google/wiki40b huggingface dataset:
World of Warcraft: The Board Game

World of Warcraft: The Board Game ir galda spēle, kas balstīta uz datorspēli World of Warcraft MMORPG. Spēli 2005. gadā izstrādāja uzņēmums Fantasy Flight Games.

Pārskats

Galda spēle paredzēta 2 līdz 6 cilvēkiem, vecumā no 12 gadiem. Spēles uzstādīšanas laiks ir apmēram no 15 līdz 30 minūtes. Spēles ilgums sākot no 3 stundām.
World of Warcraft: The Board Game spēlētāji var izvēlēties starp divām frakcijām (Aliansi un Hordu) un 9 dažādiem varoņiem, piemēram, paladīni, kareivji, mācītāji un citi. Spēles gaitā spēlētāji piedalās dažādos piedzīvojumos un pilda dažādas misijas klejojot pa Azerotu, iegūstot pieredzi, jaunus ieročus, bruņas, dažādas noderīgas lietas, kā arī jaunus paņēmienus, ar kuriem nogalināt ceļā sastaptos monstrus. Spēles galvenais mērķis ir nogalināt spēcīgo "Pavēlnieku", kurš valda un izplata ļaunumu pār kontinentiem.
Spēle piedāvā pamata variantu, kas ierobežo spēles laiku uz 30 gājieniem katram spēlētājam un, ja pēc 30. gājiena "Pavēlnieks" ir vēl dzīvs, tad spēlētāji noskaidro uzvarētāju savstarpējā cīņā starp abām frakcijām, jeb kā to dēvē spēles valodā — PvP. Šīs spēles atšķiras no citām līdzīgām spēlēm ar to ka parasti spēle ir kooperatīva starp spēlētājiem katrā frakcijā, jo uzvarēt var tikai viena no divām frakcijām, līdz ar to uzvar visi spēlētāji, kuri pieder pie uzvārējušās frakcijas. Spēlei komplektā nāk vairāk kā 1000 komponentes (figūras, kartītes, un vēl cits spēles aprīkojums).

Papildinājumi

Galda spēlei ir iznākuši divi papildinājumi, Shadow of War un The Burning Crusade. Shadow Of War galvenokārt deva klāt jaunas misijas, bet The Burning Crusade palielināja varoņu maksimālo līmeni no 5 uz 6, pievienoja klāt divas jaunas rases, jaunu un vēl spēcīgāku monstru klasi (kā jaunajiem, tā arī vecajiem monstriem), jaunus Dungeons (vietas, kurās var iegūt dažādus labumus, kas nav atrodami nekur citur), kā arī papildus jaunu spēles karti Outland, ko pievieno klāt jau esošajai. Abi papildinājumi deva gan jaunas misijas, gan jaunus ieročus, bruņas un citus varoņu papildaprīkojumus.
2007. gadā tika izdots neliels papildinājums spēlei World of WarCraft: the Board Game Epic Armor Sets Mini-Expansion, ko varēja iegūt tikai tie kuri apmeklēja Blizzard Entertainment rīkoto konvenciju BlizzCon.
Himalaju ciedrs

Apraksts

Himalaju ciedrs var sasniegt 50m. augstumu un 3m. diametrā, kā arī 3000 gadu vecumu. Pieaugušiem eksemplāriem lapotne augšpusē ir plakana ar nokarenām pazarēm uz horizontāli izplestiem resnajiem zariem. Jaunie dzinumi nokareni. Koksne cieta, sīkslāņaina, ar dzeltenīgu vai iesārtu nokrāsu, ļoti smaržīga augstā sveķu satura dēļ. Skujas asas, tievas, gaiši-zaļas ar sudrabotu nokrāsu, garākas kā citām sugām (līdz 5 cm.), sakārtotas pušķos. Čiekuri līdz 10 cm., olveidīgi-iegareni, jauniem eksemplāriem zilganīgi, vecākiem — sarkanīgi-brūni, vidū mazāk izliekti, nekā libānas ciedram. Čiekura zvīņas dziļi pārsedz cita citu. Čiekuri nogatavojas 1,5 gadu laikā. Sēklas bālganas, 16-17 mm lielas. Apputeksnēšanās notiek oktobra beigās — novembra sākumā.
Ilgdzīvojoša, ātraudzīga suga. Labāk par citiem ciedriem panes apēnošanu, dod priekšroku paaugstinātam gaisa un augsnes mitrumam, bet tomēr nepanes stāvošu ūdeni. Pieticīga pret augsnēm, aug arī kaļķainās augsnēs. Bez bojājumiem panes temperatūru līdz -25°С. Cieš no vējgāzēm. Pakļauta tādai slimībai, kā hloroze, kas rodas no paaugstināta kaļķu satura augsnē. Šādiem ciedriem skuja nodzeltē, un koks palēnina savu augšanu. Tajā pat laikā Himalaju ciedri ir noturīgi pret sēnīšu un kaitēkļu bojājumiem.
Rīgas apriņķis

Livonijas hercogistes sastāvā

Rīgas apriņķi (distriktu) izveidoja 1566. gadā Pārdaugavas Livonijas hercogistes teritorijā. Pēc Livonijas kara 1582. gadā apriņķis tika iekļauts Cēsu prezidiātā, kuru 1598. gadā pārdēvēja par Cēsu vaivadiju. Tajā ietilpa arī Rīgas pilsēta.

Zviedru Vidzemes sastāvā

Rīgas apriņķi atjaunoja pēc Altmarkas pamiera (1629) Zviedru Vidzemes sastāvā.

Rīgas guberņas un vietniecības sastāvā

No 1726. gada Rīgas guberņā bija pieci apriņķi: Rīgas apriņķis, Cēsu apriņķis, Pērnavas apriņķis, Tērbatas apriņķis un  Sāmsalas apriņķis.
Pēc 1783. gada administratīvās reformas Rīgas apriņķim pievienoja Cēsu apriņķa dienvidu daļu (Aizkraukles, Jaunpils (Zaubes), Jumpravas,  Kokneses, Lielvārdes, Madlienas, Nītaures draudzes novadus), bet tā ziemeļdaļā izveidoja Valmieras apriņķi.

Latvijas Republikas sastāvā

Ar 1920. gada 1. janvāri, pēc iedzīvotāju lūguma, atjaunoti: Bieriņu pagasts, atdalot to no Olaines pagasta, un, Viskaļu pagasts, atdalot to no Krapes pagasta, to agrākajās robežās.
1924. gada februārī Rīgas pilsētas administratīvajās robežās iekļāva visu Bolderājas pagastu.
1924. gada maijā izveidots Ogresgala pagasts no Ikšķiles un Lielvārdes pagastu daļām
1924. gada jūnijā Rīgas apriņķim pievieno Baldones pagastu, Līves-Brambergas pagastu un Tomes pagastu no Bauskas apriņķa, kā arī Lindes pagastu no Jaunjelgavas apriņķa.
1925. gadā pārdēvēti: Aderkašu pagasts par Taurupes, Bieriņu par Mārupes, Jaunpils par Zaubes, Lauberes-Ozolu par Lauberes, Lielais par Madlienas, Lindes par Birzgales, Līves-Brambergas par Daugmales, Nurmižu par Vildogas, Paltmales par Līgatnes, Piņķu par Babītes, Rikteres par Sidgundas un Stukmaņu par Pļaviņu pagastu.
Rīgas apriņķī 1927. gadā atradās 3 pilsētas un 4 miesti ar savu pašvaldību, 1 cietoksnis, vairākas vasarnīcu nometnes un 58 pagasti.
1933. gadā Ķempju pagastu pievieno Līgatnes pagastam.
Ar 1940. gada aprīli Slokas pagasts pievienots Salas pagastam.
Rīgas apriņķa platība bija 6457,2 km² (neskaitot Rīgu) un tas teritorijas ziņā bija lielākais Latvijas apriņķis. Tas robežojās ar Valmieras, Cēsu un Madonas apriņķi Vidzemē, Tukuma, Jelgavas, Bauskas un Jēkabpils apriņķi Zemgalē un pie Pļaviņām ar Daugavpils apriņķi Latgalē.

Latvijas PSR sastāvā

1941. gada 18. martā Jēkabpils apriņķim pievienoja Pļaviņu pilsētu un Pļaviņu pagastu. 1946. gada 8. janvārī Rīgas Jūrmalas pilsētu pievienoja Rīgai. 1947. gada 16. oktobrī no Rīgas apriņķa tika atdalīts Ogres apriņķis. 1949. gada 31. decembrī Rīgas apriņķis tika likvidēts, tā teritoriju iekļaujot Baldones, Rīgas, Saulkrastu un Siguldas rajonos.
Art Deco

Raksturojums

Art Deco terminu ieviesa 1966. gadā izstādē Parīzē (Les Années 25', Art Deco), kad svinēja 1925. gada notikumu: Exposition Internationale des Arts Décoratifs et Industriels Modernes, kas bija Parīzes style moderne kulminācija.  Art Deco kopumā pārstāvēja funkcionālisma un modernisma eleganci un šarmu. Art Deco lineārā simetrija, ģeometrija un leņķi skaidri norobežojās no plūstošās asimetriskās "organiskas formas" kas dominēja iepriekšējā jūgendstilā. Art Deco ietekmējās no daudziem agrā 20. gadsimta stiliem, ieskaitot neoklasiko arhitektūru, konstrukīvismu, kubismu, un futūrismu. Mākslas virziens reizēm iedvēsmojās no senās Ēģiptes un Acteku krāsām un formām. Lietpratēji apgalvo, ka vairākām dizainu kustībām bija politiski vai filozofiski zemteksti, bet Art Deco bija tikai dekoratīvs. Arhitektūras piemēri joprojām apskatāmi dažādās pasaules vietās, to skaitā Ķīnā, indijā, Latvijā, Kolumbijā un ASV. Lielākie un vispazīstamākie Art Deco arhitektūras pieminekļi ir Ņujorkas debesskrāpji: Empire State Building,  Chrysler Building un Rokfellera centrs.

Attīstība un noriets

Lielās depresijas desmitgadē Art Deco stila variants paradījās tirgū: Plūdlīnijas (angļu: Streamlining). Streamline Moderne, arī Art Moderne bija vēlīns Art Deco dizainu stils, kas izcēla un uzsvēra laidenas formas, garas horizontālas līnijas un reizēm kuģniecības elementus. Kad Pāvils Dreimanis bija Rīgas galvenais arhitekts, uzcēla laidenās formas Latviešu akciju banku Rīgā, Vaļņu ielā 11. (1930–1931) (arhitekti Karrs & K. Betge). Plūdlīniju konceptu vispirms radīja rūpniecisko izstrādājumu dizaineri, kuri "noplicināja" Art Deco ornamentus par labu aerodinamiskās kustības un ātruma veidolam, tā radot preces "zinātniski". Cilindriskās formas un gari, horizontāli logi arī, iespējams, ietekmējās no konstruktīvisma. Rezultātā dizaineru komandas steidzami ar plūdlīinijam "ultramodernizēja" ikdienas objektus. Pulksteņus, radio, telefonus, transportlīdzekļus, mēbeles un vairākas saimniecības preces, tostarp Latvijas Minox fotoaparātu, apveltīja ar šo dizainu. Pasaulē pazīstams Latvijas veiksmes stāsts bija VEF (Valsts Elektrotehniskā Fabrika) ar Ādolfa Irbītes (1910-1983) Art Deco dizaina radioaparātiem, kas atzīmēti ar Grand Prix  vispasaules izstādēs Briselē (1936) un Parīzē (1937). Streamline Moderne atspoguļoja Lielās depresijas grūtos apstākļus. Ornamenti izzuda. Asie leņki tika aizstāti ar vienkāršām, aerodinamiskām laidenām formām. Eksotiski koki, marmors un akmens tika aizvietoti ar cementu un stiklu.
Tirgus ekonomika

Tirgus ekonomika jeb tirgus saimniecība ir ekonomiska sistēma, kas paredz, ka ar ražošanu, investēšanu un saimniecisko resursu sadalījumu saistītos lēmumus pieņem atkarībā no pieprasījuma un piedāvājuma. Resursu sadalījumu nosaka savstarpējas vienošanās starp labumu un pakalpojumu pircējiem un pārdevējiem.
Tirgus ekonomiku iedala brīvā tirgus ekonomikā, kur nenotiek ārēja (parasti valdības īstenota) iejaukšanās tirgus ekonomikas ražošanā un tirdzniecībā, un jaukta tipa ekonomikā, kur valsts tirdzniecībā iesaistās daļēji.
Andrejs Šuvalovs (galminieks)

Dzīvesgājums

Dzimis 1802. gadā ģenerālleitnanta Pētera Šuvalova ģimenē. 1823. gadā viņu kā aktuāristu (reģistrātoru) nosūtīja uz Krievijas impērijas Neapoles sūtniecību, tad uz Vīnes sūtniecību. Tur viņš iepazinās ar jauno atraitni kņazieni Teklu Platonovu, viņas dēļ pameta darbu un devās uz Florenci, kur viņi kopā nodzīvoja gadu, 1826. gada novembrī Leipcigā apprecējās un apmetās uz dzīvi Pēterburgā. Pēterburgā dzima viņu bērni Pēteris (1827—1889), Sofija (1829—1912), Pāvils (1830—1908) un Olga (1833—1859). 
No 1829. līdz 1838. gadam strādāja Krievijas impērijas Ārlietu ministrijas Āzijas departamentā, tika paaugstināts par galma kambarkungu (1830) un ceremonijmeistaru (1833). 1834. gadā Šuvalovi nopirka namu Moikas krastmalā 90/1 Pēterburgā, kur bieži pulcējās augstākā sabiedrība, to skaitā dzejnieks Puškins. 
Civilajā dienestā viņu paaugstināja par īsteno valsts padomnieku (1837), bet galmā par hofmaršalu (1844). Kopš 1847. gada viņš pārvaldīja ķeizara Nikolaja I un viņa sievas nekustamos īpašumus Pēterburgā un tās apkārtnē. 1850. gadā viņu paaugstināja par galma virshofmaršalu un iecēla par Galma kantora prezidentu, 1852. gadā par Ziemas pils pārvaldnieku.   
1858. gadā grāfu Šuvalovu iecēla par galma virshofmaršalu, 1868. gadā par virskambarkungu. Pēc pensionēšanās ārstējās Karlsbādes kūrortā, kur mira no plaušu karsoņa 1873. gadā.
Jiri Uluotss

Dzīvesgājums

Dzimis 1890. gada 13. janvārī Kirblas (Kireferes) ciemā. No 1910. līdz 1918. gadam studēja Pēterburgas Universitātes Juridiskajā fakultātē. Igaunijas brīvības cīņu laikā atgriezās dzimtenē, 1919. gadā sāka docēt Tartu Universitātes Juridiskajā fakultātē, bija laikraksta Kaja redaktors (1919–1920). Atkārtoti ievēlēts par Rīgikogu deputātu (1920—1926, 1929—1932). Igaunijas parlamenta Augšpalātas priekšsēdētājs no 1938. gada 4. aprīļa līdz 1939. gada 12. oktobrim.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gadā piedalījās sarunās par Igaunijas un PSRS Savstarpējās palīdzības līguma noslēgšanu. Pēc tam, kad Kārels Ēnpalu pēc līguma parakstīšanas atkāpās no sava amata, Uluots 1939. gada 12. oktobrī kļuva par Igaunijas premjerministru. Pēc Igaunijas okupācijas PSRS valdības atsūtītais emisārs Andrejs Ždanovs pieprasīja Konstantīnam Petsam 1940. gada 20. jūnijā viņu atcelt no amata.
Nacistu okupācijas laikā 1941. gadā Uluotss atteicās no piedāvājuma vadīt Igaunijas pašpārvaldi un piedalījās igauņu pagrīdes kustībā. Kad 1944. gada janvāra beigās Sarkanā armija sasniedza Igaunijas robežu un pie Narvas izvērsās sīvas aizsardzības cīņas, Uluotss piekrita 7. februārī pa radio uzrunāt tautu, lai aicinātu 1904.–1923. gadā dzimušos vīriešus stāties vācu armijā un aizstāvēt dzimteni.
1944. gada martā Tallinā tika izveidota Igaunijas Republikas Nacionālā komiteja, kas plānoja izveidot pagaidu valdību brīdī starp vācu aiziešanu un padomju armijas ienākšanu, lai pasludinātu Igaunijas neatkarības atjaunošanu.
1944. gada 20. aprīlī Igaunijas Nacionālā komiteja izveidoja vēlēšanu sapulci, kas, atbilstoši konstitūcijai, 1940. gadā izveidoto Igaunijas PSR marionešu valdību atzina par nelikumīgu un nolēma, ka par prezidenta pienākumu izpildītāju no 1941. gada 21. jūnija jāuzskata pēdējais likumīgais Igaunijas premjerministrs Uluotss. 1944. gada 20. septembrī Uluotss pasludināja Igaunijas neatkarības atjaunošanu un par jaunās valdības premjerministru iecēla Oto Tīfu (Tief). 22. septembrī Tallinu okupēja Sarkanā armija, un Uluotsam nācās bēgt uz Zviedriju.
Miris 1945. gada 9. janvārī Stokholmā. Par Igaunijas prezidenta pienākumu izpildītāju līdz 1963. gadam kļuva Augusts Reis.
Jans Mareks

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Mareks uzsāka 1998. gadā, spēlējot Čehijas Ekstralīgas klubā Tržiņecas "Ocelari". "Ocelari" rindās Jans spēlēja līdz pat 2003. gadam. 2003. gada NHL draftā Mareku izvēlējās Ņujorkas "Rangers", taču savā tālākajā karjerā Mareks uz Ziemeļameriku nedevās. 2003.—04. sezonā Mareks uzsāka spēlēt Prāgas "Sparta" rindās. 2005.—06. sezonā, spēlējot "Sparta" sastāvā, Mareks kļuva par Čehijas čempionu, taču jau nākamajā sezonā viņš kļuva par Krievijas čempionu, aizvadot savu pirmo sezonu Magņitogorskas "Metallurg" rindās. 2008.—09. sezonā tika atzīts par KHL oktobra labāko uzbrucēju, kā arī bija otrs rezultatīvākais regulārās sezonas spēlētājs. Ar 35 gūtiem vārtiem viņš bija arī otrs labākais līgas vārtu guvējs. 2009. gada 10. janvārī Mareks spēlēja Pirmajā KHL Zvaigžņu spēlē, kurā guva vienus vārtus, kā arī atdeva vienu rezultatīvu piespēli. Pēc 2009.—10. sezonas noslēguma Mareks pievienojās Maskavas CSKA vienībai, taču, tuvojoties regulārās sezonas noslēgumam, bija skaidrs, ka CSKA izslēgšanas kārtai nekvalificēsies, tādēļ Mareks līgumu ar Maskavas klubu lauza, pievienojoties Mitišču "Atlant" sastāvam.
2011. gada 7. septembrī spēlētājs gāja bojā Jaroslavļas aviokatastrofā.
2012. gada augustā Mareka bijušais klubs Magņitogorskas "Metallurg" iemūžināja viņa 15. numuru.
Čehijas hokeja izlases rindās spēlējis 2007., 2009., 2010. un 2011. gada Pasaules čempionātos, 2010. gadā izcīnot Pasaules čempiona titulu, bet 2011. gadā kopā ar izlasi izcīnot bronzas medaļas.
Skalva

Skalva jeb Skalava (latīņu: Schalavonia, vācu: Schalowe) bija rietumbaltu skalvju apdzīvota teritorija Nemunas lejtecē. Pēc Pētera no Duisburgas hronikas ziņām Skalva bija viena no Prūsijas zemēm. Skalvji, kuru kultūra pēc arheoloģiskā materiāla tuvāka kuršiem, dzīvoja līdzās kuršiem, žemaišiem, jātvingiem un prūšiem Nemunas pietekas Jūras baseinā.
Rude (Rojas novads)

Vēsture

Kolhozs «Rojupe» bija dibināts 1949. gada 11.aprīlī un tā bija viena no mazākajām saimniecībām Talsu rajonā (tagad Rude iekļauta Rojas novadā). Kolhozā «Rojupe» bija vien 2049 hektāru lauksaimniecībā izmantojamās zemes un pārtikusi saimniecība ar augstu intensitāti piena un gaļas ražošanā. Pirmais kolhoza «Rojupe» priekšsēdētājs bija Ernests Gūtšmits un kolhoza «Rojupe» priekšsēdētāja pienākumus vadīja no 1949. gada līdz 1980. gadam. Kopš 1980. gada līdz Latvijas valsts neatkarībai kolhoza «Rojupe» priekšsēdētāju pienākumus vadīja Juris Kokins. 
Kolhoza sākumā bija jāveic daudz meliorācijas darbu, lai iegūtu derīgu un auglīgu zemi. 
1951. gadā pusducis vīru ar lāpstām sāka rakt grāvjus. Sākotnējā melioratoru grupā strādāja Alfons Dambiņš, Ernests Derkevics un Edgars Tomsons. Jau pirmajā gadā tika nosusināti 3 ha Velkuma pļavu un pamazām uzvarēts Aslicas purvs. Rezultātā saimniecībā tika nomeliorēts 91% lauksaimniecībā izmantojamās zemes ar novērtējumu 40,1 balle. Šie rezultāti bija vieni no augstākajiem rajonā.
Divdesmitajā kolhoza pastāvēšanas gadā ciematā jau bija uzceltas 30 savrupmājas. Kolhozā «Rojupe» bija daudznozaru saimniecība, kurā augkopība bija pakārtota piena un gaļas lopkopības vajadzībām. Veiksmīgi tika audzēti un pārstrādāti dārzeņi.   
1984. gadā saimniecība pirmo reizi ieguva vairāk nekā pusmiljonu rubļu peļņas.
1987. gadā kolhozā "Rojupe" dzīvoja ap 735 iedzīvotāju.
Saimniecībā bija 55 dažādu marku traktori, 38 automašīnas, no tām 17 kravas automašīnas, 7 graudu un pāris kartupeļu kombainu. Pati pirmā kolhoza automašīna bija GAZ-51, kas tika uzticēta Visvaldim Plancim.

Kolhozā «Rojupe» viens no pirmajām būvēm bija putnu kūts, kas bija uzcelta 1950. gadā, jau pēc pāris gadiem uzcēla govju fermu Jaunupēs. Sakarā ar saimniecības centru nepamatoto iedalījumu perspektīvajos un neperspektīvajos kolhozos no 1970. līdz 1980. gada neļāva celt jaunbūves. 1984. gadā tika uzcelts 21 dzīvokļa nams, 1988. gadā tika uzcelta 27 dzīvokļu ēka. 1987. gadā ekspluatācijā tika nodots bērnudārzs un sākumskola ar 3 klasēm, vēlāk tika uzcelta viesnīca un klubs «Rojupe».
Viskozitātes indekss

DIN ISO 2909

Standarts apraksta divas procedūras, lai aprēķinātu viskozitātes indeksu (VI) naftas produktiem un saistītiem materiāliem, piemēram, minerāleļļai. Apskatāmā parauga kinemātiskā viskozitāte pie 40 °C un 100 °C tiek noteikta eksperimentāli saskaņā ar ISO 3104, un viskozitātes indekss tiek aprēķināts no iegūtajiem datiem. 
Šis standarts neattiecas uz naftas produktiem, kuru kinemātiskā viskozitāte ir zemāka par 2.0 mm²/s (cSt) pie 100 °C.
Trešdiena

Trešdiena ir nedēļas trešā diena starp otrdienu un ceturtdienu.
Franča Jozefa Zeme

Ģeogrāfija

Franča Jozefa Zeme atrodas starp 80,0° un 81,9° ziemeļu paralēlēm un tā ir vistālāk uz ziemeļiem izvietojusies salu grupa Eirāzijā. Tās galējo ziemeļu punkts ir Fligeļa rags Rūdolfa salā. Arhipelāgs atrodas tikai 900—1110 km no Ziemeļpola un tā ziemeļu salas ir tuvāk ziemeļpolam kā jebkura cita zeme, izņemot Elsmīru un Grenlandi.

Vēsture

Iespējams, šo arhipelāgu pirmie sasniedza norvēģu roņu mednieki 1865. gadā ar šoneri Spidsbergen. Viņi devās uz austrumiem no Svalbāras, līdz sasniedza jaunu zemi, minētu kā Ziemeļaustrumu Špicbergenu. Nav zināms, vai viņi izkāpa krastā.
Oficiāli šīs salas atklāja Austroungārijas polārā ekspedīcija, kas notika 1873. gadā, un ko vadīja Jūlijs fon Paiers (Julius von Payer) un Kārlis Veiprehts (Karl Weyprecht). Viņi nosauca arhipelāgu par godu Austroungārijas imperatoram Francim Jozefam I. Tā kā ekspedīcija bija privāta, šīs salas nekļuva par Austroungārijas īpašumu.
1926. gadā Franča Jozefa Zeme nokļuva Padomju Savienības, pēc 1991. gada Krievijas Federācijas īpašumā.
Vārpa — apsolītā zeme

Sižets

Filmā tiek sekots līdzi latviešu baptistu izceļošanai uz Brazīliju 20. gadsimta 20. gadu sākumā.
Pravieši tajā laikā Brazīliju bija pasludinājuši par apsolīto zemi, kur iespējams sagaidīt pasaules galu un Jēzus Kristus otrreizējo atnākšanu. Viņuprāt, tieši tur izredzēto tautu paraus debesīs. Pēc tam, kad tas viss nepiepildījās, ekstrēmākie izceļotāji izveidoja kristīgu kopienu, kura nokļuva mūža mežu neapskaužamajos apstākļos.
Filmā tiek parādīta sarežģītā iedzīvošanās Brazīlijā, kuru atklāj aculiecinieku stāsti. Dzīve ciemā "Vārpa" tiek parādīta ar vēsturisku fotogrāfiju, dokumentu un dzīvesstāstu palīdzību.
Sugda

Vēsture

Apgabals pirmoreiz izveidots 1939. gadā kā Ļeņinabadas apgabals (Ленинабадская область). 1945. gadā no tās dienviddaļas nodalīts Urotepas apgabals (Ура-Тюбинская область, вилояти Ўротеппа), ko gan 1947. gadā likvidēja un pievienoja atpakaļ. Ļeņinabadas apgabals likvidēts 1962. gadā, teritoriju reorganizējot par republikas pakļautības rajoniem. Apgabals atjaunots 1970. gadā, bet 2000. gadā pārdēvēts tagadējā vārdā pēc vēsturiskās Sogdiānas (Sogdas) zemes.
Ēriks Lazdiņš

Biogrāfija

1930. gados vadījis šaha nodaļu mēnešrakstā "Radio Abonents" un Latvijas pretalkohola biedrības žurnālā "Saule". Bijis arī aktīvs šaha dzīves organizators - 1938. gadā ievēlēts par Latvijas Šaha savienības matzini. Jaunībā piedalījies arī Latvijas šaha turnīros, taču bez lielām sekmēm. Pēc Otrā pasaules kara pilnībā veltījis savus spēkus šaha kompozīcijai. No 1931. gada publicējis vairāk nekā 150 šaha kompozīcijas (pārsvarā divvilčus), no kuriem 60 ir saņēmuši atzinības, tajā skaitā 10 - pirmās godalgas. PSRS sporta meistars šaha kompozīcijā kopš 1956. gada. PSRS vicečempions divvilču grupā 1956. gadā. Latvijas čempions divvilču grupā (1955, 1959). Kopā ar Latvijas izlasi uzvarējis PSRS 1. komandu čempionātā šaha kompozīcijā 1956./1957. gadā. Lazdiņa šaha uzdevumu kompozīcijas ietvertas arī FIDE albumos. Pēc profesijas mākslinieks. Bijis autors apmēram 14 žurnāla "Šahs" vāku noformējumiem.
Maltas vidusskola

Vēsture

1873. gadā dibināta Rozentovas pagasta skola. 1876. gadā Vertukšņas sādžā par zemnieku līdzekļiem uzcelta pamatskola. 1912. gadā Borovajā, tagadējā Maltā, atvēra skolu ar krievu mācību valodu. 
Latviešu skolas pirmsākumi Maltā attiecināmi uz 1920. gadu, kad tika izveidota Vertukšnes — Rozentovas pamatskola ar krievu un latviešu valodas apmācību. 1922. gadā skolu sadala, izveidojot Rozentovas latviešu un Vertukšnes krievu pamatskolu. 1935. gadā Rozentovas 4—klasīgo pamatskolu pārdēvē par Maltas sešklasīgo pamatskolu. 1938. gadā skolu pārceļ uz bijušo slimnīcas ēku.  
1940. gadā, pēc Latvijas okupācijas un iekļaušanas PSRS sastāvā, sakarā ar obligāto septiņgadīgo izglītību to nosauca par Maltas septiņgadīgo skolu. Maltas 1. vidusskolas veidošanās sākās 1944. /45. māc. g. , kad Maltas septiņgadīgajā skolā atvēra 8. klasi un skolā mācījās 289 skolēni. 1949. gadā Vertukšnē atvēra Ezergala krievu vidusskolu. 1948. /49. māc. g. notika Maltas 1. vidusskolas pirmais izlaidums. 
1952. gadā uzsāka būvēt jaunu vidusskolas ēku un to pabeidza 1953. gadā. Jaunuzcelto ēku nodeva Maltas 2. vidusskolai, kura pārcēlās no Vertukšnes. Arī Maltas 1. vidusskolas 8. —11. klases uzsāk mācības jaunajā ēkā. Rozentovā palika 7 —gadīga latviešu skola. 1954. gadā Ezergala krievu vidusskolu pārcēļ uz Maltu, uz jaunuzcelto ēku. 1959. /60. māc. g. sakarā ar Maltas rajona likvidēšanu, skola saņēm bijušo partijas komitejas ēku internāta vajadzībām un 1958. gadā uzbūvēto fizkultūras zāli. Kad 1960. gadā Maltā atvēra palīgskolu, Maltas vidusskolai piederošās ēkas Rozentovā nodeva šīs skolas vajadzībām. Maltas 1. vidusskolai 1. —7. klases nācās izvietot vairākās Maltas ciemata ēkās. 
1959. gadā Maltas 2. vidusskola tika pārcelta uz bijušo rajona partijas komitejas ēku, bet Maltas 1. vidusskolas skolēni palika mācīties agrākajās telpās. 1959. gadā sāka būvēt jaunu ēku Maltas 1. vidusskolai, bet sakarā ar internātskolu veidošanos republikā šo skolas ēku nodeva jaunatvērtajai Maltas internātskolai. No 1960. gada līdz 1995. gadam pastāvēja Maltas internātskola. 
1962. /63. māc. g. Maltas 1. vidusskolu un Maltas 2. vidusskolu apvieno vienā — Maltas vidusskolā ar latviešu un krievu mācību valodu. 1970. gadā ekspluatācijā nodod piebūvi ar 15 klašu telpām. Līdz ar to skola sāk strādāt vienā maiņā. Ar 1974. /75. māc. g. skola uzsāk autovadītāju sagatavošanu, kā vajadzībām uzceļ ēku apmācībām un mācību automobiļu garāžas. 1978. /79. māc. g. skola saņēma internāta ēku 120 skolēniem
1991. /92. māc. g. apvienotā Maltas vidusskola tika sadalīta, un atkal Maltā ir Maltas 1. vidusskola ar latviešu un Maltas 2. vidusskola ar krievu mācību valodu. 2014. gada 1. septembrī Maltas 1. vidusskola un Maltas 2. vidusskola tika apvienotas Maltas vidusskolā. Realizējot dažādus projektus, tika renovētas un siltinātas skolu ēkas. Maltas 1. vidusskolai tika piebūvēta ēdamzāle. Skolās modernizēti mācību kabineti, papildināta materiāli tehniskā bāze.