32. ieroču SS grenadieru pulks

Novosokoļņiku pozīcijās

1943. gada decembra sākumā 32. pulks nonāca frontē, kur tika novietots frontē Novosokoļņiku rajonā. Decembra otrajā pusē kā pirmā pozīcijās tika novietota 1. rota, pēc tam 3. un 14. (prettanku lielgabalu) rota. 1943. gada Ziemassvētkos pulks saņēma pavēli visas rotas nosūtīt blakus esošajām vācu 205. un 83. divīzijai ierakumu dienesta apmācībai uz trīs nedēļām, pulkā palika vien 3., 13. (kājnieku lielgabalu), 14. (prettanku lielgabalu) un štāba rota. 1944. gada janvārī 32. pulka vienības atvairīja sarkanarmijas uzbrukumu Novosokoļņiku rajonā, īpašu varonību izrādīja 13. (kājnieku lielgabalu) rotas komandieris kapteinis Pommers, apturot negaidītu ienaidnieka iebrukumu. Pats Pommers tika smagi ievainots un vēlāk mira, pulka komandieris viņam par godu 13. pārsauca par kapteiņa Pommera rotu.
17. janvārī 15. divīzijas komandieris ģenerālmajors Piklers leģiona ģenerālinspektoram Bangerskim paziņo par nolūku 32. pulku izformēt - Bangerskis protestē un plāns tiek atmests. Janvāra beigās pulks pārvietojās uz pozīcijām Jagrino rajonā, pēc tam februāra sākumā pienāk pavēle novietoties Belebelkas rajonā - lai arī daudzas pulka vienības vēl atrodas pie vācu divīzijām. Pulkvedis Krīpens šajā sakarā griežas vācu divīzijām, 83. divīzijas komandieris jau tajā pašā dienā atgriež pulka II bataljonu, taču 205. divīzija atsakās un I bataljona vienības paliek tās sastāvā. Atkāpšanās gaitā I bataljonam tomēr izdodas ar pulku apvienoties. 4./5. februāra naktī pulka atkāpšanos neviens nesedz un nākas ieņemt aizsardzības pozīcijas Holodovas rajonā, 6.-7. februārī seko ienaidnieka uzbrukums. 20. februārī pulks saņem pavēl atiet uz Veļikajas pozīcijām, divīzijas atiešana notiek ar kauju teju 200km garumā, 32. pulkam uzņemoties sedzošās vienības funkciju - Veļikajas līnija tiek sasniegta 29. februārī.

Veļikajas pozīcijās

Ieņēmis pozīcijas marta pirmajās dienās, jau 4. martā pulks piedzīvo tanku atbalstītu ienaidnieka uzbrukumu, kas tiek veiksmīgi atsist. Dažāda lieluma ienaidnieka uzbrukumi turpinājās līdz pat 7. martam, kad 32. pulks tika nosūtīts rezervē, frontē to nomainīja tikko ieradies 15. divīzijas 34. SS grenadieru pulks. Rezervē 32. pulks palika līdz 15. martam, kad piedalās pretuzbrukumā ienaidnieka ieņemtajām pozīcijām augstienē 93.4. 16. martā piedalās uzbrukumā augstienei 93.4, par nopelniem kaujā ar I šķiras Dzelzs krustu apbalvoja pulka adjutantu majoru Hāzneru, taču pulks cieta smagus personālsastāva zaudējumus, I bataljonā no 150 vīriem ierindā palikuši 50. 22. martā pulks atgriezās savās iepriekšējās pozīcijās, 26. martā sekoja ienaidnieka lieluzbrukums. 5. aprīlī 32. pulks atkal nonāca rezervē, taču tā I un III bataljonu piedalīja 19. divīzijas spēkiem un atstāja frontē.

Atkāpšanās līdz Latvijas robežai

Ienaidnieka uzbrukums visā VI latviešu SS korpusa sektorā pārsteidza 32. pulku nesagatavotu - tas sākās tieši 10:00, kad bataljonu komandieri bija ceļā uz pulka štābu lai apspriestu pusnaktī plānoto atkāpšanos. Notika dziļš iebrukums, salaužot blakus esošā 33. pulka pretestību un arī 32. pulks bija spiests sākt atkāpšanos ar kauju uz Veļikajas upes līniju, tika ciesti smagi zaudējumi, ierindā palikušo vīru skaits katrā bataljonā bija vien aptuveni 100.
15. jūlijā pulka komandieris pulkvežleitnants Aperāts saņēma pavēli atkāpties no Veļikajas līnijas un doties uz aptuveni 40k km attālo Krivino sādžu Zilupes krastos. Jau atiešanas sākumā pulks pie Arapi sādžas sadūrās ar ap 400 vīru lielu partizānu vienību - situāciju pasliktināja tas, ka šajā sektorā beidzās pulka rīcībā esošās apvidus kartes. Tālākā atkāpšanās notika bez kartes. Ceļā pulka kolonnai pievienojās vācu 159. grenadieru pulka atliekas ap 200 vīru sastāvā un ap 23:00 formējums sasniedza Aksjenovo sādžu, kur 16. jūlija agrā rītā beidza upes forsēšanu rietumu virzienā. Ņemot vērā vienības jaukto raksturu, tās kopums tika saukts par Aperāta kaujas grupu (Kampfgruppe Aperāts).
Ap plkst 9:00 vienība sasniedza Koženci sādžu pie Isas upes, tālāk 13:00 triecienā ieņēma Peski sādžu. 16. jūlija pievakarē kaujas grupa izdarīja uzbrukumu Mozuļu muižai, taču ienaidnieka vienības saņēma tanku atbalstu un nāvējoši ievainots tika pulkvežleitnants Aperāts, vadību uzņēmās adjutants majors Hāzners, kas vadīja atkāpšanos pāri Zilupes tiltam. 23:00 Hāzners ar atlikušajiem 100 vīriem uzsāka izlaušanās mēģinājumu caur purvu, tam sekoja vairākas dienas sadursmju, virzoties Latvijas virzienā - 22. jūlijā 9:00 93. vācu divīzijas izlūkposteņus sasniedza vairs tikai 13 vīri.