google/wiki40b huggingface dataset:
Ekoskola

Ekoskolu simbols

Ekoskolu programmas simbols ir Zaļais karogs. Tas tiek piešķirts skolām, kuras parādījušas vislabāko sniegumu, ieviešot Ekoskolu programmas prasības vides aizsardzībā un ilgtspējīgas attīstības veicināšanā skolā un tās apkārtnē. Tā ir atzīta un prestiža vides kvalitātes zīme, ekosertifikāts, ar ko lepojas skolas visā pasaulē. To piešķir ekoskolu žūrija, pamatojoties gan uz skolu atskaitēm, gan arī apciemojot tās klātienē. Ekoskolas kritēriju sasniegšana parasti prasa vismaz divus gadus.

Ekoskolu kustība Latvijā

Latvijā Ekoskolu kustību aizsāka Vides aizsardzības klubs, bet šobrīd turpina Vides izglītības fonds. Ekoskolas statuss 2013. gadā Latvijā piešķirts 120 izglītības iestādēm. Zaļā Karoga balvu ieguva 91 no tām. Nacionālo līmeņa balvu skolām – Latvijas Ekoskolas nosaukumu un diplomu – ieguva 29 izglītības iestādes, kas ir ceļā uz Zaļā karoga saņemšanu. 2013. gadā, pirmo reizi Latvijā, ekoskolas tituls un Zaļais karogs tika piešķirts arī augstākās izglītības iestādei – Vidzemes Augstskolai, kas šādi kļuvusi par pirmo eko-augstskolu Baltijā.
Egila sāgas

Sāga par Egilu Skalagrimsonu (īslandiešu valodā: Egils saga) ir senīslandiešu mutvārdu historiogrāfijas avots, kas satur 87 nodaļas un pieder pie vēsturiskajām Īslandiešu sāgām.
Egila sāga radusies ap 1200. gadu, bet ietver ievērojami senāku materiālu. Uzskata, ka to literāri apstrādājis Īslandes valstsvīrs un dzejnieks Snorri Sturlusons (1178.-1241). Sāgā stāstīts par Kvedulfa dzimtas ķildu ar Norvēģijas ķēniņiem. Šīs sāgas varonis Egils Skallagrimsons (Egils Skallagrimura dēls) ir vēsturiski pierādāma persona. Viņš dzīvojis no 900. līdz 982. gadam un sirojis Dānijā, Frīzijā un Anglijā. 
Uzskata, ka ap 925. gadu Egila karadraudze ieradās Kursā (tekstā: Kúrland). Egila sāgas 46. nodaļā vēstīts par to, ka sākumā vikingi ar kuršiem (tekstā: Kúrir) uz pusgadu noslēdza pamieru un tirdzniecības līgumu. Kad līguma laiks beidzās, viņi sāka laupīt un Egils kopā ar citiem vikingiem nokļuva gūstā kādā mājā, kur jau ilgāku laiku kā karagūsteknis dzīvoja vikings Akis.

Egila sāga latviski

Egila sāgas fragments, kas stāsta par vikingu sirojumu uz Kursu, publicēts izdevuma "Senās Latvijas vēstures avoti" 2. sējuma 1. burtnīcā kā 10. avots. Sāgas 46. nodaļas tulkojums latviešu valodā, ko veicis Roberts Klaustiņš, publicēts žurnāla Druva 1914. gada 1. numurā ("Kā Egils Skalagrimesons braucis vikingos uz Kurzemi"). Minētās nodaļas tulkojumu latviešu valodā sniedzis arī E.Dunsdorfs (skatīt: Dunsdorfs, E. Senie stāsti: Latvijas vēstures lasāmgrāmata. - Austrālijas Latvietis, Melburna, 1955., 18.-21.lpp.) Šo nodaļu tulkojusi arī M.Ūdre ("Egila vikinga brauciens uz Kurzemi" - LU Filoloģijas un filozofijas fakultāte, studiju darbs Nr.245, rokraksts).
Amerikāņu ģimenīte

Ģimenes koks

Tēliem, kas iekrāsoti zaļā krāsā, ir regulāra loma seriālā. Punktotā līnija norāda, ka bērns ir adoptēts vai arī vecāka statuss iegūts laulības rezultātā. Līnijas ar pārtraukumiem norāda, ka tēli ir šķīrušies.
Poēma par Gilgamešu

Poēma par Gilgamešu ir sena Divupes odiseja. Darbs tiek datēts ar aptuveni 2100. gadu p.m.ē., tas tiek uzskatīts par pirmo nozīmīgo literatūras darbu. Tā autori ir šumeri. Sacerējums rakstīts ķīļrakstā akadiešu valodā par Divupes pilsētvalsts Urūkas karali Gilgamešu.
Vispilnīgāk saglabājies poēmas teksts atrodas uz 12 nepilnīgām plāksnītēm, kas atrastas 19. gadsimta vidū Ašurbanipala bibliotēkā, Ninīvē.
Ternopiļas apgabals

Vēsture

Tagadējā Ternopiļas apgabala teritorija atradās Galīcijas, Volīnijas un Podolijas vēsturiskajos novados. No 1140. līdz 1199. gadam tā ietilpa Galīcijas kņazistē ar galvaspilsētu Galičā. 1199. gadā Galīcijas kņazisti apvienojot ar Volīnijas kņazisti, tika izveidota Galīcijas-Volīnijas kņaziste, kas 13. gadsimta otrajā pusē kļuva par karalisti. Pēc Galīcijas-Volīnijas kņazistes sadalīšanas 1340. gadā to ieguva Polija. Pēc Pirmās Polijas dalīšanas 1772. gadā apgabala teritorija nokļuva Svētā Romas impērijas sastāvā esošās Austrijas karalistes, vēlāk Austrijas impērijas un Austroungārijas sastāvā. Pēc Pirmās pasaules kara par Ternopiļas apvidu karoja Polija un Rietumukrainas Tautas republika, kas 1919. gadā pievienojās Ukrainas Tautas Republikai ar galvaspilsētu Kijevā. Poļu-krievu kara rezultātā pēc Rīgas miera līguma apgabala teritorija 1921. gadā tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas Republikā kā Ternopiļas vaivadija (Województwo tarnopolskie). Pēc Polijas okupācijas 1939. gadā tā tika pievienota PSRS un ietilpa Ukrainas PSR sastāvā kā Ternopiļas apgabals.
No 1991. gada Ukrainas Republikas sastāvā.
Katovice

Vēsture

Dibināta 19. gadsimtā, kad apkārtējos kalnos atrada bagātīgas vērtīgo izrakteņu (sevišķi akmeņogļu) atradnes. Teritorija toreiz atradās Prūsijas sastāvā, kaut arī vairums iedzīvotāju bija poļi. Pēc Pirmā pasaules kara Katovice Silēzijas sacelšanās rezultātā iekļāvās Polijas sastāvā. Pilsēta auga, pateicoties akmeņogļu ieguvei un metalurģiskajai rūpniecībai. Komunistiskās Polijas laikā no 1953. līdz 1956. gadam Katovices nosaukums bija "Staļinogroda" (Stalinogród) par godu Josifam Staļinam. Pilsētā bija smaga ekoloģiskā situācija, bet pēc pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu krīzes ogļu ieguvē un ekonomikas pārorietācijas, tā ir uzlabojusies.
Jaunpiebalgas novads

Vēsture

13. gadsimtā Jaunpiebalgas novads atradās Tālavas letgaļu Piebalgas pilsnovadā. 1361. gadā Rīgas arhibīskaps Fromholds Piebalgas un Dzērbenes draudžu novadus ieķīlāja savam vasalim Bartolomejam no Tīzenhauzenes. 
1530. gadā Piebalgas pils minēta kā viena no arhibīskapa koadjutora Brandenburgas Vilhelma septiņām galda muižām (latīņu: mensa archiepiscopalis, vācu: thaffelghude), pēc Livonijas kara Piebalgas pilsnovadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. 
Zviedru Vidzemes laikā Piebalgas pilsmuižas zemes sadalīja divās muižās, ko sāka dēvēt par Vecpiebalgu un Jaunpiebalgu (Neuhof). 
Lielā Ziemeļu kara laikā Krievijas cars Pēteris I 1711. gadā abas Piebalgas muižas piešķīra savam karavadonim Borisam Šeremetjevam, kura pēcnācējiem tās piederēja līdz 1920. gada agrārajai reformai.

Sports

Darbojas regbija klubs "Livonia".

Reliģija

Jaunpiebalgā atrodas luterāņu baznīca un netālu no Jaunpiebalgas — katoļu baznīca.
Čupakabra

Izskats

Čupakabrai ir lieli ilkņi, gandrīz nemaz nav spalvu, un reizēm dzelkšņu rinda rotā tā mugurkaulu.

Nostāsti un leģendas

Gadsimtiem ilgi Atlantijas okeāna un Karību jūras apskalotajā Puertoriko iedzīvotāji audzējuši mājlopus. Tikpat seni ir arī nostāsti par neparastu un nežēlīgu dzīvnieku, kas naktīs nogalina lopiņus, pa diviem maziem caurumiņiem kaklā izsūcot lielāko daļu asiņu. Leģendā vēsta, ka čupakabru nedrīkst nogalināt, jo tad viņa ciltsbrāļi kādu dienu nāks to atriebt, tādēļ mednieki savas šautenes no mistiskā dzīvnieka visbiežāk novērš. Cita leģenda vēsta, ka no rīta lopkopji visbiežāk atraduši kazas guļam zemē nekustīgas un pilnīgi bez asinīm, tādēļ plēsējam dots nosaukums čupakabra, kas tulkojumā nozīmē "kazu vampīrs". Pasaulē par čupakabras nedarbiem uzzināja tikai 20.gs 90.gados, kad arvien biežāk cilvēki ar nemīlīgo dzīvnieku sastapās vai atrada tā briesmu darbu atstātās pēdas. Čupakabras cilvēkiem nav darījušas pāri nekad, taču, vakarā izejot no kūts, Puertoriko iedzīvotāji allaž pārmetuši krustu, lūdzot Dieva aizsardzību. Savādus gadījumus pamazām sāka novērot arī citur pasaulē, un tie aizvien biežāk parādījās avīžu pirmajās lapās - Latīņamerikā un ASV, vēlāk arī Krievijā, Ukrainā, Āzijā un Urālu kalnu apvidū.

Čupakabras muzejs

Sumskas apgabalā muzejā (Ukrainā) bioloģijas skolotājs Vladimirs Litovaks 2012. gadā atvēris speciālu izstādi, kas veltīta dažādiem pierādījumiem un liecībām par čupakabras esamību. Ekspedīcijas pētnieks savacis daudz materiālu un priekšmetu, kam ir jebkāda saistība ar neparasto radību. Muzejā atrodami gan fotoattēli, gan grāmatas, taču pats vērtīgākais objekts ir zeme no vietas, kur sastopams čupakabra.

Mīts vai realitāte?

Zoologi un pētnieki pret stāstiem pret čupakabru izturas piesardzīgi. Lielākā daļa to sauc par modernu mītu, kas radies, ietekmējoties no senām teikām. Piemēram, Latīņamerikas iedzīvotāji "kazu vampīru izgudrojuši, saistot to ar stāstiem par vampīriem, kas diennakts tumšajās stundās izsūc lopiem asinis. Patiesībā asins trūkums no rīta atrastajos mājlopos esot vien acu apmāns. Radušās arī versijas, ka čupakabra varētu būt nezināma, jauna plēsēju suga, kas pēdējos 30 gados radusies klimatisko apstākļu pārmaiņu dēļ. Vēl daži sliecas domāt, ka čupakabras ir citplanētiešu ievesti radījumi vai ģenētiskos eksperimentos radītas būtnes. Tomēr vēl joprojām nav ne miņas no neapstrīdamiem pierādījumiem par čupakabru, tādēļ to izcelsme paliek miglā tīta.
Štriki

Štriki (vācu: von Stryk) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas Livonijā zināma kopš 16. gadsimta un bija ierakstīta Vidzemes bruņniecības (1745) un Igaunijas bruņniecības (1881) matrikulās.

Vēsture

Štriku dzimta cēlusies no Vilhelma Fogeta (Voget), kas saukts par Štriku (Striek, miris pēc 1461). Viņa mazmazdēls Heinrihs Štriks (miris pēc 1578) iestājās Livonijas ordenī un bija Narvas cietokšņa hauptmanis. Pēc ordeņa sekularizācijas 1562. gadā viņam izlēņoja 35 zemnieku saimniecības Helmetas pils un Trikātas pils draudžu novados. Zviedru Vidzemes laikā dzimtas atzars pārcēlās uz dzīvi Zviedrijā.
Zenica

Vēsture

Kaut arī Bosnas upes ieleja bija apdzīvota jau no aizvēstures un 1203. gadā mūsdienu Zenicas teritorijā notika bana Kulina sapulce par Bosnijas baznīcas pievienošanos Romas Katoļu baznīcai, ilgus gadsimtus Zenica bija maza, neievērojama pilsētiņa.
1878. gadā Austroungārija okupēja Bosniju, un dažus gadus vēlāk Zenicā nodibināja metalurģisko rūpnīcu. Ļoti strauja Zenicas attīstība sākās pēc 2.pasaules kara, kad pilsēta kļuva par vienu no svarīgākajiem Dienvidslāvijas rūpniecības centriem (Zenicā izgatavoja apmēram 1/2 no Dienvidslāvijas tērauda).
Buga

Pilsētas Bugas krastos

Červonohrada - Sokaļa - Vlodava - Terespole - Bresta - Drohičina - Broka - Viškova
Varakļāni

Vēsture

Līdz 13. gadsimtam Varkas pilsnovads ar centru Varkas pilskalnā ir bijis senās Jersikas karaļvalsts sastāvdaļa. 1226. gadā tas pirmo reizi pieminēts (Warka) rakstītajos avotos kā novads, kuru bīskaps Alberts bija izlēņojis bruņniekam Kokneses Teoderiham.
1483. gadā pirmoreiz pieminēta apdzīvota vieta tagadējās Varakļānu pilsētas vietā. Pēc Livonijas konfederācijas sabrukuma 1562. gadā tā nokļuva Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldībā, kas jau no 1583. gada novadu piešķīrusi Borhu dzimtai. 1772. gadā pēc Polijas dalīšanas Varakļāni nonāca Krievijas impērijas sastāvā.
1784. gadā Varakļāniem ir bijušas miesta tiesības. 1789. gadā grāfs Miķelis Borhs (Michael Borch) uzcēla mūra pili un iekārtoja pils parku ar dīķiem. Grāfs Kārlis Borhs (Karol Borch) 1854. gadā dibināja katoļu baznīcas draudzi. 1897. gadā lielākā daļa iedzīvotāju (75%) Varakļānos bija ebreji un pilsētā bija trīs sinagogas.
1928. gada 11. februārī Varakļāni ieguva pilsētas tiesības. 1935. gadā 58% no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji.
Ojārs Bušs

Dzīvesgājums

Dzimis 1944. gada 28. aprīlī Krimuldas pagasta Orēs. Mācījās Rīgas 36. vidusskolā. Studēja somu filoloģiju Ļeņingradas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē (1972).
1973. gadā sāka strādāt LZA Valodas un literatūras institūta Leksikogrāfijas nodaļā, bija viens no Latviešu literārās vārdnīcas sastādītājiem, vēlāk Dialektoloģijas nodaļā, bija Latvijas vietvārdu vārdnīcas galvenais redaktors.
1980. gadā aizstāvēja filoloģijas zinātņu kandidāta disertāciju “Nedialektālie neliterārie leksiskie ģermānismi mūsdienu latviešu valodā (funkcionālais aspekts)” (krievu: Недиалектные  нелитературные  лексические  германизмы в  современном  латышском  языке (функциональный  аспект)).
1994. gadā ieguva habilitētā filoloģijas doktora grādu par zinātnisko darbu kopumu “Latviešu valodas leksikas cilme, vēsture un mūsdienu lietojums”, bija institūta vadošais pētnieks, direktora vietnieks zinātniskajā darbā.
Līdztekus lasīja lekcijas Latvijas Universitātes topošajiem somugristiem.
Bijis Kristīgi demokrātiskās savienības priekšsēdētāja vietnieks ārlietās.
Miris 2017. gada 3. janvārī, apglabāts 1. Meža kapos.
Arturs Kroders

Dzīvesgājums

Dzimis 1892. gada 25. aprīlī Aderkašu pagasta skrīvera Jāņa Krodera ģimenē. Teātra kritiķa, tulkotāja Roberta Krodera dvīņubrālis. Kopā ar tēvu piedalījās 1905. gada revolūcijas cīņās, vairākkārt ieslodzīts un izraidīts no Krievijas impērijas. Trimdas laikā dzīvoja Vīnē, Berlīnē, Leipcigā, Stokholmā. Darbojās žurnālā "Tagadne", laikrakstos "Jaunā Dienas Lapa", "Jaunais Vārds", "Dzīve", "Ņevas Viļņi".  
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā atgriezās Latvijā, pēc tam dzīvoja Harkovā. Mobilizēts latviešu strēlnieku pulkos, publicēja rakstus "Jaunajās Pēterpils Avīzēs", "Līdumā" un "Jaunākās Ziņās". 
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā bija Vidzemes Zemes padomes preses referents, viens no Latvju kareivju nacionālās savienības (LKNS) dibinātājiem, kopā ar A. Plensneru Cēsīs nodibināja un vadīja LKNS laikrakstu „Laika Vēstis” (1917). Latviešu Nacionālās Padomes organizēšanas sanāksmē Pēterpilī 1917. gada oktobrī ievēlēts par tās priekšsēdētāja biedru. Vācu okupācijas laikā kopā ar K. Skalbi rediģēja žurnālu „Jaunā Latvija” (1918). 
Pēc Latvijas brīvības cīņu sākšanās A. Kroders sekoja Latvijas Pagaidu valdībai uz Liepāju, kur kopā ar brāli Robertu Kroderu nodibināja laikrakstu „Latvijas Sargs”, bija tā redaktors (1919-1920). Pēc brīvības cīņu beigām studēja Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātnes fakultātē, darbojās vairākos laikrakstos, bija laikraksta „Pirmdiena” redaktors (1925-1927 un 1930).
Pēc Ulmaņa apvērsuma strādāja Latvijas Iekšlietu ministrijas propagandas pārvaldē (no 1934), bija laikraksta „Tēvijas Sargs” redaktors (1934-1937), žurnāla „Vārds” līdzredaktors (1937-1939).
Otrā pasaules kara laikā bija laikraksta „Tēvija” redaktors (1941). Neilgi pirms Kurzemes cietokšņa kapitulācijas kopā ar pulkvedi Robertu Osi centās organizēt Kurzemes Zemes (Tautas) padomi un tika iecelts par Pagaidu valdības ministru. 1945. gada 8. maijā devās bēgļu gaitās uz Zviedriju, kur nodarbojās ar atmiņu rakstīšanu. 
Miris 1973. gada 25. augustā Stokholmā, apglabāts Sandborgas kapsētā.
Gvano

Gvano (no spāņu: guano no kečvu: wanu — ‘mēsli’) ir dabīgā veidā sadalījušies jūras putnu vai sikspārņu ekskrementi. Satur ievērojamu daļu slāpekļa (ap 9% amonjaka) un fosfora (ap 13% P₂O₅) savienojumu. Ļoti augstvērtīgs mēslojums. Ievērojami gvano krājumi ir Dienvidamerikas un Dienvidāfrikas piekrastes salās, daudzās Klusā okeāna salās. Terminu "gvano" attiecina arī uz mēslojumu, kas veidojas no zivjrūpniecības un zvērsaimniecības atkritumiem.
Agrāk gvano sastāvā esošie nitrāti tika izmantoti arī šaujampulvera ražošanai.
Darba pierādījums

Datorikā darba pierādījums (angļu: Proof-of-Work) ir ekonomisks pasākums cīņai ar pakalpojumatteices uzbrukumiem, mēstulēm un citiem uzbrukumiem tīkliem, kur pakalpojuma pieprasītājam tiek likts veikt kādu darbu pirms pakalpojuma saņemšanas, kas parasti tam maksā datora procesora laiku. Konceptu izgudroja Sintija Dvorka (Cynthia Dwork) un Moni Naors (Moni Naor) 1993. gadā un publicēja žurnāla rakstā. Termins "Darba pierādījums" pirmo reizi tika lietots Markusa Jakobsona (Markus Jakobsson) un Ari Juels 1999. gada publikācijā. Vēsturisks darba pierādījuma piemērs, kur naudai (maiņas līdzeklim) vērtību piešķir paveiktais darbs, ir gliemežvāku nauda Zālamana salās.
Šādām sistēmām ļoti svarīga ir asimetrija - darbam jābūt salīdzinoši grūti paveicamam no pakalpojuma pieprasītāja puses, bet ļoti viegli pārbaudāmam no pakalpojuma sniedzēja puses.
Uz darba pieradījumu balstītu sistēmu piemēri ir Bitcoin un Hashcash.
Nogulumieži

Nogulumieži ir ieži, kas veidojušies nogulsnējoties senāk izveidojušos iežu noārdīšanās produktiem vai vulkānisko vai bioloģisko procesu materiāliem. No Zemes garozas kopējā apjoma nogulumieži aizņem tikai 8%, bet Zemes virspusē tie ir visizplatītākie un visbiežāk sastopamie. Nogulumieži relatīvi plānā kārtā klāj magmatiskos un metamorfos iežus, kas veido Zemes garozas pamatmasu. Tie ir kā smilts, māls.
Eikarīdi

Kārtas

Eikarīdi ir ļoti atšķirīga grupa, kas sastāv no 3 kārtam.
Svina baltums

Svina baltums jeb svina baltais (flake white, Kremnitzerweiss, blanc d argent) ir mākslīgi iegūts svinu saturošs balts pigments. Pēc sastāva tas ir svina karbonāta (apmēram 70 %) maisījums ar svina hidroksīdu (30 %). Šo savienojumu proporcijas katrā pigmenta šķirnē ir citādas. Svina baltais ir pazīstams no seniem laikiem, to apraksta sengrieķu un romiešu autori, viduslaikos to ražoja Venēcijā un Holandē. Ievērojamas ražošanas vietas bija Ungārijas pilsēta Kremnica, vēlāk Austrijas pilsēta Kremsa. Šo pilsētu nosaukumus nes labākās svina baltā šķirnes. Svina balto ieguva ar vairākām metodēm, kas ietver sevī vai nu metāliskā svina pakļaušanu etiķskābes tvaiku un ogļskābās gāzes iedarbībai vai arī svina savienojumu un to šķīdumu apstrādi ar ogļskābo gāzi. Modernāka metode ir svina baltā iegūšana elektrolītiski.
Svina baltajam ir vesela rinda labu īpašību, kas to padara neaizvietojamu eļļas glezniecībā. Galvenā no tām ir lieliskā savienojamība ar eļļu, kuru tas uzņem 20-30%. Svina baltais ar to veido zināmu daudzumu svina ziepju, kas darbojas kā žūšanas katalizators — sikatīvs, paātrinot atmosfēras skābekļa piesaistīšanu un eļļas sacietēšanu. Krāsa žūst ātri un sacietē vienmērīgi visā biezumā, neveidojot plēvīti. Labi piesaistās citiem krāsu slāņiem un rada piemērotu virsmu nākamo slāņu piesaistei, kas uz svina baltās neveido pārrāvumus. Arī citas, lēnāk žūstošās krāsas, sajauktas ar svina balto, žūst ātrāk. Svina baltā krāsa veido labi sedzošu, lēni novecojošu un atmosfēras izturīgu slāni. Šī krāsa ir kā radīta daudzslāņu glezniecībai. Par to liecina visa Eiropas glezniecība — vecmeistaru darbi, kas gleznoti, izmantojot sarežģītu pagleznojumu un lazējumu struktūru, ir lieliski saglabājušies.
Svina baltajam piemīt arī dažas lietošanu ierobežojošas īpašības. Pigments ir indīgs, tas nedrīkst iekļūt gremošanas traktā. Ar to strādājot, vajadzētu lietot roku aizsargkrēmu, jo tas var uzsūkties arī caur ādu. Tieši toksiskuma dēļ daudzas firmas šo pigmentu vairs neražo un mūsdienās to izmanto tikai glezniecībā lietojamām krāsām. Svina baltais melnē, reaģējot ar sērūdeņraža zīmēm atmosfērā, kā arī brīvu sēru citos, ar to sajauktos pigmentos, tāpēc to nedrīkst lietot līmes tehnikās un kopā ar nekvalitatīviem pigmentiem eļļas tehnikā. Literatūrā sastopamais brīdinājums par svina baltā īpašību zaudēt segtspēju vairāk ir saistīts ar eļļas izmaiņām novecojot. To pašu var teikt arī par svina baltajam piedēvēto dzeltēšanu. Citiem baltajiem pigmentiem piemīt atsevišķas labas īpašības, bet tie nav piemēroti pastozai daudzslāņu glezniecībai.
High Noon

Sižets

Filmā attēlotie notikumi norisinās reālā laikā — filmas darbība ilgst atbilstoši filmas garumam (85 minūtes). Filmas galvenais varonis ir pilsētas šerifs Vills Keins (Gērijs Kūpers). Viņš savā kāzu dienā nolēmis atstāt šerifa posteni, lai kopā ar jauno sievu Eimiju (Greisa Kellija) dotos uz citu pilsētu uzsākt jaunu dzīvi. Keins uzzina, ka kāds viņa arestēts noziedznieks Frenks Millers (Ians Makdonalds) ir atbrīvots no cietuma un nolēmis ierasties pilsētā, lai atriebtos Keinam. Pilsētā visi zina, ka Millers atbrauks ar vilcienu tieši pusdienas laikā. Viņa banda, trīs noziedznieki, jau gaida viņu ierodamies. Keins nolemj stāties Milleram pretī, cerot uz pilsētnieku atbalstu, bet tiem nepietiek drosmes. Keins paliek viens pret četriem. Divus bandītus Keinam izdodas nošaut, bet viņš pats tiek ievainots. Tad Eimija, aizstāvot vīru, nošauj trešo bandītu, bet Millers Eimiju sagūsta, lai izvilinātu Keinu no aizsega. Eimijai izdodas uz mirkli novērst Millera uzmanību, Keins izdara šāvienu un Millers ir miris. Filmas beigās Keins nosviež pilsētnieku priekšā savu šerifa zvaigzni un kopā ar Eimiju dodas prom no pilsētas.
Džordžs Tomass

Biogrāfija

Šahu iemācījusi spēlēt māte, Edīte Tomase, kas bijusi pirmā sieviešu šaha turnīrā uzvarētāja Hastingsā 1895. gadā. 1896. gadā simultānspēles seansā pārspējis toreizējo Pasaules šaha čempionu Emanuelu Laskeru. 1911. gadā uzvarējis Londonas šaha kluba čempionātā, bet 1920. gadā piedalījies pirmajā Lielbritānijas šaha čempionātā, kurā izcīnījis otro vietu.
1923. un 1934. gadā uzvarējis Lielbritānijas šaha čempionātos. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts. 1924. gadā Vestonā bijis otrais aiz Makša Eives. 1935. gadā sasniedzis lielāko panākumu savā šahista karjerā, kad kopā ar Maksu Eivi un Salo Floru dalījis pirmo vietu tradicionālajā Hastingsas šaha turnīrā, apsteidzot Hosē Raulu Kapablanku un Mihailu Botviņņiku, kurus uzvarējis savstarpējās partijās. Pārstāvējis Anglijas komandu Pasaules šaha olimpiādē, kurā piedalījies 7 reizes (1927, 1930-1939). Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (1927), bet individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta (1927) un sudraba (1931) medaļas. Par panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Tomasam kā vienam no piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1958. gadā - starptautiskā arbitra nosaukumu. Tikai 69 gadu vecumā Tomass pārstājis piedalīties nopietnos šaha turnīros.
Tomasa sportiskās intereses neaprobežojās tikai ar šahu. No 1906. līdz 1928. gadam 21 reizi uzvarējis Anglijas badmintona čempionātos All England Open Badminton Championships, turklāt četrus no šiem tituliem izcīnījis vīriešu vienspēlēs (1920–1923). 1923. gadā sarakstījis grāmatu The Art of Badminton ("Badmintona māksla"). 
1949. gadā pēc Tomasa idejas tika noorganizētas pirmās starpvalstu badmintona komandu sacensības, kuras vēlāk viņam par godu tika nosauktas par Thomas Cup ("Tomasa kauss"). No 1950. līdz 1952. gadam bijis Anglijas badmintona asociācijas prezidents. 1996. gadā uzņemts Pasaules badmintona slavas zālē.
Sekmīgi spēlējis arī tenisu. No 1905. līdz 1926. gadam regulāri piedalījies Vimbldonas čempionātos, kur lielāko panākumu guvis 1911. gadā, kad aizkļuvis līdz ceturtdaļfinālam. Trīs reizes piedalījies šā turnīra astotdaļfinālos (1908, 1909, 1922).
Mihaels Hildebrands

Dzīvesgājums

Dzimis 1433. gadā Tallinā kā tirgotāja dēls, mācījies turienes skolā. 1451. gadā sāka studēt Leipcigas universitātē, ieguvis kanonisko tiesību doktora grādu. 1477. gadā kļuva par Livonijas ordeņa mestra Bernarda Borha sekretāru. No 1478. līdz 1480. gadam uzturējās Romā.
1484. gadā pēc ordeņa mestra ieteikuma viņam piedāvāja kļūt par Rīgas arhibīskapu, tādēļ viņš devās uz Romu pie pāvesta. Sakarā ar mestra Bernarda krišanu nežēlastībā tika ieslodzīts pāvesta cietumā, tomēr beidzot apstiprināts par arhibīskapu un "prūšu, kuršu, latvju, līvu un igauņu zemes metropolītu". No 1484. līdz 1491. gadam uzturēja draudzīgas attiecības ar Livonijas ordeni un nostājās tā pusē strīdos ar Rīgas pilsētu.
1486. gadā bija spiests apstiprināt iepriekšējās Rīgas arhibīskapijas bruņniecības privilēģijas, ko tā bija panākusi virsbīskapa Silvestra laikā. 1494. gadā noslēdza līgumu ar saviem vasaļiem par aizbēgušo zemnieku izdošanu. 1502. gadā personīgi piedalījās Livonijas ordeņa mestra Valtera Pletenberga karagājienā pret Pleskavas un Maskavijas karaspēkiem, gūstot uzvaru kaujā pie Smoļinas ezera.

Dokumenti

Rusova hronika:
"Valters Pletenbergs, 41. Vācu ordeņa mestris tapa ievēlēts 1495.gadā. [..] Pletenberga laikā bija sekošie pēc kārtas Rīgas virsbiskapi: Miķelis Hildebrands, Rēveles pilsoņa dēls, Kaspars Linde, Jānis Blankfelds, Tomāss Šenings, Rīgas birģermeistara dēls, un beidzot Brandenburgas markgrafs Vilhelms, kuŗš bija 19. un beidzamais Rīgas virsbiskaps ordeņa laikā".