google/wiki40b huggingface dataset:
Kalnciema katoļu baznīca

Vēsture

Kalnciemā, nomaļus no ciema atradās Broņislavas Markovskas "Odu" mājas, kurās pēc Otrā pasaules kara Jelgavas draudzes dekāns J. Ancāns reģistrējis katoļu draudzi un šaurās telpās sācis noturēt dievkalpojumus. 1957. gadā dekāns L. Kundziņš atvedis no Jelgavas būvmateriālus un ar saimnieces atļauju pie šķūņa uzbūvējis triju sienu pagaidu telpu baznīcas vajadzībām. No ārpuses tā atgādinājusi šķūni, bet iekšpusē bijusi iekārtota pastāvīga kapela, kur regulāri notikuši dievkalpojumi. Tā bija 5 metrus gara un 4 metrus plata telpa ar durvīm, vienu logu, dēļu grīdu, pagaidu altāri un harmoniju.
Latvijai atgūstot valstisko neatkarību, radās iespēja draudzei radīt jaunu dievnamu. 1995. gadā tika iesvētīts pamatakmens un sākās baznīcas celtniecība. 1998. gada 26. jūlijā Jelgavas diecēzes bīskaps Antons Justs dievnamu konsekrēja Kristus Karaļa godam, piedaloties desmit priesteriem un trim kleriķiem. Tā bija pirmā jaunuzceltā baznīca Jelgavas diecēzē.

Eksterjers

Baznīca ir sarkanu ķieģeļu mūra  celtne, tradicionālā stilā, tā ir 300 m ² liela ēka ar vienu torni.  Ieejas durvis no gala un sakristejas. Presbitērija daļa būvēta šaurāka un zemāka par ēkas pamatdaļu. Presbitērija sānos piebūvētas sakristejas. Dievnamu ieskauj dārzs, ko noslēdz metāla žogs. Dievnama dārzā ir uzstādīts augsts Misiju koka krucifikss.

Interjers

Tā ir trīs jomu telpa ar flīžu grīdu un koka dēlīšu griestiem. Centrālo no sānu navām atdala 4 kolonnas katrā pusē. Sienas apmestas un nokrāsotas. Virs ieejas ir kora telpas. Presbitērija abās pusēs atrodas sakristejas. Interjers tradicionāls.  Dievnamā ir viens koka altāris, tas novietots tā, lai, celebrējot Svēto Misi, priesteris atrastos ar seju pret tautu. Skaists altāra retabls, kuru rotā Kristus Karaļa glezna, kas gleznota Daugavpils cietumā, arī altāris un retabula izgatavota Daugavpilī. Gleznas sānos altārī novietotas Jaunavas Marijas un Svētā Jāzepa ar Kristus bērniņu rokās skulptūras. Sānu altāru vietā ir altāra galdi ar Krustā sistā Pestītāja un Svētā Jāņa Kristītāja ar Dieva Jēru gleznām pie sienām.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Aleksandrs Stepanovs. Draudze nodibinājusies pēc Otrā Pasaules kara. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Kalnciemā un tā apkārtnē. Dievkalpojumi notiek divas reizes nedēļā.

Draudzes lielākie svētki un atlaidas

Draudzes lielākie svētki ir Kristus Karaļa svētki, Jāņa Kristītāja dzimšanas diena, Svētā Krusta paaugstināšanas svētki.
Latvijas Kara muzejs

Vēsture

1916. gadā Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komiteja saņēma atļauju dibināt latviešu strēlnieku muzeju, kurā bija gan dažādi priekšmeti no karalauka, gan arī strēlniekiem paredzēti dāvinājumi. Visi priekšmeti tika glabāti organizācijas komitejas telpās Tērbatas ielā 1/3, kur par tiem rūpējās muzeja pirmais pārzinis Kārlis Straubergs. Pēc Latvijas valsts izveides par muzeja galveno mērķi kļuva ekspozīcijas izveide, kas veltīta nacionālo bruņoto spēku izveidei. Muzejs tika atbalstīts no Latvijas Kara ministrijas puses.
Kopš 1919. gada muzejs atradās Pulvertornī. 1937. gadā tika uzsākta jaunas muzeja ēkas būvniecība pēc arhitekta Artūra Galindoma projekta. Sarkano ķieģeļu neoklasicisma stila nams bija gatavs 1940. gadā. Pēc Latvijas pievienošanas PSRS sastāvam, muzejs, kas neatbilda jaunajiem politiskajiem uzskatiem tika slēgts, bet eksponāti nodoti citiem pilsētas muzejiem un arhīviem.
Neilgu laiku muzejā atradās Nahimova Rīgas jūrskola. 1957. gadā tika pieņemts lēmums ēkā atvērt Latvijas PSR Revolūcijas muzeju, kas pastāvēja līdz 1990. gadam. Pēc neatkarības atjaunošanas nosaukums tika nomainīts atpakaļ uz Kara muzeju.
Mūsdienās muzeja ekspozīciju sastāda daudzu gadsimtu Baltijas reģiona kara vēstures materiāli, īpašs uzsvars ir uz 20. gadsimta notikumu dokumentālo atspoguļojumu un nacionālo bruņoto spēku loma Latvijas valsts grūtākajos vēsturiskajos brīžos.
Kopš 1997. gada Latvijas Kara muzejs ir Starptautiskās kara vēstures asociācijas biedrs.
Granta zebra

Izskats

Granta zebras ir melni-balti svītrainas pa visu ķermeni: galvu, kaklu, sāniem un kājām līdz pat nagiem. Purns tām ir melns. Brūnganās svītras starp melni-baltajām ir novērojamas reti un, ja tādas ir, tad tās ir bālas un vāji izteiktas. Krēpes ir īsas in neuzkrītošas, gandrīz nemanāmas, tā kā kakla svītru raksts turpinās krēpēs. Melnās svītras ir košas un laukumi starp melno un balto krāsu sadalās līdzvērtīgi. Atšķirībā no daudzām citām zebrām Granta zebrām melnās svītras bez pārtraukuma savienojas pa vēdera apakšu. Vienīgās gurnu svītras pret kāju iekšpusi izbeidzas. Tādējādi pakaļkāju paslēpenes Granta zebrām ir baltas. Katram indivīdam ir atšķirīgs un neatkārtojams svītru raksts.
Lai cik nabadzīga un pieticīga būtu veģetācija savannā sausajā periodā, Granta zebras vienmēr izskatās apaļīgas, spīdīgas un labi paēdušas. Ķermeņa garums ir 2,2—2,5 m. augstums skaustā ir 1,20 m, svars 200—300 kg.

Uzvedība

Granta zebras ir uzmanīgas un diezgan tramīgas, bet, ja zebrai nebūs, kur bēgt, tā sevi aizstāvēs ar mežonīgiem pakaļkāju spērieniem, kodieniem un priekškāju sitieniem. Galvenie Granta zebru ienaidnieki ir lauvas un hiēnas. Ja zebrām uzbrūk plēsējs, tad iesākumā Granta zebras saspiežas cieši kopā, kumeļus slēpjot bara vidū, to melni-baltais raksts saplūst vienā lielā masā. Ja plēsējs turpina medības, zebras sāk skriet, tās var skriet ar ātrumu līdz 40 km/st.
Granta zebras dzīvo nelielās ģimenēs, kas sastāv no ērzeļa un dažām ķēvēm ar jaunajiem kumeļiem. Baru vada tēviņš. Jaunie tēviņi pamet ģimeni otrajā gadā un pievienojas "vecpuišu" baram. Vienā ģimenē ir 10—30 īpatņi. Plašākās savannu teritorijās vairākas ģimenes veido vienotu, lielu baru, tomēr uzturas viena no otras nelielā attālumā, ievērojot neredzamas robežas. Ģimene cieši turas kopā arī migrējot, kad vienlaicīgi pārvietojās ap 10 000 dzīvnieku. Ģimene nekad nepamet un vienmēr pieskata viens otru, tā samazina ātrumu, ja kāds no bara nespēj tikt līdzi. Nakts laikā, daļa zebru, kamēr pārējās guļ, paliek nomodā, uzraugot bara drošību. Sargi ik pa laikam nomainās.

Barība

Granta zebras ir zālēdāji un to galvenā barība ir zāle. Tās ūdeni dzer katru dienu, bet, ja ir nepieciešams, spēj iztikt bez ūdens vairākas dienas.

Reprodukcija

Granta zebras aug lēni un ķēves dzimumbriedumu sasniedz tikai trīs gadu vecumā. Grūsnības periods ilgst 12 mēnešus, tādēļ piedzimstot kumeļš ir labi attīstījies un jau pēc stundas vai nedaudz vairāk jaundzimušais var skriet kopā ar baru. Jaundzimušais zebrēns ir brūni-balts un ar garu, pūkainu spalvu. Kumeļš paliek kopā ar māti vienu gadu. Grants zebras dzīvo apmēram 28 gadus.
Spīdola (studenšu korporācija)

Devīzes

Studenšu korporācijas Spīdola devīzes ir:
Tēvzemei, zinātnei un dailei.
Mainīgā, mainies uz skaidrību!
Concordia nostra perpetua sit! (Lai mūsu vienprātība būtu mūžīga!)

Dibināšana

Par spīti trūkumam, neērtībām un citām grūtībām Pinebergā, Vācijā esošās studentes juta vajadzību latviešu studējošajām sievietēm būt organizētām un neatpalikt no Latvijas laikā akadēmiski izglītotajām arī sabiedrisko aktivitāšu ziņā. Tā kā vecās Latvijas laika korporācijas bija slēgtas, radās doma par jaunu korporāciju radīšanu. Un tā 1947. gada 11. martā vakarā sveču gaismā Baltijas Universitātes Aula Magna pagrabā, pulcējoties 30 studentēm, tika dibināta studenšu korporācija Spīdola. Tika izvēlētas arī Spīdolu krāsas un devīzes.
Komāns tika garantēts pie studenšu korporācijas Dzintra 1948. gada 23. maijā Eslingenā. Tā dzintras kļuva par mūsu krustmātēm un mēs par dzintru krustmeitām.
Spīdola krāsas atklāja 1949. gada 31. oktobrī.
Studenšu korporācija Spīdola Pinebergā kuplināja savu pulku ar 5 coetiem.
Balstiesības Studenšu Prezidiju Konventā Spīdola ieguva 1954. gada 15. septembrī Ņujorkā, ASV.

Trimda

Pēc Baltijas Universitātes darbības beigšanas 1949. gada rudenī Spīdolas darbību pārņēma Filistru biedrība. 1956. gada 20. maijā spīdolas Ņujorkā dibināja Ņujorkas kopu, tā paša gada 10. oktobrī korporācijas biedres Sidnejā uzsāka aktīvu darbību Sidnejas kopā.
1956. gada 28. oktobrī tika dibināta korporācijas kopa Toronto. Aktīvai darbībai bija nepieciešams „audzināt, lai augtu, un veidot, lai veidotos", tādēļ 1957. gada 27. janvārī meiteņu solījumu deva 6. coetus (pirmais pēc Vācijas).
Kopas radās arī Klīvlandē, Mičiganā, Melburnā, Pertā, Vācijā, Zviedrijā, kā arī kuplinājās coetus skaits.
Spīdolas kopas centās piesaistīt jaunas locekles, lai studentēm būtu kur satikties un tās nepazustu latviešu sabiedrībai.
Ilze Jurkāne

Biogrāfija

Dzimusi 1951. gada 12. novembrī Ņūdžersijā, ASV. Viņa ir rakstnieka Jūlija Pētersona mazmeita. 16 gadu vecumā uzsāka darba gaitas Volstrītā, strādājusi dažādās Amerikas bankās — bijusi Citibank viceprezidente, Bank of America bijusi gados jaunākā viceprezidente bankas vēsturē.
1991. gadā pārcēlusies dzīvot uz vecāku dzimteni Latviju, strādājusi par Latvijas Bankas prezidenta padomnieci, bijusi arī Latvijas Investīciju bankas prezidente, bet 1993. gada 30. aprīlī iesniedza atlūgumu saistībā ar 400 miljonu dolāru aizdevumu Brocēnu cementa un šīfera kombinātam no Vācijas firmas Maschinen—Anlagen—Service, kura atdošanu garantēja Latvijas Investīciju banka. Kredīta garantijas vekseļus, kurus parakstīja Jurkāne un Brocēnu kombināta direktors Juris Reisons, mēģināja ārvalstīs pārdot vēl pirms kredīts bija nonācis Latvijā. Tobrīdējais finanšu ministra vietas izpildītājs Uldis Osis izteicās, ka, parakstot vekseļus, Jurkāne ir zaudējusi reputāciju un uzticību banku aprindās, savukārt Jurkāne norādīja, ka nav zinājusi, ka paraksta vekseļus, bet domājusi, ka tie ir dokumenti par tehnisko apkalpošanu, tāpēc par tiem bankas padomi nav informējusi.   Vēlāk Jurkāne ir bijusi Saules bankas viceprezidente, GE Money Bank viceprezidente un Baltijas karšu centra direktore. 1995. gadā ieviesa bankomātus un debetkartes Latvijā.
Vada televīzijas raidījumus un ir viena no "Rimi" projekta "Gardēži" vēstnesēm, kura ietvaros vada filmas "Latvijas gardākie stāsti", vēstot par veiksmīgiem Latvijas pārtikas ražotājiem.
Ir Operetes teātra un Rakstniecības un mūzikas muzeja patronese, darbojas dzejnieka Imanta Ziedoņa fondā "Viegli", Latvijas Nacionālās operas un Latvijas Nacionālā Simfoniskā orķestra atbalsta fondos.
Līdz 2016. gadam bija precējusies ar politiķi Jāni Jurkānu.
Hauvijs Morencs

Spēlētāja karjera

NHL karjeras laikā pārstāvēja trīs klubus: Monreālas "Canadiens", Čikāgas "Black Hawks", Ņujorkas "Rangers". Šajā līgā H. Morencs bija viens no dominējošiem spēlētājiem, uzstādīja vairākus līgas rezultativitātes rekordus. 14 NHL aizvadīto sezonu laikā viņš trīs reizes izcīnīja Stenlija kausu (visas reizes "Canadiens" sastāvā). Septiņās sezonās H. Morencs bija starp līgas vadošajiem desmit rezultatīvākajiem hokejistiem, 1928. gadā bija visvairāk vārtus guvušais spēlētājs, divas reizes saņēma Arta Rosa balvu. Tāpat viņš trīs reizes tika atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju. Divās sezonas tika iekļauts līgas simboliskajā pirmajā (1931, 1932) un vienu reizi — otrajā izlasē (1933). Viņš bija viens no pirmajiem deviņiem cilvēkiem, kas tika uzņemti Hokeja slavas zālē 1945. gadā.
1937. gada 28. janvārī Morencs spēles laikā guva traumu, laužot kreiso kāju četrās vietās. 8. martā, vēl joprojām atrodoties slimnīcā, Morencs sāka sūdzēties par sāpēm krūtis. Ārsti uzskatīja, ka hokejists pārdzīvojis sirdstrieku. Tajā pašā dienā, cenšoties izkļūt no gultas, Morencs saļimis un gājis bojā.
Komikss

Komikss (angļu: comics, no comic strips — 'komiskās sloksnes') jeb attēlstāsts ir vairāku secīgu, viens aiz otra izvietotu zīmējumu kopums, kurā attēlots kāds bieži vien komisks sižets. Zīmējumos varoņu teiktais ir ierakstīts vārdu balonos, bet paskaidrojošais teksts — atsevišķā rāmītī zīmējuma stūrī. Komikss var būt gan atsevišķs izdevums, piemēram, komiksu žurnāls, vai arī kā sleja kāda laikrakstā. Japāņu komiksi tiek saukti par mangu.

Komiksu formāti

Viens no populārākajiem komiksu formātiem ir komiksu žurnāli. Pirmie komiksu žurnāli iznāca 1933. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs. Neskatoties uz nosaukumu, komiksu žurnāli ne vienmēr ir izveidoti humoristiskā stilā. Mūsdienās ir dažāda žanra komiksu žurnāli.
Vēl viens izplatīts formāts ir komiksu slejas, kas visbiežāk ir sastopams laikrakstos. Tie parasti ataino kādu īsu, sadzīvisku un smieklīgu epizodi. 20. gadsimtā parasti bija pieņemts darbdienās šos zīmējumus laikrakstos publicēt melnbaltus, bet svētdienās izdeva krāsainus.
Tā saucamie grafiskie romāni sevī ietver romānu, kas izdots grafiskā variantā, un kur galvenais ir zīmējums nevis teksts. Nav zināma precīza šī termina izcelsme. Mūsdienās šo terminu izmanto komiksu autori, lai norobežotu savus darbus no komiksu pamatmasas, kas paredzēti bērnu auditorijai.
Interneta vidē plaši izplatīti ir interneta komiksi, jo tiem nepastāv formāta, redakcionālie un citi ierobežojumi, kas raksturīgi papīra formāta komiksiem. Šādus komiksus var veidot praktiski jebkurš.
Prost Grand Prix

Prost Grand Prix

Komandas pirmais numurs, Olivjē Panī, 1997. gadā vairākkārt kāpa uz pjedestāla, tomēr smagā avārijā Kanādas GP viņš guva vaļējus abu kāju lūzumus un izlaida lielāko daļu sezonas. Kopš tā laika viņš vairs tik ātri nebrauca. Jarno Trulli, Panī aizvietotājs, vairākās sacīkstēs bija tuvu pjedestāliem, tomēr atkārtot Panī sasniegumus viņam neizdevās. Šindži Nakano tikai divreiz sezonas gaitā finišēja punktos, tāpēc 1998. gadā par pilotiem kļuva Panī un Trulli.
Nākamā sezona bija izgāšanās. Vienīgi Trulli 6. vieta Beļģijas GP atturēja komandu no palikšanas bez punktiem. Viņi ierindojās 9. vietā komandu kausā. 1999. gadā Panī divreiz bija sestais, bet Trulli vienreiz kāpa uz pjedestāla - haotiskajā Eiropas GP. Sezonas beigās Panī tika lūgts komandu pamest. Viņš kļuva par McLaren testpilotu. Trulli devās uz Jordan, par spīti līgumam ar Prost. 2000. gadā komandā brauca pieredzējušais Žans Alezī un debitants Niks Heidfelds. Neviens no viņiem nevarēja izcīnīt punktus.
2001. gadā komandai klājās vēl sliktāk. Gan Gauloises, gan Yahoo! beidza sponsorēt komandu un tai nācās meklēt alternatīvus sponsorus. Pirmajā sacīkstē uz starta stājās Alezī un Gastons Macakane, kurš piesaistīja sponsorus. Pēc četrām sacīkstēm Macakane tika patriekts un viņa vietā stājās Lučāno Burti, kurš tika atlaists no Jaguar. Ungārijā savu atgriešanos F1 pēc vienas sacīkstes pārtraukuma piedzīvoja Haincs Haralds Frencens, kuru atlaida no Jordan. Žans Alezī, kurš tobrīd palika bez darba, ieņēma vācieša vietu. Beļģijas GP Lučāno Burti piedzīvoja smagu avāriju un izlaida atlikušo sezonas daļu. Viņa vietā stājās čehs Tomāšs Enge.
Starpsezonā komanda bankrotēja.
Garkalnes novads

Daba

Garkalnes novads atrodas Piejūras zemienes Rīgavas līdzenumā un Viduslatvijas zemienes Ropažu līdzenumā. Augstākais punkts ir Buļļu kalns (32,3 m).
Galvenās upes ir Lielā Jugla, Mazā Jugla (kā robežupe starp Garkalnes novadu un Stopiņu novadu), Krievupe, Jugla, nelielā upes posmā Tumšupe. Lielākie ezeri novadā ir Lielais Baltezers, Langstiņu ezers, Lielais Jūgezers, Mālezers, Mašēnu ezers un Upesciema dīķi. Novada austrumu daļā atrodas Maltuves purvs.

Vēsture

1549. gadā pirmo reizi rakstos minēts Ādažu-Carnikavas draudzes novads (Neuermühlen-Zarnikau), 1826. gadā tajā ietilpa Sv. Pētera un Pāvila Ādažu baznīca ar divām filiālbaznīcām - esošo koka Carnikavas baznīcu un koka Garkalnes baznīcu jeb Vesterotes kapellu (Weterotten, Hilchens Kapelle).
Pēc 1920. gada agrārās reformas Ādažu muiža (Aahof), saukta arī par Gaujas-Pļavas muižu, tika sadalīta 104 vienībās 1358 ha kopplatībā, Carnikavas muiža saukta arī par Gaujas-Meņģeļu jeb Sānkaules muižu, tika sadalīta 101 vienībā 2237 ha kopplatībā, Iļķenu muiža 17 vienībās 475 ha kopplatībā, Remberģes muiža 47 vienībās 761 ha kopplatībā, Štāles muiža (Stalenhof) 18 vienībās 252 ha kopplatībā, Berģu muiža 35 vienībās 215 ha kopplatībā, Alderu muiža 29 vienībās 93 ha kopplatībā, Ādažu mācītājmuiža 1 vienībā 57 ha kopplatībā, Baloža muiža 4 vienībās 24 ha kopplatībā, Kluses (Klus) obroka gabals 1 vienībā 12,6 ha platībā.
1935. gadā Rīgas apriņķa Ādažu pagasta platība bija 402 km² un tajā dzīvoja 3338 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Ādažu, Berģu, Carnikavas un Garkalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Garkalnes ciems ietilpa Saulkrastu (1949—1956) un Rīgas (pēc 1956. gada) rajonos. 1977. gadā Garkalnes ciemam pievienoja daļu likvidētā Berģu ciema un daļu Vangažu ciema teritorijas, bet daļu Garkalnes ciema pievienoja Ādažu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2006. gadā Garkalnes pagastu reorganizēja par novadu.

Transports

Novadu šķerso autoceļi A1 (E67), A2 (E77), A4 (kā Rīgas apvedceļa daļa), kā arī 1. šķiras autoceļš P3 un citi, zemākas kategorijas ceļi. Novadu šķērso dzelzceļa līnija Rīga—Lugaži (stacijas Baltezers, Garkalne, Krievupe).
Jaungada taksometrs

Sižets

Ir 31. decembra vakars. Taksometra vadītājam Andrejam maiņa jau gandrīz beigusies, kad viņš aizmugurējā sēdeklī atrod nejauši atstātu Jaunā gada dāvanu un atceras visus svinētājus, kas tovakar bijuši Andreja mašīnā, tai skaitā sagurušu Salaveci, skaļus ķekatniekus un grūtnieci.
Elbas tēma

Elbas tēma ir viena no loģiskās skolas tēmam šaha kompozīcijā. Tajā sintezētas divas radniecīgas tēmas — Hamburgas tēma un Drēzdenes tēma, kas tiek spēlētas viena un tā paša varianta divos patstāvīgos sazarojumos. Tēmas nosaukums radies no Elbas upes, kas tek caur abām, tēmu nosaukumos minētām pilsētām.
Daugavpils Valsts ģimnāzija

Vēsture

Par savu dibināšanas gadu skola uzskata 1831. gadu, kad izveidoja Dinaburgas muižniecības skolu ar divām klasēm. 
1841. gadā iesvētīja pēc arhitekta Štauberta projekta celto skolas ēku.
1871. gadā muižniecības skolu pārveidoja par Dinaburgas reālskolu. 
Pirmā pasaules kara laikā 1914. — 1916. gadā skolu evakuēja uz Maskavu. 
1920. gadā Daugavpils reālskolu pārveidoja par reālģimnāziju, kurā bija sešas vidusskolas klases ar 178 skolēniem un vienpadsmit pamatskolas klases ar 408 skolēniem (kopā 586 skolēni). 1921. gadā reālģimnāziju beidza 49 zēni.
1921. gadā to pārveidoja par Daugavpils Valsts vidusskolu ar latviešu mācību valodu. Skolas telpās darbojās arī divas pamatskolas klases, Latgales Tautas konservatorija (1923—1940) un komercskolas vakara nodaļa. Sešās skolas telpās darbojās Daugavpils pedagoģiskais seminārs. 
1924. gadā skolu pārdēvēja par 1. Daugavpils Valsts ģimnāziju, 1927. gadā to apmeklēja izglītības ministrs un dzejnieks Rainis. 
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā to pārdēvēja par Daugavpils 1. vidusskolu, Vācu okupācijas laikā skolas ēkā bija kara hospitālis. 
1996. gadā atklāja skolas piebūvi. 1998. gadā skolai atjaunoja ģimnāzijas nosaukumu. 2002. gadā to sadalīja Daugavpils pilsētas 1. ģimnāzijā (7.-12.klases) un Daugavpils Vienības pamatskolā (1.-9.klases). 
Kopš 2004. gada to sauc par Daugavpils Valsts ģimnāziju.
Novorosijska

Ģeoloģija

Novorosijska atrodas seismiski bīstamā zonā. Laikā no 1799. līdz 1981. gadam šeit notikušas 17 jūtamas zemestrīces. 1879. gadā bija 7 balles stipra zemestrīce. 1966. gada 12. jūlijā bija stipri pazemes grūdieni, kuri ilga 3—4 sekundes. To spēks bija 6 balles. Postījumu nebija, tomēr dažās mājās uz sienām radās plaisas. 1978. gada septembrī bija zemestrīce ar 7 balles lielu spēku. Lielu postījumu nebija. Pēdējā nopietnā zemestrīce Novorosijskā bija 2002. gada beigās. Tā bija 5,5 balles stipra un sākās dziļā naktī. Daudzu cilvēki pameta savas mājas un atlikušo nakti pavadīja uz pilsētas ielām, baidoties no vēl stiprākiem pazemes grūdieniem. 2007. gada 6. oktobrī bija pazemes grūdieni ar 3,8 ballu spēku.
Latvijas Universitātes Atomfizikas un spektroskopijas institūts

Vēsture

1957. gadā LZA Fizikas institūtā nodibināja Teorētiskās  fizikas laboratoriju (vadītājs Viktors Veldre), kas pētīja elektronu un atomu sadursmes, kodolfiziku, magnetohidrodinamiku un cietvielu fiziku. Savukārt 1967. gadā uz LVU Eksperimentālās  fizikas katedras bāzes izveidoja Spektroskopijas problēmu laboratoriju (vadītāja E. Krauliņa), kas nodarbojās ar dažādu  elementāro  sadursmju  un  fotoprocesu  pētījumiem  vielas gāzveida fāzē, eksperimentos izmantojot  modernās spektroskopijas metodes un lāzerus. 
1994. gadā, apvienojoties LU Spektroskopijas problēmu laboratorijai un LZA Fizikas institūta Teorētiskās Fizikas laboratorijai, tika izveidots Latvijas Universitātes Atomfizikas un spektroskopijas institūts. 2010. gadā izveidoja Latvijas Universitātes Astronomijas, Atomfizikas un Spektroskopijas un Ģeodēzijas un Ģeoinformātikas institūtu asociāciju “FOTONIKA-LV”.
2019. gada janvārī institūts pārcēlās uz Latvijas Universitātes Zinātņu māju Jelgavas ielā 1 Torņakalna apkaimē.
Oto Vehters

Biogrāfija

Pēc Austrijas aneksijas nacistiskajā Vācijā 1938. gada 12. martā, Ādolfs Hitlers 1938. gada 24. maijā nozīmēja Vehteru Austrijas nacistu gubernatora Artūra Zeisa-Inkvarta valsts komisāra amatā, "Likvidācijas ministrijā". No 1939. gada 30. aprīļa viņš vadīja Valdības organizāciju, kas atbildēja par visu to Austrijas amatpersonu atlaišanu un/vai obligātu aiziešanu pensijā, kuri neatbilda nacistu režīmam. Sakarā ar to, ka bijušā Austrijas birokrātija bija stingri antisemītiska, faktiski tika atlaista tikai neliela daļa ierēdņu.
Darbojis arī kā Polijas pilsētas Krakovas gubernators. Vehtera kā gubernatora vadībā 1939. gada 18. decembrī tika izdots paša Vehtera parakstīts 52 poļu nāves soda izpildes orderis kā soda mērs par divu Vīnes policistu nogalināšanu.
Tāpat 1940. gada decembrī viņa vārdā tika izdota arī pavēle par 68 000 ebreju izraidīšanu no pilsētas, kā arī vēl viena pavēle, kurā tika noteikts, ka atlikušie 15 000 ebreji tiek izsūtīti uz jaunizveidoto Krakovas geto, kas izdota 1941. gada 3. martā.
1943. gada 22. janvārī Ā. Hitlers izvēlējās Vehteru kā Galīcijas gubernatoru. Kā Galicījas gubernators viņš izveidoja Waffen-SS nodaļu, ko vācu uzraudzībā izveidoja no Ukrainas Galīcijas iedzīvotājiem, lai cīnītos pret boļševikiem. Vienības veidošanu apstiprināja Heinrihs Himlers pēc Vācijas sakāves Staļingradas kaujā. Vehters iesniedza priekšlikumu Himmleram 1943. gada 1. martā, un 28. aprīlī tika atklāta SS nodaļa Galīcijā. Būdams Galīcijas gubernatora amatā, Vehters arī pārraudzīja Galīgā risinājuma īstenošanu un sistēmas paredzētas ebreju nogādāšanai koncentrācijas nometnēs, kā arī masveida ebreju apšaušanas.
Drīz pēc kara 1946. gada 28. septembrī Polijas valdība nosūtīja dokumentu ASV Vācijas Federatīvās Republikas militārajai zonai, kurā tika pieprasīts, lai Vehters tiktu nogādāts Polijā un sodīts par vairāk nekā 100 000 cilvēku masu slepkavību, apšaušanu un nāvessoda izpilžu veikšanu.
Vehtera nāves dēļ Vatikānā 1949. gadā, viņš Polijā nekad netika apsūdzēts vai tiesāts. Viņa kriminālās līdzdalības pakāpe Galīgajā risinājumā nekad netika iesniegta un izskatīta tiesā.