google/wiki40b huggingface dataset:
Vecpiebalgas pagasts

Daba

Vecpiebalgas pagasts atrodas Vidzemes augstienes centrālajā daļā, Piebalgas paugurainē. Gleznainās Vecpiebalgas apkārtnes ainavas kopš 1977. gada ir ieļautas aizsargājamā dabas teritorijā Vecpiebalgas aizsargājamo ainavu apvidū.

Upes

Dzērvīte, Gailīšupīte, Gauja, Gaujiņa, Ogre, Tulija.

Ezeri

Alauksts, Gailītis, Tauns, Zobols.

Vēsture

1935. gadā Vecpiebalgas pagasta platība bija 187,6 km² un tajā bija 3766 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Vecpiebalgas, Alauksta, Ineša un Jaudzumu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Vecpiebalgas ciemam 1954. gadā pievienoja Alauksta ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā administratīvi teritoriālās reformas rezultātā pagastu kopā ar četrām citām apkārtējām pašvaldībām apvienoja Vecpiebalgas novadā.

Apdzīvotās vietas

Aļmi, Augstlīči, Baltaci, Beitēni, Brekti, Cepļi, Gulbji, Ģibuļi, Kabulēni, Kriemeļi, Kūrēni, Kurmji, Ķāķi, Lībieši, Ļūdiņi, Meirēni, Mūrnieki, Purgaiļi, Ragaiņi, Roznēni, Smetes, Spuldzēni, Staņaudi, Tašķēni, Tomuļi, Vecpiebalga, Veļķumuiža, Vēveri, Vīndedzes, Zeikari, Zēniņi.

Sports

Vecpiebalgas pagastā norisinās tradicionālais ikgadējais tautas slēpojums "Apkārt Alaukstam". Slēpojums notiek jau kopš 1984. gada un katru gadu pulcē gandrīz 1000 distanču slēpotāju.
Dižciltīgie

Dižciltīgie ir sabiedrības šķira, pie kuras pieder no senām un ievērojamām dzimtām cēlušies cilvēki, kas parasti sabiedrībā ieņēma īpašu stāvokli. Nereti dižciltīgie veidoja augstāko, privileģēto valdošās šķiras slāni un bija daļa no aristokrātijas.
Rādeberga

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1219. gadā.

Ekonomika

Pilsētā atrodas 1872. gadā dibinātā alusdarītava Radeberger. Šeit atrodas elektronikas uzņēmums PRETTL Electronics AG.

Cilvēki

Rādeberga ir Vidzemes ģenerālsuperintendanta Kārļa Gotloba Zontāga (Carl Gottlob Sonntag, 1765-1827) dzimtā pilsēta.
Dienvidu upesūdrs

Izskats

Dienvidu upesūdrs ir vidēja auguma ūdrs. Tā ķermeņa garums ir 100—116 cm, astes garums 35—46 cm. Tā ķermenis kā visiem ūdriem ir slaids, garš un cilindrisks. Kājas īsas un spēcīgas. Dienvidu upesūdriem ķepas ir ar peldplēvēm un asiem nagiem. Priekškājas ir īsākas par pakaļkājām, tādējādi uzlabojot dzīvnieka spēju peldēt. Kad ūdrs peld lēni, tas airējas ar visām 4 pleznotajām kājām. Kad ūdrs nirst vai peld ātri, priekškājas tiek cieši piespiestas pie ķermeņa, bet pakaļkājas kopīgi ar spēcīgu astes propellerveida kustību stumj ūdru cauri ūdenim. Galva apaļa un it kā viegli saplacināta. Ausis nelielas, apaļas, novietotas zemu. Purns īss, plats un noapaļots, ar biezām ūsām. Kakls īss, spēcīgs, tikpat plats kā galva. Acis novietotas augstu un plati. Dienvidu upesūdra aste ir koniska un muskuļota. Ausis un nāsis nirstot noslēdzas. Mātītēm ir 4 piena dziedzeri.
Dienvidu upesūdra kažoks izskatās kā no samta. Pavilnas garums ir 7—8 mm, akotspalva 15—17 mm. Akotspalva saglabā mīksto un silto pavilnu sausu, kamēr ūdrs ir ūdenī. Atšķirībā no citiem jūras zīdītājiem ūdriem nav zemādas tauku, kas tos sargātu no aukstuma. Kažoka krāsa uz muguras ir tumši brūna, kas kontrastē ar sidrabaini gaišo pavēderi.

Barība

Dievidu upesūdri atkarībā no vietas, kur tie ir apmetušies, medī dažādas zivis un vēžveidīgos. Pie izdevības tie neatsakās no moluskiem un putniem.

Uzvedība un vairošanās

Dienvidu upesūdri ir vientuļnieki, izņemot mātītes ar mazuļiem. Abi dzimumi ir aktīvi nakts laikā. Dzimumbriedumu tie sasniedz 3 gadu vecumā. Riesta laiks sākas ziemā un beidzas pavasarī. Grūsnības periods ir ļoti dažāds. Tas var sasniegt 10—12 mēnešus, lai gan mazuļi attīstās apmēram 2 mēnešu laikā. Mātītei ir embrioniskā diapauze un tā var atlikt embrija attīstību, lai mazuļi dzimtu pavasarī.
Alā, kurā ir iekārtota miga, piedzimst 1—4 mazuļi, bet visbiežāk 1 vai 2. Tikko dzimuši ūdrēni ir bezpalīdzīgi un akli. Pirmos mēnešus tie pavada migā tikai guļot un zīžot mātes pienu. Dienvidu upesūdra piens ir ļoti trekns, un mazuļi ātri aug. Pēc mēneša tiem atveras acis un mātes noķerto medījumu tie sāk ēst 7 nedēļu vecumā. Apmēram 3 mēnešu vecumā tie sāk sekot mātei un peld tai visur līdzi. Un 4 mēnešu vecumā tie spēj jau paši nomedīt barību. Mazuļi paliek kopā ar māti pirmo gadu. Dienvidu upesūdriem tikai 1% savvaļā dzīvo līdz 10 gadiem, lielākā daļa nomirst ātrāk.
Carnikava (stacija)

Vēsture

Carnikavas stacija tika atklāta 1933. gadā.
Mūsu zeme (dziesma)

"Mūsu zeme" jeb "Daugav’ abas malas" ir Jāņa Norviļa patriotiska latviešu kora dziesma jauktajam korim. Dziesmas vārdi ir daļa no Raiņa poēmas (sērdieņu dziesmas) "Daugava", kas sacerēta Šveicē Pirmā pasaules kara laikā un pabeigta 1918. vai 1919. gadā. Tās pirmais izdevums parādījās Bermontiādes laikā 1919. gada septembrī.
1935. gadā Siguldas jauktā kora vadītājs un Siguldas Dziesmu dienu virsdiriģents Jānis Norvilis ar dzejojuma Daugav’ abas malas vārdiem sacerēja kora dziesmu. 
Pēc Otrā pasaules kara Norviļa "Daugav’ abas malas" un "Svēts mantojums" bija visbiežāk dziedātās dziesmas trimdas latviešu nacionālos sarīkojumos.
Dziesmu pēc vairāk nekā 40 gadu aizlieguma atkal publiski dziedāja 1988. gada 7. oktobra tautas manifestācijā "Par tiesisku valsti" Mežaparka Lielajā estrādē, vēlāk arī citos Atmodas laika masu pasākumos. 
"Daugav’ abas malas" bija iekļauta 1990. gada XX Vispārējo latviešu Dziesmu svētku programmā, kad to dziedāja Dziesmu svētku kopkoris. 
2018. gadā "Mūsu zeme" ieguva 90. vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.
XaTcobeo

Lidojuma gaita

XaTcobeo tika palaists 2012. gada 13. februārī 10:00 UTC ar nesējraķeti Vega no Gviānas kosmiskā centra. Vega, kas ir vairāku Eiropas valstu kopražojums, šis bija pirmais lidojums. Kopā ar XaTcobeo tika palaisti arī pavadoņi LARES, ALMASat-1, PW-Sat, UNICubeSAT, ROBUSTA, e-st@r, Goliat un MaSat-1.
Nortropa rags

Nortropa rags (angļu: Cape Northrop) ir zemesrags Antarktīdas pussalas austrumos Antarktīdā. Izvietojies Vairlvinda līča ziemeļu malā un to no visām pusēm ieskauj Larsena šelfa ledājs. Atdala Foina krastu ziemeļos no Boumena krasta dienvidrietumos.
Zemesragu koordinātās 67°30'S 62°45'W 1928. gada decembrī no lidmašīnas nofotografēja austrāliešu polārpētnieks Huberts Vilkinss un nosauca to par godu viņa ekspedīcijā lietotās Lockheed lidmašīnas konstruktoram Džonam Knudsenam Nortropam (John Knudsen Northrop). 1947. gada decembrī apvidu apsekoja FIDS ekspedīcija no Hopbejas stacijas un sakarā ar to, ka Vilkins līdz tam laikam nebija publicējis zemesraga aerofotogrāfijas, tika izlemts Nortropa raga nosaukumu piešķirt zemesragam tagadējās koordinātās.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Ogres novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Ogres novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Kolobžega

Vēsture

Vēsturiski līdz Otrajam pasaules karam pilsēta pazīstama arī ar vācisko nosaukumu Kolberga (vācu: Kolberg). Kolobžega radusies kā slāvu cilts pomerāniešu sāls ieguves centrs. Pirmā apmetne nodibinājās netālu no mūsdienu pilsētas.
12. gadsimta beigās vietējie feodāļi kļuva par Dānijas un Svētās Romas impērijas vasaļiem. Apvidū ienāca vācieši un netālu no vecās apmetnes nodibināja mūsdienu pilsētu, kam 1255. gadā tika piešķirtas Lībekas tiesības. 1276. gadā Kolberga kļuva par Kamminas bīskapu rezidences pilsētu. 1361. gadā Kolberga kļuva par Hanzas locekli. 1534. gadā, reformācijas rezultātā, bīskapija tika sekularizēta.
Trīsdesmitgadu kara laikā 1644. gada 1. jūlijā pilsētas pievārtē notika Kolbergas tīreļa kauja, kurā dāņu flote sakāva zviedru floti. Vestfāles miera rezultātā 1648. gadā Kolberga nokļuva Brandeburgas - Prūsijas (vēlākās Prūsijas karalistes) teritorijā. Septiņgadu kara laikā pilsētu ieņēma krievu karaspēks Pjotra Rumjanceva-Zadunaiska vadībā. Napoleona karu laikā Kolbergu aplenca Napoleona karaspēks, pilsēta izturēja aplenkumu no 1807. gada 26. aprīļa līdz 2. jūlijam, kamēr tika noslēgts Tilzītes miers.
Otrā pasaules kara laikā Kolberga tika pasludināta par cietoksni (Festung), bet 1807. gada Kolbergas aplenkuma motīvs tika izmantots pēdējai lielbudžeta krāsainajai propagandas filmai "Kolberga", kuras pirmizrāde notika 1945. gada 30. janvārī, kad lielākā daļa Vācijas kinoteātru vairs nefunkcionēja. No 1945. gada 4. līdz 18. martam pilsētas apkārtnē notika Kolbergas kauja, kuras rezultātā kaujas apstākļos tika evakuēti pilsētas vācu iedzīvotāji, bet pilsēta sagrauta. Pēc kara vēl atlikušie vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet pilsētā ieradās poļu iedzīvotāji, lielākoties no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Rimma Bilunova

Biogrāfija

Šahu sākusi spēlēt vienpadsmit gadu vecumā, kad dzīvojusi Čeļabinskā. Beigusi Čeļabinskas politehnisko institūtu ar radioinženiera diplomu. Līdz 1970. gadam strādājusi savā specialitātē, pēc tam pārgājusi uz darbu, kas bijis saistīts ar šaha dzīves organizāciju. No 1970. līdz 1976. gadam strādājusi PSRS Bruņoto spēku centrālajā šaha klubā, bet no 1976. gada līdz aiziešanai pensijā strādājusi PSRS Centrālajā šaha klubā. No 1983. līdz 1988. gadam bijusi PSRS sieviešu šaha izlases galvenā trenere. Pēc aiziešanas pensijā strādājusi Krievijas šaha federācijas veterānu komisijā.
Divas reizes uzvarējusi Krievijas sieviešu šaha čempionātos (1966, 1968) un PSRS Bruņoto spēku sieviešu šaha čempionātos (1966, 1968). Septiņas reizes piedalījusies PSRS sieviešu šaha čempionātu finālos (1962, 1963, 1964, 1967, 1968, 1971, 1974), kuros labākos rezultātus sasniegusi 1967. gadā, kad dalījusi 5.-10. vietu, un 1968. gadā, kad ieņēmusi 6. vietu. 1966. gadā saņēmusi PSRS sporta meistares šahā nosaukumu.
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte, tajā skaitā izcīnījusi pirmo vietu Vladimirā (1967) un otrās vietas Oradjā (1975), Budapeštā (1973, 1985).
Par panākumiem turnīros FIDE 1968. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
LZ 129 Hindenburg

LZ 129 Hindenburg bija Vācijas komerciālais dirižablis, kas paredzēts pasažieru pārvadājumiem. Tas bija Hindenburg klases dirižabļu ievērojamākais, vadošais lidaparāts un savas uzbūvēšanas brīdī lielākais lidaparāts pasaulē. Dirižablim bija dūralumīnija struktūra. Vienlaikus tas varēja uzņemt 50—72 pasažierus. Hindenburg bija 245 metrus garš, tā diametrs bija 41,18 metri. Tas varēja attīstīt 135 km/h lielu ātrumu.
Gaisa kuģis nosaukts Vācijas prezidenta Paula fon Hindenburga vārdā.
LZ 129 Hindenburg projektēja un būvēja cepelīnu uzņēmums Luftschiffbau Zeppelin. To būvēja laikā no 1931. līdz 1936. gadam. Pirmais lidojums ar to notika 1936. gada 4. martā, kopumā līdz 1937. gadam notika 63 lidojumi, līdz 6. maijā tas avarēja un nodega, nosēžoties Leikhērstā ASV.
VSS Enterprise

VSS Enterprise (astes numurs N339SS) bija suborbitālā kosmoplāna SpaceShipTwo Model 339 klases pirmais eksemplārs. To pēc Virgin Galactic pasūtījuma izgatavoja uzņēmums The Spaceship Company. VSS Enterprise iznīcināts katastrofā 2014. gada 31. oktobrī, kurā gāja bojā viens pilots, bet otrs tika nopietni ievainots.
Raķešplāns ieguvis nosaukumu, iedvesmojoties no televīzijas seriāla Star Trek, kurā figurēja kosmosa kuģis USS Enterprise. Arī Space Shuttle prototipa kosmoplānam bija nosaukums Enterprise.
VSS Enterprise publiski pirmoreiz demonstrēts 2009. gada decembrī. Pirmais lidojums (bez pilotiem, pievienots nesējlidmašīnai White Knight Two) notika 2010. gada 22. martā. Pirmais lidojums ar pilotiem (pievienots nesējlidmašīnai) veikts 2010. gada 15. jūlijā. Pirmais autonomais pilotējamais lidojums notika 2010. gada 10. oktobrī. 2013. gada 29. aprīlī, pēc 25 planēšanas režīma lidojumiem, veikts pirmais lidojums ar iedarbinātu raķešdzinēju.
2014. gada 31. oktobrī VSS Enterprise virs Mohaves tuksneša veica lidojumu ar raķešdzinēju. Lidojuma mērķis bija izmēģināt modificētu dzinēju. Raķešplānu pilotēja Pīts Sībolds (Pete Siebold) un Maikls Olsberijs (Mike Alsbury). Pēc atvienošanās no nesējlidmašīnas, autonomā lidojuma laikā kosmoplāns izjuka. Vienam pilotam izdevās katapultēties, un ar nopietniem ievainojumiem viņš nogādāts slimnīcā. Otrs pilots Maiks Olsberijs gāja bojā.
Avārijas izmeklēšanu veica Nacionālā transporta drošības padome (NTSB). 2015. gada 28. jūlijā tika sniegts izmeklēšanas komisijas atzinums. Avārijas cēlonis bijis cilvēciskais faktors. Pilots, kurš gāja bojā, par agru ir atbrīvojis astes daļu, laikā, kad darbojās raķešdzinējs un tika pārsniegta skaņas barjera. Rezultātā lidaparāts tika strauji nobremzēts. Tika atzīmēts, ka konstrukcijā nebijusi paredzēta aizsardzība pret šādiem gadījumiem, tāpat arī piloti nav bijuši pienācīgi apmācīti.
Šeibenberga

Vēsture

Dibināta 1522. gadā.
Hartwall

Vēsture

1836. gada 2. februārī Somijas Senāts atļāva Viktoram Hartvalam (Victor Hartwall) iepildīt pudelēs un tirgot minerālūdeni. Viņš Helsinkos atvēra Ziemeļvalstīs pirmo minerālūdens ražotni. Hartvala dēls Augusts Lugvigs turpināja tēva biznesu, sāka minerālūdens tirgošanu uz ielas kioskos. 1860. gados sāka piedāvāt minerālūdeni, sajauktu ar sulu.
1949. gadā sākta Hartwall Jaffa dzēriena ražošana. 1952. gadā Helsinku Olimpiskajām spēlēm tika izlaists alkohola kokteilis Gin Long Drink. Hartwall alus biznesā iesaistījās 1966. gadā, nopērkot alus ražotāju Lauritsalā.
1991. gadā Hartwall un Zviedrijas Pripps Bryggeriet izveidoja kopuzņēmumu Baltic Beverage Holding; tas Igaunijā iegādājās alus ražotāju Saku. 1994. gadā uzņēmuma akcijas sāktas kotēt Helsinku biržā. 1999. gadā sākās sadarbība ar PepsiCo.
2002. gadā Hartwall apvienojās ar Apvienotās Karalistes Scottish & Newcastle; Hartwall akcijas pārtrauktas kotēt biržā. 2003. gadā Lahti atvērts ultramoderns ražošanas un loģistikas centrs. 2008. gada 29. aprīlī Nīderlandes Heineken un Dānijas Carlsberg nopirka Scottish & Newcastle, un Hartwall Somijas operācijas nokļuva Heineken īpašumā
2013. gadā Hartwall pārdots Dānijas dzērienu ražotājam Royal Unibrew.
Tērbatas latviešu studentu rakstniecības vakari

Tērbatas latviešu studentu rakstniecības vakari (T.L.R.V.) bija neoficiāli Tērbatas latviešu studentu jeb "draugu" saieti kopš 1870. gada, no kuriem 1882. gadā izveidojās pirmā latviešu studentu korporācija Lettonia. Saietu mērķi bija latviešu tautas garīgās attīstības veicināšana, tās vēstures pētīšana, valodas un skolu attīstība.

Vēsture

Par kustības pirmsākumu var uzskatīt 1856. gada februārī Tērbatas Universitātes studentu dibinātos "Tērbatas latviešu vakarus". Lai arī no 31 dibinātāja tikai septiņi bija latvieši (pēc tam pievienojās vēl 11), taču Krišjānis Valdemārs, Jānis Zakranovičs, E. Grīnhofs, Krišjānis Barons tika ievēlēti šī nodibinājuma vadošajos amatos. 1857. gadā Krišjānis Valdemārs ar saviem domubiedriem nodibināja studentu korporāciju Fraternitas Academica Dorpatensis. Kad 1858. un 1859. gadā lielākā vakarnieku daļa beidza studijas un atstāja Tērbatu, latviešu elements korporācijas dzīvē zaudēja svaru. Jaunā korporācija nespēja piemēroties pārējo vācbaltiešu studentu korporāciju principiem un 1861. gada 28. februārī to izslēdza no Tērbatas šaržēto konventa.
1870. gada 18. februārī Tērbatas Universitātes students Kronvaldu Atis ar saviem divdesmit domu biedriem nosūtīja apsveikuma telegrammu Rīgas Latviešu biedrības jaunā nama iesvētīšanas reizē. 19. februāra vakarā visi telegrammas parakstītāji sapulcējās atzīmēt Rīgas Latviešu biedrības svētkus un nolēma atjaunot regulāras vakarnieku sanāksmes, kas tika nodēvētas par Tērbatas latviešu studentu rakstniecības vakariem. Savu iekšējo uzbūvi un organizāciju T.L.R.V. draugi gandrīz pilnībā veidoja uz studentu korporāciju principiem. Vakaru dibinātāji bija Atis Kronvalds, Frīdrihs Grosvalds, Atis Grīnbergs, Eižens Zemmers un citi.
1881. gada 3. decembrī draugu organizēcijai tika pieņemts nosaukums "Fraternitas Lettonica", kas 1882. gada 20. februārī tika mainīts ar nosaukumu "Lettonia".
Bills Marijs

Biogrāfija

Dzimis Ilinoisas štatā īru katoļu izcelsmes ģimenē, kurā bija deviņi bērni. Par aktieriem kļuva vēl trīs no Mariju ģimenes dēliem: Džons, Džoels un Braiens.
Bills Marijs kļuva pazīstams ar darbību televīzijas seriālā Saturday Night Live, divus gadus vadījis arī Weekend Update ar Džeinu Kērtinu, vēlāk filmējies dažādās komēdijfilmās, tai skaitā Meatballs (1979), Caddyshack (1980), "Spoku mednieki" (1984), What About Bob? (1991) un "Murkšķa diena" (1993). Vēl ir attēlojis lomas filmās "Rašmoras skola" (Rushmore, 1998), "Karaliskie Tenenbaumi" (2001), The Life Aquatic with Steve Zissou (2004), Broken Flowers (2005), "Gaismas pilsēta" (2008), "Lieliskais Lapsas kungs" (2009), "Mēness lēkta karaļvalsts" (2012) un citās filmās.

Apbalvojumi

Marijs guva kritiķu atzinību par tēlojumu filmā "Pazudis tulkojumā" (2003), par ko saņēma Zelta Globusa balvu un BAFTA kino balvu, kā arī tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Vēl piecas reizes nominēts Zelta Globusa balvai — par lomām filmās "Spoku mednieki", "Rašmoras skola", Hyde Park on Hudson (2012), Olive Kitteridge (2014), St. Vincen' (2014).
Par lomām televīzijā trīs reizes nominēts Emmy balvai, no kurām divas reizes to ieguvis — par lomām TV seriālā Saturday Night Live (1975) un TV miniseriālā Olive Kitteridge (2014).
Imants Freimanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1890. gada 1. maijā (19. aprīlī pēc VS) Jaunsvirlaukas pagasta Īslīces pusmuižā (Isliz) skolotāja Jura (Georga) Freimaņa un viņa sievas Olgas, dzimušas Bandrevicas, ģimenē.  
Mācījās Jelgavas reālskolā (1903-1906), studēja Pēterburgas Elektrotehniskajā institūtā (1907-1913), piedalījās Rīgas un Roņu salas radiostaciju būvē (1911—1912).    
Institūtu viņš pabeidza 1913. gadā ar inženiera elektriķa diplomu, papildinājās Berlīnes radiorūpnīcā Telefunken un britu Marconi Company netālu no Londonas.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā sāka strādāt par laborantu Petrogradas Elektrotehniskajā institūtā, nodarbojās ar radioaparatūras izgatavošanu Krievijas impērijas kara flotes vajadzībām.  
Projektēja lieljaudas radiostaciju pie Vladivostokas sakariem ar Klusā okeāna karakuģiem (1916—1917). 
1917. gadā kļuva par Petrogradas Elektrotehniskā institūta (PEI) Radiotehnikas katedras vadītāju. Pēc Oktobra revolūcijas 1918. gadā piedalījās Krievijas Radioinženieru biedrības dibināšanā, Krievijas pilsoņu kara laikā 1919. gadā viņu mobilizēja Sarkanajā armijā, kur viņš darbojās kā Galvenās kuģubūves pārvaldes Mīnu nodaļas radists. 1919. gada augustā viņš pieteica izgudrojumu daudzkanālu sakaru jomā. 
Līdztekus strādāja pie maģistra disertācijas "Par radiotīklu līdzības likumiem", ko aizstāvēja 1921. gadā. Izveidoja elektrovakuuma laboratoriju, bija PEI Elektrofizikālās fakultātes dekāns (1922—1925). 1922. gadā nodibināja radioamatieru pulciņu, lasīja vairākus radiotehnikas pamatu un speciālos (elektrovakuuma tehnika, radiomērījumi) kursus arī Kara flotes akadēmijā un Kara inženieru akadēmijā.
1920. gadu otrajā pusē saslima ar plaušu tuberkulozi, miris 1929. gada 8. februārī Ļeņingradā.
Butovas masu kapi

Butovas masu kapi jeb Butovas poligons (krievu: Бу́товский полиго́н) ir masu slepkavību vieta netālu no Drožinas (Дрожжино) ciema Maskavas apgabalā, kas ierīkota Lielā terora laikā un izmantota PSRS politisko ieslodzīto nogalināšanai. Līdz pat 1995. gadam beigām ar dzeloņstiepļi žogu apjoztais nāves lauks kā VDK "specobjekts" tika apsargāts, vēlāk nodots Krievijas Pareizticīgo baznīcas rīcībā.

Vēsture

Kamēr represiju vilnis nebija sasniedzis masveidīgu mērogu, upurus apraka dažādās Maskavas kapsētās. Maskavas NKVD galvenās ēkas, Lubjankas laukumā, pagrabā nošautos kremēja un sabēra kopējā kapā Dmitrija Donskoja klostera kapsētas teritorijā. Daudzkārt palielinoties politiskā terora upuru skaitam, kopš 1936. gada NKVD sāka izmantot divus jaunus objektus — Piemaskavas NKVD poligonu Butovā un bijušā NKVD priekšnieka Jagodas vasarnīcas teritoriju NKVD palīgsaimniecībā "Komunarka".
Pirmās masu slepkavības Butovas šautuvē veiktas 1937. gada 8. augustā, atšķirībā no Komunarkas masu kapiem, kur tika "likvidēti" PSRS nomenklatūras darbinieki un ārzemnieki, šeit nogalināja vienkāršos iedzīvotājus, arī 935 garīdzniekus. Pēc 1997.—2003. gadā apkopotajām Maskavas valdības pastāvīgās starpresoru komisijas politisko represiju upuru tiesību atjaunošanai ziņām līdz 1938. gada 19. oktobrim šeit nošauti 20 765 cilvēki Par vēlākajiem notikumiem nav pieejami dokumentāli pierādījumi. 
VDK sāka izsniegt noslepkavoto radiniekiem izziņas par patiesajiem nošaušanas datumiem tikai 1989. gadā. 
Visvairāk slepkavību pastrādāja 1938. gada februārī pēc PSKP CK politbiroja lēmuma palielināt Maskavas apgabala "nošaujamo kvotu" par 4000 cilvēkiem . Tā 1938. gada 28. februārī nošāva 562 cilvēkus.
Zināms, ka Butovas masu kapos apbedīti šeit nošautie mākslinieki Aleksandrs Drēviņš, Gustavs Klucis, Marija Leiko un citi latviešu teātra "Skatuve" aktieri un režisori, izdevniecības "Prometejs" darbinieki, kopā 1328 latvieši.

Piemiņas vieta

Lielā terora upuru apbedījumu vietu meklējumus Perestroikas laikā veica politisko represēto nevalstiskās organizācijas, tai skaitā biedrība "Memoriāls", Maskavas žurnālisti un citi entuziasti. 
Mūsdienās masu kapsēta brīvdienās atvērta apmeklētajiem un uz viena no apbedījumiem uzcelts liels krusts Krievu baznīcas jaunmocekļu piemiņai. 2007. gadā uzcelta Krievijas Jaunmocekļu baznīca Butovā.
Jūlijs Vanags

Biogrāfija

Dzimis 1903. gadā Ungurmuižas pagasta Irbessalā drēbnieka ģimenē. Mācījās Krustpils pagasta Spēles skolā. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā kopā ar vecākiem un brāli devās bēgļu gaitās uz Krieviju, turpināja mācības Vjatkas guberņas (tagadējā Kirovas apgabala) Murašu vidusskolā (1917—1919), tad Vjatkas lauksaimniecības tehnikumā (1919—1921). 
1922. gadā atgriezās Latvijā, strādāja par dzelzceļa strādnieku, koku šķirotāju, ogļu krāvēju, glābšanas laivu uzraugu Rīgas Jūrmalā, kinoteātru reklāmu zīmētāju, medicīnisko instrumentu veikala ekspeditoru un bibliotekāru Rīgas pilsētas 1. bibliotēkā. 
1927. gadā publicēja stāstu "Bankrots" laikraksta "Sociāldemokrāts" pielikumā "Literatūra un Dzīve". 1933. gadā Rīgas Strādnieku teātris iestudēja viņa lugu "Vēja pūtiens", bet 1934. gadā – kopā ar Aleksandru Čaku sarakstīto lugu "Pusnakts kuģis".
Pēc Ulmaņa apvērsuma strādāja Valsts statistiskajā pārvaldē par korektoru un statistiķi. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā piedalījās Latvijas Rakstnieku savienības dibināšanā. 1941. gada oktobrī iestājies Latviešu strēlnieku divīzijā, viņa korespondences un feļetonus iespieda avīze "Latviešu Strēlnieks". Sarakstījis vārdus Latvijas PSR himnai (kopā ar Frici Rokpelni), kas apstiprināta 1945. gadā.
Pēc kara no 1945. līdz 1946. gadam strādāja žurnālā "Karogs", no 1946. līdz 1950. gadam — Dailes teātrī, no 1954. līdz 1965. gadam — Latvijas Rakstnieku savienībā (savienības valdes sekretārs). Strādāja arī vairāku žurnālu redakcijās. Kopš 1963. gada — Padomju Savienības komunistiskās partijas biedrs.
Vairāku lugu, libretu autors (vairāki darbi tapuši sadarbībā ar citiem rakstniekiem, piemēram, Aleksandru Čaku), rakstījis kinoscenārijus, grāmatas bērniem.  Tikuši izdoti vairāki dzejoļu krājumi. Dzejā paudis padomju ideoloģiju. Nodarbojies arī ar krievu, baltkrievu, ukraiņu autoru darbu tulkošanu.
1953. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieka goda nosaukumu, 1979. gadā — Baltkrievijas PSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieka goda nosaukumu.
Miris 1986. gadā Rīgā, apbedīts Raiņa kapos.
Ledusskapis (filma)

Sižets

Jansona kundze ir kundze labākajos gados, kura sapņo par zaļu kleitu, tomēr dzīvē nepieciešamāks ir jauns ledusskapis. Filmā parādīts tas, kā Jansona kundze tiek gan pie kleitas, gan pie ledusskapja.
Nidiformis

Picea abies „Nidiformis” ir mūžzaļa, lēnaudzīga parastās egles šķirne. Šai eglei ir pundurforma ar izteiktām robežām. Skujas ir smalkākas nekā parastajai eglei. Vainags ir stingrs, kompakts. Pavasarī jaunie dzinumi maigi zaļi, kas līdz rudenim kļūst tumši zaļā krāsā. Jaunie dzinumi nedaudz izliecas uz leju, veidojot ko līdzīgu putna ligzdai. Auga mūža ilgums virs 50 gadiem. Tam ir izteikta izturība pret aukstiem klimatiskajiem apstākļiem, kaitēkļiem, kā arī pret dažādiem augsnes tipiem un pH līmeni(5,0-8,0). Atšķirībā no citām dekoratīvajām egļu šķirnēm, "Nidiformis" ir izturīga pret pavasara saules apdegumiem. Picea abies „Nidiformis” pavairo ar spraudeņiem un arī potējot. Savu īpašību dēļ šī šķirne iecienīta dekoratīvajos dārzos Ziemeļeiropā un Ziemeļamerikā. Latvijas klimata apstākļos pieaugums ir no 3-5 cm gadā.