Zaķu dzimta

Izplatība

Zaķu dzimtas dzīvnieki ir sastopami visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. To dabīgais izplatības areāls neattiecas arī uz Okeāniju un Dienvidamerikas dienvidu daļu. Piemēram, trušu introducēšana Austrālijā ir radījusi milzīgu postu Austrālijas dabai, jo šajā kontinentā trusim nav dabīgo ienaidnieku.
Latvijā ir sastopamas 2 sugas: pelēkais zaķis (Lepus europaeus), kas Latvijas teritorijā ieceļoja tikai 17. gadsimtā, un baltais zaķis (Lepus timidus).
Tomēr pēdējo gadsimtu laikā pelēkais zaķis kļuvis par dominējošo sugu.

Izskats un īpašības

Zaķu dzimtas dzīvnieki ir maza vai vidēja auguma, kas piemērojušies ātrai skriešanai, izmantojot lēkšanu. Tiem ir garas pakaļkājas, un katrai pakaļkājas pēdai ir 4 pirksti. Priekškājas ir krietni īsākas nekā pakaļkājas, un tām ir 5 pirksti. Zoles visām kājām ir matotas, kas skrienot uzlabo pēdu labāku saķeri ar pamatni. Zaķu dzimtas dzīvniekiem ir gari un spēcīgi nagi, kā arī garas un kustīgas ausis. Tiem ir ļoti laba dzirde. Acis ir lielas, un tie ļoti labi redz tumsā, kas liecina, ka pirmkārt zaķu dzimtas dzīvnieki ir nakts un krēslas dzīvnieki. Toties aste tiem ir īsas. Apmatojums ir biezs, mīksts, tā krāsa galvenokārt ir pelēka, brūna, iedzeltena, bet dažkārt balta.
Mazākais zaķu dzimtā no savvaļas dzīvniekiem ir pundurtrusis (Brachylagus idahoensis), kura ķermeņa garums ir 25–29 cm un svars 300 g. Lielākā daļa informācijas avotu kā lielāko zaķu dzimtas dzīvnieku savvaļā min plaši izplatīto pelēko zaķi (Lepus europaeus), kura ķermeņa garums ir 52–60 cm un svars 3—5 kg. Tomēr par to smagāks ir Aļaskas zaķis (Lepus othus), kura ķermeņa garums ir 50–60 cm, svars ir 3,2—6,5 kg. Liels zaķis ir arī polārzaķis (Lepus arcticus), kura svars ir 4–5 kg. Cilvēki ir selekcionējuši mājas truša šķirnes, kas ir gan ļoti mazas, gan ļoti lielas. Pasaules lielākā mājas truša garums ir 1,29 m, bet mazākais ir Nīderlandes pundurtrusis, kas pēc šķirnes standartiem nedrīkst būt smagāks par 1,13 kg.
Gan zaķi, gan truši ir zālēdāji, kas barojas ar dažādiem augiem, lapām, atvasēm, zariem, dzinumiem, augļiem un sēklām. Dažas zaķu sugas ziemas periodā barojas arī ar maitas gaļu. Barība gremošanas sistēmai iziet cauri 2 reizes. Pirmo reizi tā tiek izdalīta kā mīkstas, zaļas spiras, kuras tiek apēstas vēlreiz, un barība tikai pēc tam tiek sagremota pilnībā. Pēc otrās reizes tā izdalās kā cietas un tumšas spiras. Tāpat kā grauzējiem zaķu dzimtas dzīvniekiem ir spēcīgi un asi 4 priekšzobi (2 augšā un 2 apakšā), kas aug visu mūžu. Augšžoklī blakus centrālajiem priekšzobiem ir vēl divi priekšzobi, kas aktīvi piedalās barības graušanā un arī šie zobi aug visu mūžu. Zaķu dzimtas sugām nav ilkņu tāpat kā grauzējiem, bet tām ir vairāk dzerokļu.

Uzvedība

Zaķu dzimta ir piemērojusies dzīvei ļoti dažādos apstākļos, sākot ar tundru, mežu, purvu un beidzot ar tuksnesi. Tie ir sastopami zemienēs un kalnos. Truši mājvietai izrok alas, bet zaķi alas parasti nerok. Zaķi ir arī labāki skrējēji kā truši.
Zaķu dzimtas dzīvniekiem grūsnība ilgst 28—50 dienas, bet trušiem šis periods ir īsāks kā zaķiem. Zaķi piedzimst pilnībā attīstījušies atšķirībā no trušiem, kas piedzimst akli un nevarīgi pazemes alā. Ja pietiek barības, zaķu dzimtas dzīvnieki vairojas vairākas reizes gadā, tādējādi tie spēj ļoti ātri atjaunot vai palielināt populāciju.

Evolūcija

Senākās zināmās zaķu dzimtas sugas dzīvoja eocēna beigās. Šajā laikā zaķu dzimtas dzīvnieki bija sastopami gan Ziemeļamerikā, gan Āzijā. Evolūcijas gaitā tie attīstījās par ātri skrienošiem dzīvniekiem, izmantojot lēkšanu. Piemēram, oligocēna laika senajam zaķim Palaeolagus pakaļkājas ir daudz īsāks kā mūsdienu sugām, kas liecina, ka tie spēja skriet vairāk "klasiskā veidā" nevis ar lēcieniem. Tādējādi tie bija vairāk līdzīgi trušiem nekā mūsdienu zaķiem.