google/wiki40b huggingface dataset:
Sarkanpieres jakāns

Izskats un ieradumi

Sarkanpieres jakānam kā visām jakāniem ir garas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem, kas ļauj tam pārvietoties pa peldošu ūdensaugu lapām. Ķermenis vidēji liels, apmēram 20 cm. Sarkanpieres jakānam uz pieres ir koši sarkana sekste, kas vizuāli pagarina knābja pamatni. Knābis ir ass, vidēji garš, dzeltens ar sarkanu pamatni. Jakāna apspalvojums ir kastaņbrūns, bet kakls, pleci, vēders melns, tādēļ daudzās valodās šo sugu sauc par melno jakānu. Spārnu lidspalvas ir dzeltenzaļā krāsā, bet to var redzēt tikai lidojumā, kad spārni ir izplesti. Kājas pelēkā krāsā.
Sarkanpieres jakāni ir trokšņaini putni. Tie klaigā nepārtraukti gan lidojot, gan cīnoties, gan savstarpēji sasaucoties.
Jakāns barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām, jebko, ko var atrast uz un ap ūdensaugiem. Sarkanpieres jakāns ir lielisks peldētāja un nirējs. Tas ne tikai uzlasu visu, kas atrodams uz lapām, bet mēdz lapas apgriezt riņķī un pārmeklēt arī otru pusi. Sausās sezonas laikā jakāns uzturas mitru vietu tuvumā, brienot un pārmeklējot dubļus un dūņas.

Reprodukcija

Lai arī apspalvojums tēviņiem un mātītēm ir vienāds, mātītes ir daudz lielākas par tēviņiem. Mātītēm ir dominantā loma jakānu attiecībās. Katrai mātītei ir sava teritorija, kura tiek aizsargāta no citām mātītēm. Cīņas var būt ļoti agresīvas. Savā teritorijā mātīte pārojas ar visiem tur dzīvojošiem tēviņiem. Tēviņš uz ūdens iekārto peldošu ligzdu, mātīte tajā iedēj 4 melni iesvītrotas, brūnas olas. Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī viņš aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas. Ja olas vai cāļi kādam no tēviņiem aiziet bojā, mātīte ligzdā iedēj nākamās olas. Pēc statistikas datiem izdzīvo tikai 50% no visiem izperētajiem cāļiem. Tikko izšķīlies no olas, cālēns uzreiz spēj staigāt un meklēt barību.
Ja kādu iemeslu dēļ mātīte iet bojā, viņas teritoriju pārņem jauna mātīte. Tādā gadījumā vecās mātītes cālēniem draud briesmas, jo tos var nogalināt jaunā teritorijas saimniece, kas nogalināto cāļu vietā tēviņam ligzdā izdēj jaunas olas. Tēvs par saviem cālēniem rūpējas 2 mēnešus, mācot meklēt barību uz lapām un zem lapām Kad cālēni paaugas, tie cāļa pūkas nomaina pret pieaugušu putnu spalvām, bet to apspalvojums ir atšķirīgs. Jaunie putni ir balti ar kastaņbrūnu muguru un galvas virspusi, tiem nav arī sarkanās sekstes.
Kauņas cietoksnis

Kauņas cietoksnis (lietuviešu: Kauno tvirtovė, krievu: Кοвенская крепость) ir relatīvi labi saglabājies cietokšņa komplekss, kuru Krievijas impērijas varas iestādes uzcēla 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā ap Kauņu. Sākoties Pirmajam pasaules karam, Kauņas cietoksnis, aizņemot 65 km2 teritoriju, bija pēc platības lielākā militārā struktūra valstī.
Kad 1812. gada kara laikā Napoleons iebruka Krievijas impērijā, franču karaspēks pie Kauņas diezgan viegli forsēja Nemunu. Pēc Vācijas impērijas nostiprināšanās Krievijas impērijas varas iestādes izvirzīja jautājumu par nocietinājumu būvju celtniecību šajā stratēģiski svarīgajā vietā. Pēc Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas un Kauņas dzelzceļa tuneļa izbūves, pilsētas stratēģiskā nozīme vēl vairāk pieauga. 1879. gadā Krievijas cars Aleksandrs II pieņēma lēmumu sākt cietokšņa celtniecību.
No 1882. gada līdz 1889. gadam tika uzcelti 7 forti un 9 artilērijas baterijas (numurēti ar romiešu cipariem). No 1890. līdz 1907. gadam tika uzcelts VIII forts, bet no 1903. līdz 1911. gadam - vislielākais un modernākais cietokšņa forts - IX forts. Tika izbūvēta arī attiecīga infrastruktūra - pievadceļi, noliktavas, kazarmas utt. Garnizonam bija baznīca un kapsēta. Kauņas pilsēta tika aizliegts celt ēkas, kas augstākas par diviem stāviem. Tika uzsākta vēl 4 fortu būvniecība, tomēr līdz Pirmajam pasaules karam tos nepabeidza.
Pirmā pasaules kara laikā vācu karspēks pietuvojās Kauņas cietoksnim 1915. gada jūlijā. To aizsargāja aptuveni 90 000 karavīru. Izbūvējot dzelzceļu, pie cietokšņa tika atgādāts 42 cm kalibra mortīra Gamma-Gerät, vēlāk tika pievilkta cita artilērija. Vācu uzbrukums koncentrējās uz vecākajiem, tehniski vājākajiem fortiem (I, II un III). Relatīvi īsā laikā (11 dienās) cietoksnis krita, kritušo krievu karavīru skaitam sasniedzot 20 000. Krievu karaspēka komandieris vēl pirms cietokšņa ieņemšanas to pameta, par ko Daugavpils kara tiesa piesprieda viņam 15 gadus katorgā. 
Nodibinoties neatkarīgajai Lietuvas valstij, daļa cietokšņa infrastruktūras kalpoja militārām vajadzībām, daļa saimnieciskām vajadzībām. Vienā no cietokšņa ēkām ierīkoja pirmo Lietuvas radiostaciju. IX fortā tika ierīkots cietums. I forta pagrabā ierīkoja gāzes kameru nāvessodu izpildei.
Otrā pasaules kara laikā, sākoties PSRS okupācijai, IX forts tika izmantots kā NKVD pārsūtīšanas cietums. Pēc vācu ienākšanas IV, VI un IX fortā tika iznīcināti ebreju iedzīvotāji, bet VIII fortā ierīkota padomju karagūstekņu nometne. Pēc Otrā pasaules kara IX fortā tika ierīkots muzejs, vairāki forti tika izmantoti Padomju armijas vajadzībām. Cietokšņa komedanta ēkā izvietojās 7. gvardes desanta divīzijas štābs.
Mūsdienās IX forts kalpo kā muzejs, VII forts ir daļēji restaurēts. Bijušas Garnizona baznīcas nosaukums ir Kauņas Miķeļa baznīca, bet komendanta ēkā atrodas Lietuvas Gaisa spēku štābs.
Vahābisms

Vahābisms (arābu: الوهابية‎‎, al-Wahhābiya(h)) ir islāma doktrīna un sunnītu reliģiska kustība, kuru 18. gadsimtā radījis Muhameds Ibn Abd Al-Vahābs (Muhammad ibn Abd al-Wahhab)· Tas ir ultrakonservatīvs fundamentālistu islāma novirziens.
Vahābisma piekritējus sauc par vahābistiem jeb vahābītiem, tomēr lielākā daļa vahābistu savu ideoloģiju dēvē par „salafismu“ un sevi sauc par salafistiem. Tas tādēļ, ka vārds „vahābisms“ radies no personas vārda. Islāma fundamentālisti to uzskata par cilvēka slavināšanu, kas viņuprāt nav atļauta, tādēļ izvēlas vārdu „salafisms“, kas radies no arābu vārda „senči“ un apzīmē to, ko vahabisti uzskata par agrīno musulmaņu izpratni par islāmu.
Vahābisms ir izplatīts Arābijas pussalas valstīs, īpaši Saūda Arābijā; tās monarhu dinastijas Saūdu senči 18. gadsimtā bija pazīstami ar novirziena radītāju Al-Vahābu. Vahābisms (un salafisms) ir arī daudzu islāmistu teroristisko organizāciju, piemēram, Islāma valsts un Al-Qaeda ideoloģija. Saūda Arābija un Katara tiek vainotas ekstrēmistu ideoloģijas izplatīšanā. 2016. gada 17. augustā Hilarija Klintone rakstīja: „Kataras un Saūda Arābijas valdības [..] sniedz slepenu finansiālu un loģistisku atbalstu Islāma valstij un citām radikālām sunnītu grupām reģionā.“
Daniels Oteijs

Biogrāfija

Daniels Oteijs dzimis Alžīrā, operdziedātāju ģimenē. Jau skolas laikā viņš zinājis, ka vēlas iet vecāku pēdās un kļūt par operdziedātāju. Oteijs uzsāka karjeru muzikālās komēdijas žanrā. Neizturot iestājeksāmenus Konservatorijā, Oteijs iestājas aktiermākslas kursos un uzsāk dalību nelielās lomās, tai skaitā Nacionālā tautas teātra izrādēs. Tur viņu pamana režisors Žerārs Pires un piedāvā viņam pirmo kino lomu filmā "Agresija" (1975). Seko vēl dažas filmas, līdz franču kinokomēdiju meistars Klods Zidī Oteijam piedāvā lomu filmā "Nejēgas eksāmenos" (1980) un tās turpinājumā "Nejēgas brīvdienās" (1982). Pirmo vērā ņemamo lomu Daniels Oteijs nospēlēja Eduarda Molināra kriminālfilmā "Miljons nav nauda" (1982) un tai sekojošā, tā paša režisora filmā "Slepenā mīla" (1984). Šīs filmas uzņemšanas laukumā viņš iepazīstas ar Emanuelu Beāru. Viņu veiksmīgo duetu režisors Klods Berijs izmanto filmā "Žans de Florets" (1986) un tās turpinājumā Manon of the Spring (Manon des sources, 1986).
Daniels Oteijs kino ir attēlojis vairāk nekā 90 lomas un viņa varoņu portreti aptver ļoti plašu raksturu diapazonu — no nejēgām līdz nopietnām raksturlomām. Plašo lomu paleti labi ilustrē dalība filmās "Karaliene Margo" (1994), "Marķīzs de Sads" (Sade, 2000), "Hameleons" (Le placard, 2001), "Orfevras krastmala 36" (2004), "Sulainis" (La doublure, 2006), "Mans labākais draugs" (Mon meilleur ami, 2006) un citas.

Privātā dzīve

Daniels Oteijs ir trīs reizes precējies. No pirmās laulības ar aktrisi Annu Žisē viņam ir meita. Otrajā laulībā ar savu kinoekrāna partneri Emanuelu Beāru viņiem arī piedzima meita. Kopš 2006. gada viņš ir precējies ar gleznotāju Odiju Ambrodži. 2009. gadā viņiem piedzima dēls.

Apbalvojumi

Daniels Oteijs kopš 1987. gada 12 reizes bijis nominēts Cēzara balvai. Un divas reizes viņš to saņēma kā labākais galvenās lomas tēlotājs — 1987. gadā par lomu filmā "Žans de Florets" (Jean de Florette, 1986, režisors Klods Berijs) un 2000. gadā par dalību filmā "Meitene uz tilta" (La fille sur le pont, 1999, režisors Patris Lekonte). Par lomu filmā "Žans de Florets" Oteijs saņem arī BAFTA balvu kā labākais otrā plāna aktieris.
1993. gadā par lomu filmā Un Coeur en Hiver (1992) (režisors Klods Satī) Daniels Oteijs saņēma Eiropas Kino akadēmijas balvu, dēvētu arī par "Fēliksu".
1996. gada Kannu kinofestivālā Daniels Oteijs saņēma labākā aktiera titulu par lomu filmā "Astotajā dienā" (Le huitième jour, režisors Žaks Vandormels).
2005. gadā Daniels Oteijs atkārtoti saņēma Eiropas Kino akadēmijas balvu "Fēlikss" par lomu Mihaela Hānekes asa sižeta filmā "Apslēptais" (Caché).
1968. gada ziemas olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Grenoble par 10. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1964. gada 28. janvārī 61. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Insbrukā, Austrijā. Grenoble sacensībā par spēļu rīkošanu apsteidza Kalgari (Kanāda), Lahti (Somija), Saporo (Japāna), Leikpleisidu (ASV) un Oslo (Norvēģija).

Latvija olimpiskajās spēlēs

1968. gada ziemas olimpiskajās spēlēs pirmo reizi PSRS izlasē bija iekļauta arī Latvijas PSR sportiste — ātrslidotāja Lāsma Kauniste. Viņa startēja trijās distancēs, labākajā no tām - 1500 m iegūstot augsto 5. vietu. Viens no ASV hokeja izlases ārstiem šajā olimpiādē bija trimdas latvietis Visvaldis Nagobads.
Valentīns Skulme

Biogrāfija

Dzimis dzelzceļa inženiera Kārļa Valentīna Skulmes (1885-1928) un vācbaltiešu guvernantes Lūcijas, dzimušas Juppes, ģimenē kā otrais bērns. Vecākā māsa - Monika (1919). Tēvs ar bērniem runājis latviski, bet ar sievu krieviski. Māte latviešu valodu tā arī neiemācījās, un ar bērniem runājusi vācu valodā. Tēvs gājis bojā negadījumā uz dzelzceļa starp Ikšķili un Jaunogri 1928. gadā, kad Valentīnam bija tikai seši gadi. 1934. gadā no galvas smadzeņu audzēja mirusi arī māte. Valentīnam par aizbildņiem tika iecelti tēva brāļi Oto un Uga Skulmes. Zēns dzīvoja gan pie vecvecākiem Jēkabpilī, gan pie tēva brāļiem Rīgā.
Mācījies Rīgas Valsts tehnikumā, vēlāk Raiņa vakara vidusskolā, bet mācības pametis. Ar Oto Skulmes palīdzību 1942. gadā tika pieņemts darbā Dailes teātrī. Spēlējis dažas nelielas lomiņas līdz 1943. gada maijam, kad iesaukts vācu armijā. Dienesta laiku aizvadījis galvenokārt aizmugures apsardzes daļās un pēc paša stāstītā visa kara laikā tā arī ne reizes nav izšāvis. Kara beigās kopā ar vienību evakuēts uz Vāciju. 1945. gadā atradies karagūstekņu nometnēs Sabiedroto okupētajās teritorijās Vācijā un Francijā.
1945. gada beigās atgriezies Latvijā un ticis atkal pieņemts Dailes teātrī par aktieri. Aktiera iemaņas apguvis Dailes teātra 2. studijā, ko beidzis 1949. gadā. Bijis raksturlomu tēlotājs ar spilgti izteiktu intelektuālu ievirzi. Mūža nozīmīgākā loma teātrī - kņazs Miškins 1969. gadā iestudētajā lugā pēc Fjodora Dostojevska romāna "Idiots" motīviem. Filmējies vairākās Rīgas kinostudijas un padomju spēlfilmās, kur pieprasīts vāciešu lomās sava izskata dēļ. Tomēr vairākas reizes atteiktas vīzas braukšanai uz filmēšanos ārzemēs savas pagātnes dēļ. Ļoti mīlējis literatūru un ārkārtīgi daudz lasījis, brīvi lasījis un runājis vācu valodā, spēlējis klavieres, pārzinājis mākslas vēsturi.
Bijis precējies trīs reizes. No pirmās laulības ar aktrisi Rasmu Rogu viņam ir dēls Didzis, bet no trešās ar māsīcu, ārsti Ināru Skulmi - dēls Atis.
Miris 1989. gada 12. septembrī Rīgā, Stradiņa slimnīcā no plaušu vēža. Apglabāts Mālpils kapos.
Gajānas administratīvais iedalījums

Gajānas administratīvo iedalījumu veido 10 reģioni. Pēc platības lielākais reģions ir Augštakutu/Augšesekibo (57 750 km²), bet mazākais — Demerara/Mahaika (2 232 km²). Pēc iedzīvotāju skaita lielākais reģions ir Demerara/Mahaika (313 429 iedzīvotāji), bet mazākais — Potaro/Siparuni (10 190 iedzīvotāji).
Spēlmaņu nakts 2001/2002

Spēlmaņu nakts 2001/2002 teātra sezonas noslēguma ceremonija norisinās 2002. gada 23. novembrī VEF Kultūras pilī. Režisore un scenārija autore - Inta Gorodecka, ceremoniju vadītāji bija vairāki pāri: Oļģerts Kroders un Uldis Vazdiks, Mirdza Martinsone un Jakovs Rafalsons, Agnese Zeltiņa un Guntis Gailītis, Lāsma Kugrēna un Valts Pūce, Dita Kalniņa un Vilis Daudziņš.

Žūrijas balva

Lugas "Tumšie brieži" autorei – dramaturģei Ingai Ābelei
Latvijas futbola izlase 2012. gadā

Spēles

Latvija: 1. Andris Vaņins, 13. Kaspars Gorkšs (K), 3. Oskars Kļava, 4. Ritus Krjauklis, 5. Aleksandrs Fertovs, 6. Deniss Ivanovs, 7. Oļegs Laizāns, 14. Andrejs Perepļotkins, 9. Ritvars Rugins,
16. Artjoms Rudņevs, 11. Ivans Lukjanovs.
Latvija: 1. Pāvels Doroševs, 13. Kaspars Gorkšs (K), 3. Oskars Kļava, 5. Oļegs Laizāns, 6. Deniss Ivanovs, 7. Aleksandrs Fertovs, 8. Aleksandrs Cauņa, 9. Aleksejs Višņakovs,
10. Ritvars Rugins, 11. Ivans Lukjanovs, 16. Artjoms Rudņevs.
Latvija: 1. Andris Vaņins, 2. Igors Savčenkovs, 3. Oskars Kļava, 4. Ritus Krjauklis, 5. Oļegs Laizāns (13. Nauris Bulvītis 84'), 6. Aleksandrs Fertovs (15. Artis Lazdiņš 77'), 20. Vitālijs Smirnovs, 8. Aleksandrs Cauņa (7. Artūrs Zjuzins 72'),9. Aleksejs Višņakovs (14. Andrejs Perepļotkins 77'),17. Edgars Gauračs (10. Vladimirs Kamešs 72'), 11. Ivans Lukjanovs (16. Alans Siņeļņikovs 72').
Latvija: 1. Andris Vaņins (K), 13. Nauris Bulvītis, 3. Oskars Kļava, 4. Ritus Krjauklis, 5. Oļegs Laizāns, 6. Aleksandrs Fertovs, 20. Vitālijs Smirnovs, 8. Aleksandrs Cauņa,
9. Aleksejs Višņakovs (7. Artūrs Zjuzins 77'), 17. Edgars Gauračs (19. Vladislavs Kozlovs 82'), 11. Ivans Lukjanovs (10. Vladimirs Kamešs 72').
Latvija: 1. Andris Vaņins (K), 3. Oskars Kļava, 4. Ritus Krjauklis, 5. Oļegs Laizāns, 6. Deniss Ivanovs, 8. Aleksandrs Fertovs, 10. Aleksejs Višņakovs (7. Vladimirs Kamešs 63'),
11. Ivans Lukjanovs (9. Māris Verpakovskis 75'), 15. Artūrs Zjuzins (14. Ritvars Rugins 46'), 16. Artjoms Rudņevs (17. Edgars Gauračs 63'), 19. Vitālijs Smirnovs.
Latvija: 1. Andris Vaņins, 3. Oskars Kļava, 13. Kaspars Gorkšs (K), 4. Ritus Krjauklis, 5. Oļegs Laizāns (17. Edgars Gauračs 80'), 6. Deniss Ivanovs, 18. Aleksandrs Fertovs (14. Ritvars Rugins 75'), 8. Aleksandrs Cauņa, 10. Aleksejs Višņakovs (9. Māris Verpakovskis 75'), 11. Ivans Lukjanovs, 16. Artjoms Rudņevs
Rodrigo Ābols

Spēlētāja karjera

Juniora gados Ābols spēlēja Zviedrijā. Profesionāļa karjeru Ābols sāka 2012.—13. gada sezonā, kuru aizvadīja Latvijas čempionāta kluba SK Rīga 17 sastāvā. Nākamajā sezonā uzbrucējs pievienojās MHL vienībai HK Rīga. 2014.—15. gada sezonā Ābols kļuva jau par vienu no komandas līderiem. 2014. gada 29. decembrī debitēja Rīgas "Dinamo" sastāvā, sezonas gaitā 14 spēlēs atzīmējoties ar pieciem rezultativitātes punktiem.
2015. gadā Ābols pievienojās Rietumu hokeja līgas klubam Portlendas "Winterhawks", tās sastāvā spēlējot līdz 2016.—17. gada sezonas ievadam, kad pārcēlās uz QMJHL. 2017. gada jūnijā noslēdza divu gadu līgumu ar Örebro HK. 2017.—18. gada sezonā komandas rindās aizvadīja 26 spēles, atzīmējoties tikai ar vienu rezultatīvu piespēli. Daļu sezonas Ābols tika izīrēts Allsvenskan līgas komandai BIK Karlskoga. Nākamajā sezonā Örebro HK rindās atzīmējās ar 18 vārtu guvumiem, kas bija starp augstākajiem rādītājiem visā līgā.
Latvijas hokeja izlases rindās debitējis 2014. gada 6. novembra spēlē pret Dānijas izlasi. Spēlējis 2015. un 2016. gada Pasaules čempionātos.
Amerikas korsaks

Izskats un īpašības

Amerikas korsakam ir ruds kažoks, ar zilganpelēku muguru. Kājas un sāni ir dzeltenrudi, vēders, kāju iekšpuses un pazode bāli pelēkdzeltenas vai gandrīz baltas. Astei ir melns astes gals, un purniņam tumšs ēnojums, ausis lielas. Amerikas korsaka augums skaustā ir 30 cm, ķermeņa garums kopā ar asti 79 cm. Korsaks ir apmēram mājas kaķa augumā, tā svars 2—3 kg.

Uzvedība

Korsaks ir nakts dzīvnieks, vasaras laikā atrodoties virszemē tikai vakaros un naktīs. Pa dienu Amerikas korsaks guļ alā. Izņēmums ir ziemas laiks — siltā ziemas dienā korsaks mēdz iznākt pasildīties saulē.
Amerikas korsaks ir ļoti atkarīgs no savas alas, vairāk kā jebkura cita lapsa. Tas lieto alu kā slēptuvi no citiem plēsīgajiem zvēriem. Ala parasti ir izvērsta labirintu sistēma, kas ir 2–4 m gara un kurā var būt savienotas līdz 13 dažāda lieluma alas. Ģimene ik pa laikam pārvācas uz jaunu alu. Tas ir saistīts ar medījuma resursiem apmešanās vietā vai arī, ja vecajā alā ir savairojušies ādas parazīti. Amerikas korsaks var ieņemt citu dzīvnieku alu un to paplašināt, vai alu var izrakt pats. Katrai mātītei ir sava nemainīga teritorija uz mūžu, toties tēviņi migrē. Ja no pāra bojā iet mātīte, tēviņš pamet teritoriju, meklējot jaunu mātīti.
Amerikas korsaks var skriet ļoti ātri, tādēļ to sauc arī par žiglo lapsu. Tas var sasniegt ātrumu 50 km/h. Galvenais korsaka ienaidnieks ir koijots, kurš ne vienmēr uzsāk pakaļdzīšanos ātrajai lapsai. To medī arī āpsis, klinšu ērglis un lūsis.

Barība

Amerikas korsaks ir visēdājs, kas pārtiek labprāt ne tikai no gaļas, bet arī no augļiem, graudiem un kukaiņiem, neatsakās arī no maitas gaļas. Korsaks medī trušus, peles, vāveres, putnus un rāpuļus. Tas vasaras laikā labprāt pārteik no sienāžiem un vabolēm, bet bērnus baro ar lielāko medījumu.

Vairošanās

Mazuļi dzimst katru gadu, no decembra līdz martam, atkarībā no tā, kādā ģeogrāfiskā rajonā korsaks dzīvo. Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz 1 gada vecumā, mātītes 2 gadu vecumā. Amerikas korsaks bieži veido monogāmus pārus, tomēr ir īpatņi, kas katru gadu veido jaunu pāri. Grūsnības periods ilgst 51 dienu, un parasti piedzimst 2—6 kucēni. Jaundzimuši kucēni ir akli un kurli pirmās 10—15 dienas. Mazuļus māte zīda ar pienu 6—7 nedēļas, un jaunie korsaki paliek kopā ar vecākiem līdz rudenim. Savvaļā Amerikas korsaks dzīvo 3—6 gadus, bet var nodzīvot līdz 14 gadiem.
Radamisto

"Radamisto" ir Georga Frīdriha Hendeļa opera. Sarakstīta 1720. gadā pēc Londonas Karaliskās mūzikas akadēmijas pasūtījuma, tā ir 3 cēlienu opera seria. Pirmizrāde notika 1720. gada 27. aprīlī Karaļa teātrī (King’s Theatre) Londonā. Libreta autors ir Nikolā Frančesko Haims (Nicola Francesco Haym). Libreta pamatā ir pārstrādāts Domeniko Lalli (Domenico Lalli) librets komponista Frančesko Gasparīni (Francesco Gasparini) sarakstītajai tāda paša nosaukuma operai, kura uzvesta 1712. gadā Florencē.
"Ramadisto" vēlāk ir pārstrādāta. Opera mūsdienās nav populāra un tāpēc tiek uzvesta reti.
Žūpu Bērtulis

Žūpu Bērtulis (sākotnēji — Lustes spēle no zemnieka, kas par muižnieku tape pārvērsts) ir Aleksandra Johana Stendera lokalizēta luga. Pirmā latviski iespiestā luga.
Lugas pamatā ir dāņu rakstnieka Ludviga Holberga luga "Kalnu Jepe" (Jeppe paa Bjerget), kuru Stenders 1790. gadā iztulkojis ar nosaukumu "Lustes spēle no zemnieka, kas par muižnieku tape pārvērsts", turpmākajos izdevumos luga tika nosaukta par "Žūpu Bērtuli". Šī ir joku luga par zemnieku, kas pēc pamošanās no reibuma sevi iedomājas par muižnieku. Darbā īpašs uzsvars likts uz žūpības netikuma apkarošanu.
Luga vispirms bija domāta tikai lasīšanai, tomēr vēlāk tikusi arī uzvesta. 1868. gada 2. jūnijā Strēlnieku dārzā celtajā vācu Strēlnieku biedrības vingrošanas zālē Turnhalle, Rīgā, ar šīs lugas iestudējumu tika atklāts pirmais latviešu teātris, tas tiek uzskatīts par latviešu profesionālā teātra sākumu. Par lugas iestudējumu "Mājas Viesī" tika rakstīts: "Kas vien šo kumēdiņu stāstu lasījis un pazīst, tas nekavēsies uz skatīšanos nākt".
1993. gada 2. jūnijā tika atklāta teātra izrādei veltīta piemiņas zīme — sarkanbrūns granīta laukakmenī veidota piemiņas zīme. Autors ir tēlnieks Oļegs Skarainis. Akmens ir 2,1 m augsts, 1,3 m plats, 1,5 m biezs. Tika uzstādīta Strēlnieku biedrības ēkas un Turnhalle atrašanās vietā, 2000. gadā akmens tika pavērsts pret Kongresu namu.
Burtnieku pagasts

Upes

Aunupīte, Briede, Drona, Dūre, Eiķinupe, Maurupīte, Negurskas upīte, Pinte, Rūtes upīte, Smiltsvēveru upīte.

Ezeri

Burtnieku ezers, Liņģis.

Vēsture

1920. gada agrārās reformas laikā Burtnieku pilsmuiža (Schloß-Burtneck) tika sadalīta 33 vienībās 1474 ha kopplatībā, tās centru iznomāja Latvijas agronomu biedrībai priekšzīmīgas saimniecības ierīkošanai. Burtnieku mācītājmuiža (Pastorat Burtneck) tika sadalīta 19 vienībās (571 ha), Rūtes muiža (Ruthenhof) 22 vienībās (486 ha), Seķu muiža (Seckenhof) 17 vienībās (465 ha), Dūres muiža (Duhrenhof) 17 vienībās (432 ha), Briedes muiža (Wredenhof) 15 vienībās (317 ha), Ēķina muiža (Heidekenhof) 15 vienībās (249 ha), Luteru muiža (Luthershof) 11 vienībās (152 ha).
1935. gadā Burtnieku pagasta platība bija 155 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Burtnieku un Rūtes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Burtnieku ciemam pievienoja Rūtes ciemu, 1958. gadā - Ausekļa ciema padomju saimniecības «Burtnieki» teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Burtnieku pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Burtnieku novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Burtnieki (pagasta un novada centrs), Penči, Dūre, Pidriķis, Taubes, Briedupe, Briedes, Kapteines.
Don't Cha

Vēsture

Sākotnēji dziesma tika piedāvāta Sugababes un Parisai Hiltonei, tomēr abos gadījumos tika saņemti atteikumi. Vēlāk dziesmu ierakstīja dziedātāja Tori Almeiza, tomēr singls netika izdots, jo Universal uzskatīja, ka šī singla izdošana nav ”pareizs gājiens”.
Pēc tam producents Cee-Lo Green piedāvāja dziesmu Pussycat Dolls, pievienojot singlam repera Busta Rhymes versiju.
Porhova

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1239. gadā kā pleskaviešu pilsēta. Pilsēta attīstījās ap pili. Iesākumā tā bija koka, bet 1387. gadā tika uzbūvēta mūra pils (1430. gadā), kuras drupas saglabājušās līdz mūsdienām. 1346. gadā pils izturēja Aļģirda, bet 1428. gadā - Vītauta aplenkumu. 1442. gadā Porhova tika pievienota Maskavijai, un zaudēja militāro nozīmi. 1609. gadā pilsēta zvērēja uzticību Viltusdmitrijam I, bet 1611. gadā to ieņēma zviedri Jakoba Delagardija vadībā. Pēc Stolbovas miera Porhova tika atstāta Krievijai.
Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 11. jūlija līdz 1944. gada 26. februārim pilsēta atradās Vācijas okupācijā. 1941. gadā vasarā kaujās ap pilsētu lielā mērā tika iznīcināta, saņemta gūstā vai dezertēja padomju 22. strēlnieku korpuss, jeb bijusī Igaunijas armija. 1943. gada 13. novembrī Porhovā notika diversija - kinoseansa laikā tika uzspridzināta ēka, kurā atradās vācu karavīri.
Svēlande

Svēlande (zviedru: Svealand, latīņu: Sueonia) ir viena no Zviedrijas vēsturiskajām zemēm, kas robežojās ar Jētelandi dienvidos, Norlandi ziemeļos un Norvēģiju rietumos. Svēlandē atrodas Zviedrijas valsts galvaspilsēta Stokholma.

Vēsture

Senatnē Svēlandē dzīvoja seno ģermāņu cilts svēji un šis reģions ir Zviedrijas valsts izveidošanās centrs, arī tās nosaukums (Sverige) cēlies no svēju ķēniņvalsts (Svea rike) nosaukuma. Reģionā ap Mēlernu atradās gan pirmā lielā Zviedrijas pilsēta Birka, gan vecā galvaspilsēta Sigtuna, gan galvenā svētvieta Upsalas templis.
Līdz 1809. gadam pie Svēlandes piederēja arī Ālandu salas.