google/wiki40b huggingface dataset:
Magnijs

Īpašības

Magnijs tīrā veidā ir sudrabbalts metāls ar salīdzinoši mazu blīvumu. Tā blīvums ir 1738 kg/m³. Magnijs ir ķīmiski aktīvs metāls, tomēr saskarē ar gaisu maz izmainās, jo pārklājas ar plānu, blīvu oksīda kārtiņu. Ja magniju karsē, tad 600 °C temperatūrā tas uzliesmo, izdalot lielu siltuma daudzumu.
Magnijs reaģē ar visiem nemetāliem, izņemot ūdeņradi.

Izotopi

Dabiskais magnijs sastāv no trijiem stabiliem izotopiem — magnija-24 (78,99% no kopējā daudzuma), magnija-25 (10,00%) un magnija-26 (11,01%). Dabā radioaktīvais magnijs nav sastopams.

Atrašanās dabā

Magnijs ir astotais visbiežākais ķīmiskais elements Zemes garozā, bet brīvā veidā dabā nav sastopams. Magnijs sastopams galvenokārt karbonātu veidā, kā tīrs magnija karbonāts un dolomītā kopā ar kalcija karbonātu, kā arī magnija sulfāta veidā jūras ūdenī. Zināmākie magnija minerāli bez dolomīta ir magnezīts, karnalīts un kainīts. Starp dabiskajiem magnija silikātiem ir azbests un talks.
Magnijs ir būtiski nepieciešams vairāk nekā 300 dažādu dzīvībai svarīgu enzīmu sistēmu aktivizācijai. Magnijam ir itin liela loma nervu sistēmas funkciju nodrošināšanā, kā arī muskuļu saraušanās un atslābšanas fāzes nodrošināšanā, tai skaitā ietekmējot gludo muskuļu šūnas, kas nodrošina artēriju saraušanos un atslābšanu. Magnijs veido hlorofila molekulas centrālo daļu, bez šīs molekulas augu dzīvības procesi nebūtu iespējami.
Sīrijas valsts

Sīrijas valsts (franču: État de Syrie, arābu: دولة سوريا‎) autonoma valsts, kas pastāvēja no 1924. gada līdz 1930. gadam Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. 1924. gada 1. decembrī tajā tika apvienotas franču pakļautībā esošās Sīrijas federāciju veidojošās Alepo valsts un Damaskas valsts.
No 1925. gada jūlija līdz 1927. gada jūnijam valsti plosīja Lielā Sīrijas sacelšanās sultāna el-Atraša vadībā. Sacelšanās sākās Džabal al-Druze valstī, bet drīz izplatījās pa pārējo mandātteritoriju. Francija centās noturēt kontroli, veicinot reģionālo un konfesionālo šķelšanos reģionu starpā. Franču mēģinājums piespiest Alepo parlamentu pasludināt atdalīšanos no Sīrijas valsts izgāzās. Franču armija sacelšanos brutāli apspieda, izmantojot dumpinieku māju nojaukšanu, pilsētu iedzīvotāju masveida sodīšanu, nāvessodus un bruņutehnikas izmantošanu apdzīvotās vietās. Sacelšanos izdevās galīgi apspiest izmantojot aviācijas bombardēšanu, kam tika pakļauta arī galvaspilsēta Damaska.
1930. gada 14. maijā Sīrijā tika pasludināta jauna konstitūcija un Sīrijas valsts kļuva par Sīrijas Republiku.
Zandarts

Izplatība

Zandarts izplatīts Eiropā un Āzijā: Baltijas, Kaspijas, Melnās un Arāla jūras baseinos, kā arī Elbā, kas ietek Ziemeļjūrā, un Maricā, kas ietek Egejas jūrā. Vistālāk uz ziemeļiem sastopams līdz 65° paralēlei Somijā. Zandarts ir introducēts ļoti daudzās vietās pasaulē. Daudzas valstis pēc tam ziņojušas par nelabvēlīgu zandarta ietekmi uz vietējo ekoloģiju.

Latvijā

Zandarts Latvijā sastopams Baltijas jūras piekrastē un līčos, kā arī ar tiem saistītajos saldūdeņos. No 1904. līdz 1996. gadam ielaists vai mākslīgi pavairots vairāk nekā 94 (apmēram 12%) ezeros, kā arī Rīgas, Ķeguma, Pļaviņu un citās ūdenskrātuvēs un dzirnavezeros. Vairākos ezeros izveidojušās populācijas. Zandarts mēdz migrēt no vienas ūdenstilpes uz otru, tāpēc sastopams arī tajās, kur nav ielaists.

Izskats

Zandarts asaru dzimtas lielākā zivs. Tā ķermeņa garums var sasniegt 130 cm, Latvijā 100 cm, svars 20 kg, Latvijā 10,3 kg. Parasti zandarts ir apmēram 50 cm garš. Ķermenis zandartam slaids, no sāniem nedaudz saplacināts. Uz muguras divas muguras spuras: pirmā spura ar 13—20 asiem stariem, otrā ar 18—24 mīkstiem stariem. Anālā spura ar 2—3 asiem stariem un 10—14 mīkstiem stariem. Mute ar lieliem zobiem, vērsta uz priekšu. Zandartam ir arī ilkņi, 1—2 katrā no žokļiem (augšžoklī un apakšžoklī). Uz sānu līnijas 80—97 zvīņas. 
Mugura zilganzaļa vai zilganpelēka, sāni un vēders tumši sudrabains. Uz sāniem 8—14 tumšas šķērssvītras. Krūšu spuras, vēdera spuras un anālā spura dzeltenīga. Astes spuras un abas muguras spuras ar tumšiem plankumiem.

Īpašības

Pieaudzis zandarts priekšroku dod lielām, duļķainām upēm un ar barības vielām bagātiem ezeriem, mazsāļiem piejūras ezeriem, upju grīvām un jūras līčiem. Zandarts pārsvarā ir vientuļnieks un uzturas pa vienam, lai gan mazuļi uzturas baros. Novērota līdz 300 km tāla migrācija, pārvietošanās ātrums sasniedz 24 km diennaktī.

Barība

Zandarts ir plēsīgs un barojas ar zivīm, galbenokārt uzbrūkot baros dzīvojošām zivīm.

Vairošanās

Dzimumgatavība zandartam iestājas 2—10 gadu vecumā (visbiežāk 4 gados), sasniedzot 17—57 cm garumu. Nārsto no marta līdz jūlijam, Latvijā  maijā, kad ūdens temperatūra ir 8—26 °C, 15 cm līdz 32 m dziļumā. Zandarti, kas mājo Latvijas jūras piekrastēs, uz nārstu ienāk piejūras saldūdeņos. Zandarta nārsts jūrā novērots tikai Rīgas līča ziemeļdaļā. Zandartiem raksturīgs vienlaicīgs nārsts, kas ilgst 3—43 dienas. 
Nārsto tekošā ūdenī pa pāriem attīrītos, grantainos laukumos — ligzdās, nakts vai krēslas stundās. Tēviņš nārsta laikā kļūst teritoriāls un grantī vai smiltīs veido ligzdu — seklu iedobi, kas ir apmēram 50 cm plata un 5—10 cm dziļa. Reizēm ligzda tiek veidota starp ūdensaugu saknēm. Ikrus un spermu pāris izlaiž vienlaicīgi pēc īsas riesta dejas. Mātītes auglība no 5000—2,5 milj. ikru, visi ikri tiek izlaisti vienā reizē. Pēc nēršanas mātīte atstāj ligzdu, bet tēviņš paliek un to apsargā, ar spurām apvēdinot ligzdu un pievadot ar skābekli bagātinātu ūdeni. Ikri pielīp pie grants vai substrāta. To attīstība, atkarībā no ūdens siltuma, ilgst 2—32 dienas. Tēviņš ikrus apsargā. Zandarts var sasniegt 24 gadu vecumu, Latvijā 13 gadus.
Spuņciems

Vēsture

Vēstures avotos Sala (agrākais ciema nosaukums) pirmoreiz minēta 1225. gadā sakarā ar Rīgas lauku novada robežu noteikšanu. Mūsdienu apdzīvotā vieta (Spunge) veidojusies netālu no bijušās Salas muižas (Holmhof; atradusies dienvidaustrumos no Zirgu salas). Par lielāku apdzīvoto vietu Spuņciems izveidojies pēckara gados, kad tas bija kolhoza "Padomju Latvija" (vēlāk a/s "Tēvzeme") centrs. Spuņciemā atrodas pagasta pārvalde, Salas sākumskola, bibliotēka, sporta un kultūras centrs, pasts, Salas Svētā Jāņa luterāņu baznīca.

Etimoloģija

20. gadsimtā ciema nosaukums bija Spuņņciems (no Spuņņupes nosaukuma), un par Spuņciemu juridiski pārdēvēts tikai pēc neatkarības atgūšanas. Vārda "spunis" latviešu valodā nav. Endzelīns un Mīlenbachs savā latviešu valodas skaidrojošajā vārdnīcā pauž: spunnis 1) "maizes šķēlē izgriezts vadžveida kumosiņš", "izgriez nuciņā spunnīti un ieliec sviestu iekšā"! 2) "maza četrstūraina lupatiņa, kuo iešuj krekla padusēs tā, ka viens stūris iznāk paduses priekšpusē, uotrs — muguras pusē; sievietēm spunnītis tikai padusēs, bet vīriešu krekliem katrā pusē pie kakla iešuj pa vienai spunnīša pusei".
Marija Aurora fon Mengdena

Dzīvesgājums

Dzimusi Zviedru Vidzemes landmaršala Magnusa Mengdena un viņa sievas Dorotejas Sofijas, dzimušas Rozenas ģimenē. Vecāki apprecējās Straupē 1707. gada 23. oktobrī.
1747. gada 22. novembrī Sanktpēterburgā Marija Aurora apprecēja grāfu Lestoku, kurš 1741. gada apvērsuma rezultātā iecēla tronī Krievijas imperatori Elizabeti Petrovnu un paglāba dzimtu no represijām par tuvību ar Annu Leopoldovnu, kā arī ļāva brālim Ernstam Reinholdam veidot karjeru un kļūt par imperatores Elizabetes virskambarkungu - amatu, ko reiz ieņēma Bīrons. 1748. gadā Marijas vīrs tika arestēts un izsūtīts uz Ugliču. Marija sekoja viņam izsūtījumā. Viņi tur palika līdz 1753. gada 13. aprīlim, kad tiem vajadzēja pārcelties uz Lielo Ustjugu. Marijai tika piedāvāta izvēle sekot vīram vai palikt. Viņa izvēlējās sekot vīram trimdā. No trimdas Lestoks tika atbrīvots tikai 1762. gadā pēc imperatores Elizabetes nāves. Vēlāk Katrīna II piešķīra Lestokam pensiju 7000 rubļu gadā, ar tiesībām Marijai Aurorai to mantot līdz sava mūža galam.
Arsenijs Šurunovs

Biogrāfija

Čeļabinskas šaha skolas audzēknis. Vairākkārt pārstāvējis Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvis 2006. gadā, kad uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U10 vecuma grupā. Par šo panākumu saņēmis FIDE meistara (FM) nosaukumu. 2008. gadā uzvarējis Eiropas jauniešu ātrā šaha čempionātā U12 vecuma grupā.
Trasta komercbanka

Vēsture

Banka izveidota 1989. gadā ar nosaukumu Riga Bank. 1991. gadā tā reorganizēta par akciju sabiedrību un 27. septembrī reģistrēta Uzņēmumu reģistrā. 12. decembrī banka saņēma Latvijas Bankas licenci Nr. 8. 1992. gadā Riga Bank kā viena no pirmajām iestājās Komercbanku asociācijā. 1996. gada 12. aprīlī banka pārdēvēta par AS Trasta komercbanka. 1997. gadā banka kļuva par Rīgas Fondu biržas un Centrālā depozitārija locekli.
2002. gadā atklāta Trasta komercbanka pārstāvniecība Baltkrievijā, 2003. gadā — Ukrainā un Krievijā, 2004. gadā — Kazahstānā un Kanādā, 2007. gadā — Bulgārijā. 2006. gadā Kiprā atvērta pirmā bankas filiāle. 2005. gadā izveidoti meitas uzņēmumi TKB Nekustamie īpašumi un ТКВ Līzings.
2013. gadā banka kļuva par Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras biedru.
2016. gada 3. martā Eiropas Centrālā banka pēc Latvijas Finanšu un kapitāla tirgus komisijas (FKTK) ierosinājuma anulēja Trasta komercbanka licenci. FKTK bija secinājusi, ka banka ilgstoši strādāja ar zaudējumiem, tās biznesa modelis nebija dzīvotspējīgs, un tā nav spējusi izstrādāt reālajai situācijai atbilstošu darbības stratēģiju. Bankas darbībā konstatēti arī ilgstoši trūkumi noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas novēršanas jomā. 14. martā Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa atzina Trasta komercbanka par likvidējamu. 2017. gada 27. februārī Finanšu un kapitāla tirgus komisija Vidzemes priekšpilsētas tiesā iesniedza Trasta komercbanka maksātnespējas pieteikumu. Tiesa 10. martā banku pasludināja par maksātnespējīgu. 16. martā paziņots, ka ir sākta Trasta komercbanka bankrota procedūra.
Nāhoda

Vēsture

Pirmo reizi minēta 1254. gadā. Pilsēta veidojusies pie Nāhodas pils. Līdz 1918. gadam Austroungārijas sastāvā, vēlāk Čehoslovākijas sastāvā.
Pēc Trīsdesmitgadu kara pils nonāca itāļu Pikolomini (Piccolominis) ģimenes rokās, un, lai arī pilsēta bija cietusi no militārām operācijām un piespiedu rekatolizēšanas, bija vērojama neliela attīstība: pilsēta tika plaši pārbūvēta baroka stilā, tika uzcelts jauns rātsnams un Sv. Laurensija baznīca. Kad Otavio Pikolomini (Piccolomini) 1634. gadā iegādājās Nāhodas pili, viņš pieaicināja arhitektus Karlo Lurago (Carlo Lurago) un Džovanni Batistu Peroni (Giovanni Battista Pieroni), kas pārbūvēja Nāhodas pili baroka stilā.
Pikolomini dzimtai nebija mantinieku, 1783. gadā pils tika pārdota, līdz 1792. gadā nonāca Kurzemes hercoga un Sagānas hercoga Pētera fon Bīrona īpašumā kopā ar plašāku īpašumu, tai skaitā arī Ratiboržices pili. Pēteris fon Bīrons veiksmīgi apsaimniekoja savus īpašumus, viņš bija arī liels mākslas un mūzikas mīļotājs. Nāhoda bija otrā vieta Bohēmijā pēc Prāgas, kur tika uzvesta Mocarta opera „Dons Žuans” (1797). Kad hercogs Bīrons 1800. gadā mira, viņa vecākā meita Katrīna Vilhelmīne (1781-1839) mantoja Nāhodas un Sagānas hercogistes. Viņai piederēja arī pils Vīnē, un viņai bija cieši kontakti ar daudziem tā laika Eiropas politiķiem (Austrijas kanclers Meternihs, britu vēstnieks Lords Čārlzs Stjuarts, Krievijas imperators Aleksandrs I u.c.). Katrīnas pils Vīnē bija viena no Vīnes kongresa mīļākajām vietām.
Pēc Sagānas hercogienes nāves Nāhodas pils tika pārdota Schaumburg-Lippe dzimtai, kam tā piederēja līdz 1945. gadam. Pēc Otrā pasaules kara to pārņēma valsts.
Kopš 1875. gadā Nāhodu ar valsts centru savieno dzelzceļa līnija. Tas veicināja pilsētas attīstību. Pilsētā tika celtas fabrikas, dzirnavas, padarot Nāhodu par vienu no svarīgākajiem kokvilnas un linu vērpšanas, aušanas, balināšanas un krāsošanas centriem. 1872. gadā darbību uzsāka alus darītava. Vēlāk attīstījās gumijas rūpniecība, tika uzcelta elektrotehnikas rūpnīca.
Nāhodas apgabala robežas pēc Minhenes nolīguma nebija mainījušās, un, lai arī apgabals piederēja Vācijai, pie robežas nedzīvoja vācieši - gluži pretēji, vienpadsmit ciemus uz Silēzijas robežas pusi apdzīvoja čehi, kuri dzīvoja tur līdz 1945. gadam, kad Vācijas austrumu daļas tika pievienotas Polijai, un bijušie Vācijas pilsoņi tika izraidīti, iekļaujot etniskos čehus. Komunistu valdīšanas periodā (1948-1989) Nāhoda kļuva par diezgan perifēru pilsētu. Situācija mainījās deviņdesmitajos gados un it īpaši tad, kad 2007. gadā Šengenas zonā iekļuva gan Čehija, gan Polija. Tika izveidoti jauni kokvilnas ražošanas uzņēmumi.
Robežas atvēršana devusi jaunu stimulu tradicionālajai tūrisma nozarei pievilcīgajā kalnainajā valstī, jo dabas tūrisma aktivitātes tagad var pārsniegt Polijas Góry Stolowe nacionālā parka robežas.
Galli

Galli bija ķeltu cilšu grupa, kas no 5. gadsimta p.m.ē. līdz 5. gadsimtam m.ē. apdzīvoja Gallijas reģionu.

Vēsture

5. gadsimtā p.m.ē. galli ienāca tagadējās Francijas, Beļģijas un Šveices teritorijās, kā arī daļā no Nīderlandes un Vācijas rietumu daļas Reinas kreisajā krastā. 4. gadsimtā p.m.ē. galli apmetās Po upes ielejā Ziemeļitālijā. 390. gadā p.m.ē. gallu ciltis, kas bija apmetušās Ziemeļitālijā, virzījās uz Romu, uzvarēja romiešus kaujā pie Allijas upes, ieņēma Romu un to izlaupīja.
3. gadsimtā p.m.ē. gallu ciltis ieplūda Balkānos un sasniedza Anatolijas centrālos rajonus, kur izveidoja Galatijas valsti.
2. gadsimta p.m.ē. sākumā Cizalpijas Gallijas teritorija tika pakļauta Roma impērijai un pārveidota par Romas provinci.
58.–51. gadā p.m.ē. Jūlijs Cēzars iekaroja Transalpijas Gallijas teritoriju.
Ernests Miezis

Biogrāfija

Ernests Miezis piedzima 1884. gada 14. janvārī Bīriņu "Vēveros" kalpu Jāņa un Marijas Miežu ģimenē. 13 gadu vecumā sāka strādāt. 1902. gadā sāka dalību revolucionāru kustībā. Vēlāk kļuva par arodbiedrības vadītāju savā darba vietā — rūpnīcā «Fēnikss». Piedalījās Oktobra revolūcijā 1917. gadā.
1920. gadā Miezis atgriezās Latvijā. 1928. gadā ievēlēts par 3. Saeimas deputātu no Strādnieku un zemnieku partijas (nelegālās Latvijas Komunistiskās partijas) saraksta. 1930. gadā kandidēja Valsts prezidenta vēlēšanās, taču viņu atbalstīja vienīgi frakcijas biedri. 1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā. 1932. gadā arestēts par dalību Komunistiskajā partijā, Miezim tika piespriesti 6 gadi cietumā.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā sadarbojās ar jauno varu. 1941. gadā kļuva par Latvijas PSR Augstākās Tiesas locekli. Miris Rīgā 1945. gada 25. jūlijā  pēc slimības. Apglabāts Meža kapos.
Rons Pols

Politiskā piederība

Rons Pols dažādos avotos tiek raksturots kā Republikāņu partijas libertāriešu spārna pārstāvis vai vienkārši kā libertārietis.

2012. gada ASV prezidenta vēlēšanas

Kādu laiku 2012. gada sākumā Rons Pols ierindojās pat 2. vietā sabiedriskā viedokļa aptaujās par republikāņu nominācijas kandidātiem, daži komentētāji norādīja, ka pat neskatoties uz šiem rezultātiem, Pols tika ignorēts masu mediju diskusijās par republikāņu kandidātiem.
2012. gada maija beigās par republikāņu kandidātu faktiski tika uzskatīts Mits Romnijs. Neskatoties uz to ka pārējie svarīgākie konkurenti uz republikāņu nomināciju — Ņūts Gingričs un Riks Santorums ir izstājušies — Pols turpina savu kampaņu.
2012. gada 1. jūnijā Pols izteicies, ka pastāv iespēja, ka viņš varētu kandidēt kā trešās partijas kandidāts (līdztekus demokrātu Obamam un republikāņu Romnijam). Daži pauž viedokli, ka Pols pretendējot līdztekus Romnijam varētu iedragāt Romnija izredzes pret Obamu, sašķeļot republikāņu elektorātu, taču citi norāda, ka demokrātiem vajadzētu būt uzmanīgiem ar šādām prognozēm, jo Pols varētu iegūt daļu Obamas balsu, nodrošinot Romnija un Republikāņu partijas uzvaru.
Peltsamā pils

Peltsamā pils (igauņu: Põltsamaa linnus; vācu: Schloss Oberpahlen), arī Peltsamā ordeņa pils (igauņu: Põltsamaa ordulinnus), bija viduslaiku pils Peltsamā upes krastā, Peltsamā pilsētas centrā, mūsdienu Jegevas apriņķī, Igaunijas centrālajā daļā.

Vēsture

Pili uzbūvēja Livonijas ordenis 1272. gadā aizsardzības vajadzībām, bet pēc Livonijas kara no 1570. gada līdz 1578. gadam pils bija Livonijas karaļa Magnusa oficiālā rezidence. 1623. gadā karalis Gustavs II Ādolfs atdāvināja īpašumu feldmaršalam Hermanim Vrangelam, kurš Peltsamā pili pārbūvēja no viduslaiku cietokšņa uz renesanses laika mājokli, bet Lielā Ziemeļu kara laikā pils tika nodedzināta. 1750. gadā pils nonāca Voldemāra Lauva īpašumā, kas uzsāka plašu pils pārbūvi, kuras laikā tā ieguva rokoko stila izskatu un iekārtojumu. Vēlāk pils nonāca Gagrinu dzimtas īpašumā, kuru īpašumā tā palika līdz 1919. gadam, kad notika Igaunijas agrārā reforma. Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā pili nopostīja, bet pilsdrupas vēl ir saglabājušās līdz mūsdienām.
Histidīns

Atrašanās dabā

Ietilpst olbaltumvielu sastāvā. Histidīns veido daudzu fermentu aktīvos centrus.

Bioloģiskā nozīme

Histidīns ir viena no 9 neaizstājamajām aminoskābēm. Agrāk histidīnu uzskatīja par aizstājamo aminoskābi, taču ilgtermiņa pētniecība pierādīja, ka arī pieaugušie cilvēki histidīnu nevar sintezēt savā organismā. Histidīns ir histamīna biosintēzes izejviela.
2. augusts

2. augusts ir gada 214. diena pēc Gregora kalendāra (215. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 151 diena.
Oļegs un Aina

Sižets

Viena no lielākajām Rīgas rūpnīcām. Jaunais strādnieks Oļegs pabeidz institūtu ar inženiera diplomu, bet viņam grūti šķirties no sava darbagalda. Rūpnīcas kolektīvs palīdz viņam izvēlēties pareizo dzīves ceļu un atrisināt arī sarežģījumus personiskajās attiecībās ar iemīļoto Ainu - šīs pašas rūpnīcas inženieri.
Gīzela Haruma

Biogrāfija

1937. gadā Gīzela Haruma uzvarēja Austrijas sieviešu čempionātā. 1936. gadā Semmeringas starptautiskā sieviešu turnīrā dalīja trešo-ceturto vietu ar Katarinu Rodzantu aiz turnīra uzvarētājām Soņas Grafas un Klaričes Benini.
Trīs reizes viņa piedalījās pasaules čempiones izcīņas turnīros. 1927. gadā Londonā bija septītā, 1935. gadā Varšavā — trešā un dalīja 17.—20. vietu 1937.gadā Stokholmā. Visos šajos turnīrā uzvarēja Vera Menčika. Viņa tika uzaicināta uz 1933. gada pasaules šaha čempionātu Folkstonā, bet uz to finansiālu problēmu dēļ neaizbrauca.    
Pēc Otrā pasaules kara viņa vairs šaha turnīros nepiedalījās.
Indica

Vēsture

Grupas šūpulis tika kārts Somijas pilsētā Espo. Jonsu un Heinī satikās ļoti agrā bērnībā, mācoties spēlēt stīgu instrumentus - Jonsu spēlēja vijoli un ar savu lociņu bakstīja priekšā sēdošajai Heinī, kura spēlēja čellu. Vēlāk abas meitenes mācījās vienā klasē un tīņu gados nolēma, ka jādibina grupa. Iecere realizējās, vijoli un čellu nomainot pret ģitārām, taču grupas sastāvs un nosaukums bija cits, no kura abas draudzenes pēc pāris gadiem atdalījās, dzirdot kā Sirku, kas arī mācījās vienā skolā ar Jonsu un Heinī, spēlē klavieres. Sirku piekrita sadarboties un vēlāk grupai pievienojās Laura un Jenī, kas pirms tam spēlēja citā grupā. Visas dalībnieces atzīst, ka "tā bija mīlestība no pirmā acu skata".
Nosaukums "Indica" radies kā atvasinājums no vārda indigo, kas apzīmē meitenēm ļoti mīļu krāsu un grupa noliedz jebkādas paralēles ar narkotikām nosaukuma meklēšanas procesā.

Mūzika

Visu dziesmu mūzikas autore ir vokāliste Jonsu, bet dziesmu aranžējumi parasti tiek veidoti sadarbojoties visai grupai. Jonsu arī sacer dziesmu tekstus, kuros jūtama spēcīga Somijas dabas ietekme, parasti vārdi ir ļoti poētiski, kā mazi stāstiņi, kas sevī ietver simbolisku nozīmi. Strādājot pie dziesmām angļu valodā, Jonsu sadarbojās ar kanādiešu dzejnieku Roriju Vinstonu (Rory Winston), lai jaunie teksti nezaudētu savu romantiku, abi mākslinieki, piemēram, devās kopīgos klejojumos pa mežiem.
Tā kā visām grupas dalībniecēm ir akadēmiska muzikālā ievirze (arī Laura mācījusies spēlēt vijoli, bet Jenī - spāņu ģitāru), klasisko mūziku Indica min kā vienu no lielākajām ietekmēm, Jonsu īpaši uzsver Šopēnu, atklājot, ka ļoti daudz ietekmējas arī no kino mūzikas.
Grupas mūzikas stils presē visbiežāk apzīmēts kā mistiski romantisks poproks, bet ticis dēvēts arī par laumiņroku (fairy rock), melanholisko poproku u.c. Indica spēlētais poproks mijas ar episkiem elementiem, metālu un pēdējā albumā parādās pat spēcīga orķestra klātbūte, neiztrūkst arī atmosfēriskas noskaņas un dažas balāžu tipa dziesmas.
Magda Štaudingera-Voita

Biogrāfija

Dzimusi 1902. gadā 17. augustā Elvā, mūsdienu Igaunijas teritorijā, latviešu ārsta Oskara Voita (vēlākais Latvijas sūtnis Vācijā un Šveicē (1921–1932), Nīderlandē un Ungārijā (1925–1932)) ģimenē. Bērnību pavadījusi Sanktpēterburgā, tēva diplomāta karjeras dēļ daudz ceļojusi pa Vāciju, Ungāriju un Šveici, apguvusi vācu, franču, angļu un krievu valodu. Trenējusies klavieru un vijoles spēlēšanā. 
Absolvējusi Berlīnes universitāti (1925) un Latvijas Universitāti (1927). Strādājusi par Latvijas Universitātes Botānikas laboratorijas asistenti pie profesora Nikolaja Maltas. 1927. gada vasarā Helgolandes bioloģijas institūtā studējot augus sastapusi Hermani Štaudingeru, ar ko uzsākusi kopīgu darbu pie makromolekulu izpētes.
Laika posmā no 1937. līdz  1953. gadam pētījusi lielmolekulāros savienojumus sava vīra H. Štaudingera institūtā Freiburgā, Vācijā.
30 zinātnisku rakstu autore par lielmolekulāro vielu (celulozes, šķiedru, muskuļu proteīnu) mikroskopisko pētniecību, pētīta šķiedru morfoloģija, makromolekulu un molekulāro koloīdu nozīme dzīvības norisēs.
Veikusi arī sabiedriskus pienākumus: bijusi Starptautiskās universitāšu sieviešu federācijas (International Federation of University Women) komitejas locekle un priekšsēdētāja (1965—1968), UNESCO Vācijas dabaszinātņu komisijas priekšsēdētāja (1970—1975), vēlāk šīs komitejas goda locekle, pirmā koordinatore UNESCO biosfēras programmā.
1969.—1976. gadā pēc vīra nāves izdevusi viņa kopotos rakstus 7 sējumos.
Vairākkārt ziedojusi Latvijas Zinātņu akadēmijai ar mērķi līdzekļus izmantot prēmijām, stipendijām un pensionētiem LZA locekļiem. Ropažu kapos izveidota piemiņas zīme Magdai un Hermanim Štaudingeriem, kā arī Magdas vecākiem.
Feimaņu baznīca

Vēsture

Feimaņu pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta vēl pirms reformācijas. Reformācijas laikā Korfu dzimta, kurai piederēja Feimaņi, pārgāja luterticībā un baznīcu nodeva luterāņiem, kuru rīcībā baznīca kalpoja līdz 1708. gadam, kad to pārņēma jezuīti, tādā veidā nonākot atkal katoļu lietošanā.
Pašreizējo koka baznīcu vecā dievnama vietā uzcēla 1756. gadā, prāvesta Skringailo darbības laikā. 1760. gadā bīskaps Daugiallo to konsekrēja Svētā Jāņa Kristītāja godam.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Imants Petrovskis. Feimaņu draudze izveidojās pēcreformācijas laikā līdz ar baznīcas atgūšanu. Draudzei ir trīs kapsētas — Feimaņu kapi, Antanišku kapi, Silajāņu kapi.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Jēzus Sirds diena, Svētā Jāņa Kristītāja diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas svētki.

Tehniska informācija

Feimaņu baznīca ir koka kvazibazilikāla viennavas celtne ar diviem torņiem, skārda jumtu un oriģinālo koka grīdu, 30 metrus gara un 15 metrus plata. Pie ieejas vārtiem atrodas zvanu tornis ar četriem zvaniem, bet netālu no baznīcas — akmens-mūra kapela, kas kādreiz kalpoja bērnu kristīšanai.

Interjers

Dievnamā ir trīs altāri ar kokgriezumiem un 18. un 19. gadsimta gleznām "Svētais Andrejs", "Svētais Pēteris", "Svētais Bartolomejs" . Baznīcā aplūkojami 26 mākslas priekšmeti, kuru vidū ir minami: 18. gadsimta triju altāru kokgriezumi, ērģeļu prospekts, baznīcas soli, biktskrēsls, oriģinālā tehnikā izgatavotas kristāla lustras, seni sudraba kausi un skulptūras.
Jaroslavs Seiferts

Biogrāfija

Dzimis 1901. gadā Prāgas priekšpilsētā Žižkovā (tagad Prāgas daļa) strādnieku ģimenē. Pievērsies komunisma idejām, strādājis par žurnālistu un redaktoru vairākos kreisajos izdevumos. 20. gados bijis viens no Čehoslovākijas literārā avangarda redzamākajiem pārstāvjiem. Tulkojis franču dzeju. 1929. gadā izslēgts no Čehoslovākijas Komunistiskās partijas par tās kritiku. Kopš 1949. gada Seiferts pievērsās tikai literārajai darbībai. Saņēmis vairākus valsts apbalvojumus, sešdesmito gadu beigās ievēlēts par Čehoslovākijas Rakstnieku savienības priekšsēdētāju. 1984. gadā saņēmis Nobela prēmiju literatūrā "...par dzeju, kas svaigi, jutekliski un ar bagātīgu izdomu rāda gara nelokāmības un cilvēka daudzpusības atbrīvojošo tēlu."
Jaroslavs Seiferts miris 1986. gadā Prāgā.