Šariats

Etimoloģija

Termins šarīah cēlies no lietvārda šara'a (arābu valodā: شرع). Ahmadijas zinātnieka Malika Gulama Farida darbā "Svētā Korāna vārdnīca" šariats ir aprakstīts kā termins, kas apzīmē dievišķa likuma sistēmu un ticības un kalpošanas kārtību.
Tiesību speciālists Ali Hans skaidro, ka „tiesību un citos rakstos bieži nepareizi interpretē šariata jēdzienu. Dažiem musulmaņiem šariatā ietilpst tikai Korāns un sunna. Citiem tas ietver arī fikhu. Lielākā daļa enciklopēdiju šariatu apraksta kā likumu, kam par pamatu ņemts Korāns, sunna un fikhs, kas atvasināts no idžmas vienprātības lēmumiem un kijasa analoģiskajiem spriedumiem. Šāda šariata interpretācija nepareizi samet kopā izpausto ar neizpausto un rada nepareizu priekšstatu, it kā speciālistu lēmumi būtu tikpat svēti kā Korāns un sunna. Korāns un sunna kopā veido negrozāmu pamatlikumu, kas ir nošķirams no atvasinātajiem likumiem (fikhs). Šādi nošķirot pamatlikumu no atvasinātajiem likumiem, tiek izkliedēta neizpratne par šariata terminu.”

Vēsture

Islāma tiesību sistēmas veidošanās periods sākās ar agrīnajām musulmaņu kopienām. Sākumā tiesību speciālisti nodarbojās vairāk ar praktisku likumu ieviešanu un izpildes uzraudzību, nekā ar teoriju. Teorijas jautājumos ievērojams progress notika līdz ar grāmatas Ar Risālah izdošanu (autors bija viens no agrīnā perioda musulmaņu juristiem Aš Šafii). Grāmatā autors apkopoja islāma tiesību sistēmas principus, nosakot par tiesību sistēmas pamatiem Korānu, Sunnu, Idžmu un Kijasu. Grāmatā arī noteikts, ka islāma tiesību sistēmas pamata teksti (Korāns un Hadīts) interpretējami, vispirms analizējot arābu valodas izpētes rezultātā gūtos secinājumus un objektīvus atzinumus.

Šariats mūsdienās

Islāma tiesību sistēmai un likumiem mūsdienās pastāv neskaitāmas interpretācijas atšķirīgajās musulmaņu sabiedrībās. Islāma liberālo kustību piekritēji apšauba šariata atbilstību un piemērotību mūsdienu situācijai no vairākiem aspektiem. Vairākus neatbildētus jautājumus par šariatu uzdod arī islāma feministu kustība. Vairākās islāma valstīs, piemēram Indonēzijā, Bangladešā un Pakistānā, spēkā ir sekulāra konstitūcija un vairāki likumi un tikai atsevišķos gadījumos tiesību jomu regulē šariats. Visvairāk uz sekulārismu balstīta konstitūcija ir Turcijā un Indija ir vienīgā valsts, kurā blakus valsts likumiem pastāv atšķirīgi likumi musulmaņiem, kurus, balstoties uz šariatu, izdod Indijas Musulmaņu personisko likumu padome. Pārsvarā visās valstīs ir līdzīgi likumi krimināltiesību jomā, bet dažās valstīs ir atšķirīgi likumi, kas dod lielākas tiesības vīriešiem, piemēram tiesības uz poligāmiju un uzturlīdzekļu maksāšanas atvieglojumi.
Vairumā musulmaņu valstīs Tuvajos Austrumos un Ziemeļāfrikā mūsdienās pastāv duālā valsts iekārta, kur līdztekus darbojas gan sekulārā, gan reliģiskā tiesību sistēma un tiesas. Šādās valstīs reliģiskā tiesību sistēma aptver ģimenes tiesības un mantojuma tiesības. Saūda Arābijā un Irānā islāma tiesai ir vara visās tiesību jomās un īpaša reliģiskā policija uzrauga reliģisko tiesību normu ievērošanu. Šariata atvasināti likumi ir spēkā arī Afganistānā, Lībijā un Sudānā. Atsevišķos Nigērijas štatos mūsdienās ir ieviestas šariata tiesas. Nigērijas jaunās šariata tiesas spriež tiesu, neņemot vērā parastos pierādījumu principus un tām nav jāpārliecinās par pierādījumu ticamību. Šīs tiesas var piespriest tādus sodus kā roku (vienas vai abu) amputēšana vai nomētāšana ar akmeņiem par laulības pārkāpšanu un atteikšanās no ticības.
Šariata tiesību sistēmu vairākas starptautiskas institūcijas (tai skaitā Eiropas Cilvēktiesību tiesa) uzskata par barbarisku un nežēlīgu. Islāma tiesību speciālisti turpretī uzskata, ka pareizi piemērojot šariata likumus, tie attur no noziegumiem. Starptautiskajos plašsaziņas līdzekļos valstis, kurās darbojas islāma likumi, tiek pakļautas pastāvīgai kritikai. Tas izpaužas galvenokārt gadījumos, kad, izpildot kādu no šariata sodiem, tos vērtē kā pilnībā atpalikušus no mūsdienās atzītiem cilvēktiesību principiem. Šariata sodi, īpaši tad, kad tiek piespriests nāvessods par laulības pārkāpšanu, ķermeņa daļu amputācija vai pēršana par citiem pārkāpumiem (zādzību, apreibinošu vielu lietošanu u.c.) tiek uzskatīti par netaisnīgiem.
Atšķirīgos laikposmos, vietās un ticības nozarēs islāma likumus interpretē atšķirīgi, par pamatu ņemot literāru vai tradicionālu interpretāciju. Islāma speciālisti uzskata, ka šariata likumi būtu jāattiecina uz visiem islāma ticīgajiem un pat uz visiem, kas ir islāma valsts padotie.

Vietējie sodi

Korānā sišanai tiek lietots vārds idreb (4:34), kas ir vārda daraba locījums un nozīmē sišanu. Vārdam ir divas nozīmes un to lieto gan tiešā nozīmē, kad fiziski sit, gan pārnestā nozīmē, kad „atsit vēstuli”.
Daži speciālisti uzskata, ka šī vārda tulkojums ir neatbilstošs un to būtu jātulko kā piekodināšana vai aizrādīšana. Turklāt, šis vārds Korānā netiek attiecināts uz konkrētu vienu personu, bet uz visu sabiedrību vai cilvēku kopienu.
Korānā vārdu idrib lieto 12 reizes. Astoņas reizes to lieto, lai apzīmētu fizisku darbību, bet trīs reizes to lieto pārnestā nozīmē. Tādēļ secināms, ka vairāk tas lietojams kā fiziska sišana, nevis tikai pārnestā nozīmē.
Vairāki Haditi aizliedz sievas sišanu un citi atkal norāda gadījumus, kad ir pieļaujams iesist sievai, saprātības robežās, lai viņu disciplinētu.
Eiropas fatvas un izpētes padomes vadītājs Šeihs Jusufs Al Karadavi skaidro:
Ja vīrs jūt, ka viņa sievā vairojas nepaklausība un separātisms pret viņu, viņam jācenšas mainīt šo attieksmi vispirms ar labiem vārdiem, atturīgu pierunāšanu un apspriešanos. Ja tas nelīdz, viņam jāguļ atsevišķi no viņas, lai sievā izraisītu viņas sievišķo tieksmi un viņā atkal rastos vēlme pēc saskaņas un griba būt kopā ar vīru. Ja arī tā nemainās viņas attieksme, viņam ir atļauts ar rokām viegli iepliķēt sievu, izvairoties no sejas vai citu jūtīgu ķermeņa daļu aizskaršanas. Aizliegts lietot sišanai pātagu vai jebkādu citu priekšmetu, kas varētu radīt viņai sāpes vai ķermeņa ievainojumus.

Sieviešu loma šariata sistēmā

Sievietēm ir atviegloti pienākumi tādās dzīves jomās kā ikdienas lūgšanas, nodevu maksāšana, Ramadāna gavēšana un svētceļojumi, tomēr viņu tiesības ir krietni ierobežotākas nekā vīriešu. Saskaņā ar Pasaules ekonomikas forumu, 19 no 20 valstīm, kurās ir vislielākā dzimumu nevienlīdzība, ir islāma valstis. Sievietēm ir tiesības neievērot gavēni menstruāciju un grūtniecības laikā, kā arī četrdesmit dienas pēc bērna piedzimšanas un bērna zīdīšanas laikā, lai slikti neietekmētu viņas vai bērna veselību.
Islāmā nav noteiktas garīdzniecības un sievietes drīkst kļūt par reliģijas zinātniecēm. Praksē vairākums islāma zinātnieku ir vīrieši, bet agrīnie musulmaņu zinātnieki Abu Hanifa un Al Tabarijs norādīja, ka nepastāv nekādu ierobežojumu tam, lai sieviete iegūtu reliģisku amatu, tai skaitā — tiesneša amatu. Vairāki islāma likumu skaidrojumi norāda, ka tie it kā paredz to, ka sievietēm nevar uzticēt augstus amatus un viņas nevar strādāt valsts amatos. Vairākās mūsdienu islāma valstīs šāds uzskats ir pieņēmis likuma spēku, pretrunā tam, ka paša Muhameda sieva Aiša bija ne tikai politiska darbiniece, bet arī lēmēja Hadīta jautājumos. Islāms neierobežo sieviešu tiesības uz darbu, jo Korāns nosaka: „Izturieties labi pret sievietēm un esiet pret viņām laipni, jo viņas ir jūsu partneri un sūtīti palīgi.” Tomēr, islāmā ir reliģiski sankcionēta vardarbība pret sievieti, ja viņa nepaklausa vīrieti (Korāns, 4:34) un vīrietim nav pienākums atskaitīties par to, kāpēc viņš savu laulāto fiziski ietekmē. (Ibn Majah, 1986).
Islāmā nepārprotami atļauts gan vientuļām, gan precētām sievietēm iegūt sev īpašumu. Tieši islāms sievietēm deva šādas tiesības, pretēji vairākām citām kultūrām, kurās pamatā bija patriarhāla iekārta un sievietes tika uztvertas kā kustamā manta un tās varēja mantot. Islāmā sievietes mantojums pieder tikai viņai un nevienam, pat viņas tēvam vai vīram, nav nekādu tiesību uz šo īpašumu. Neatkarīgi no sievietes mantiskā stāvokļa, viņas ģimenes vīriešiem, atkarībā no radniecības pakāpes, ir pienākums viņu finansiāli atbalstīt. Tikai sieviete ir tiesīga kādam no vīriešiem samazināt vai atcelt šādu pienākumu pret sevi.
Saskaņā ar islāma likumiem, pilngadīgu sievieti bez viņas piekrišanas nevar piespiest kādu precēt, bet iepriekš sarunātas laulības islāmā nav retums. Turklāt, papildus visai mantai, kas viņai tiek dota dzīves nodrošināšanai laulības laikā, īpaši tiek norādīts tas, ka sievietei ir tiesības uz viņas pūru, ko viņai dod viņas vīrs un to iekļauj laulību līgumā. Sieviete, tāpat kā vīrietis, var bez tiesas starpniecības šķirties, ja to paredz laulību līgums.
Sievietes liecība, piemēram, ir uz pusi vērtīga, salīdzinājumā ar vīrieša liecību (Korāns, 2:282) "..par lieciniekiem piesaucot divus vīriešus no sava vidus. Ja tur nav divu vīriešu, tad vienu vīrieti un divas sievietes, kuras jums ir pieņemamas kā liecinieces, lai, ja viena no viņām kļūdītos, lai otra viņai to atgādinātu..."
Islāma ticīgais nedrīkst apprecēt pretēja dzimuma neticīgo (Korāns, 2:221 un 60:10).
Islāma tiesību speciālisti parasti norāda, ka musulmaņu sieviete drīkst precēt tikai musulmaņu vīrieti, bet vairāki speciālisti šādu apgalvojumu noraida kā nepamatotu. Korānā ir noteikts, ka musulmanis var precēt musulmaņu sievieti vai arī kādu no Grāmatas cilvēkiem (Korānā par tādiem sauc kristiešus, sābiešus un jūdus).
Teorētiski Sunnītu likumi ļauj vīram izšķirties, pasakot talak (es no Tevis šķiros). Šķirts pāris nevar apprecēties, ja viņi jau šķīrušies trīs reizes, izņemot tad, ja sieva apprecas un atkal izšķiras ar citu vīrieti. 2003. gadā Malaizijas tiesa savā spriedumā noteica, ka vīrietis var šķirties no sievietes, nosūtot viņai īsziņu uz mobilo tālruni, ja ziņā tas ir skaidri un nepārprotami pateikts. Jebkura šķīrusies sieviete patur savu pūru un viņai maksājams bērnu pabalsts. Viņai, līdz beidzies zīdīšanas laiks, ir tiesības paturēt bērnu un tad to var atdot tēvam ar tiesas spriedumu, ja tas ir bērna interesēs. Visu laiku, kamēr šķirtā sieva ir neprecējusies, viņas iepriekšējais vīrs viņai maksā pabalstu, kas noteikts laulību līgumā. Pabalsta apmēru var arī samazināt ar tiesas spriedumu.

Ģērbšanās noteikumi

Saviem sekotājiem Korāns nosaka noteiktu ģērbšanās standartu. Sievietēm un vīriešiem ir atšķirīgi noteikumi un vīriešiem tie ir nedaudz vieglāki. Sieviete var brīvāk ģērbties tikai noteiktu vīriešu klātbūtnē. Šariata tiesību sistēmā likumi nosaka, ka sieviete atklātībā drīkst atsegt tikai rokas un seju. Noteikumu galvenais mērķis ir panākt to, ka sabiedrībā cilvēki viens otru neuztver kā seksuālu objektu.
Turcijā, kur vairākumā ir sekulārie musulmaņi, it pavisam citi ģērbšanās noteikumi, kas nosaka obligātas prasības cilvēkiem, kas atrodas publiskās vai darba vietās (skolās, valsts iestādēs, u.c.). Turcijā ar likumu ir aizliegts valkāt hidžabu publiskās vietās un šādu likumu pieņēma arī Francijā, kur šāds aizliegums izraisīja lielus musulmaņu sabiedrības protestus.
Neskatoties uz to, ka vairākās musulmaņu valstīs sievietēm nav aizliegts ģērbties brīvāk, vairums sieviešu pašas izvēlas ģērbties tradicionālajos islāma tērpos. Vairums viņu uzskata, ka valkājot šos tērpus viņas uzsver savu neatkarību un tieši tā panāk to, ka vīrieši viņas neuzlūko kā seksuālus objektus. Viena no musulmaņu sieviešu apģērba daļām ir hidžaba (galvenā tās sastāvdaļa ir galvas lakats). Arābu valodā vārds ir atvasināts no hadžaba, kas nozīmē paslēpšanos no skatiena vai apslēpt. Hidžaba ir gan galvas, gan pārējā ķermeņa apsegšana.

Verdzība un karš

Islāmā ir pieci noteikumi, kas nosaka, ka vergi jāatbrīvo un, ka vergturus un vergu tirgotājus islāmā soda ar smagiem sodiem.  Korānā ir īpaši uzsvērts, ka vergi jāatbrīvo un neviens no Korāna pantiem neatļauj vergu turēšanu, tomēr tieši musulmaņu valstīs (Mauritānijā) joprojām pastāv verdzība. 2003. gadā Sauda Arābijas Vecāko zinātnieku padomes (konsultē karali reliģijas jautājumos) loceklis šeihs Salehs Al Fauzans paziņoja, ka verdzība ir daļa no islāma un pastāvēs tik ilgi, cik pastāvēs islāms.
Kara apstākļos islāmā karadarbība attiecas tikai uz kareivjiem un ticīgajiem ir aizliegts aizskart vīriešus, sievietes, bērnus, vecus cilvēkus, garīdzniekus, māksliniekus un citus strādniekus, kas nekaro.