Latgaliešu nacionālā atmoda

Latgaliešu nacionālā atmoda bija Latgales latviešu nacionālā kustība laika posmā no 1904. līdz 1917. gadam, taču tās pirmsākumi meklējami jau 19. gadsimta beigās. Nacionālās atmodas sākotnējais centrs bija Sanktpēterburga, bet vēlāk aktīva darbība izvērsās arī Latgalē.

Situācija Latgalē 19. gadsimta beigās

1861. gadā Latgalē tika atcelta dzimtbūšana. Zeme tika sadalīta vienlīdzīgi nelielās saimniecībās, kuras pēc tam turpināja dalīt ģimenes mantinieku starpā. Tas neveicināja saimnieciskos apstākļus, kas varētu nodrošināt iespējas un motivāciju izglītoties latgaliešu jaunajai paaudzei, veidot kopējo pašapziņu. Dzimstības līmenis Latgalē bija ļoti augsts (1863. gadā — 261 000 iedzīvotāju Latgales teritorijā, 1897. gadā — 502 000, 1914. gadā — 642 000), un tradīcija zemi dalīt vienādās daļās starp dēliem neveicināja jaunu saimniecību veidošanos. Zemes un darbavietu trūkums Latgalē veicināja latgaliešu izceļošu uz citām Krievijas guberņām. No 1895. līdz 1902. gadam uz Krieviju bija izceļojuši ap 68 000 Latgales iedzīvotāju. Liela daļa devās uz Sibīriju, kur bija brīvas zemes, bet vairāki tūkstoši rada darbu un izglītības iespējas impērijas galvaspilsētā Sanktpēterburgā.
Kopš 1865. gada Latgalē pastāvēja latīņu drukas aizliegums, papildus tam tika īstenota pārkrievošanas politika un mācības skolās notika tikai krievu valodā. Šādos apstākļos grāmatas latīņu drukā tika pārrakstītas ar roku vai arī nelegāli importētas. 1868. gadā muižnieks Gustavs Manteifelis Tērbatā izdeva kalendāru latgaliski. Vēlāk to nelegāli ieveda un izplatīja Latgalē. Manteifelis latgaliski izdeva arī citas grāmatas un nonāca varasiestāžu redzeslokā. Tika uzsākta izmeklēšana, kuras rezultātā grāmatu izdošana tika pārtraukta. Zināmākais grāmatu pārrakstītājs drukas aizlieguma gados bija Andrivs Jūrdžs. Viņš ar roku sarakstīja vairāk nekā 20 biezu sējumu, vairākus ap 1000 lappušu garus, kā arī plānākas burtnīcas un atsevišķas lapiņas.
Latgalē vēl 19. gadsimta pirmajā pusē vairāki latgalieši tiecās dibināt skolas un aktivizēt vietējo sabiedrisko un kultūras dzīvi. Latviete Sofija Prentniece (1820—1907) nodibināja skolu Strūžānos 1840. gadā — Latgalē vecāko — un kļuva par pirmo latgaliešu skolotāju. Nākamā skola tika izveidota Vārkavā 1845. gadā, to panāca Ādams Upenieks. 1860. gadā, pēc Andreja Miglinieka iniciatīvas, skola tika dibināta Zaļmuižā. Taču ar to centieni izbeidzās sākoties drukas aizliegumam un pārkrievošanas politikai. 1868. gadā visā Latgalē bija tikai 36 elementārskolas (Ludzas apriņķī — 6, Daugavpils — 13, Rēzeknes — 11, Drisas — 6).

Nacionālās atmodas pirmsākumi

Latgaliešu nacionālās atmodas priekšgalā 19.gadsimta beigās nostājās katoļu garīdzniecība. To noteica reālā situācija — vienīgais augstākā izglītības iestāde, kur uzņēma Latgales latviešus, bija Pēterburgas garīgais seminārs. Latgalē daļa agrīno latviešu tautības rakstnieku, folkloras vācēju, dažāda rakstura apgaismības darbinieku bija teoloģijas maģistri vai vienkārši garīdznieki.
Vairāki latgaliešu atmodas vadītāji vēl pirms 1904.gada aktīvi iesaistās dažādos Latgales un arī citu novadu sabiedriskajos darbos, piemēram, Antons un Kazimirs Skrindas, Francis Trasuns u.c. 1903.gadā Francis Trasuns Sanktpēterburgā nodibināja Pēterburgas Latviešu Muzikālo biedrību, kura kļuva par latgaliešu atmodas sabiedriski organizatorisko centru, sarīkojumu, kora dziedāšanas, priekšlasījumu, teātra izrāžu u.c. pasākumu organizētāju. Tā sekmēja sadarbību ar pārējo Latvijas novadu darbiniekiem, īpaši ar Sanktpēterburgā dzīvojošajiem komponistiem Jāzepu Vītolu un Emili Melngaili. 1904.gadā tika atcelts latīņu drukas aizliegums Latgalē, kas veicināja strauju latgaliešu nacionālo attīstību.

Pēterburgas Latviešu Muzikālā biedrība

Pēterburgas latviešu muzikālā biedrība kā pirmais un galvenais organizējošais centrs pulcināja kopīgam darbam sabiedriski aktīvos un kultūrā darboties gribošos Latgales latviešus. Biedrības ietvaros izveidojās kara inženieru institūta studenta Franča Kempa vadītais jaunatnes pulciņš "Gunkurs". Darbojās koris, divi orķestri, teātra trupa (tā vēlāk sazarojās vairākās grupās), bibliotēka un lasītava, kurā varēja lasīt poļu un krievu, kā arī latviešu laikrakstus un žurnālus ("Baltijas Vēstnesi", "Rīgas Avīzi", "Austumu"), vēlāk arī latgaliešu izdevumus. Muzikālās biedrības dramatiskie pulciņi iestudēja ne tikai Čehova, Blaumaņa, Ā.Alunāna u.c. autoru darbus, bet arī pašu latgaliešu autoru sarakstītās lugas, ludziņas un uzvedumus bērņiem: Konstances Daugules drāmu "Guņsgrāks", J.Sprūgas "Dzeives mutuļūs", A.Rubina "Pi advokata" u.c. Tika izveidots pulciņš bērniem, kuriem mācīja dzimto valodu, izkopa muzikālās spējas. Notika atpūtas vakari, "gaismas bilžu" rādīšana.
Ar laiku Muzikālās biedrības aktīvie dalībnieki (dibināšanas gadā — 147, vēlāk viņu skaits pieauga) kļuva aizvien drosmīgāki, sāka rīkot diskusijas par Latgales un visas Latvijas vēsturi un nākotni. Šajās pusslepenajās sanāksmēs (galvenokārt pagraba kafejnīcas telpās) pie durvīm allaž dežūrēja sargs, kurš brīdināja par nevēlamu personu tuvošanos. Jāatzīmē, ka latgaļu atmodas atbalstītāju vidū bija Krievijas cara galma augsts kalpotājs — latgalietis no Barkavas — Aloizs Lauris Trūps (1856—1918), kurš draudzējās ar dažiem atmodas vadošajiem darbiniekiem (īpaši ar A.Skrindu). Viņš nereti sniedza nozīmīgu informāciju par impērijas politikas aizkulisēm un nodomiem, palīdzēdams koordinēt kustības taktiku, izvairīties no negaidītiem pārsteigumiem. A.L.Trūpu kopā ar cara ģimeni 1918.gadā nošāva Jekaterinburgā.

Citi nacionālās kustības dalībnieki

Laika gaitā atmodai no Pēterburgas izvēršoties arī Latgalē, tajā iesaistās dažādu profesiju pārstāvji — ārsti, inženieri, agronomi, mērnieki, ērģelnieki, pedagogi, literāti, iestāžu, tipogrāfiju darbinieki, studenti, vecāko klašu ģimnāzisti, virsnieki, apzinīgākie strādnieki, pašvaldību darbinieki un citi. Vesela plejāde spilgtu, individuāli patīgu personību. A.Laizāns, P.Tukišs, A.Punculis, K.Kempe–Daugule, F.Ciukors, J.Višņevskis, J.Kindzulis, V.Rubulis, J.Grišāns, A.Dzenis, F.Logins, A.Laurinoviča, G.Mukt–Kneders, A.Bžežinska, V.Seile, S.Cunskis, J.Pabērzs, V.Barkāns, J.Čeksters, F.Obšteins, A.Rubins, I.Asāns, E.Kozlovskis sen., Naaizmērstule (R.Tabine), S.Putāns, S.Kambala,V.Krops, J.Velkme, G.Začs un daudzi citi. Viņu vidū bija arī viens mākslinieks—grafiķis Jezups Dekšņa. Atmodas atbalstītāju vidū bija trīs latgalieši— krievu armijas ģenerāļi Antons Kazradzis (Kazričs, 1862—1917), Benedikts Zazerskis (1867—1917), Ignats Čeksters (1842—1914) un viens pulkvedis Jānis Kantinieks (1865—1904).