google/wiki40b huggingface dataset:
Drošības mašīna

Ietekme uz sacīkšu gaitu

Drošības mašīnas došanās trasē parasti nozīmē, ka visi sacīkšu dalībnieki izkārtojas rindā, zaudējot iegūto pārsvaru pār saviem konkurentiem (piemēram, ja sacīkstes līderis ir priekšā citiem braucējiem par 30 sekundēm — izbraucot drošības mašīnai, šis pārsvars tiek zaudēts). Šī iemesla dēļ atkārtots starts var izraisīt jaunas situācijas un līdera maiņu. Izbraucot drošības mašīnai, vairākās autosporta klasēs braucējiem ir atļauts doties boksos, mainīt riepas vai papildināt degvielu un pēc tam atgriežoties sacīkstē viņi drīkst apdzīt visus braucējus (ieskaitot drošības mašīnu), lai atrastos tajā pašā pozīcijā, kurā viņi bija pirms došanās boksos — tas dod šiem braucējiem pārsvaru pār pārējiem dalībniekiem, kuriem normālā sacīkstes situācijā boksos pavadītais laiks ir jāzaudē. Braucot aiz drošības mašīnas, dalībnieki patērē mazāk degvielas (aptuveni uz pusi mazāk nekā sacīkšu laikā), bet tajā pašā laikā riepas atdziest un braucējiem jāpiedomā atsākot sacīksti (tādēļ F1 sacīkstes ir pierasts, ka piloti strauji maina virzienus, lai uzturētu temperatūru).

Formula 1

Formula 1 čempionātā lēmumu par drošības mašīnas došanos trasē pieņem sacīkšu tiesnešu kolēģija. Gadījumā, ja drošības mašīna dodas trasē, tiesnešiem ir jāizkar dzeltenie karogi un baltas plāksnes ar burtiem SC (no angļu: safety car — drošības mašīna). Kopš 2007. gada sezonas katram pilotam obligāti uz stūres jābūt dzeltenam LED diožu signālam, kas signalizē par drošības mašīnu trasē.
Uz drošības mašīnas ir uzstādītas dzeltenas un zaļas signālugunis. Ar zaļo gaismu drošības mašīna signalizē, ka to drīkst apdzīt — situācijās, kad atpalicējs neatrodas savā vietā, tas apdzen drošības mašīnu un izkārtojas aiz pārējiem braucējiem. Drošības mašīnu vada profesionāls autobraucējs — pašreiz (2012) tas ir vācietis Bernts Mailenders.
Pirmo reizi F1 vēsturē drošības mašīna trasē devās 1973. gada Kanādas Grand Prix laikā, taču mašīnas vadītājs kļūdījās un nostājās nepareizā pozīcijā, jūkļa dēļ pēc sacīkstes finiša tiesneši pāris stundas pavadīja, rēķinot, kurš pilots patiesībā ir uzvarējis. Tikai 1993. gada sezonā drošības mašīnas lietošanu oficiāli reglamentēja F1 noteikumos — pirmā drošības mašīna bija Fiat Tempra modelis. Līdz šim (2012) tikai 4 sacīkstes ir finišējušas aiz drošības mašīnas. Starts aiz drošības mašīnas notiek, ja trase ir ļoti slapja — tādā gadījumā nav iesildīšanās apļa un sacīkste sākas, tiklīdz drošības mašīna uzsāk kustību.
Izmantojot drošības mašīnas dzeltenās signālugunis, tiek signalizēts, ka pašreizējā apļa beigās drošības mašīna dosies malā un sacīkste atsāksies. Ja drošības mašīna izslēdz signālugunis, pārējie braucēji mazliet atpaliek, lai startētu pilnā ātrumā — pēc sacīkstes atsākšanās, kamēr piloti nav pārbraukuši pirmo drošības mašīnas līniju, viņi nedrīkst apdzīt.
Rubonia

Vēsture

Rubonia dibināta 1875. gadā pie Rīgas Politehniskā institūta (RPI). Tā paša gada septembrī uzņemta Rīgas šaržēto konventā.
Sākoties pirmajam pasaules karam, kopā ar RPI, evakuējas uz Maskavu kur darbojas līdz 1917. gadam.
1918. gadā atjauno darbību Rīgā, pie vācu okupācijas iestāžu izveidotās Baltijas tehniskās augstskolas.
1920. gadā reģistrēta pie Latvijas universitātes un gadu vēlāk uzņemta Latvijas studentu korporāciju Prezidiju Konventā (P!K!). No tā gan, protestējot pret dažādiem lēmumiem, vairākas reizes īslaicīgi izstājas.
30. gadu sākumā, kopā ar pārējām vācbaltu korporācijām, demonstratīvi izstājas no P!K!, protestējot pret prasību P!K! sēdēs lietot tikai latviešu valodu.
1932. gadā, ar LU padomes lēmumu, slēgta kā korporācija. Turpina pastāvēt kā biedrība saglabājot korporācijas nosaukumu un iekšējo uzbūvi.
1939. gadā pieņem lēmumu par nosaukuma Herdera institūta studentu biedrība (Kameradschaft) Scheubner-Richter pieņemšanu. Tomēr šī maiņa netiek apstiprināta un tā paša gada rudenī, ar sabiedrisko lietu ministra lēmumu Rubonia tiek slēgta, visiem biedriem izceļojot uz Vāciju.
1959. gadā Vācijā esošie Rubonia's filistri, kopā ar citu vācbaltu korporāciju filistriem, piedalījās Baltijas tradīciju korporācijas Curonia Goettingensis dibināšanā, kuru vēlāk deklarēja par Baltijas korporāciju oficiālo tradīciju turpinātāju.

Biedri

Studentu korporācijas Rubonia dibinātāji bija vairāki vācbaltu tautības studenti, kas pēc studijām Vācijā bija atgriezušies Rīgā. 20.—30. gados uzņēma tikai vācu tautības studentus.
Pazīstamākie biedri bija: uzņēmējs Pauls Bēms, arhitekti Vilhelms Bokslafs, Hermanis Hilbigs, Augusts Reinbergs, Vācijas austrumu lietu ministrs Alfrēds Rozenbergs, vācu diplomāts Makss fon Šeibners-Rihters, vācbaltu politiķis Hugo Vitroks.
Vairāki Rubonia biedri (Oto fon Kurzells, Alfrēds Rozenbergs, Makss fon Šeibners-Rihters, Arno Šikedancs), emigrējot uz Vāciju, kļuva par  redzamiem nacistu partijas funkcionāriem.
Damaksnis

Damaksnis ir sausieņu meža augšanas apstākļu tips labi aerētās minerālaugsnēs, kurā kokaudzi veido priedes kopā ar eglēm, bērziem vai apsēm. Pamežā aug pīlādži, lazdas un paegļi. Zemsedzē aug papardes, brūklenāji, mellenāji, zaķskābenes, vizbulītes un dažādu sugu sūnas. Tas aug līdzena vai viļņota reljefa apstākļos smilts, mālsmilts vai smilšmāla augsnē.
Damaksnis koksnes pieauguma ziņā ir viens no ražīgākajiem Latvijas meža tipiem. Damaksnis ir izplatīts visā valsts teritorijā, bet lielākās platības ir Rietumkursas augstienē, Kursas zemienē un Vidusgaujas zemienē. Aizņem 21% no Latvijas mežaudžu kopplatības.
Starptautiskais kriminālnoziegumu tribunāls bijušajai Dienvidslāvijai

Starptautiskais kriminālnoziegumu tribunāls bijušajai Dienvidslāvijai (angļu: International Criminal Tribunal for the former Yugoslavia, ICTY) bija Apvienoto Nāciju Organizācijas iestāde, kas izveidota, lai apsūdzētos sauktu pie atbildības smagos noziegumos, kas izdarīti Dienvidslāvijas karu laikā, un viņus tiesātu. Tā bija speciāli šai lietai izveidota tiesa, kas atradās Hāgā, Nīderlandē.
Tiesa tika izveidota ar ANO Drošības padomes 827. rezolūciju, kas tika nodota 1993. gada 25. maijā. Tai bija tiesvedība pār četrām noziegumu kopām, kas pastrādātas bijušās Dienvidslāvijas teritorijā kopš 1991. gada: nopietni Ženēvas konvenciju pārkāpumi, kara likumu pārkāpumi, genocīds un noziegums pret cilvēci. Maksimālais sods, ko varēja piespriest, bija mūža ieslodzījums.
Kopumā tika apsūdzēta 161 persona; pēdējās apsūdzības tika izsniegtas 2004. gada decembrī. 2011. gada 20. jūlijā tika notverts pēdējais līdz tam nenotvertais apsūdzētais Gorans Hadžičs. Galīgais spriedums tika pieņemts 2017. gada 29. novembrī un iestāde oficiāli beidza pastāvēt 2017. gada 31. decembrī.
Sodu izciešanas uzraudzības funkcijas un pārsūdzību izskatīšanu turpmāk pārņēma Starptautiskā krimināltiesa.
Valmieras pagasts

Upes

Andrupe, Badupīte, Lielupe, Mellupe, Varīte.

Ezeri

Āžkalna ezers, Ezeris.

Vēsture

Valmieras pagasts izveidots 1894. gadā, apvienojot Valmiermuižas un Valmieras mācītāja muižas pagastus. 1906. gadā daļa teritorijas (Oliņu novads) tika pievienots Trikātas pagastam. 1935. gadā pagasta platība bija 144,4 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Valmieras un Ausekļa ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1958. gadā Valmieras ciemam pievienoja daļu Ausekļa ciema. 1967. gadā daļu Valmieras ciema teritorijas pievienoja Rencēnu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Valmieras pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva reorganizētajā Burtnieku novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Valmiermuiža, Viestura laukums, Rūpnieki, Vanagi (pagasta centrs), Jeri, Pilāti, Daliņi, Annasmuiža.
Jērkules vaka

Jērkules vaka (Terckull wacke) bija viena Krimuldas pilsnovada vakām, kas atradās vietā, kas ietilpst mūsdienu Krimuldas novadā. Minēta Rīgas arhibīskapijas vaku grāmatā 1550. gadā. Vakā atradās 22 saimniecības.
Tās nosaukums saistāms ar 13. gadsimta līvu ciemu Gervicule (latviski 'Ezerciems') un vēlāko Jērkules muižu pie Jērkules ezera.
Dzelzceļa līnija Valka—Rūjiena—Pērnava

Dzelzceļa līnija Valka—Rūjiena—Pērnava bija līdz 1944. gadam pastāvoša 750 mm Vidzemes guberņas šaursliežu dzelzceļa līnija ar atzaru uz Vīlandi, kas savienoja Pērnavas ostas pilsētu ar Valkas dzelzceļu mezglu un nodrošināja savienojumu ar 1889. gadā izbūvēto platsliežu dzelzceļa līniju Rīga—Valka—Pleskava un 1903. gadā pabeigto šaursliežu dzelzceļa līniju Valka—Pļaviņas. Šī līnija bija pirmā koplietošanas šaursliežu dzelzceļa līnija Latvijas teritorijā.

Dzelzceļa stacijas un pieturas

Kopējais dzelzceļa līnijas garums bija 125 km. Sākotnēji bija šādas stacijas un pieturvietas: Pērnava - Valdhofas platforma - Surju - Sigastes platforma - Voltveti - Lātre (Laatre, Meizakila) - Ķirbeļi - Rūjiena - Naukšēni - Piksāri - Omuļi - Ērģeme - Valka. Vēlāk pieturu skaits nedaudz mainījās.

Vēsture

Dzelzceļa līniju būvēja privātā "Vidzemes pievedceļu sabiedrība" un tā tika atklāta 1896. gada 6. oktobrī, bet atzars uz Vīlandi 1897. gada 1. augustā. 1903. gadā atklāja apvienoto šaursliežu staciju Valka II Valkas—Pērnavas un Valkas—Pļaviņu līnijām. 1905. gada revolūcijas laikā 1905. gada decembrī šo dzelzceļa līniju uz laiku savā kontrolē pārņēma revolucionārie kaujinieki.
Dzelzceļu nacionalizēja 1918. gadā. Pēc Latvijas Brīvības cīņām un Latvijas - Igaunijas robežas demarkācijas 1920. gadā no sākotnējās Rīgas—Pleskavas dzelzceļa līnijas tika izbūvēti divi platsliežu atzarojumi no Latvijas un Igaunijas puses uz Valkas šaursliežu dzelzceļa staciju Latvijas daļā. 
Latvijas Dzelzceļu virsvalde apsaimniekoja 67 km garu posmu Valka—Rūjiena—Ipiķi—Meizakila (Muižciems).
1937. gadā tā tika savienota ar Rīgas—Rūjienas platsliežu dzelzceļa līniju. 
Otrā Pasaules kara beigās 1944. gadā Vācijas karaspēks atkāpjoties izpostīja Valkas—Rūjienas šaursliežu un Rīgas—Rūjienas platsliežu dzelzceļa līnijas. 
Tikai 1972. gadā PSRS varas iestādes atjaunoja platsliežu Rīgas—Rūjienas dzelzceļu. 1981. gadā šaursliežu dzelzceļa posmu Rūjiena—Ipiķi pārnagloja uz 1524 mm un atklāja dīzeļvilcienu satiksmi līnijā Rīga—Rūjiena—Pērnava—Tallina. Dzelzceļa posms Aloja—Rūjiena—Ipiķi tika slēgts 1996. gadā un sliedes demontētas.

Jāna Krosa romāns

1984. gadā igauņu rakstnieks Jāns Kross (1920—2007) publicēja vēsturisko romānu „Profesora Martensa aizbraukšana“ (Professor Martensi ärasõit) par ievērojamā igauņu cilmes diplomāta Frīdriha Martensa (Friedrich Fromhold Martens) pēdējo braucienu pa Pērnavas—Valkas dzelzceļu un nāvi Valkas stacijā. Romāns līdz šim tulkots 11 valodās, 2011. gadā arī latviski.
Māra Brašmane

Biogrāfija

1962. gadā absolvēja Rīgas 36. vidusskolu un sāka apgūt fotogrāfiju pašmācības ceļā. 1964. gadā iestājās Fotoklubā "Rīga" un līdz 1974. gadam radījusi lielāko daļu no izstādē "Manas jaunības pilsētā" redzamajām fotogrāfijām.
1973. gadā uzsāk profesionālu darbību kā fotolaborante Rundāles pils muzejā, kur fotografējusi restaurējamos objektus vienpadsmit gadus. 
1984. gadā absolvēja Rīgas kultūras darbinieku tehnikumu, foto - kino nodaļu. No Pilsrundāles pārcēlās atpakaļ uz Rīgu un pieņēma darbu Valsts Mākslas muzejā (šobrīd Latvijas Nacionālais mākslas muzejs, LNMM), kur strādāja divdesmit gadus kā štata fotogrāfe. 2005. gadā Brašmane izveidoja fotoizstādi "Muzejnieki", veltītu trīsdesmit gadu laikā sastaptajiem muzeju darbiniekiem. 
1991. gadā dažādās Rīgas vietās dokumentēja janvāra notikumus, pēc kuriem izveidoja fotogrāfiju ciklu "Barikādes". 
No 1995. gada Rīgas Celtniecības koledžā topošajiem restauratoriem pasniedz foto dokumentāciju.
Brašmane 2015. gadā apbalvota ar ceturtās šķiras Atzinības krustu par nopelniem Latvijas kultūrā, izcilu mūža radošo ieguldījumu melnbaltās fotogrāfijas mākslā un kultūrvēsturiskā mantojuma saglabāšanā. 
Kopš 1991. gada ir Latvijas Dizaineru savienības biedre un 2005. gadā iestājusies Latvijas Mākslinieku savienībā. Līdzdarbojusies Latvijas Kultūras fonda Fotoapvienībā (1988-1998).
Keita Bekinseila

Karjera

Pēc dažu epizodisku lomu tēlošanas dažādos TV projektos, viņa 1993. gadā debitēja kā kinoaktrise ar lomu filmā Much Ado About Nothing, tajā laikā viņa vēl studēja Oksfordas universitātē. 1990. gadu nogalē sāka filmēties ASV. Pazīstama kļuva ar lomu 2001. gada filmā Pearl Harbor un romantiskajā komēdijā Serendipity. Panākumus sāka gūt ar lomām filmās The Aviator un Click.
K. Bekinseila kļuva pazīstama kā asa sižeta filmu zvaigzne pēc dalības 2003. gada filmā "Tumsas pasaule" (Underworld), pēc tam uzņēmusies vairākās asa sižeta filmās, tai skaitā "Van Helsings" (Van Helsing), "Tumsas pasaule 2: Evolūcija" (Underworld: Evolution), "Baltā tumsa" (Whiteout), "Kontrabanda" (Contraband), "Tumsas pasaule 4: Atmoda" (Underworld: Awakening). Tāpat piedalījusies dažādos mazākos projektos, kā "Sniega eņģeļi" (Snow Angels), Fragments, "Patiesības cena" (Nothing but the Truth), "Visiem Labi" (Everybody's Fine). Par lomu filmā "Patiesības cena" viņa tika nominēta Critics' Choice balvai.
Viņas tēvs ir aktieris Ričards Bekinseils, māte — aktrise Džūdija Lo.
Draudavas

Ciema rašanās

Draudavas izveidojās 19. gadsimtā, kad Krustpils pils barons Korfs mazvērtīgās zemes piešķīra savas muižas kalpiem. Pirmo reizi Draudavas kā vieta Draudava rakstos minēta 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Draudavu sādžā dzīvojuši 4 māju saimnieki. 1906. gadā sādžai "Дравдово" zemes platība bijusi 14 desetīnas ar četrām sētām, kurās dzīvojuši 18 iedzīvotāji. 1935. gadā visas mājas tika pieskaitītas sādžai Draudavsala, kuru veidoja kalpu zemes viensētas. 1943. gadā mājas minētas kā Draudavas, bet pārējās 5 ēkas ar 27 iedzīvotājiem veidoja sādžu Draudavsalu. Līdz padomju okupācijas gadiem Draudavas un Draudavsala bija atšķirīgi jēdzieni. Draudava bija viensēta, ko no sādžas Draudavsalas nošķīra mežs.
2009. gadā Draudavās dzīvojuši 17 iedzīvotāji un ir šādas mājas: Baloži, Draudavas, Draudavsalas, Liepdārzi, Noriņas, Saulgrieži, Vaivari un Viktorijas.
Karšu māja

Karšu māja ir viena no kuģa dienesta telpām. Tā izvietota virsbūvē blakus stūres mājai.
Karšu mājā glabājas pārgājiena kartes, dažādas navigācijas iekārtas un instrumenti, kā arī speciāls stūrmaņa galds darbam ar kartēm. Tajā tiek atlikts kuģa kurss un kontrolēta kuģa atrašanās vieta uz kartes. Uz daudziem kuģiem karšu māja ir apvienota ar stūres māju un tās kopā sauc par navigācijas māju.
Beļģu Kongo

Vēsture

Kongo upes baseina koloniālā apgūšana Āfrikas vidienē sākās tikai 19. gadsimta otrajā pusē, kad to beidzot izpētīja vairākas eiropiešu ekspedīcijas. Nozīmīgākā no tām bija Velsā dzimušā amerikāņu žurnālista un ceļotāja Henrija Stenlija ekspedīcija (1871) Deivida Livingstona meklējumos, kurā tika apsekota liela daļa Kongo augšteces, kā arī noskaidrots, ka Tangaņikas ezers nav saistīts ar Nīlu. Vēlāk Stenlijs rīkoja vēl vairākas ekspedīcijas, vairākas no kurām pēc 1876. gada bija saistītas ar ambiciozā Beļģijas karaļa Leopolda II organizēto Starptautisko Āfrikas asociāciju.
Stenlija ekspedīciju laikā ar vietējiem vadoņiem noslēgto līgumu rezultātā visas to zemes faktiski nonāca Leopolda II īpašumā. Leopolds II ar dažādām diplomātiskām manipulācijām panāca vadošo Eiropas valstu atbalstu savām pretenzijām uz teritorijām Kongo baseinā, kā rezultātā 1884. gadā Berlīnes konference, kurā piedalījās Austroungārija, Beļģija, Francija, Vācija, Apvienotā Karaliste, Krievija un Osmaņu impērija, apstiprināja Starptautisko Kongo Asociāciju, kas noteica, ka teritorija nevar būt pakļauta Beļģijai vai kādai citai valstij, bet tā nonāk karaļa Leopolda II personīgā kontrolē, respektīvi — personālūnijā. 1885. gadā tika nodibināta Kongo Brīvvalsts, kas formāli bija patstāvīga valsts, bet faktiski bija Leopolda II koloniāls īpašums.
Kongo Brīvvalsts laikā tika nežēlīgi ekspluatēti dabas un cilvēku resursi, kas izsauca starptautiskās sabiedrības sašutumu, kas savukārt noveda pie tā, ka Beļģijas parlaments bija spiests pārņemt teritoriju valsts kontrolē un 1908. gada 15. novembrī tika nodibināta kolonija Beļģu Kongo. Kolonijā likumdošanas vara bija Beļģijas karalim un parlamentam, bet izpildvara bija piešķirta ģenerālgubernatoram, ko pārraudzīja speciāli nozīmēts Beļģijas Kongo lietu ministrs.
Galvenā saimniecība darbība notika Katangas provincē un bija saistīta ar derīgo izrakteņu ieguvi. 2. pasaules kara laikā Beļģu Kongo bija Beļģijas trimdas valdības galvenais ieņēmumu avots un visa kolonijas produkcija tika eksportēta uz ASV un Apvienoto Karalisti. 1950. gados Beļģu Kongo, tāpat, kā pārējā Āfrikā, aktivizējās nacionālā atbrīvošanās kustība, kuras ietekmē strauji tika izveidota neatkarīga Kongo Republika (Leopoldvila), bet nepietiekamo vietējo administratīvo resursu un iekšējo nesaskaņu dēļ sākās piecu gadu ilgs pilsoņu karš (Kongo krīze), kas beidzās ar vienotas Kongo Demokrātiskās Republikas izveidošanu 1964. gadā.
2018. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācija — UEFA zona

2018. gada FIFA Pasaules kausa UEFA zonas kvalifikācija bija atlases sacensības UEFA ietilpstošajām izlasēm FIFA Pasaules kausa finālturnīram, kas 2018. gadā notiks Krievijā. Kvalifikācija notika no 2016. gada 4. septembra līdz 2017. gada 14. novembrim. Tajā tika noskaidrotas 13 izlases, kas kvalificējās finālturnīram, neskaitot Krievijas izlasi, kas kvalificējās automātiski kā finālturnīra rīkotāji.
54 izlases tika sadalītas 9 grupās pa 6 komandām katrā. Finālturnīram pa tiešo kvalificējās visu 9 grupu uzvarētāji. Astoņas labākās 2. vietu ieguvušās komandas iekļuva izslēgšanas spēlēs jeb otrajā kārtā, kur tās izveidoja četrus pārus. Šo pāru uzvarētāji divu spēļu summā arī kvalificējās finālturnīram.
Pirmo reizi Pasaules kausa kvalifikācijā piedalījās Kosovas un Gibraltāra izlases.
Gandamakas miera līgums

Ar Gandamakas miera līgumu 1879. gadā noslēdzās Otrā angļu-afgāņu kara (1878—1880. gads) pirmā fāze. Saskaņā ar šo līgumu, Afganistāna nodeva Britu impērijas valdījumā dažas stratēģiski svarīgas teritorijas, tādējādi izvairoties no vispārējas valsts okupācijas. Līgumu 1879. gada 26. maijā netālu no Gandamakas ciema Austrumafganistānā parakstīja valdnieks Muhammeds Jakubs no afgāņu puses un Luijs Kavanjari no Britu Indijas valdības puses. Vairums vēsturnieku ir vienisprātis, ka šis līgums ievadīja Otrā angļu-afgāņu kara otro fāzi.

Notikumu attīstība

1878. gada 21. novembrī Afganistānā iebruka ap 33 500 vīru liels britu karaspēks, sākot Otro angļu-afgāņu karu. Afgāņu valdnieks Šers Ali, nespēdams nokomplektēt vērā ņemamu afgāņu armiju, bēga uz Afganistānas ziemeļiem, cenzdamies iegūt krievu atbalstu. To nesaņēmis, viņš 1879. gada februārī mira. Kabulas tronī kāpa Šera Ali dēls — Muhammeds Jakubs, ko viņš iepriekš bija turējis cietumā. Visu ziemu un pavasari afgāņi izcīnīja nežēlīgu partizānu karu, taču nespēja ilgstoši pretoties tehniski un militāri pārākajai britu armijai.
Pavasarī britu diplomātiskā korpusa virsnieks Luijs Kavanjari uzaicināja Muhammedu Jakubu tikties Gandamakā, kur 26. maijā viņš parakstīja afgāņus pazemojošo Gandamakas miera līgumu, ar kuru Muhammeds Jakubs praktiski kļuva par Britu impērijas vasali.

Līguma nosacījumi un tā rezultāti

Saskaņā ar līguma nosacījumiem, afgāņi nodeva britiem Pišīnas, Sibi un Kurramas ielejas, kā arī Haiberas pāreju. Briti arī ieguva kontroli pār Afganistānas ārpolitiku un tiesības uzturēt Kabulā pastāvīgu misiju. Par to afgāņiem apsolīja 60 000 mārciņu gadā un atbalstu pret jebkuru ārēju agresoru.
1879. gada 24. jūlijā sers Luijs Kavanjari (pēc diplomātiskajiem sasniegumiem Gandamakā viņš tika iecelts bruņinieku kārtā) kā britu misijas pārstāvis ieradās Kabulā, bet 3. septembrī misiju iznīcināja afgāņu karaspēka vīri, kas sadumpojās pēc tam, kad Muhammeds Jakubs nebija tiem izmaksājis četru mēnešu algu. Tas izsauca jaunu britu armijas iebrukumu Afganistānā, kas turpinājās līdz 1880. gada rudenim, kad briti no valsts atkāpās, par Afganistānas valdnieku atzīstot vienu no afgāņu līderiem Abduru Rahmanu. Abdurs Rahmans atzina Gandamakas miera līguma nosacījumus, ar izņēmumu, ka britu misijas vadītājam un pārējiem tās locekļiem jābūt Indijas musulmaņiem.
Jūras ērglis

Izplatība

Sastopams Eirāzijas ziemeļu daļā. Areāla rietumu daļā (Eiropā) pārsvarā nometnieks, bet citur migrē uz ziemošanas vietām. Eiropā iekšzemes populācijas ziemā pārvietojas uz Ziemeļjūras un Baltijas jūras piekrastēm, Āzijas putni ziemo areālos ap Arābijas jūru un Ķīnas austrumu piekrastēm, arī Korejā un Japānā.

Latvijā

1955. gadā Latvijā jūras ērglis izzuda kā ligzdotājs, bet kopš 1970. gadu sākuma, kad atrasta pirmā apdzīvotā ligzda, to skaits, pateicoties aizsardzības pasākumiem, ir ievērojami audzis. Ligzdojošo putnu skaits tuvojas 100 pāriem. Pēdējos desmit gados to skaits ir pieaudzis vairāk kā par 30%.
2012. gadā Latvijas Ornitoloģijas biedrība jūras ērgli izraudzījās par Gada putnu Latvijā.

Izskats

Jūras ērglis ir liels putns (lielākais Latvijā ligzdojošais plēsīgais putns un ceturtais lielākais Eiropā). Ķermeņa garums sasniedz 70 cm, spārnu plētums 200—230 cm, svars 4—7 kg. Raksturīga pazīme ir īsā ķīļveida aste, kas pieaugušajiem putniem ir balta. Pārējais apspalvojums brūns, galva un kakls gaišāki, knābis spilgti dzeltens, masīvs. Jaunie putni tumšāki, tumšu knābi un asti. Līdzīgi kā citi lielie plēsīgie putni jūras ērgļi pieaug pamazām un tikai 5 gadu vecumā sasniedz pieauguša putna izskatu. Raksturīgs dzimumu dimorfisms — mātītes ievērojami lielākas par tēviņiem.

Uzvedība

Jūras ērgļi ligzdo pie dažādiem ar zivīm un ūdensputniem bagātiem ūdeņiem, arī jūras piekrastē. Areāla daļā, kur ir meži, ligzdošanai izvēlas vecus kokus. Ligzdu būvē to galotnes daļā. Dējumā ir 1—3 olas, kuras pārmaiņus perē abi vecāki. Parasti izaudzina vienu vai divus mazuļus. Pēc izšķilšanās mazuļi savā starpā ir samērā toleranti, lai gan vecākais un lielākais putnēns barošanas reizēs dominē pār citiem. Pārtiek no zivīm, putniem, nelieliem zīdītājiem, ziemā labprāt barojas ar maitu.

Aizsardzība

Sugai ir plašs izplatības areāls, tādēļ globālā mērogā tā netiek uzskatīta par apdraudētu. Arī Eiropā, kur ligzdo apmēram puse sugas populācijas, jūras ērgļi vairs netiek uzskatīti par apdraudētiem putniem. Būtiska sugas stāvokļa uzlabošanās ir panākta pateicoties lauksaimniecības pesticīda DDT lietošanas aizliegumam, ligzdošanas vietu aizsardzībai un putnu šaušanas pārtraukšanai. Lielākā Eiropas populācija ir Norvēģijā, kur ligzdo vairāk par 2000 jūras ērgļu pāru.
Lunšanas kultūra

Lunšanas kultūra ir velīnā neolīta laikmeta kultūra kas pastāvēja no aptuveni 3000. līdz 2200. g.p.m.ē tagadējās Ķīnas teritorijā, kas izveidojās pēc Jangšao kultūras. Tās paliekas atklāja 1928. gadā. Lunšanas kultūra radīja bāzi turpmākajai Ķīnas civilizācijai un pirmajām dinastijām - Sja, Šan, Džou - bronzas trauku apstrādei, ieročiem, rituāliem, un hieroglifiem.
Ap 3000. g.p.m.ē. dažādo Ķīnas neolīta kultūru vidū notika apmaiņa ar precēm un kultūras paražām. Centrālajos līdzenumos, mūsdienu Dzjansu un Šaņdunas provincēs rodas Lunšanas kultūra. Papildus prosai tika audzēti arī rīsi. Uzturā patērēja cūkas, suņus, aitas un vistas. Attīstījās ļoti smalka māla keramika un nefrīta apstrāde. Atklāti arī pirmie kapara un bronzas priekšmeti. Spriežot pēc atklātajām paliekām, šajā laikā bija izplatīta karadarbība, un bija izveidojusies hierarhiska sabiedrība.
Lunšanas kultūru raksturo virkne pazīmju: 1. piktogrammas, kas varētu būt hieroglifu aizsākumi, 2. ģimeņu klani, 3. senču kults, kurā pielūdz bagātākos senčus, 4. herarhiska sabiedrība ciematos, 5. blietētas zemes pamatu un aizsargsienu veidošana, 6. īpaši māla keramikas stili, 7. bronzas apstrādes pirmsākumi, 8. dzeršanas un dzīru rituāli, 9. cilvēku upurēšana, 10. aktīvas tirdzniecības un militārās saites ar kaimiņu reģioniem.