iedzīvotāji (1%) ir citu etnisko grupu pārstāvji. Vairākums iedzīvotāju ir kristieši — 76% ir katoļticīgie, bet 16% — protestanti. 5% iedzīvotāju pieder citām reliģijām, bet 3% ir neticīgie. Bez oficiālās spāņu valodas, izplatīts ir arī vietējais kreols un angļu valoda. Vidējais mūža ilgums ir 76,8 gadi.

Izglītība

Rakstītprasmes līmenis ir 96%. Skolas ir visā valstī. Šeit ir arī privātskolas. Izglītība līdz 15 gadu vecumam ir obligāta un bez maksas. Te atrodas Centrālamerikas Universitāte.

Veselība

Valstī ir labi attīstīta veselības aprūpes sistēma; tai tiek tērēti aptuveni 25% no valsts izdevumiem. Izplatīta malārija. Kukaiņi, smilšu mušas pārnēsā slimības. Zemā ūdens kvalitāte var izraisīt dizentēriju, 
pārtikā var lietot tikai attīrītu ūdeni. Medicīnas iestādes ir lielākajās pilsētās.

Ekonomika

62% iedzīvotāju ir nodarbināti pakalpojumu sektorā, 30% — ražošanas sektorā, bet 8% nodarbināti lauksaimniecībā. Galvenās eksporta preces ir kafija un banāni, kas veido apmēram pusi valsts eksporta. Lielo boksītu iegulu dēļ ir attīstījusies alumīnija ražošanas industrija. Nelielos daudzumos iegūst arī zeltu, dzīvsudrabu, sudrabu un mangānu.
Pateicoties lietus mežiem un bagātajai dzīvnieku pasaulei, Kostarika 20. gadsimta astoņdesmitajos gados kļuva populāra tūristu vidū. Lai gan augošā noziedzības līmeņa dēļ tūristu interese ir mazinājusies, Kostarika ir tūristu visapmeklētākā valsts Centrālamerikā, kuru 2007. gadā apmeklēja 1,9 miljoni tūristu.

Nacionālā virtuve

Daudzi Kostarikas nacionālie ēdieni tiek gatavoti no pupiņām un rīsiem, izvairoties no garšvielu lietošanas. Viens no nozīmīgākajiem ēdieniem ir Gallo pinto, ko gatavo no ceptiem rīsiem un melnajām pupiņām. Tradicionāls pusdienu ēdiens ir "Casado", kuru gatavo no rīsiem un pupiņām, kas papildināti ar kāpostu un tomātu salātiem, ceptiem dārzeņiem un gaļu. Uzturā lieto arī zivis. Kostarikas klimats atļauj augt daudziem eksotiskiem augļiem — arbūziem, melonēm, ananasiem, mango utt. Kostarikas nacionālie dzērieni ir "Horchata" — kukurūzas dzēriens ar kanēļa piedevu, cukurniedru liķieris "Guaro" un kafija pagatavota visdažādākajos veidos.
Vigvams

Vigvams ir Ziemeļamerikas indiāņu kupolveida mājoklis. Tas sastāv no koka kārtīm kas vigvama augšā ir sasietas ar auklu, uz kārtīm stiprina virsū izkaltētu zāli vai mizu.

Uzbūve

Šie kupolveida, apaļie mājokļi ir sastopami daudzās indiāņu kultūrās. Tā izliektā virsma padara to par lielisku pajumti jebkādiem apstākļiem. Vigvams tiek celts ar ieliektu, kupolveida ribu (parasti no koka karkasu, ko pēc tam apklāj ar zāli, audumu, mizu vai kādu citu sedzošu materiālu.
King Crimson

Vēsture

King Crimson sākotnējais sastāvs bija nozīmīgs, tomēr ļoti īslaicīgs un pēc mazāk kā gada kopesamības tas jau mainījās. 1970. un 1971. gadā grupa piedzīvoja vairākas tās dalībnieku izmaiņas un tās mūzika studijas ierakstos un koncertos atšķīrās ļoti krasi, grupas dalībniekiem cenšoties eksperimentēt ar džezu, fankmūziku un klasisko kamermūziku. 1972. gadā grupas sastāvs kļuva stabilāks un grupa mūzikā attīstīja brīvās improvizācijas tehniku, jaucot smago roku, laikmetīgo klasisko mūziku brīvo džezu un džezroku, bet tad izjūkot 1974. gadā.
Grupa atkal apvienojās 1981. gadā ar citu sastāvu. Šajā laikā tika izdoti vairāki ieraksti, kuros bija spēcīga muzikāla ietekme no jaunā viļņa un gamelāna. Pēc trīs gadiem King Crimson atkal pārtrauca darboties. 1994. gadā grupas darbība tika atjaunota otro reizi. Šajā laikā grupas skanējumam klāt nāca arī ietekmes no industriālā roka un grandžmūzikas. Vēlāk, jau 21. gadsimtā, grupas mūzikā ienāca arī drum and bass ritma elementi, plašs MIDI pielietojums.
Pašreizējais grupas darbības statuss nav skaidrs. Neskatoties uz to, ka grupas līderis Roberts Frips ir atzinis, ka viņš neizjūt vēlmi strādāt ar King Crimson, viņš un citi King Crimson dalībnieki darbojas blakusprojektos ar tādiem nosaukumiem kā ProjeKCts un Jakszyk, Fripp and Collins. 2012. gadā Frips izteicās Financial Times, ka ir aizgājis no mūzikas.
Nameja gredzens (rotaslieta)

Vēsture

Gredzena nosaukuma pirmsākumi meklējami Aleksandra Grīna 1931. gadā izdotajā vēsturiskajā romānā „Nameja gredzens”, kurā pats Namejs gan neparādās un darbība notiek 17. gadsimta sākumā, bet gredzena izskats aprakstīts „kā divi savijušies sudraba zalkši ar rubīnu acīm, ap to galvām zelta vārpu vainags, kura vidū attēlots vanags lidojumā.” Vēl lielāko atpazīstamību Nameja gredzena nosaukumam atnesa pēc Grīna romāna veidota luga „Nameja gredzens”, kuras pirmizrāde notika 1935. gada 27. februārī Dailes teātrī, un kas pavisam tika izrādīta 25 reizes.
1938. gadā Daugmales pilskalnā tika atrasti divi sudraba gredzeni ar vītu priekšpusi, kas tika iesaukti par „Nameja gredzeniem”, kaut arī izskatā krietni atšķīrās no Grīna romānā aprakstītā gredzena. Turklāt vēlāk šie gredzeni tika datēti ap 12. gadsimtu, 13. gadsimta sākumu, kad Namejs vēl nebija dzimis, savukārt viņa laikā šādus gredzenus vairs nenēsāja, tomēr to nosaukums jau bija paguvis folklorizēties.
Nav zināms, vai Nameja gredzenus sāka kalt jau pirms Otrā pasaules kara, taču tie strauji izplatījās trimdas latviešu vidū pēc kara karagūstekņu un pārvietojamo personu nometnēs Rietumu okupācijas zonā Vācijā. Ar laiku Nameja gredzens kļuva par latviešu pazīšanās zīmi ārzemēs. Jau 1956. gadā Melburnā dibinātajā Latviešu virsnieku apvienībā Nameja gredzenus dāvināja gados vecākajiem biedriem, bet Stokholmas latviešu skola tos pasniedza saviem absolventiem. Šajā laikā radās arī tradīcija tēviem Nameja gredzenu dāvināt savu tikko pilngadību sasniegušajiem dēliem.
2009. gada 8. jūlijā Latvijas Banka 1 000 000 lielā tirāžā laida apgrozībā mākslinieču Ilzes Lībietes (grafiskais dizains) un Baibas Šimes (plastiskais veidojums) radītu īpaša dizaina vienlatnieku ar Nameja gredzena attēlu uz reversa.
2017. gada Eirovīzijas koris

Formāts

Valstīm, kuras vēlējās piedalīties 2017. gada Eirovīzijas kora sacensībās, bija jābūt EBU biedrēm. Dalību apstiprināja 9 dalībvalstis. Katru valsti pārstāv profesionāls koris, kurš izpilda programmu bez pavadījuma, kurā var ietilpt arī vairākas dziesmas, kuras atspoguļo valsts kultūru, tradīcijas un mūziku, ne ilgāku par 6 minūtēm.
Biļetes uz konkursu tika pārdotas no 2017. gada 15. martā.
Uzvarējušais slovēņu koris saņēma “Eirovīzijas koris 2017” titulu, trofeju un Rīgas Domes naudas balvu — 10 000 eiro.

Vadītāji

2017. gada 27. februārī tika paziņots, ka konkursa vadītāji būs Grammy balvu ieguvušais komponists un diriģents Ēriks Vitekers un Latvijas Televīzijas žurnāliste, LTV1 Kultūras ziņu vadītāja Eva Johansone.

Norises vieta

2017. gada 14. februārī tika paziņots, ka konkurss notiks Rīgā, Arēnā Rīga. Arēna lielākoties tiek izmantota koncertiem, basketbola vai hokeja spēlēm. Tās ietilpība ir līdz 13 486 cilvēkiem. 2006. gadā tā tika izbūvēta, lai tur varētu notikt 2006. gada Pasaules čempionāts hokejā. Kopš 2008. gada šī arēna ir mājvieta KHL komandai "Dinamo Rīga". Gadu laikā arēnā ir notikuši vairāki koncerti. Arēnā norisināsies arī 2021. gada Pasaules čempionāts hokejā.

Komentētāji

Katram pārraidītājam bija savs komentētājs(-i)
Mikeli

Vēsture

1323. gada Nēteborgas miera līgums, ar kuru Savilahti pagasts pārgāja no Novgorodas kontroles Zviedrijai, kas ir senākās rakstītas ziņas par Mikeli apvidū apdzīvotu vietu. Mikeli ir nosaukta erceņģeļa Miķeļa vardā aptuveni 16. gadsimtā. 1838. pēc Krievijas imperatora Nikolaja I pavēles Mikeli piešķirtas pilsētas tiesības.
1918. gadā, Somijas pilsoņu kara laikā pilsēta atradās Balto armijas štābs.
The Black Eyed Peas

Vēsture

The Black Eyed Peas pirmsākumi meklējami 1989. gadā, kad satikās divi reperi no Losandželosas will.i.am (īstajā vārdā Viljams Adamss) un Apl.de.ap (īstajā vārdā Alens Pineda). Vēlāk viņiem pievienojās Tabū (īstajā vārdā Haime Luiss Gomess) un tika izdoti pirmie divi albumi. Par pagrieziena punktu grupas vēsturē kļuva solistes Fērdžijas (Steisijas Fergusones) atnākšana un albuma "Elephunk" izdošana 2003. gada rudenī. Dziesmas "Where Is The Love", "Shut Up" un "Let's Get It Started" padarīja "The Black Eyed Peas" par vienu no populārākajām grupām pasaulē. 2005. gada pavasarī tika izdots nākamais albums "Monkey Business", kas arī bija komerciāli ļoti veiksmīgs. Populārākie albuma hīti bija "Don't Phunk With My Heart", "Don't Lie" un "My Humps". Šobrīd "Black Eyed Peas" dalībnieki nodarbojas ar solo projektiem, taču grupa nav izjukusi.
Zigmars Liepiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1952. gadā Liepājā. Mācījās Liepājas mūzikas vidusskolā, 1970. gadā ar ansambli "Santa" piedalījies festivālā "Liepājas dzintars", kur ieguva dalītu pirmo vietu par tautasdziesmas apdari ar Imantu Kalniņu. 
Studēja Latvijas Valsts Konservatorijas klavieru klasē. Līdztekus no 1973. gada līdz iesaukšanai karadienestā 1976. gadā spēlēja Raimonda Paula vadītajā grupā "Modo". Dienesta laikā no 1976. līdz 1977. gadam vadīja karavīru ansambli "Zvaigznīte". 1978. gadā pēc atgriešanās no armijas kļuva par ansambļa "Modo" vadītāju.
1982. gadā nodibināja savu grupu "Opus". 1985. gadā uzvarēja Mikrofona aptaujā ar dziesmu "Zibsnī zvaigznes aiz Daugavas", kuru izpildīja Mirdza Zīvere. 1987. gadā uzņemts Latvijas Komponistu savienībā.

Apbalvojumi

Triju Zvaigžņu ordenis, IV šķira (2002).

Uzņēmējdarbība

1993. gadā Liepiņš kļuva par pirmā Latvijas komercradio ar savu programmu a/s Radio SWH vadītāju ar savā īpašumā esošiem 10% uzņēmuma akciju. 2003. gadā viņam piederošā akciju daļa pieaugusi līdz 35%. 2007. gada jūlijā pārdeva sev piederošās a/s Radio SWH akcijas, bet novembrī pameta valdes priekšsēdētāja amatu.
Marija Mamašuka

Karjera

Marija Mamašuka sāka nodarboties ar cīņas sportu 2005. gadā vēl būdama pusaudze. Viņas pirmais treneris bija Pjotrs Babejs, kas viņu iesaistīja sporta skolas brīvās cīņas sekcijā. Viņš arī pārliecināja Marijas māti, kam meitas izvēlētais sporta veids sākumā nepatika, par nepieciešamību turpināt nodarbības. Viņas pirmās starptautiskās sacensības bija 2008. gada Eiropas čempionāts kadetiem Daugavpilī, kur viņa, startējot svara kategorijā līdz 56 kg, ieguva 11. vietu. 2009. gada Eiropas čempionāts Zreņaninā atnesa pirmo medaļu starptautiskā arēnā. Joprojām, startējot kadetu grupā svaru kategorijā līdz 60 kg, viņa izcīnīja bronzas medaļu. Sīvās konkurences dēļ, 2010. un 2011. gadā viņa neiekļuva  Baltkrievijas izlasē un uz starptautiskām sacensībām viņa netika. Pēc devītās klases beigšanas Marija mācības turpināja Gomeļā olimpisko rezerju skolā. No 2011. gada par viņas treneri kļuva Sjargejs Smaļs. 2012. gada maijā viņa piedalījās olimpiskās atlases sacensībās Helsinkos, bet jau pirmajā kārtā cieta neveiksmi pret francūzieti, pasaules eksčempioni Odri Prito. Mēnesi vēlāk viņa startēja Eiropas čempionātā, kur junioru grupā ieguva 2. vietu aiz Krievijas pārstāves Marijas Ļuļkovas. 
2013. gada martā Tbilisi Marija Mamašuka piedalījās pirmo reizi Eiropas pieaugušo čempionātā. Bet zaudējums jau pirmajā cīņā pret Innu Tražukovu no Krievijas viņai liedza tālāku dalību turnīrā. Pasaules čempionātā 2013. gada septembrī viņa pirmās divas cīņas uzvarēja, bet trešajā cieta sakāvi pret olimpiskās bronzas medaļas ieguvēju kolumbieti Žaklīnu Kastillo, iegūstot 9. vietu. 
2014. gada aprīlī Eiropas sieviešu čempionāta Somijas pilsētā Vantā viņa parādīja ievēroja progresu pieaugušo sacensībās, uzvarēja Mariju Dianu, (Itālija), Hennu Johansoni (Zviedrija) un Džananu Manolovu (Bulgārija) un zaudēja tikai fināla cīņā pret Anastasiju Grigorjevu no Latvijas, izcīnot sudraba medaļu.
2015. gadā Marija Mamašuka kļuva par Eiropas U23 čempioni, ieguva bronzas medaļu Eiropas spēlēs Baku, uzvarēja Polijas atklātajā čempionātā, bija trešā Vācijas Grand Prix turnīrā, bet pasaules čempionātā  ieņēma tikai 10. vietu.
Veiksmīgs Marijai bija 2016. gads, tā sākumā viņa uzvarēja piecos turnīros pēc kārtas. Svarīgākie no tiem bija Eiropas čempionāts, kurā viņa pirmoreiz startē svara kategorijā līdz 69 kg un olimpiskās atlases sacensības. Olimpisko spēļu brīvās cīņas turnīra finālā viņa zaudēja japānietei Risako Kavai un ieguva sudraba medaļu.
2017. gadā viņa ieguva vēl divas sudraba medaļām: Eiropas čempionātā un Polijas atklātajā čempionātā.
Rodas koloss

Rodas koloss bija milzīga statuja, viens no septiņiem pasaules brīnumiem. Tā ir uzcelta par godu saules dievam Hēlijam sengrieķu pilsētā Rodas salā. Tās autors ir skulptors Haress no Lindosas, kas vadīja statujas veidošanas darbus laika posmā no 292. līdz 280. gadam p.m.ē. Statuja bija veidota no bronzas plāksnēm uz akmens un dzelzs konstrukcijām. Tiek uzskatīts, ka kolosa augstums bija 70 olektis (aptuveni 32 metri). Tas stāvēja pie ieejas pilsētas ostā. Daudzi zinātnieki uzskata, ka koloss tehniski nevarēja atrasties tieši virs ieejas ostā, kā tas ir attēlots daudzās ilustrācijās.
225. gadā p.m.ē. statuja sabruka zemestrīces laikā. Daļa no kolosa saglabājās līdz 654. gadam, kad Rodas salu iekaroja arābi, kas bronzu un dzelzi, no kā bija veidota statuja, pārkausēja un pārdeva. Leģenda vēsta, ka kolosa atlieku uzpircējam vajadzēja aptuveni 900 kamieļus, lai tās varētu aizvest prom.
Bauskas rātsnams

Bauskas rātsnams ir 17. gadsimtā celts rātsnams Bauskā, kas pēc tā uzcelšanas bija lielākais un greznākais rātsnams visā Kurzemes un Zemgales hercogistē. 2011. gadā pabeigta tā rekonstrukcija un tas ir atguvis pirmatnējo izskatu. Pašlaik Bauskas rātsnamā atrodas tūrisma informācijas centrs un izstāžu zāle.

Vēsture

1615. gada 18.decembrī Zemgales hercogs Frīdrihs Bauskas pilsētai deva atļauju celt savu rātsnamu. 19. gadsimta vidū pilsētas rāte nolēma nojaukt avārijas stāvoklī esošo rātsnama zvanu torni, kā zvans sasauca pilsētniekus uz sanāksmēm rātslaukumā. 1869. gadā ēkai nojauca otro stāvu, izveidojot neizteiksmīgu vienstāva namu, kam veiktas vairākas pārbūves. Rātsnams tolaik bija vienīgais mūra nams pilsētā, atskaitot Sv.Gara baznīcu. Kādā 1657. gada dokumentā pieminēts rātsnama vīna pagrabs.
Arheoloģiskajos izrakumos konstatēts, ka vienstāva mūra ēka šeit bijusi jau pirms 1615. gada, kas pēc hercoga Frīdriha piešķirtās privilēģijas pārtapusi par divstāvu ēku ar torni. Nav zināms gads, kurā tika pabeigta divstāvu rātsnama būve. Senākā celtne varētu būt tapusi 16. gadsimta beigās, kad, pēc Kurzemes un Zemgales hercoga Gotharda Ketlera 1584. gada rīkojuma, tika likvidēta Vairogmiesta apbūve pie Bauskas pils un izveidota jauna pilsētveida apmetne tagadējās vecpilsētas vietā. Izrakumos atrastie glazēto krāsns podiņu fragmenti liecina par greznām krāsnīm

Rekonstrukcija

Rātsnama rekonstrukcijas projekta izstrādei vērtīgākais izejmateriāls bija 1840. gada uzmērījumi ar fasāžu zīmējumiem. Ņemot vērā, ka drīz pēc tam, 1852. gadā, tika nojaukts tornis un 17 gadus vēlāk — otrais stāvs, tad šos materiālus var uzskatīt par neaizstājamiem.

Bauskas rāte

Bauskas rāti 17. gadsimtā veidoja birģermeistars, pilsētas fogts un pieci rātskungi. Rātskungus un birģermeistaru ievēlēja uz mūžu. Kad kāds rātskungs nomira, tad atlikušie viņa vietā izvēlējās citu no pilsētas namnieku vidus. Par birģermeistaru ievēlēja kādu no rātskungiem. Rātei bija arī tiesu varas funkcija. Fogts sprieda tiesu pilsētas iedzīvotājiem, bet šis spriedums stājās spēkā, kad to bija apstiprinājusi rāte. Rātes tiesas spriedumus varēja pārsūdzēt tikai hercoga galma tiesā. Namnieki nedrīkstēja pa tiešo sūdzēties pilskunga vai
galma tiesā, no sākuma sūdzību vajadzēja skatīt rātes tiesā.
Tranzīttirdzniecības preču svēršana un muitas iekasēšana notika pilsētas rātsnamā, tādējādi papildinot pilsētas kasi.
Rabdofans-(Ce)

Izmantošana

Kaut arī šis minerāls ir diezgan rets, tas satur ļoti retus elementus (cērijs, lantāns, neodīms) un dažreiz tiek izmantots to ieguvei.
Ankorvats

Vēsture

Ankorvatu 12. gadsimta sākumā uzsāka celt Khmeru impērijas valdnieks Surjavarmans II kā viņa valsts templi un galvaspilsētu. Tas tika uzcelts pavisam netālu no iepriekšējās galvaspilsētas Baphuonas. 1177. gadā templi izpostīja tradicionālie khmeru ienaidnieki čampi. Tempļa celtniecību pabeidza Džajavarmans VII, kas valdīja no 1181. līdz 1218. gadam. Sākotnēji Ankorvats bija hinduisma templis, kas veltīts dievietei Višnu. 1432. gadā khmeri savu galvaspilsētu pārcēļa uz Pnompeņu, līdz ar to templī sāka saimniekot budistu mūki. Tas joprojām mūsdienās ir budistu templis.
Viens no pirmajiem eiropiešiem, kas ieraudzīja Ankorvatu, bija portugālis Antonio da Madalena (António da Madalena). Viņš Angorā pirmo reizi nokļuva 1586. gadā. Ankorvatu eiropieši sāka detalizēti pētīt, kad khmeri nonāca Franču Indoķīnas sastāvā.
Lielais Klauces ezers

Makrofīti

Retas un aizsargājamas augu sugas nav konstatētas. Masveida aļģu savairošanās nav novērota. Gar krastiem atrodas līdz 20 metriem plata helofītu josla, kurā dominē niedre, kalme, slaidais grīslis, citas augu sugas — upes kosa, platlapu cemere, bebrukārkliņš, ežgalvītes, purva skalbe, abinieku paķērsa, garlapu gundega un salīdzinoši reti sastopamais ezera meldrs.
Peldlapu joslā dominē dzeltenā lēpe, peldošā glīvene, retāk baltā ūdensroze. Iegrimušo augu joslā dominē pūslenes, apaļlapu ūdensgundega, iegrimusī raglape, vārpainā daudzlape.
Ezers ir atbilstošs Eiropas savienības aizsargājamam biotopam "Eitrofi ezeri ar iegrimušo ūdensaugu un peldaugu augāju".
Tempļa kalns (Alūksne)

Vēsture

Tempļa kalns ir senākā apdzīvotā vieta Alūksnes novadā, kura virsotnē atrodas Slavas templis — granīta rotonda. 
1807. gadā tā virsotnē Alūksnes muižas īpašnieks Aleksandrs fon Fītinghofs lika uzcelt granīta rotondu — Slavas templi, par godu Lielā Ziemeļu kara notikumiem Alūksnē. Klasicisma stilā celtā rotonda veltīta krievu feldmaršala Šeremetjeva un zviedru armijas kapteiņa Vulfa piemiņai. 1937. gadā pilsētas tūrisma un labierīcības komiteja uzsāka tūrisma objektu celtniecību Tempļa kalnā. Viens no objektiem bija gaisa tilts no betona un koka, kam pēc izsludinātā konkursa izvērtēšanas rezultātiem tika dots Saules tilta vārds. 1995. gadā veikta tilta restaurācija.
Daudzo nostāstu vidū viens no populārākajiem vēsta, ka Ziemeļu kara laikā Tempļa kalnu karotāji sanesuši ar cepurēm, lai labāk varētu apšaudīt Alūksnes pili ezera salā. Zināms, ka pēc Zviedru Vidzemes ģenerālgubernatora Ērika Dālberga projekta šeit pirms Lielā Ziemeļu kara sākta Alūksnes cietokšņa bastionu būve.
2017. gada nogalē tika pabeigti rotondas restaurācijas un apkārtnes labiekārtošanas darbi.
Elmīra Sizdikova

Biogrāfija

Ar cīņas sportu Elmīra Sizdikova nodarbojas kopš 2006. gada. 2008. gadā viņa kļuva par Āzijas kadetu čempioni. Nākamajā gadā tajās pašās sacensībās bija otrā. 2010. gadā Āzijas junioru čempionātā viņa ieguva bronzas medaļu. Nākamajā gadā šo rezultātu atkārtoja Pasaules jauniešu čempionātā un, gadu vēlāk, 2012. gadā kļuva par Āzijas čempioni tajā pašā vecuma grupā.
2016. gada olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro Elmīra svara kategorijā līdz 69 kg izcīnīja bronzas medaļu, izšķirošā cīņā pārspējot ēģiptieti Enasu Mostafu. Pēc olimpiskās medaļas iegūšanas Elmīrai Sizdikovatikai piešķirts Goda ordenis (Kurmet). Viņa  ieguva arī automašīnu Toyota Corolla un miljonu tenges. Viņas treneris Vladislavs Sutormins saņēma trīs miljonus tenges.
Sizdikova studējusi E.A. Buketova Karagandas Valsts universitātes Fiziskās kultūras un sporta fakultātē. Pirms tam mācījusies Karagandas sporta vidusskolā, ko vada treneri-pasniedzēji Vladimirs Staroseļskis un Vladislavs Sutormins.
Angermindes pils

Angermindes pils (vācu: Stiftsburg Angermünde) jeb Rindas pils bija Kurzemes bīskapa vasaļa pils Rindas upes kreisajā krastā netālu no tās satekas ar Stendes upi, izveidojot Irbes upi. Līdz mūsdienām saglabājušies vien pils pamati un nelieli mūra fragmenti. Pilsdrupas ērtāk sasniedzamas pa Ventspils-Ances (Dundagas) ceļu.

Vēsture

Angermindes pils tika uzcelta pie senās Vanemas un Ventavas zemju robežas, kas vēlāk bija Kurzemes bīskapijas un Livonijas ordeņa valsts robeža. 1353. gada 18. oktobra Kurzemes bīskapijas domkapitula līgumā ar Livonijas ordeņa mestru Gosvinu minēts, ka domkapitulam kopš seniem laikiem piederējušas zemes Rindas (Engures) upes (Angerbeke) kreisajā krastā. Pils atkārtoti rakstos pieminēta 15. gadsimtā, kad tajā uzturējušies Kurzemes bīskapi (1415, 1423). 1540. gadā Angermindes pilsmuižu izlēņoja Moricam Blombergam, vēlāk bīskaps to par 4000 dālderiem ieķīlāja Georgam Firksam, kas pili tālāk pārdeva Oto Grothusam.
1559. gadā Dānijas karalis Frīdrihs II no Kurzemes bīskapa koadjutora Ulriha Bēra atpirka Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam. 1581. gadā agrākais Livonijas ķēniņš Magnuss Angermindes, Popes un Irbes muižas par 16 000 dālderu pārdeva Johanam Bēram. Dokumentā pieminēts "mūsu namiņš un Angermindes novads" (unser Heuszlein vnd Ampt Angermunde). Pēc Piltenes mantojuma kara beigām Polija-Lietuva naudas trūkumā dēļ Angermindes pilsnovadu līdz 1660. gadam ieķīlāja Prūsijas hercogistei, Bēru dzimta pārvācās uz jaunuzcelto Popes muižas kungu māju. Lielā Ziemeļu kara laikā Angermindes pili izpostīja zviedru karavīri, bet pilnībā pils pamesta 1720. gados.

Apraksts

Pils atradās divus metrus augstā uzbērumā Rindas kreisajā stāvkrastā, dienvidu pusē to aizsargā 10-15 metrus plats un 1-1,5 metrus dziļš aizsarggrāvis. Trīs metrus biezā pils laukakmeņu mūra pamati aizņem 40х20 metrus lielu laukumu, pie tā rietumu sienas atradās 10,5х10,5 metrus liels kvadrātveida dzīvojamais tornis ar pagrabu zem tā. Uzskata, ka pils vārti bijuši upes pusē austrumos, pāri Rindas upei bijis paceļamais tilts.
Dzērbenes viduslaiku pils

Dzērbenes viduslaiku pils (vācu: Schloss Serben) bija Rīgas arhibīskapijas saimniecības muižas pils 14.—16. gadsimtā pie Kokneses—Ērgļu—Piebalgas—Dzērbenes—Raunas lielceļa. Mūsdienās tās vietā atrodas Dzērbenes muižas pils ēka.
Viduslaiku pils bija celta uz pacēluma, kuru puslokā no rietumiem, ziemeļiem un austrumiem norobežoja divas gravas.

Vēsture

Dzērbenes pils uzcelta pie latgaļu pilskalna (Augstā kalna) uz Piebalgas novada robežas. 13. un 14. gadsimtā Augstajā kalnā atradās koka pils.
Dzērbenes novada nosaukums Serben cēlies no tā pirmā pārvaldnieka Rīgas arhibīskapa vasaļa Sīmaņa Serbena (Zerbena) vārda. 1361. gadā Rīgas arhibīskaps Fromholds Piebalgas un Dzērbenes draudžu novadus ieķīlāja savam vasalim Bartolomejam no Tīzenhauzenes par 2800 Rīgas mārkām. Savukārt 1439. gadā arhibīskaps Henings Šarpenbergs Dzērbenes pilsnovadā savam vasalim Ansim Rennem izlēņoja Taurenes sētu.
Arhibīskapu un ordeņa savstarpējo cīņu laikā 1479. gadā, kad arhibīskaps Silvestrs Stodevešers noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, pili ieņēma Livonijas ordenis. 1481. gada februārī Livonijas-Maskavijas kara laikā krievu karaspēks četras nedēļas ar ārkārtīgu nežēlību siroja Vidzemē. 1485. gadā Dzērbenes pils atkal piederēja arhibīskapam.
1530. gadā Dzērbenes pils minēta kā viena no arhibīskapa Tomasa Šēninga koadjutora Brandenburgas Vilhelma septiņām galda muižām (latīņu: mensa archiepiscopalis, vācu: thaffelghude), kas atradās paša arhibīskapa apsaimniekošanā. 1555. gadā arhibīskaps Dzērbenes pilsmuižu uzdāvināja savam kancleram Kristapam Šturcam (Christoph Sturz). Kad 1556. gadā mestrs Heinrihs fon Gālens apcietināja arhibīskapu un ieslodzīja Smiltenes cietoksnī, pili ieņēma Livonijas ordenis.
Sagrauta Livonijas karā 1577. gadā. No 1580. gadā Stefans Batorijs Dzērbenes pilsmuižu piešķīra Jānim Drobišam (Jan Drobysz). 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Dzērbenes pils krieviski nodēvēta par Зербен, pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. 16. gadsimta vidū Ivana IV karaspēku nopostītā pils tika pamesta un tās īpašnieki apmetās Dzērbenes muižas ēkās. Zviedru Vidzemes laikā no 1625. gada Dzērbenes pilsmuiža (Serbenhof) piederēja Svantem Banneram.