google/wiki40b huggingface dataset:
Kjusju

Nosaukums

Japāniski salas nosaukums ir 九州, kas burtiski nozīmē "Deviņas Provinces," japāņu valodas romanizācijā to atveido kā Kyūshū. Latviešu literatūrā biežāk sastopamais atveidošanas latviešu valodā variants ir Kjusju, taču ir arī citi varianti, piemēram, Kjūsjū.

Klimats

Kjusju ir mitrais subtropu klimats, īpaši siltas ir Mijadzaki un Kagošimas prefektūras.

Ekonomika

Galvenie lauksaimniecības produkti ir rīsi, tēja, tabaka, saldie kartupeļi (jamss) un soja; šeit arī tiek plaši ražots zīds. Sala ir zināma pēc dažādiem porcelāna veidiem, piemēram, Arita, Imari, Sacuma un Karacu. Smagā rūpniecība ir koncentrēta salas ziemeļos ap Kitakjusju, Nagasaki un Ojitu, un ietver ķīmisko rūpniecību un metālapstrādi.
Argentīnas lielieplaka

Argentīnas lielieplaka ir zemūdens lielieplaka Atlantijas okeāna dienvidrietumos. Izvietojusies starp Dienvidamerikas kontinenta nogāzi zietumos, Riugrandi augstieni ziemeļos, Dienvidatlantijas grēdu austrumos un Folklenda plato dienvidos. Vidējais dziļums ap 5000 metru, maksimālais — 6212 metru Argentīnas abisālajā līdzenumā pie Folklenda plato pamatnes. Raksturīga zema ūdens temperatūra. Gultnē globigerīnu dūņas un sarkanais māls.
Nobela prēmija literatūrā

Nominācija un izvēle

Nobela prēmijai literatūrā var izvirzīt tikai personas, nevar izvirzīt organizācijas kā tās ir iespējams Nobela miera prēmijas saņēmējiem. Nominēto cilvēku vārdus un citu informāciju par nominācijām nevar atklāt 50 gadus. Autorus Nobela prēmijai var nominēt Zviedrijas akadēmijas, dažādu literāro akadēmiju un biedrību locekļi, literatūras un valodu profesori, iepriekšējie Nobela prēmijas literatūrā laureāti, rakstnieku organizāciju vadītāji. Nav iespējams nominēt pašam sevi.
Pavadoņu navigācijas sistēma

Pavadoņu navigācijas sistēma ir navigācijas pavadoņu un zemes aprīkojuma sistēma, kas paredzēta objektu, kas atrodas virs zemes, uz ūdens un gaisā, atrašanās vietas noteikšanai (ģeogrāfisko koordināšu, augstuma virs jūras līmeņa), kā arī kustības parametru (ātruma un virziena) noteikšanai.
Wärtsilä France

Vēsture

1826. gadā André Koechlin, Mathias Thierry un Henri Bock Miluzā dibināja uzņēmumu Andre Koechlin & Cie tekstila rūpniecības iekārtu ražošanai. 1839. gadā, esot pietiekamai praksei rūpniecisko tvaika mašīnu būvē, Miluzā atvērta lokomotīvju rūpnīca.
Pēc Francijas—Prūsijas kara 1871. gadā Elzasa nonāca Vācijas impērijas sastāvā. Uzņēmums pārdēvēts par Elsässische Maschinenbaugesellschaft Andreas Köchlin & Cie. 
1872. gadā uzņēmums apvienojās ar Strasbūras piepilsētā Grafenštadenā bāzēto Maschinenwerkstätte Rollé & Schwillgué, izveidojot uzņēmumu Elsässischen Maschinenbau-Gesellschaft Grafenstaden.
Pa to laiku daļa no Miluzas rūpnīcas tika evakuēta uz Francijas pilsētu Belforu, kur 1872. gadā dibināts uzņēmums Société Alsacienne de Constructions Mécaniques (SACM).
Pēc Versaļas miera līguma Elzasa nonāca Francijas pakļautībā. Elsässischen Maschinenbau-Gesellschaft Grafenstaden apvienojās ar SACM.
Miluzas un Grafenštadenas rūpnīcas ražoja tvaika lokomotīves, bet  Belforas rūpnīca specializējās elektrolokomotīvju būvēšanā.
Rūpnīca Belforā darbojās līdz 1926. gadam. 1928. gadā SACM Belforas rūpnīcu apvienoja ar Thomson-Houston, izveidojot uzņēmumu Alsthom (mūsdienās Alstom).
Pēc Elzasas okupācijas 1941. gadā SACM nonāca Magdeburger Werkzeugmaschinenfabrik pakļautībā un ražoja lokomotīves Vācijas dzelzceļam. Pēc Otrā pasaules kara beigām uzņēmumu atkal kontrolēja Francija.
1951. gadā izlaista pirmā dīzeļlokomotīve. 1955. pārtraukta tvaika lokomotīvju ražošana.
1966. gadā SACM kļuva par Société Hispano-Alsacienne de Constructions Mécaniques meitas uzņēmumu. Vēlāk tās īpašnieks bija Société Alsacienne de Participations Industrielles (ALSPI).
1970. gadā SACM kodolenerģijas telesakaru un elektronikas nodaļu ENTE apvienoja ar Compagnie Générale d’Electricité (CGE) meitas uzņēmumu Compagnie industrielle de téléphone, izveidojot uzņēmumu CIT Alcatel CGE sastāvā.
1975. gadā SACM ieguva vairākumu uzņēmumā Société Surgérienne de Construction Mécanique (SSCM), kas dibināta 1908. gadā.
1982. gadā tika uzņēmums tika sadalīts divās nodaļās: dzinēju ražošana (SACM-M) un auduma ražošanas iekārtas (SACM-T). SACM-T ražotne tika slēgta 1986. gadā.
1988. gadā SACM pilnībā pārņēma SSCM un pievienoja uzņēmumu BUDI GROSSOL.
1989. gadā uzņēmums pārdēvēts par SACM Diesel. 1989. gadā daļu SACM Diesel kapitāldaļu iegādājās Somijas Wärtsilä meitas uzņēmums Wärtsilä Diesel.
1993. gadā Wärtsilä Diesel ieguva pilnu kontroli pār uzņēmumu, un tas pārdēvēts par Wärtsilä SACM Diesel.
1999. gadā pārtraukta dīzeļdzinēju ražošana.
2001. gadā no New Sulzer Diesel France SA iegūtas enerģētikas un apkalpes operācijas.
2003. gadā uzņēmumā pārtraukta ražošanas un pārdošanas operācijas, pārejot uz Wärtsilä iekārtu apkalpošanu Francijā.
Ruduļi

Latvijā

Latvijā sastopama viena ruduļu ģints suga — rudulis (Scardinius erythrophthalmus). Tas Latvijā sastopams daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē, īpaši upju grīvās. Nelielās upītēs un nelielos vai stipri aizaugušos, slēgtos ezeros parasti nav sastopams.
Fluors

Fizikālās īpašības

Fluoru tīrā veidā veido divatomu molekulas, normālos apstākļos tā ir gāze. Fluora blīvums ir 1,696 kg/m³, aptuveni 1,3 reizes lielāks nekā gaisa blīvums. Fluors ir bāli dzeltens, lai gan dažreiz tiek raksturots kā dzeltenzaļš. Tā krāsu var ieraudzīt tikai tad, kad tas atrodas pietiekami koncentrētā stāvoklī kādā caurspīdīgā stikla traukā.
Fluors sašķidrinās 85,03 K (-188,12 °C) lielā temperatūrā. Tad tā krāsa ir spilgti dzeltena. 53,53 K (-219,62 °C) temperatūrā fluors sacietē, veidojot kubisko singoniju.

Atrašanās dabā

Fluors dabā brīvā veidā nav sastopams lielās ķīmiskās aktivitātes dēļ. Dabā fluors ir sastopams fluorīdu (fluorūdeņražskābes sāļu) un komplekso fluorīdu (fluorapatīts) veidā. Tam ir tikai viens stabils izotops — fluors-19.
Spēlmaņu nakts 2000/2001

Spēlmaņu nakts 2001 svinīgā ceremonija norisinās Latvijas Nacionālajā teātrī 2001. gada 23. novembrī, tās režisors – Mihails Kublinskis, vakara vadītājs – Gundars Āboliņš
Ļevs Gumiļovs

Dzīvesgājums

Dzimis 1912. gadā dzejnieku Nikolaja Gumiļova un Annas Ahmatovas ģimenē. Kad Ļevam bija 9 gadi, tēvs tika sodīts ar nāvi. No 1938. līdz 1944. gadam Ļevs Gumiļovs pavadīja ieslodzījumā Noriļlaga nometnē. No 1944. līdz 1945. gadam piedalījās Otrā pasaules kara kaujās Polijas un Vācijas teritorijā. Pēc kara beigām viņam atļāva pabeigt pirms apcietinājuma sāktās studijas Ļeņingradas universitātē, taču 1949. gadā atkal apcietināja un ieslodzīja Gulaga nometnēs Kazahstānas teritorijā. Pēc atbrīvošanas 1956. gadā sāka strādāt Ermitāžā, kur ieintesējās par huņņu un hazāru vēsturi. No 1962. līdz 1987. gadam strādāja Ļeņingradas universitātes Ģeogrāfijas fakultātē. Ieguva divus doktora grādus - vēsturē (1961) un ģeogrāfijā (1974).
Mūža nogalē pievērsās Krievijas vēsturei, uzsverot Eirāzijas stepju klejotāju tautu izšķirošo nozīmi Senās Krievzemes (Русь) pārveidē par mūsdienu Krievijas (Россия) lielvalsti.
Miris 1992. gadā Sanktpēterburgā.
Avanturīns

Avanturīns (no itāļu a ventura - pie izdevības - atsaucoties uz nejaušu avanturīna stikla izgudrošanu XVIII gadsimtā Murāno darbnīcās, angliski - aventurine) ir kvarca paveids. Tas ir daļēji caurspīdīgs akmens ar plāniem vizlas plātnīšu ieslēgumiem, kas liek akmenim mirdzēt (avanturescence).
Visbiežāk avanturīns ir zaļā krāsā, bet tas var būt arī oranžs, brūns, dzeltens, zils vai pelēks. Visbiežāk avanturīna īpašo mirdzumu rada fuksīta (viens no vizlu minerāliem) ieslēgumi - tie dod sudrabainu mirdzumu. Oranžu vai brūnu mirdzumu rada hematīts vai getīts. Nereti avanturīns ir joslains. Liels daudzums vizlas ieslēgumu var padarīt to necaurspīdīgu.
Avanturīnam ir gan ieža, gan minerāla iezīmes - tas sastāv no vairākiem minerāliem, tomēr kvarcs ir lielā pārsvarā. Vairākas tā īpašības nedaudz atšķiras no kvarca īpašībām. Avanturīna blīvums ir 2,64 - 2,69 un cietība - ap 6,5.
Tiek izgatavots arī avanturīna stikls - populārs avanturīna viltojums no stikla un vara. Stiklā tiek iekausētas redzama lieluma vara plātnītes kas izkliedētas ļoti vienmērīgi, kamēr īstā avanturīna ieslēgumi ir ļoti maziņi un tie izkliedēti nevienmērīgi. Sākotnējā Murāno avanturīna recepte tika turēta noslēpumā - tas bija efektīgs sarkans stikls ar zelta mirdzumu, kas bija krāšņāks nekā jebkurš dabiskais avanturīns. Šī stikla izgatavošanas noslēpums ir zudis, taču ir attīstītas līdzīgas tehnoloģijas avanturīna stikla ieguvei. Zaļu avanturīna stiklu pirmoreiz ieguva 1865. gadā Francijā ar hroma piemaisījumu palīdzību un lielā daudzumā ražoja bižutērijai.
Tiek ražota (gk. Japānā) arī īpaši mirdzoša avanturīna laka.
Par avanturīnu nereti sauc arī cita minerāla - oligoklaza mirdzošu varietāti.
No avanturīna izgatavo pērlītes, figūriņas, apdares akmeni, akvāriju akmeņus, pieminekļus. Labas kvalitātes avanturīnu izmanto juvelierizstrādājumiem.
Lūks Robiteils

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Robiteils sāka 1986.—87. gada sezonā NHL vienības Losandželosas "Kings" rindās. Sezonu noslēdzot ar 84 punktiem 79 spēlēs, Kaldera balvas balsojumā viņš apsteidza Ronu Hekstalu. Robiteils ir vienīgais "Kings" hokejists, kurš izcīnījis līgas labākā debitanta titulu. Turpmākajās astoņās sezonās Robiteils atzīmējās ar vismaz 40 vārtu guvumiem katrā.
Karjeras rekordu viņš sasniedza 1992.—93. gada sezonā, kad guva 63 vārtus. Ar 1992.—93. gada sezonas gaitā gūtiem 125 punktiem Robiteils uzstādīja jaunu NHL rezultativitātes rekordu starp kreisās malas uzbrucējiem. 1994. gada vasarā Robiteils tika aizmainīts uz Pitsburgas "Penguins", taču jau pēc gada kopā ar Ulfu Samuelsonu Robiteils nokļuva Ņujorkas "Rangers" sastāvā. "Rangers" rindās Robiteils aizvadīja divas sezonas, taču tad tika aizmainīts atpakaļ uz Losandželosas "Kings".
1997.—98. gada sezonā traumas dēļ izlaida virkni spēļu un guva vien 16 vārtus. Turpmākajās trīs sezonas gan uzbrucējs atgriezās savā labākajā formā, gūstot vismaz 36 vārtus katrā no sezonām. 1999. gada janvārī guva 500. vārtus savā NHL karjerā.
2001. gada vasarā Robiteils nepiekrita "Kings" piedāvātajam līgumam, tā vietā noslēdza divu gadu līgumu ar Detroitas "Red Wings" vienību. 2001.—02. gada sezonā Robiteilam beidzot izdevās izcīnīt Stenlija kausu, kad "Red Wings" ar Dominiku Hašeku un Stīvu Aizermenu sastāvā finālsērijā pārspēja Artūra Irbes Karolīnas "Hurricanes".
Pēc diviem "Red Wings" sastāvā aizvadītiem gadiem, Lūks atgriezās "Kings" sastāvā. Komandas sastāvā Robiteils aizvadīja divas sezonas, taču tad noslēdza savu profesionālā spēlētāja karjeru. Pēdējo NHL spēli Robiteils aizvadīja 2006. gada 17. aprīlī. "Kings" sastāvā Robiteils aizvadīja kopumā 1079 spēles, kļūstot par otru visu laiku rezultatīvāko komandas spēlētāju aiz Marsela Diona. "Kings" vēlāk iemūžināja Robiteila valkāto 20. numuru.
Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par 1994. gada Pasaules čempionu.
Jurijs Samarins

Dzīves gājums

Dzimis 1819. gada 3. maijā Pēterburgā Krievijas impērijas armijas pulkveža un galma staļļmeistara Fjodora Samarina ģimenē. Mācījās pie franču mājskolotāja, studēja filoloģiju Maskavas Universitātē (1835—1839). 1844. gadā aizstāvēja maģistra disertāciju un sāka strādāt valsts dienestā. Kā Tieslietu ministrijas ierēdni 1847. gadā viņu nosūtīja uz Vidzemi darbam revīzijas komisijā, kas latviešu zemnieku pāriešanas pareizticībā laikā pārlūkoja Rīgas pilsētas satversmi un saimniecību. 
Pēc aizbraukšanas atpakaļ uz Krieviju viņš 1849. gadā rokrakstā izplatīja "Rīgas vēstules" (Рижская письма), kas sacēla krievu sabiedrībā lielu troksni. Tajās Samarins apgalvoja, ka baltieši no Vācijas ir pārņēmuši Krievijas nicināšanu un viņu attieksme ir izsakāma ar vārdiem: "Jā, mēs esam krievu ķeizara padotie, bet ar Krieviju mēs negribam sajaukties".
Cita starpā Samarins norādīja, ka nepieciešams pacelt un nostiprināt tos Baltijas provinču sabiedrības elementus, kas ir draudzīgi noskaņoti pret Krievijas pamatiedzīvotājiem, piemēram, no vācu ietekmes atbrīvotos latviešus un igauņus.  
Vācbaltiešiem labvēlīgie Pēterburgas ierēdņi panāca Samarina apcietināšanu par dienesta noslēpumu izpaušanu. Pēc Krievijas impērijas ķeizara Nikolaja I personīgas iejaukšanās viņam piesprieda nelielu sodu (10 dienu arestu cietoksnī) un nosūtīja valsts darbā Simbirskas guberņā. Jau 1849. gada beigās Samarinu iecēla par Kijevas ģenerālgubernatora D. Bibikova kancelejas vadītāju. 1853. gadā viņš atvaļinājās no valsts dienesta un veltīja laiku dzimtbūšanas atcelšanas pieredzes pētīšanai Prūsijā, secinājumus apkopojot žurnālā Сельское благоустройство ("Lauku labiekārtošana"). 1856. gadā viņš piedalījās slavofilu žurnāla Русская беседа dibināšanā un darbojās tā redakcijas padomē (1856—1860). Vēlāk Samarinu iecēla par Samāras guberņas komitejas locekli un viņš piedalījās 1861. gada Krievijas dzimtbūšanas atcelšanas reformas sagatavošanā, 1863.—1864. gadā piedalījās N. Miļutina vadītajā misijā Krievijas impērijas pakļautās Polijas satversmes reformas sagatavošanai. 1864.—1865. gadā Samarins apceļoja Eiropu, 1865.—1875. gadā darbojās Samāras un Maskavas guberņu zemstēs.
1860. gadu otrā pusē viņš Maskavas avīzēs publicēja rakstus par pareizticībā pārgājušo latviešu stāvokli, bet 1868. gadā Prāgā iznāca Samarina monogrāfijas "Krievijas malienas" (Окраины России) pirmais sējums. 
Vācbaltiešu publicisti Kārlis Širrens, Voldemārs fon Boks, Jūlijs fon Ekards, E. fon Šternbergs polemikā pret Samarinu cieši uzsvēra latviešu pārvācošanas nepieciešamību. Tā J. fon Ekards rakstīja, ka "Latviešu tauta esot skaitā par niecīgu, lai izturētu konkurenci ar lielām tautām; tā esot zemnieku tauta, kam nav nekādas vēstures un nekā, kas liktu vērot patstāvīgas izglītības spējas. Latvieši savās ierašās, izglītībā jau esot pārvācoti; palikusi pāri vienīgi valoda, kas tikai viena no tautas īpatnības iezīmēm".
Miris no sepses 1876. gada 31. martā Berlīnē.
Nātrija hidroksīds

Iegūšana

Nātrija hidroksīdu iegūst NaCl šķīduma elektrolīzē vai metāliskajam nātrijam reaģējot ar ūdeni.
Gabriela Antova

Biogrāfija

Šahu sākusi spēlēt septiņu gadu vecumā. Vairākkārt pārstāvējusi Bulgāriju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. 2010. gadā Batumi uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U8 vecuma grupā. 2013. gadā bijusi trešā Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U12 vecuma grupā. 2014. gadā ieņēmusi ceturto vietu Pasaules jauniešu šaha čempionātā meitenēm U12 vecuma grupā. 2016. gadā Prāgā izcīnījusi otro vietu Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U14 vecuma grupā. 2018. gada augustā Rīgā izcīnījusi 3. vietu Eiropas jauniešu šaha čempionātā G16 vecuma grupā. Daudzkārtējā Bulgārijas un Eiropas meiteņu čempionātu laureāte ātrajā šahā un šaha ātrspēlē dažādās vecuma grupās.
No 2014. gada regulāri piedalījusies Bulgārijas sieviešu šaha čempionātu finālos, kuros labāko rezultātu uzrādījusi 2017. gadā, kad dalījusi 3.-5. vietu, bet pēc papildu rādītājiem palikusi ceturtā.
2017. gadā Rīgā piedalījusies Eiropas individuālajā šaha čempionātā sievietēm.
Par panākumiem turnīros FIDE 2018. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Viktors Guščins

Viktors Guščins (krievu: Виктор Иванович Гущин; dzimis 1958. gada 22. maijā Jelgavā) ir Latvijas krievu vēsturnieks un politiķis.

Dzīvesgājums

1975. gadā viņš pabeidza mācības Jelgavas 5. vidusskolā. 1984. gadā absolvēja A. Ždanova Ļeņingradas Valsts universitāti vēsturnieka specialitātē un sāka strādāt par PSKP vēstures pasniedzēju Rīgas Politehniskajā institūtā un Latvijas Valsts Universitātē. 
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1990. gadā pārgāja strādāt uz Rīgas Aviācijas universitāti, bija Sociālo zinātņu un tieslietu katedras docents. Vēlāk strādāja par konstitucionālo tiesību pasniedzēju Ekonomikas un kultūras augstskolā (1998—2001) un Baltijas Krievu institūtā (2001—2009). 
Avīzes Образование и карьера redaktors (1998—2009).

Politiskā darbība

2006. gadā Guščins kļuva par Baltijas Vēsturisko un sociāli politisko pētījumu centra direktoru un Latvijas Sabiedrisko organizāciju padomes koordinātoru (2007), viņš ir Vispasaules Ārzemēs dzīvojošo Krievijas tautiešu koordinācijas padomes loceklis (no 2009).
2017. gadā uzstājies Krievijas Valsts Domes Neatkarīgo Valstu Sadraudzības, Eirāzijas integrācijas un tautiešu politikas lietu komisijā par to, ka Latvijā atdzimst nacisms un Latvijas likumi masveidā diskreditē krievus. Neveiksmīgi kandidēja 12. Saeimas un 13. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Krievu savienības saraksta.
LPP/LC

Biedri

2009. gada martā partijā bija 3800 biedri.

Vadība

No izveidošanas 2007. gadā līdz 2009. gadam partiju vadīja divi līdzpriekšsēdētāji: A. Šlesers un I. Godmanis. Kopš 2009. gada A. Šlesers bija partijas vienīgais priekšsēdētājs.

Valdībā

2007. gadā partija līdzdarbojās Aigara Kalvīša otrās valdības sastāvā.
2007.-2009. gados LPP/LC bija Ministru prezidenta postenis (I. Godmanis).

Pašvaldībās

2009. gada pašvaldību vēlēšanās iegūtas 12 deputātu vietas Rīgas domē, veidoja valdošo koalīciju kopā ar apvienību "Saskaņas Centrs".
Dens Bilzma

Trenera karjera

Trenera karjeru Bilzma uzsāka 2004.—05. gada sezonā kā AHL komandas Sinsinati "Mighty Ducks" trenera palīgs. 2005.—06. gada sezonā viņš bija Ņujorkas "Islanders" galvenā trenera palīgs, taču tad divas sezonas strādāja par Skrentonas "Penguins" trenera palīgu. 2008.—09. gada sezonā viņš uzņēmās "Penguins" galvenā trenera funkcijas, taču sezonas vidū kļuva par Pitsburgas "Penguins" galveno treneri, kopā ar komandu izcīnot Stenlija kausu. 2010.—11. gada sezonā kā NHL labākais treneris ieguva Džeka Adamsa balvu. "Penguins" vadīja līdz 2013.—14. gada sezonas noslēgumam.
2014. gada Olimpisko spēļu turnīrā Bilzma bija ASV hokeja izlases galvenais treneris. Pēc gada bija trenera palīgs 2015. gada Pasaules čempionātā, kopā ar izlasi izcīnot bronzas medaļas.
2015. gada 28. maijā tika apstiprināts par Bufalo "Sabres" galveno treneri. Pēc divām sezonām no amata tika atbrīvots.
Cekulainais jakāns

Izplatība

Cekulainais jakāns sastopams Austrālijas ziemeļos un austrumos, kā arī Dienvidaustrumāzijas teritorijās: Borneo, Filipīnās, Sulavesi, Jaungvinejā un Jaunanglijā. Tas mājo stāvošu ūdeņu saldūdens ezeros vai purvos un dīķos ar atbilstošu veģetāciju (augi ar peldošām lapām), kā arī uzpludinātos rīsa laukos.

Izskats un ieradumi

Cekulainam jakānam kā visiem jakāniem ir garas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem, kas ļauj tam pārvietoties pa peldošu ūdensaugu lapām. Ķermenis ir vidēji liels, apmēram 20—27 cm, svars 85—140 g. Mātītes ievērojami lielākas par tēviņiem. Ķermeņa apspalvojums ir melnā krāsā, ar baltu pakakli, vaigiem un vēderu, un tumši brūniem spārniem. Uz krūtīm melna josla, bet kakla pamatne dzeltenbrūna. Uz pieres koši sarkana, cekulveidīga sekste. Kājas pelēkas.
Jakāns barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām, jebko, ko var atrast uz un ap ūdensaugiem. Tas ne tikai uzlasu visu, kas atrodams uz lapām, bet mēdz lapas apgriezt riņķī un pārmeklēt arī otru pusi. Cekulainais jakāns ir lielisks peldētājs un nirējs. Tas var pārpeldēt brīvus ūdens klajumus no vienas lapu "salas" līdz nākamai.

Reprodukcija

Mātītēm ir savas teritorijas, un riesta laikā tās sapārojas ar vienu vai vārākiem tēviņiem. Tēviņš uz ūdens iekārto peldošu ligzdu, kurā mātīte iedēj 4 melni iesvītrotas, brūnas olas. Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī tas aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Ja ligzda sāk grimt un olām draud briesmas, tēviņš tās paņem zem spārniem un pārnes uz jaunu, drošāku vietu. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas. Ja tēviņš ir zaudējis olas, mātīte atkal izdēj jaunas olas. No olām pēc 22—24 dienām izšķiļas cāļi.
Drīz pēc izšķilšanās jakāna cāļi var sākt skriet. Tēvs tos audzina un apmāca, kā atrast kukaiņus, gliemjus, tārpus, mazus krabīšus un zivis, kā arī augu sēklas. Briesmu gadījumā tēvs cāļus pārnes zem spārniem.
Sudava (zeme)

Sudava (lietuviešu: Sūduva, vācu: Sudauen, seprūšu: Sudawa) bija viens no jātvingu apdzīvotās zemes (latīņu: terra Jatwesouie, Gretuesia) nosaukumiem tagadējās Lietuvas (Suvalkijas un Dzūkijas rietumdaļas), Polijas ( Podlases vojevodistes daļas) un Baltkrievijas (Grodņas apgabala rietumdaļas) teritorijā.

Nosaukums

Prūši jātvingu apdzīvoto zemi Nemunas kreisajā krastā dēvēja par Sūdavu (purvaino zemi). Lietuvieši viņu zemes austrumu daļu Nemunas labajā krastā dēvēja par Dainavu (dziesmu zemi). 19. gadsimtā lietuviešu valodas apritē iegājās Dzūkijas nosaukums, norādot uz vietējo iedzīvotāju lietuviešu valodas īpatnējo "dzūkisko izrunu".

Vēsture

Ap 1040. gadu jātvingu zemes ("Jotvu") mēģināja pakļaut Kijevas lielkņazs Jaroslavs Gudrais, bet 1253. gadā Lietuvas karalis Mindaugs Sudavu ("Dainavu") apsolīja Vācu ordenim. 1281. gadā liels ordeņa karaspēks sakāva sudaviešu ķēniņa Skomanta (Skomanda) karavīrus. Liela daļa jātvingu gāja bojā Ziemeļu krusta karu laikā, bet atlikusī daļa saplūda ar lietuviešiem, baltkrieviem, poļiem un vāciešiem.
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts nodibināšanas 1569. gadā Sudavas dienvidu daļu iekļāva Podlēzijas zemē (poļu: Podlasie - "poļiem (ļahiem) padotā zeme").

Mūsdienās

Agrākās Sudavas teritorijā tagad atrodas Lietuvas Suvalkija un Dzūkijas dienvidrietumu daļa (Alītas rajona, Prienu rajona rietumdaļa, Lazdiju rajons), arī Polijas ziemeļaustrumu daļa un Baltkrievijas rietumu daļa.
Ādams Ārgals

Dzīvesgājums

Ādams Ārgals dzimis un bērnību pavadījis Skulberģu pagasta Reinātos. 1872. gadā beidza Mazsalacas draudzes skolu, no 1871. līdz 1875. gadam studēja Baltijas skolotāju seminārā, pabeidzot to ar godalgu, sāka strādāt Rīgas Latviešu biedrībā par kora vadītāju, bibliotekāru un svētdienas skolas skolotāju. Skolotāju palīdzības biedrības un Rīgas Latviešu skolotāju biedrības dibinātājs, ilgus gadus bija tās priekšnieks.
Aktīvi piedalījās Dziesmusvētku darbībā, bija Latviešu dziesmusvētku biedrības priekšsēdētāja biedrs.
1880. gadā II Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas svētkos viņa vadītais RLB koris ieguva otro godalgu — sudraba liru.
No 1896. gada 1. augusta līdz 15. septembrim Rīgas Latviešu biedrība X Viskrievijas arheoloģiskā kongresa ietvaros rīkoja Latviešu etnogrāfisko izstādi. Ādams Ārgals vadīja šīs izstādes tautas uzvedumu muzikālo daļu, piedaloties arī vispārējā izstādes organizēšanas darbā kā izstādes komitejas loceklis, vēlāk arī veicot muzikālajā daļā izpildīto dziesmu recenzēšanu un analīzi. 
Darbojās kā mūzikas kritiķis laikrakstos "Baltijas Vēstnesis" (1885-1903), "Dzimtenes Vēstnesis" (1907-1909) un "Latvija" (1907-1909), būdams viens no pirmajiem latviešu recenzentiem, kas sniedzis profesionāli lietpratīgas un regulāras atsauksmes par laikmeta mūzikas dzīvi, īpaši Rīgas latviešu biedrības rīkotajiem koncertiem.
Vairākus desmitus gadu nostrādājis Rīgas Latviešu biedrības apgāda Derīgu grāmatu nodaļā. Darbojās arī Rīgas Latviešu biedrības mūzikas komisijā.
Kā dziedāšanas skolotājs nostrādājis Rīgas skolās 46 gadus, 39 no tiem 2. pilsētas pirmsskolā (Kalnciema ielā Nr. 8), kuras pārzinis bija no 1921. līdz 1926. gadam.
Bija Rīgas Pārdaugavas savstarpīgās kredītbiedrības padomes priekšsēdētājs, kā arī ieņēmis kuģniecības sabiedrības "Austra" valdes priekšsēdētāja vietnieka amatu.
Ņemot vērā Ā. Ārgala nopelnus sabiedriskajā darbā un izglītības jomā, Rīgas pilsētas valde pēc viņa nāves nolēma pārdēvēt 2. pilsētas pirmskolu par Ādama Ārgala pirmskolu.
Ādams Ārgals miris 1937. gada 23. janvārī, apglabāts Lielajos kapos, kur viņam 1938. gadā uzstādīts piemineklis.
1937. gadā tika nodibināta Ārgala stipendija centīgiem skolotājiem.