google/wiki40b huggingface dataset:
Karavīri bēdājās

Karavīri bēdājās ir latviešu tautasdziesma Jāņa Cimzes apdarē, kas izdota dziesmu krājuma "Dziesmu rota" otrajā burtnīcā ar nosaukumu “Lauka puķes” 1872. gadā.
Pēc latviešu dziesmusvētku pētnieka Valentīna Bērzkalna domām, šī ritmiski samocītā un harmoniski neveiksmīgā ziņģe nepieder pie autora labākajām.

Vēsture

J. Cimzes latviešu karavīru dziesmu "Karavīri bēdājās" vienīgo reizi dziesmu svētkos dziedāja Pirmo Vispārīgo latviešu Dziedāšanas svētku laicīgo dziesmu koncertā. 
1994. gadā Zigmārs Liepiņš veica dziesmas apdari, ko albumā "Karavīru dziesmas" izpildīja Latvijas radio koris.
Krieviņi

Vēsture

Krieviņi bija cēlušies no apmēram 3000 votiem, ko 1445. gadā Livonijas ordeņa meistars Heinrihs Finke fon Oferbergs (1439—1450) pēc iebrukuma Novgorodas zemē kā kara gūstekņus atveda uz Lietuvas pierobežas zemi Zemgalē un izmantoja viņu prasmes Bauskas pils celšanā (1447). Pils uzbūvē ir manāma līdzība ar Koporjes cietoksni un citām Novgorodas republikas mūra pilīm. Pēc cietokšņa pabeigšanas ordenis votus nometināja karos ar lietuviešiem izpostītājā un reti apdzīvotajā Bauskas apkārtnē tagadējos Vecsaules, Brunavas, Ceraukstes, Jaunsaules pagastos.
Rakstos krieviņi pirmo reizi pieminēti 1636. gadā Paula Einhorna grāmatā Reformatio gentis Lettica un šī paša autora 1649. gada darbā Historia Lettica: 
 Bauskas apkārtnē dzīvojot kāda sveša tauta, ko saucot par krieviņiem, un kas galvenokārt piederot hercogam. Viņi latviski runājot ļoti nepareizi un savā starpā sarunājoties igauniski.
 — Pauls Einhorns, Reformatio gentis Lettica (1636)
Vācu valodā nometināto votu apzīmēšanai lietots apzīmējums Rüsche, kas latviešu valodā ieguva vārdu „krieviņi”. 1650. gadā Kurzemes un Zemgales hercoga muižās Bauskas apkārtnē minēti 3 latviešu un 2 krieviņu brīvzemnieki, kas dzīvojuši Krieviņu pagastā.
1751. gadā arī vācu valodā pagastam jau parādās vārds Krewische Wacke, kas liecina, ka vārds „krieviņi” bija kļuvis par pagasta iedzīvotāju pašnosaukumu. 1790. gadā Johans Kristofs Broce savā „Dažādu Vidzemes pieminekļu, skatu, monētu, ģerboņu u. c. krājumā” (III. sējumā n. 100) ievietojis arī krieviņu etnogrāfisko tērpu zīmējumus.
Vecsaules draudzes mācītājs Lucavs 1810.–1815. gadā esot uzrakstījis 360 krieviņu valodas vārdus, kas visvairāk līdzinājušies Pēterburgas guberņas Jamburgas un Pēterhofas apriņķos dzīvojošo votu vārdiem. 
Visplašāko tā laika zinātnisko pētījumu par krieviņu valodas izcelsmi ir atstājis Pēterburgas zinātņu akadēmijas loceklis Ferdinands Johans Vīdemans, kas 1841. gadā publicējis rakstu Über die Nationalität der Kreewinen („Par krieviņu tautību”). Lai padziļinātu savus pētījumus par Baltijas somu tautām, Vecsaules draudzē 1846. gadā ieradies Krievijas Ģeogrāfiskās biedrības loceklis Anderss Johans Šēgrēns (Sjögren), kas savu pētījumu rezultātus apkopojis rakstā Reise nach Livland un Kurland („Ceļojums uz Vidzemi un Kurzemi”). 
Līdz 19. gadsimta otrajai pusei krieviņi ieplūda latviešos, atstādami Bauskas novada ļaužu kultūrā un valodā savas iezīmes. Krieviņu garīgā un materiālā kultūra izzināta visai nepietiekami. Kārlis Dziļleja izteicis hipotēzi arī par dzejnieka Raiņa izcelsmi no krieviņiem. Vēl 20. gadsimta 60. gados Bauskas apkārtnē esot bijuši saglabājušies nostāsti par krieviņu dzimtām.
Krasnoje Selo

Ģeogrāfija

Krasnoje Selo atrodas Ižoras pacēlumā, kura pakājē atrodas ezers un Dudergofkas upe. Caur pilsētu iet dzelzceļš un tajā atrodas dzelzceļa stacija Krasnoje Selo.

Vēsture

Apdzīvota vieta 1714. gadā, kad Pēteris I šeit izveidoja papīra dzirnavas un pārvietoja zemniekus no Maskavas apkaimes. 1765. gadā šeit tika izvietotas Sanktpēterburgas garnizona gvardes daļas. Katrīnas II laikā šeit regulāri notika lieli manevri, ierindas skates un parādes. 19. gadsimta beigās pie pilsētas izveidojās milzīgs militārais komplekss, dēvēta par "Krievijas impērijas vasaras militāro galvaspilsētu". 1884. gadā Aleksandrs Možaiskis šeit veica savus aviolidojumus. 1914. gada 25. jūlijā Nikolajs II šeit vadīja ministru kabineta sēdi, kuras rezultātā Krievija nolēma iesaistīties Austroungārija un Serbijas konfliktā, iesaistoties Pirmajā pasaules karā. 1919. gadā pie pilsētas tika sakautas Judeņiča daļas. 1925. gadā Krasnoje Selo ieguva pilsētas tiesības. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 12. septembra līdz 1944. gada 19. janvārim - vācu okupācijā. Šajā laikā Krasnoje Selo uzturējās arī Latviešu policijas bataljonu daļas. 1973. gadā Krasnoje Selo tika iekļauta Sanktpēterburgas sastāvā.
The Reluctant Dragon

Sižets

Filma sastāv no četrām daļām. Pirmajā daļā amerikāņu komiķis Roberts Benčlijs vilcinās ar The Reluctant Dragon tiesību pārdošanu Voltam Disnejam, tomēr viņa sieva pierunā Robertu tiesības pārdot. Otrajā daļā Benčlijs, kurš ir ieradies studijā, iepazīstas ar animācijas filmu veidošanas procesu. Trešā daļa ir animācijas filma The Reluctant Dragon, kurā tās galvenais varonis Zēns iepazīstas ar Pūķi. Noslēgumā Benčlija sieva ved Robertu mājās dusmīga, jo Benčlijs nepārdeva savas tiesības uz The Reluctant Dragon, bet Disnejs jau paspēja producēt šo animācijas filmu.
Jevgeņijs Malkins

Spēlētāja karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru Malkins uzsāka 2003.—2004. gada sezonā, spēlējot Krievijas Superlīgas klubā Magņitogorskas "Metallurg". 2004. gada NHL draftā viņu ar kopējo 2. numuru izvēlējās Pitsburgas "Penguins", bet tā vietā, lai jau nākamajā sezonā dotos uz Ziemeļameriku, viņš bija spiests palikt Krievijā, jo viņa līgums ar Magņitogorskas klubu bija līdz pat 2005.—2006. gada sezonas beigām. Magņitogorskas klubā Malkins aizvadīja vēl nākamās divas sezonas. 2006.—2007. gada sezonā Malkins visbeidzot spēlēja Pitsburgas kluba rindās. Viņš tika atzīts par oktobra un novembra labāko jauno spēlētāju, kā arī ieguva Kaldera balvu, kā sezonas labākais debitants.
2008.—2009. gada gadā viņa pārstāvētā Pitsburgas "Penguins" izcīnīja Stenlija kausu. Malkins tika atzīts par izslēgšanas kārtas vērtīgāko spēlētāju, saņemot Kona Smita balvu. Viņš bija arī regulārās sezonas rezultatīvākais spēlētājs, izcīnot Arta Rosa balvu. Gan 2008., gan 2009. gadā viņš tika izvirzīts arī Harta balvas izcīnīšanai, bet ne reizi to neieguva. Abus gadus viņš spēlēja arī NHL Visu zvaigžņu spēlē.
2012.—2013. gada NHL lokauta laikā atgriezās Magņitogorskas "Metallurg" sastāvā, pēc tam atgriežoties "Penguins" sastāvā. 2015.—16. gada sezonā otro reizi karjerā kopā ar "Penguins" izcīnīja Stenlija kausu.
Krievijas izlases rindās spēlējis sešos Pasaules čempionātos, 2012. un 2014. gadā izcīnot zelta medaļas. Hokejists piedalījies arī 2006., 2010. un 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Spēlējis arī 2003. un 2004. gada Pasaules čempionātos U-18 jauniešiem, izcīnot zelta un bronzas medaļas, 2005. un 2006. gada Pasaules čempionātos junioriem, abos izcīnot sudraba medaļas.
1978. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

1978. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts sastāvēja no vairākiem posmiem — zonālie turnīri, starpzonu turnīri, pretendentu mači un mačs par pasaules čempiones nosaukumu.
Mačā par pasaules šaha čempiones nosaukumu 17 gadus vecā pretendente Maija Čiburdanidze uzvarēja šī titula īpašnieci Nonu Gaprindašvili un kļuva par sesto un gados jaunāko pasaules čempioni.
Punduri (stacija)

Vēsture

Ponderu stacija atvērta 1860. gadā dzelzceļa līnijas Pēterburga—Varšava izbūves laikā. 1919. gadā stacija pārdēvēta par Punduriem un saucas tā joprojām. Neatkarīgās Latvijas laikā Punduru stacija atradās dzelzceļa līnijā Rītupe—Daugavpils. Vācu okupācijas laikā stacijas nosaukums bija Pondern. Padomju okupācijas laikā Punduru stacija atradās Latvijas PSR teritorijā, Baltinavas ciemā; tā ietilpa PSRS Baltijas dzelzceļā. 1992. gadā Punduru stacija nodota Krievijas Oktobra dzelzceļam. Nodošanas laikā divas nedēļas Punduru stacijā nav bijis nekādas valdības un uz turienes veikaliem pat nav vesti produkti.
Saloniki

Vēsture

Pilsētu ap 315. gadu p.m.ē. nodibināja Senās Maķedonijas ķēniņš Kasandrs senākas pilsētas Termas vietā un nosauca to savas sievas, Maķedonijas Aleksandra māsas, Tesalonikas vārdā. Saloniki auga ātri un jau II gs. p.m.ē. pilsētai bija aizsardzības mūri un autonomija.
Pēc Maķedonijas krišanas 168. gadā p.m.ē. Saloniki kļuva par romiešu pilsētu un attīstījās kā tirdzniecības pilsēta, jo atradās uz svarīgā Via Egnatia starp Bizantiju (vēlāko Konstantinopoli, tagad Stambula Turcijā) un Dirahiju (tagad Durresi Albānijā). I gs. pilsētā atradās ievērojama ebreju kopiena, un pilsēta kļuva par agrīnu kristietības centru. Savā otrajā misijas ceļojumā vietējā sinagogā sludināja Sv. Pāvils. 306. gadā imperators Maksimiāns sodīja ar nāvi prokonsulu Demetriju, kurš vēlāk tika kanonizēts un kļuva par Saloniku aizgādni, vienu no Grieķijas un visas viduslaiku Eiropas ievērojamākajiem svētajiem.
Pēc Romas impērijas sadalīšanas Saloniki bija otra ievērojamākā Bizantijas pilsēta. 620. gadā zemestrīce noposta pilsētu. VII gs. Saloniku apkārtnē ienāca slāvi, tomēr pašu pilsētu neieņēma. Imperators Mihails III 9. gadsimtā uzdeva Salonikos dzimušajiem brāļiem Kirilam un Metodijam doties misijas ceļojumā uz ziemeļiem. Brāļi misijas laikā izveidoja slāvu alfabētu (glagolicu un, iespējams, kirilicu), kas kļuva par senslāvu valodas tekstu rakstību.
904. gadā arābi no Krētas izpostīja pilsētu un pārdeva verdzībā ap 22 tūkstošus iedzīvotāju. 1185. gadā Sicīlijas normāņi ieņēma pilsētu, tomēr pēc gada tika padzīti.Ceturtā Krusta kara laikā 1204. gadā Saloniki kļuva par Latīņu impērijas vasaļvalsts — Saloniku karalistes galvaspilsētu, tomēr 1224. gadā to ieņēma Epīras despotāta valdnieks Mihails Duka. 14. gs. vidū Salonikos valdīja zeloti. 
1430. gada 29. martā osmaņu valdnieks Murads II Salonikus pievienoja Osmaņu impērijai.
Osmaņu laikos Saloniki bija daudznacionāla pilsēta, tajā bija grieķu, turku, bulgāru, albāņu un sefardu ebreju kopienas. 1888.gadā pilsētu sasniedza dzelzceļš. 1881. gadā Salonikos dzima modernās Turcijas "tēvs" Mustafa Kemals Ataturks. 20. gs. sākumā Saloniki bija jaunturku kustības galvenais centrs.
Pirmā Balkānu kara laikā Salonikus 1912. gada 26. oktobrī ieņēma grieķu karaspēks. 1913. gada 18. martā Salonikos nogalināja Grieķijas karali Georgiju I.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā Salonikus ieņēma Antantes karaspēks placdarmam pret Bulgāriju. Salonikos darbojās viena no divām Grieķijas valdībām.
1917. gada 5. augustā lielākā daļa pilsētas nodega. Pēc dažiem gadiem pilsētu atjaunoja, un Saloniki ieguva regulāru plānojumu.
Pēc Grieķu-turku kara un Lozannas miera līguma noslēgšanas (1922), turku-grieķu iedzīvotāju apmaiņas programmā pilsētā ieradās no Mazāzijas izsūtītie grieķi. Pilsētas iedzīvotāju skaits būtiski palielinājās, to dēvēja par bēgļu galvaspilsētu, arī nabagu māti. 
No 1941. gada 9. aprīļa līdz 1944. gada 30. oktobrim pilsēta bija vācu okupācijā.
1978. gada 20. jūnijā pilsēta cieta spēcīgā zemestrīcē.
Vjetka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1685. gadā kā Lietuvas Lielkņazistē ietilpstošs vecticībnieku centrs. Šeit izveidojās īpaša vecticībnieku ikonu glezniecības skola. Divreiz (1735. un 1764. gadā) Vjetkā iebruka krievu karaspēks un izveda iedzīvotājus uz Iekškrieviju. Pievienota Krievijas impērijai pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā. 1919. gadā iekļāvās KPFSR, 1925. gadā tai tika piešķirtas pilsētas tiesības, bet 1926. gadā pilsēta tika iekļauta Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 18. augusta līdz 1943. gada 28. septembra Vjetka atradās vācu okupācijā. 1978. gadā tika nodibināts vecticībnieku un baltkrievu kultūras muzejs. Pilsēta cietusi no Černobiļas katastrofas radioaktīvā piesārņojuma. 1991. gadā, sabrūkot PSRS, Vjetka kļuva par neatkarīgās Baltkrievijas pilsētu.
Eiripīds

Biogrāfija

Tiek uzskatīts, ka Eiripīds dzimis 23. septembrī 480. gadā p.m.ē. - dienā, kad notika Salamīnas kauja pret persiešiem (tajā piedalījās Aishils). Domājams, viņa ģimene bijusi materiāli augsti nodrošināta un ļoti ietekmīga. Diemžēl par Eiripīda dzīvi ir salīdzinoši maz ziņu. Sākot ar 455. gadu p.m.ē. Eiripīds regulāri piedalījās ikgadējās Atēnu traģēdiju sacensībās, pirmo uzvaru viņš izcīnīja 441. gadā p.m.ē. Pavisam Eiripīds šajās sacensībās uzvarējis 4 reizes; vislielāko atzinību viņš ieguva tikai pēc nāves. Viņš nomira 406. gadā p.m.ē. Maķedonijā, kur bija ieradies pirms diviem gadiem pēc tās valdnieka uzaicinājuma.
336. mikroautobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Baznīcas iela — Zolitūde kursē pa šādām ielām: Baznīcas iela, Lāčplēša iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Vanšu tilts, K. Valdemāra iela, Kalnciema iela, Lielirbes iela, Upesgrīvas iela, Apuzes iela, Anniņmuižas iela, Gramzdas iela, Zolitūdes iela un Rostokas iela.
Zolitūde — Baznīcas iela kursē pa šādām ielām: Rostokas iela, Zolitūdes iela, Gramzdas iela, Anniņmuižas iela, Apuzes iela, Upesgrīvas iela, Lielirbes iela, Kalnciema iela, K. Valdemāra iela, Vanšu tilts, K. Valdemāra iela, Elizabetes iela un Baznīcas iela.
Mežciems (stacija)

Vēsture

Pieturas punkta izveidi 1937. gadā ierosināja Latvijas Kredītbanka, kuras īpašumā pārgāja jaunais Mežciema kūrorts Daugavas labajā krastā. Kūrortu bija paredzēts izveidot par modernu ūdensdziedniecības iestādi, tāpēc jau 1938. gadā pieturas punktu «Mežciems» nodeva vispārējai lietošanai. Kopš 2011. gada maija Mežciemā vilcieni nepietur.
Pāvels Veselovs

Karjera

Savu profesionālā basketbolista karjeru P. Veselovs uzsāka Gulbenes "Buku" sastāvā 2000.—2001. gada sezonā. "Bukos" P. Veselovs pavadīja četras sezonas, pēdējās no tām jau kļūstot par komandas līderi. 2004. gada vasarā viņš pievienojās Latvijas čempionvienībai BK Ventspils, kuru pārstāvēja līdz 2009. gadam. 2006. gada februārī P. Veselovs tika izīrēts Gulbenes komandai, taču pēc sezonas atkal atgriezās Ventspilī. Kopā ar Ventspils komandu P. Veselovs divas reizes ir kļuvis par LBL čempionu.
2011. gada jūlijā noslēdza līgumu ar Kipras līgas klubu "Keravnos Strovolou". Tomēr jau 2012. gada vasarā pārgāja uz LBL klubu BK Valmiera.

Karjera Latvijas izlasē

P. Veselovs ir spēlējis Latvijas U-20 izlasē. Latvijas pieaugušo izlases sastāvā viņš debitēja 2007. gadā. Šajā gadā viņš pirmoreiz piedalījās Eiropas čempionāta finālturnīrā, kurā vidēji spēlē laukumā pavadītajās 18,3 minūtēs guva 3,7 punktus.
Veclaicenes pagasts

Upes

Līčupe, Pērļupīte.

Ezeri

Dzērves ezers, Ievas ezers, Ilgājs, Koruļu ezers, Palpieris, Pilskalna ezes, Raipala ezers, Veclaicenes ezers.

Vēsture

Daļu no Valkas apriņķa Veclaicenes pagasta 1920. gados Latvijas un Igaunijas robežas nospraušanas procesā iekļāva Igaunijā. 1935. gadā pagasta platība bija 79,7 km² un tajā dzīvoja 1597 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Drusku un Veclaicenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Veclaicenes ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946-1949) un Apes (1949-1956), Alūksnes (1956-1962; pēc 1967. gada) un Gulbenes (1962-1967) rajonos. 1954. gadā Veclaicenes ciemam pievienoja likvidēto Drusku ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Veclaicenes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Alūksnes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Korneti (pagasta centrs), Bārdaskrogs, Druskas, Kaķīši, Romeškalns, Rulles, Vēzes.
Kiangs

Sistemātikas vēsture

Kiangs kā atsevišķa suga ir izdalīts pavisam nesen. Kādreiz to sistematizēja kā Āzijas savvaļas ēzeļa (Equus hemionus) pasugu. Tomēr to ieradumi, izmērs un atšķirīgais raksturs ir licis zinātniekiem kiangus izdalīt ārpus Āzijas savvaļas ēzeļiem. Pētījumi liecina, ka starp šīm sugām DNS atšķirība ir 1%, un šī atšķirība ir radusies apmēram pirms 500 000 gadu.

Izskats

Kiangs ir vislielākais no visiem ēzeļiem pasaulē, kianga augstums skaustā sasniedz 1,40 m, ķermeņa garums 2,10 m, astes garums 50 cm, svars 250–440 kg.
Kiangam ir liela galva, gaišs purns un izliekts deguns. Krēpes īsas, stāvus stāvošas. Kianga apspalvojums ir piesātināti rudā krāsā vasarā, kļūstot tumšāk brūnam ziemā. Vasarā kianga apspalvojums ir plāns, gluds un zīdains, apmēram 1,5 cm garš, ziemā kažoks ir biezs un dubultgarš kā vasarā. Vēders, kājas, pakakle un purns ir gandrīz baltā krāsā. Tumšajām krēpēm uz kakla beidzoties, pa mugurkaulu pāri visam ķermenim līdz pat astes tumšajam brūnimelnajam pušķim stiepjas tumšas šokolādes krāsas svītra.
Proporcijās tas ļoti līdzinās zirgam, un vienīgā atšķirība ir aste. Kianga aste ir tāda kā ēzeļiem. Kiangiem ir trīs pasugas, kas viena no otras atšķiras ar izmēru, krāsu un galvas proporcijām. Austrumu kiangs ir vislielākais no visiem, rietumu kiangs ir nedaudz mazāks, bet dienvidu kiangs ir vismazākais.

Ieradumi

Bez cilvēka kiangam ir tikai vēl viens ienaidnieks — vilks. Pret vilkiem kiangi aizstāvās, saspiežoties aplī ar galvām kopā uz iekšpusi un mežonīgi atspārdoties ar pakaļkājām. Tādēļ vilki uzbrūk tikai vientuļiem, no bara noklīdušiem īpatņiem. Kiangi dzīvo ciešā barā, kas nekad tā pa īstam neizklīst. Bars sastāv no 60—70 īpatņiem. Ja kiangs attālinās no bara, tad arī to dara nelielā grupā, kas sastāv vismaz no diviem vai trīs dzīvniekiem. Lielo baru vada viena no vecākajām mātītēm. Ērzeļi galvenokārt uzturas kopā ar citiem ērzeļiem un apvienojas ar mātītēm tikai pārošanās laikā. Pārošanās sezonā ērzeļi cīnās savā starpā par tiesībām pāroties. Cīņas ir nežēlīgas, ērzeļi speras, kožas un dzenā viens otru. Kiangu ķēves grūsnības periods ilgst 11 mēnešus, kumeļš dzīvo kopā ar māti apmēram gadu.
Kiangi ir slaveni ar to, ka pamanot tālumā tuvojoties cilvēku, pat ja tas būs vairāk kā kilometru tālu, tie sāk griezties nelielā aplītī uz vietas. Apejot apli, tie apstājas un kādu brīdi skatās uz cilvēku, tad atkal turpina griezties. Tādā veidā cilvēks var kiangam pieiet diezgan tuvu klāt. Tikai pašā pēdējā brīdī kiangs strauji metas skriet, bet arī ne tālu, atkal apstājas un riņķojot skatās atpakaļ, kur palicis cilvēks. Kiangi skrien nedaudz lēnāk nekā Āzijas savvaļas ēzeļi.
Valiesāras pamiers

Valiesāras pamiera līgums  (zviedru: Stilleståndet i Valiesar, krievu: Валиесарское перемирие) bija pamiera līgums uz trīs gadiem, kuru Otrā Ziemeļu kara laikā 1658. gada 30. decembrī Usnovas (vācu: Usnowa) krogā (igauņu: Vallisaare) Narvas upes kreisajā krastā parakstīja Krievijas caristes pārstāvji (Ivans Prozorovskis, Afanasijs Ordins-Naščokins u.c.) un Zviedrijas karalistes pārstāvji (Bengts Horns, Gustavs Bielke u.c.). 
Krievija uz trīs gadiem (līdz 1661. gadam) anektēja kara laikā ieņemtās Vidzemes un Igaunijas austrumu daļas.

Sekas

Pēc tam, kad Ukrainas teritorijā atsākās poļu-krievu karš, pēc pamiera notecēšanas 1661. gadā Krievija bija spiesta parakstīt Kardisas miera līgumu. Tajā Krievija apņēmās atdot Zviedrijai pēc 1656. gada Zviedru Vidzemes un Igaunijas teritorijās iekarotās zemes ar Kokneses, Alūksnes, Antslas, Vastselīnas, Tērbatas, Vasknarva un citiem cietokšņiem, kuros bija jāatstāj 10 tūkstošus mucu rudzu un 5 tūkstošus mucu miltu. Krievijai bija jaiznīcina Kokneses ostā uzbūvētos karakuģus.
Krievija pārtrauca karu ar Zviedriju, bet turpināja karu ar Poliju-Lietuvu līdz Andrusovas pamiera noslēgšanai 1667. gadā.
Iļja Brizgalovs

Spēlētāja karjera

2000. gada NHL draftā viņu izraudzījās Anahaimas "Mighty Ducks" ar kopējo 44. kārtas numuru. Anahaimas "Ducks" ("Mighty Ducks" jaunais kluba nosaukums) sastāvā 2007. gadā I. Brizgalovs izcīnīja Stenlija kausu. Karjeru uzsāka 1999. gadā Krievijas otrajā līgā, tad pusotru sezonu aizvadīja Toljati "Lada" sastāvā Krievijas Superlīgā. Kopš 2001.—2002. gada sezonas viņš spēlē Ziemeļamerikā: Anahaimas "Mighty Ducks", Anahaimas "Ducks", Sinsinati "Mighty Ducks" (AHL) un Fīniksas "Coyotes". "Coyotes" pārstāvēja no 2007.—2008. līdz 2011.—2012. gada sezonai, pēc tam pārgāja uz Filadelfijas "Flyers".
Uzreiz pēc 2012.—13. gada sezonas noslēguma "Flyers" krievu vārtsarga līgumu izpirka. Novembrī hokejists parakstīja līgumu ar Edmontonas "Oilers", tās sastāvā aizvadot 20 spēles, taču martā Brizgalovs tika aizmainīts uz Minesotas "Wild" rindām. 2014. gadā uz pārbaudes laiku pievienojās Anahaimas "Ducks", tās sastāvā nākamajā sezonā aizvadot 8 spēles. Pēc sezonas beigām Brizgalovs noslēdza profesionāļa karjeru.
Krievijas izlases sastāvā ir izcīnījis sudraba medaļu 2000. gada Pasaules U-20 čempionātā, bronzas medaļu 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs un 2009. gada Pasaules čempionāta. Vēl ir piedalījies 2000. gada Pasaules čempionāta (11. vieta), 2004. gada Pasaules kausā (5. vieta), 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs (4. vieta) un 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs (6. vieta).
Grobiņa (stacija)

Vēsture

Grobiņa bija nozīmīgākā starpstacija Liepājas—Aizputes līnijā. Atklāta 1900. gadā. 1930. gados starp Grobiņu un Liepāju kursējis speciāls no Ford automobiļa izgatavots motorvagons. Stacija slēgta kopā ar visu Aizputes līniju 1964. gadā.

Interesanti fakti

Pati pirmā stacija ar nosaukumu Grobiņa bija tagadējā Gaviezes stacija Liepājas—Priekules līnijā. Kad atklāja šaursliežu staciju Grobiņas pilsētā, platsliežu Grobiņu pārdēvēja par Gaviezi. Par Grobiņu sākumā saukta arī Ālandes stacija, bet padomju laikā Liepājas—Priekules posmā pastāvēja Grobiņas pietura pie Dubeņu ciema starp Dubeņu un Gaviezes stacijām (perona atliekas tur vēl saglabājušās).
Kādu laiku Liepājas —Aizputes līnijā blakus Grobiņas pilsētai uz Liepājas pusi pastāvēja vēl viena stacija — Iļģi jeb Ezerpils.  Mūsdienās tur ir mājas "Ezerpils".
Žults

Žults ir gremošanas sula, kuru izdala aknas. Pa aknu žultsvadiem tā plūst uz žultspūsli un periodiski, žultspūslim iztukšojoties, tā nonāk divpadsmitpirkstu zarnā. Žults sastāvā nav gremošanas fermentu, bet tajā esošās vielas nodrošina taukvielu un taukos šķīstošo vielu šķīdināšanu. Izšķīdinātie tauki fermentu iedarbības rezultātā vieglāk sašķeļas un labāk uzsūcas.
Ar žulti izdalās holesterīns, lecitīns, bikarbonāti, žults sāļi un žults pigmenti, steroīdie hormoni, dažādi medikamenti. Žultī plaši atrodami visa spektra elektrolīti: Na⁺, K⁺, Ca²⁺, Cl⁻, CO₃²⁻. Sagremojot ļoti taukainu maltīti, lielākā daļa žults pigmentu nonāk tievajā zarnā un tiek reabsorbēti līkumainajā zarnā un atgriežas aknās caur portālo vēnu un atkal tiek sekretētas ar žulti.  Žults sekmē zarnu kustības un kavē baktēriju savairošanos zarnās. 
Žultī esošās žultsskābes pirmās emulģē organismā ar barību uzņemtos lipīdus. Diennaktī vidēji izdalās 500—1200 ml žults.

Žultsskābes

Līdz pat 53% žults sausās masas aizņem žultsskābes. Pirmatnējās žultsskābes — holskābe un henoksilholskābe — veidojas aknu šūnās (hepatocītos) no holesterīna. Žultsskābju galvenā daļa konjugējas ar glicīnu un taurīnu, pārvēršoties glikoholskābē un tauroholskābē. Konjugētās žultsskābes ir mazāk toksiskas un labāk šķīst ūdenī.

Funkcija

Žultsskābju funkcija ir daudzveidīga. Tās spēj no holesterīnu fosfolipīdiem un taukskābēm formēt speciālu transporta formu — micellas, pateicoties kurām augstāk minētās vielas kļūst par žultī šķīstošām un tādā veidā izdalās no organisma. Turklāt žultsskābes uztur žulti šķidru un ierobežo kristalizācijas procesu, līdz ar to kavējot žultsakmeņu veidošanos.
Žultsskābes piedalās tauku emulģēšanā, taukos šķīstošo vitamīnu (A, D, E, K) uzsūkšanās procesos zarnās, pastiprina zarnu kustības, aktivizē aizkuņģa dziedzera un zarnu trakta enzīmu — lipāzi.
Frīdrihs Bernhards Blaufūss

Dzīvesgājums

Dzimis 1697. gada 10. novembrī Frauenbreitungā Tīringenē skolotāja ģimenē. Mācījās Gotas ģimnāzijā, no 1719. gada studēja teoloģu Halles universitātē, bija piētista A. Frankes audzēknis un līdzstrādnieks. 1726. gadā ieradās Vidzemē, bija Valmiermuižas īpašnieces M. E. Hallartes mājas garīdznieks, izplatīja Vācijā pasūtinātas hernhūtiešu grāmatas Valmierā, Doles draudzē un Rīgā (J. Šteinhaueram). Vēlāk bija Palsmanes (1727-1730), Ērģemes (1730-1739), Rīgas Jēkaba baznīcas (1739-1749) mācītājs.
1731. gadā nodibināja Kārķu muižas pagasta skolu. Darbojās Vidzemes evaņģēliski luteriskās baznīcas virskonsistorijā, piedalījās latviešu Bībeles otrā izdevuma sagatavošanā (1739). Mūža noslēgumā nodarbojās ar Vidzemes latviešu valodas un vēstures pētīšanu.
Miris 1756. gada 13. (24.) maijā Rīgā.