Matemātiķis

Matemātiķis ir persona, kurai matemātikā ir plašas zināšanas, un kura tās izmanto savā darbā, parasti risinot dažādas matemātiskas problēmas.Matemātiķi savā darbā izmanto skaitļus, datus, matemātiskos modeļus un rēķināšanu. Matemātiķi veicina arī tālāku matemātikas attīstību.
Ievērojamākie matemātiķi ir Kārlis Frīdrihs Gauss, Leonards Eilers, Evarists Galuā, Pāls Erdēšs un citi.

Vēsture

Šajā nodaļā apskatīta matemātiķu (kā personu) vēsture. Lai iegūtu informāciju par matemātikas vēsturi, skatiet sadaļu matemātikas vēsture.
1938. gadā Amerikas Savienotajās valstīs matemātiķi tika pieprasīti kā skolotāji, mehānisko kalkulatoru operatori, mehāniskie inženieri, grāmatveži, grāmatvedības revidenti un aktuāra statistiķi. 
Viens no senākajiem un zināmākajiem matemātiķiem ir Taless no Milētas (aptuveni 624.-546.g. p.m.ē.); viņš tiek dēvēts par pirmo īsto matemātiķi un pirmo cilvēku uz kuru attiecināmi matemātiskie atklājumi. Viņš pierādīja kā izmantot deduktīvos spriedumus ģeometrijā, izmantojot četras neizbēgamās sekas no Talesa teorēmas. 
Atpazīstamo matemātiķu skaits auga, kad Pitagors no Samas (aptuveni 582.-507.g. p.m.ē.) nodibināja Pitagoriešu skolu, kuras pārliecība bija, ka matemātiķi valda pār visumu un kuras moto bija :"Viss ir skaitļos."  Pitagorieši ieviesa terminu "matemātika", kā arī sāka attīstīt matemātikas zinātni. Par pirmo sievieti - matemātiķi vēsturē tiek uzskatīta Hipātija no Aleksandrijas (aptuveni 350.-415.g. p.m.ē.). Tā kā viņas tēvs bija bibliotekārs Lielajā bibliotēkā, viņai bija iespēja uzrakstīt daudzus darbus praktiskajā matemātikā. Politiskas nesaprašanās dēļ, uzskatot, ka viņa ir iesaistīta kādā nodarījumā, Aleksandrijas kristiešu kopiena sodīja Hipātiju, izģērbjot viņu un noplēšot viņas ādu ar gliemeņu čaulām (dažos avotos minēti jumta dakstiņi).
Zinātne un matemātika Islāma pasaulē viduslaikos attīstījās dažādos virzienos, galvenokārt finansējot zinātniekus. Plaši attīstītais mecenātisms, un spēcīga intelektuālā politika, ko ietekmēja varas pārstāvji, panāca to, ka zinātne attīstījās daudzos reģionos. Daudzi kalifi  ieguldīja līdzekļus, lai zinātniskie teksti tiktu tulkoti no citām valodām, šī procesa ietekmē bieži gadījās, ka tulki kļuva par ekspertiem tekstiem, kuri tika tulkoti, tādējādi viņi spēja attīstīt tulkotās idejas un paplašināt matemātikas zinātni. Tā kā šīs zinātnes ieguva uzmanību no aristokrātijas, arvien vairāk zinātnieki tika aicināti apgūt dažādas zinātnes. Kā viens no piemēriem tulkiem- matemātiķiem ir minams Al-Horezmī. Zinātniekiem, kas strādāja musulmaņu pasaulē vērojama iezīme, ka visbiežāk viņi spēja orientēties vairākās matemātikas nozarēs. Piemēram, Alhazens veica pētījumus optikas, matemātikas un astronomijas nozarēs.
Renesanse uzlika palielinātu uzsvaru matemātikas zinātnei Eiropā. Laika periodā, kad notika pāreja no feodālās un baznīcas kultūras uz galvenokārt laicīgo kultūru, daudzi ievērojami matemātiķi darbojās citās profesijās, piemēram, Luka Pačoli (grāmatvedības ieviesējs), Nikolo Fontana Tartalja (ievērojams inženieris un grāmatvedis), Džerolāmo Kardāno (varbūtību teorijas un binomiālās teorijas pamatlicējs), Roberts Rekorde (fiziķis), Fransuā Vjets (jurists un matemātiķis).
Laikam ejot, daudzi matemātiķi nonāca universitātēs. 17. gadsimtā uzsvars uz brīvu domāšanas veidu un eksperimentēšanu sākas izplesties vecākajās Anglijas universitātēs, piemēram, Oksfordas Universitātē tam uzmanību sāka pievērst zinātnieki Roberts Huks un Roberts Boils, kā arī Kembridžas Universitātē, kur fizikas un matemātikas pasniedzējs bija Īzaks Ņūtons.19. gadsimtā lielākajai daļai Eiropas universitāšu mērķis bija nevis "atgremot zināšanas", bet "mudināt uz produktīvu domāšanu".1810. gadā Humbolts pārliecināja Prūsijas karali uzcelt universitāti Berlīnē, kuras mācību process balstītos Frīdriha Šleiermahera liberālajās idejās. Mērķis bija parādīt zināšanu atklāšanas procesu un iemācīt studentiem "izmantot zinātnes pamatlikumus savā domāšanā".
Anglijas universitātes šajā laika periodā pielāgoja dažas mācīšanas pieejas itāļu un vācu universitātēm, bet tā kā apgaismības laikmetā tur jau bija radušies zināmi uzskati par domāšanas brīvību un autonomiju, daudzas izmaiņas nebija nepieciešamas, jo tās jau atbilda Humbolta idejām. Oksfordas un Kembridžas universitātes uzsvēra pētījumu nozīmīgumu, attīstot Humbolta idejas, pat vairāk, nekā universitātes Vācijā, kas bija pakļautas valsts varai.
19. un 20. gadsimtā zinātne (iekļaujot matemātiku)  kļuva par fokusu universitātēs. Studenti varēja vadīt izpētes darbu semināros vai laboratorijās un izstrādāt doktora disertācijas ar daudz dziļāku zinātnisko pamatojumu.  Pamatojoties uz Humbolta idejām, Berlīnes universitātes misija bija pilnveidot zinātnisko pieredzi. Vācijas universitātēs tika veicināta profesionāla, birokrātiski regulēta zinātniskā izpēte, ko veica labi aprīkotās laboratorijās, pretēji tam, kā izpētes tika veiktas Anglijā un Francijā, kur tas notika privātajās laboratorijās. Taču jāpiebilst, ka Rīegs norāda, ka Vācijas sistēma ir atbildīga par attīstību modernajās pētniecības metodēs, jo tās mērķis bija : brīvība zinātniskajās izpētēs, priekšmetu pasniegšanā un mācīšanās procesā."