google/wiki40b huggingface dataset:
2017. gada Giro d'Italia

Pirmssacensību favorīti

Galvenie pirmssacensību favorīti bija Nairo Kintana (Movistar Team) un Vinčenco Nibali (Bahrain–Merida). Pie pārējiem kopvērtējuma uzvaras pretendentiem tika pieskaitīti Geraints Tomass un Mikels Landa (Team Sky), Stevens Kreisveiks(LottoNL-Jumbo), Tibo Pino (FDJ), Toms Dimulēns (Team Sunweb), Ādams Jeitss (Orica–Scott), Bauke Mollema (Trek–Segafredo), Iļnurs Zakarins (Katusha–Alpecin), Tīdžejs van Garderens (BMC Racing Team), Bobs Jungelss (Quick-Step Floors) un Domeniko Pocovivo (AG2R La Mondiale).
Par spēcīgākajiem Giro pieteiktajiem sprinteriem uzskatīja Fernando Gaviriju, Keilebu Jūanu, Andrē Greipelu, Jasperu Steivenu, Sašu Modolo, Džakomo Nicolo, Semu Benetu un Raienu Gibonsu.

Dopings

Sacensību priekšvakarā UCI paziņoja, ka divi Bardiani–CSF braucēji, Stefāno Piraci un Nikola Rufoni, uzrādījuši pozitīvas augšanas hormonu izdaloša peptīda (GHRP) analīzes pārbaudēs ārpus sacensībām, kas tika veiktas 25. un 26, aprīlī. Komandai veicot pirmo un otro pārkāpumu 12 mēnešu periodā, UCI piemēro komandas diskvalifikāciju 15 līdz 45 dienu apmērā, apšaubot dalību Giro.
Minskas Nacionālā lidosta

Pirmie gadi

Lidostas «Minsk-2» celtniecība sākās 1977. gadā. 1979. gadā ekspluatācijā nodeva 3640 metrus garu un 60 metrus platu skrejceļu. 1981. gadā «Minsk-2» aerodroms varēja pieņemt lidmašīnas un tika atklāts 1982. gadā. Pirmie pasažieru pārvadājumi tika izpildīti ar Tupolev Tu-134 lidmašīnām. Vēl pēc vienpadsmit gadiem lidosta tika pabeigta un atvērts terminālis, kurš spētu apkalpot 5,8 miljonus pasažieru gadā. Regulāri lidojumi tika uzsākti 1983. gadā; līdz 1990. gadam pasažieru skaits sasniedza 2,2 miljonus.

Attīstība kopš 1990. gadiem

No 1991. gada līdz ar PSRS sabrukumu un citām sekojošām izmaiņām lidojumu skaits sāka samazināties. 1997. gadā pasažieru skaits bija 516 000, 1998. gadā — 480 000, bet 2000. gadā vien 400 000 pasažieru.
Kopš PSRS sabrukuma pirmoreiz gada pasažieru skaits miljonu pārsniedza 2008. gadā, kļūstot par nozīmīgu punktu lidostas vēsturē.
Hanija

Vecpilsēta

Neraugoties uz to, ka pilsētu smagi bombardēja Otrā pasaules kara laikā, Hanijas vecpilsēta tiek uzskatīta par skaistāko pilsētu rajonu Krētā, it īpaši irstošā Venēciešu osta. Vecpilsētas robežas ir gandrīz iznīcinātās vecās Venēciešu sienas. Centrālā vecpilsētas daļa Kastelli ir apdzīvota kopš neolīta laikmeta.
Izotoniskais koeficients

Jēdziena nozīme

Parametra jēga izriet no jebkuras koligatīvās īpašības definīcijas — šīs īpašības ir atkarīgas no izšķīdušās vielas daļiņu koncentrācijas šķīdumā. Neelektrolīti šķīdumā nedisociē, tātad ik neelektrolīta molekula veido šķīdumā vienu vienīgu daļiņu. Savukārt, elektrolīti šķīdumā solvatācijas ietekmē daļēji vai pilnībā dalās jonos, līdz ar to no katras disociējošās molekulas veidojoties vairākām daļiņām. Attiecīgi, arī šī šķīduma koligatīvās īpašības (aditīvi lielumi) ir atkarīgas no visu to veidu daļiņu (jonu) satura šķīdumā, kuriem pieder molekulas disociācijā radušās daļiņas, tas ir, šķīdumu iedomājas kā visu tajā esošo daļiņu šķīdumu sajaukumu. Piemēram, hlorkaļķu šķīdums satur triju veidu daļiņas — kalcija katjonus, hlorīdanjonus un hipohlorītanjonus.
Tātad izotoniskais koeficients rāda, cik reizes vairāk daļiņu ir kāda elektrolīta šķīdumā salīdzinājumā ar tās pašas koncentrācijas neelektrolīta šķīdumu, un ir saistīts ar vielas spēju šķīdumā dalīties jonos — ar tās disociācijas pakāpi. Ja vielas formulvienība vai molekula satur n jonus (vai atomus pie polārām saitēm, kas šķīdumā pārtop jonos), sākotnējo molekulu daudzums ir N un savienojuma disociācijas pakāpe ir α, tad disociējušu molekulu skaits ir N·α (un no tām veidojas N·α·n joni), bet kopā šķīdumā atrodas ((N - N·α) + N·α·n) daļiņas.
Izotoniskais koeficients līdz ar to ir vienāds ar:
i = \frac {N - N \cdot \alpha + N \cdot \alpha \cdot n} {N} = \frac {N (1 - \alpha + \alpha \cdot n)} {N} = 1 + \alpha (n - 1) .

Ārējo faktoru ietekme

Ir acīmredzami, ka jonu mijiedarbība samazinās līdz ar temperatūras pieaugumu (pieaugušās siltumkustības intensitātes dēļ), kā arī līdz ar to koncentrācijas samazināšanos, tas ir, līdz ar šķīduma atšķaidīšanu,— tad kļūst mazāka divu daļiņu saskriešanās varbūtība. Ekstrapolējot atšķaidījumu bezgalības virzienā, koeficients i tiecas uz savu maksimālo vērtību, kuru nosaka no savienojuma formulas. Vienlaikus ar to, atbilstoši minētajai atkarībai, pieaug arī α, tiecoties uz vieninieku (1).
Izotonisko koeficientu ieviesa XIX gadsimta pēdējā ceturksnī J. H. van't Hofs. 1901. gadā viņš par nopelniem šķīdumu pētīšanā pirmais saņēma Nobela prēmiju ķīmijā.
Gājēju pāreja

Gājēju pāreja (sarunvalodā nereti saukta arī par zebru) ir ar baltām svītrām un īpašu zīmi apzīmēta vieta uz ceļa, kuru drīkst šķērsot gājēji. Tās parasti tiek ierīkotas krustojumos, pie skolām un citās vietās. Autovadītājam ir jāapstājas, ja cilvēki gatavojas iet pāri gājēju pārejai.

Vēsture

Pirmais gājēju pārejas signāls tika izveidots 1868. gadā. Ideju par gājēju pāreju izdomāja dzelzceļa inženieris Džons Pēks Knaits. Signāls sastāvēja no semafora rokas, kurā bija gāze, kas imitēja zaļo un sarkano gaismu. Semafora rokas kustināja policists. Taču 1869. janvārī gāze noplūda un izraisīja sprādzienu, ievainojot policijas darbinieku. Piecus gadus vairs netika strādāts pie gājēju signāla.

Veidi

Ir diva veida gājēju pārējas — regulējamās un neregulējamās. Regulējamās gājēju pārejas regulē luksofors. Neregulējamās pārejas neregulē luksofors, tur autovadītājiem jādod priekšroka gājējiem.
Salacas pagasts

Vēsture

Vecsalacas pagasts dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1918. gadā, sadalot Vecsalacas pagastu, izveidoja Salacas un Svētciema pagastus. 1935. gadā Valmieras apriņķa Salacas pagasta platība bija 165,5 km² un tajā dzīvoja 2418 iedzīvotāji. Salacas pagastā darbojās 2 pamatskolas - Ausekļu 1. pakāpes un Korģenes sešgadīgā skola, kurās strādāja 7 skolotāji un mācījās 231 skolēns, bija pagasta aizsargu nodaļa, Vecsalacas bibliotēkas biedrība, Korģenes savstarpējā apdrošināšanas biedrība, Korģenes piensaimnieku sabiedrība. 1937. gadā Salacas pagastā bija 2520 iedzīvotāju, 129 vecsaimniecības un 145 jaunsaimniecības, 66 sīksaimniecības. 1937. gadā lauksaimniecisko zemju raksturojums bija nelabvēlīgs, jo teritorijā bija divi lauksaimniecībai nelabvēlīgi zemju tipi – smilts un sīksts, ūdeni gausi caurlaidošs māls. Galvenos ienākumus deva lopkopība. Iedzīvotāji nodarbojās ar zveju gan jūrā, gan upē, kā arī ar valsts mežu izstrādāšanu ziemā un koku pludināšanu pavasaros.
1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Korģenes, Salacas un Zonepes ciema padomes. 1947. gada 16. oktobrī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Limbažu apriņķī. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Alojas rajonā.
Salacas ciemam 1954. gada 14. jūnijā pievienoja likvidēto Korģenes ciemu. 1958. gada 15. augustā pievienoja daļu likvidētā Dzintaru ciema, bet daļu Salacas ciema pievienoja Salacgrīvas pilsētai, izveidojot Salacgrīvas lauku teritoriju. 1977. gada 28. martā Salacas ciemam pievienoja daļu no Ainažu un Salacgrīvas lauku teritorijām un Viļķenes ciema, bet daļu ciema teritorijas pievienoja Ārciema ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1998. gadā Salacas pagastu pievienoja Salacgrīvas lauku teritorijai. 2010. gadā Salacgrīvas lauku teritoriju pārdēvēja par Salacgrīvas pagastu.
Juhans III

Pilns tituls

Līdz kronēšanai 1569. gada 10. jūlijā hercogs Juhans lietoja šādu titulu:
"Mēs Juhans no Dieva žēlastības zviedru, gotu, vendu u.c. princis un Somijas hercogs." (zviedriski: Wij Johan medh Gudz Nade, Sweriges Gothes och Wendes &c. arffurste och Hertigh till Finland.) 
Pēc kronēšanas un Ingrijas un Livonijas ziemeļu daļas iekarošanas karalis Juhans III 1586. gadā savi titulēja kā:
"Mēs Juhans Trešais no Dieva žēlastības zviedru, gotu un vendu karalis, lielhercogs Somijā, Karēlijā, Votu piektdaļā un Ingrijā Krievijā un igauņu Livonijas hercogs." (zviedriski: Wij Jahan then Tridie medh Gudz nåde Sverigis, Göthes och Wendes Konung, Storfurste till Finland, Carelen, Wåtzski Petijn och Ingermanland i Rysland, och öffuer the Eester i Liffland Hertigh.) 
Juhans III lietoja vienīgi igauņu Livonijas hercoga titulu, turpretī Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieks Stefans Batorijs lietoja Livonijas lielhercoga titulu.

Dzīvesgājums

Juhans Vāsa dzimis 1537. gada 20. decembrī Stegeborgas pilī Zviedrijas karaļa Gustava I un viņa otrās sievas Margarētas Leijonhufvudas (Leijonhufvud) ģimenē. Viņam bija vecāks pusbrālis Ēriks no tēva pirmās laulības.
18 gadu vecumā 1556. gada 27. jūnijā Juhans no tēva saņēma mantojumā Somijas hercogisti un sāka valdīt Turku pilī. Vēlēdamies paplašināt savus valdījumus, viņš uzsāka sarunas ar finansiālās un politiskās grūtībās nonākušo Livonijas ordeni par 200 000 dālderu liela aizdevuma piešķiršanu apmaiņā pret teritorijām Igaunijā. Pēc tam, kad pēc tēva nāves 1560. gadā viņa pusbrālis Ēriks kļuva par Zviedrijas karali un 1561. gadā pēc Livonijas konfederācijas iziršanas arī par Igaunijas hercogu, viņu attiecības krasi pasliktinājās.
1562. gada 4. oktobrī Juhans pret brāļa gribu apprecējās ar Lietuvas dižkunigaiša un Polijas karaļa Sigismunda II Augusta māsu Katrīnu. Pūrā viņš no Lietuvas un Polijas valdnieka saņēma astoņus pilsnovadus (Paidi, Helmi, Karksi, Tarvastu, Burtniekus, Trikātu, Ērģemi un Rūjienu) īsi pirms tam izveidotajā Livonijas Pārdaugavas hercogistē, kas bija personālūnijā ar Lietuvas dižkunigaitiju. Hercoga Juhana mērķis bija pievienot šīs zemes Somijas hercogistei un izveidot neatkarīgu valsti. Zviedrijas karalis Ēriks XIV pieprasīja hercogam Juhanam atteikties no Vidzemes cietokšņiem. Tā kā Juhans vilcinājās šo prasību izpildīt, karalis Ēriks XIV viņu apvainoja valsts nodevībā un 1563. gadā karaļa karaspēks vairākas nedēļas aplenca Turku pili. Apmēram četrus gadus hercogs Juhans kopā ar savu sievu Katarīnu pavadīja ieslodzījumā Gripsholmas pilī.
1568. gadā hercogs Juhans kopā ar savu jaunāko brāli Kārli sacēlās pret karali Ēriku XIV un gāza viņu no troņa, pats kļūdams par Zviedrijas karali. Ārpolitikā karalis Juhans galveno uzmanību pievērsa bijušo Livonijas zemju iekarošanai Livonijas karā pret Krievijas caru Ivanu IV.
Karalis Juhans mira 1592. gada 17. novembrī Stokholmas karaļa pilī un tika apglabāts Upsalas Doma baznīcā.
Autoceļš P43

Vēsture

2015. gada 9. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa P43 posma Vecanna-Pempji (17,3-20,9km) seguma atjaunošanu.
Šarls Bodlērs

Biogrāfija

Dzimis Parīzē. Tēvs - Fransuā Bodlērs bija mākslinieks un no bērnības dēlā audzināja vēlmi izprast mākslu - veda to uz muzejiem, iepazīstināja ar saviem draugiem māksliniekiem, bet zēns zaudēja savu tēvu, tad kad viņam palika 6 gadi. Pēc gada Šarla māte apprecējās atkārtoti un zēna attiecības ar audžutēvu nesekmējās.
Kad Šarlam palika 11 gadi, ģimene pārvācās uz Lionu un zēnu nosūtīja uz pansionātu. 1836. gadā Bodlērs atgriezās Parīzē un iestājās Svētā Ludviķa koledžā, no kurienes tika padzīts tikai gadu pirms skolas pabeigšanas. 1841. gada maijā Bodlēru nosūtīja ceļojumā (tas bija kā sods), lai tas atbrīvotos no "slikatjām ietekmēm". Pēc gada stājās spēkā mantojuma tiesības, taču Šarls ātri vien sāka notriekt tēva atstāto mantojumu un 1844. gadā ar tiesas lēmumu tiesības pārvaldīt mantojumu tika nodotas mātei un pats Šarls no tā brīža ik mēnesi saņēma niecīgu naudas summu "kabatas izdevumiem".
1864. gadā Bodlērs aizbrauca uz Beļģiju, kur pavadīja 2 savas dzīves gadus, tur viņa veselības stāvoklis strauji pasliktinājās. Viņš tika atvests uz Parīzi un ievietots klīnikā, kur arī pavadīja savas dzīves pēdējās dienas.
Eiro konverģences kritēriji

Eiro konverģences kritēriji (pazīstami arī ar nosaukumu Māstrihtas kritēriji) ir kritēriji, kurus jāizpilda Eiropas Savienības dalībvalstīm, lai sasniegtu Eiropas Monetārās Savienības trešo kārtu un ieviestu eiro kā valsts nacionālo valūtu.
Pastāv pieci konverģences kritēriji, par kurām vienojās Eiropas Savienības dalībvalstis Māstrihtas līgumā, kas tika parakstīts 1992. gada februārī un stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī. Kritēriji tika noteikti, lai nodrošinātu cenu līmeni un ekonomisko stabilitāti eirozonā un nodrošinātos, lai tas netiek negatīvi ietekmēts, kad eirozonai pievienojas jauna valsts.
Rāvalpindi miera līgums

Rāvalpindi miera līgums (parakstīts 1919. gada 8. augustā, Rāvalpindi un papildināts 1921. gada 22. novembrī) bija līgums, ko noslēdza Britu impērija un Afganistāna Trešā angļu-afgāņu kara laikā. Tajā Lielbritānija atzina Afganistānas neatkarību, piekrita, ka Britu Indijas teritorija nekad nesniegsies pāri Haiberas pārejai, un apturēja Lielbritānijas subsīdijas Afganistānai. Rāvalpindi miera līgums tiek atzīmēts kā Afganistānas neatkarības diena 19. augustā. Daļa no Lielās spēles starp Krieviju (vēlāk PSRS) un Lielbritāniju, kas padarīja Afganistānu par buferzonu starp šīm impērijām.
Kārlis Frīdrihs Šulcs

Dzīvesgājums

Dzimis 1720. gada 19. janvārī Zviedrijas armijas kapteiņa Mārtiņa Heinriha Šulca (ap 1687-1736) un viņa sievas Annas Margaretas, dzimušas Štakelbergas (von Stackelberg), ģimenē. 
Viņa vecvectēvs bija Zviedrijas armijas ģenerālis un Narvas gubernators Mārtiņš Šulcs fon Ašerādens (1617-1682), kas 1675. gadā bija uzņemts Zviedrijas bruņniecībā ar titulu "Mārtiņš Šulcs no Aizkraukles" (Schoultz von Ascheraden).
1732. gadā sāka mācīties Pēterburgas kadetu korpusā, no 1739. gada dienēja Braunšveigas kirasieru pulkā, 1741. gadā paaugstināts par dragūnu kapteini. 
Ķeizarienes Elizabetes valdīšanas laikā 1743. gadā atvaļinājās no armijas dienesta un devās ceļojumā uz Berlīni un Bohēmiju, pēc tam 1745. gadā apprecējās ar Kristiānu Helēnu fon Lipharti un saimniekoja mantotajā Aizkraukles muižā. 1747. gadā viņu ievēlēja par Vidzemes bruņniecības kases deputātu, 1759. gadā par landrātu.
No 1761. gada viņš bija Vidzemes bruņniecības delegāts Krievijas impērijas ķeizaru galmā, kur 1763. gadā panāca Rīgas guberņas muižnieku privilēģiju apstiprināšanu, cīnoties pret luterāņu mācītāja Johana Georga Eizena iesniegtajiem projektiem zemnieku stāvokļa uzlabošanai. 
Tomēr, kad Katrīna II uzdeva ģenerālgubernatoram Georgam Braunam uzlabot zemnieku stāvokli, Vidzemes bruņniecība baronu Šulcu atsauca uz Rīgu, lai viņš novērstu šo reformu.      
Lai radītu piemēru reformas veikšanai viņš 1764. gada rudenī pats latviešu valodā izdeva zemnieku tiesas nolikumu savās Aizkraukles un Skrīveru muižās. 1765. gadā viņam Vidzemes landtāga bija jāsniedz paskaidrojumi par savu rīcību, saglabājusies viņa Apgaismības stila sacerētā aizstāvības runa. Kad landtāgs viņa rīcību neatzina, barons Šulcs atkāpās no landrāta amata un nodevās privātajai dzīvei.    
1779. gadā viņš kopā ar F. R. Bergu deva atsauksmi par Rīgas vietniecības iekārtas ierosinājumu.
Miris 1782. gada 21. janvārī Aizkraukles muižā.
Nukleīnskābes

Nukleīnskābes jeb nukleoskābes ir polimēri, kurus veido savā starpā ar fosforskābes diestera saitēm lineāri savienoti nukleotīdi. Nukleīnskābes nodrošina ģenētiskās informācijas glabāšanu, ekspresiju un nodošanu nākamajām šūnu paaudzēm ar replikācijas, transkripcijas un translācijas mehānismu palīdzību. Izšķir ribonukleīnskābes (RNS) un dezoksiribonukleīnskābes (DNS).
Sanktpēterburgas metro

Sanktpēterburgas metro (krievu: Петербу́ргский метро) jeb Sanktpēterburgas metropolitēns (Петербу́ргский метрополитен) ir metro sistēma Krievijas otrajā lielākajā pilsētā Sanktpēterburgā, kas ir sākusi darboties 1955. gada 15. novembrī. Sākotnēji bija pazīstams kā Ļeņina ordeņa Ļeņingradas metropolitēns (Ленинградский Ордена Ленина Метрополитен имени В.И. Ленина). Tas tiek uzskatīts par vienu no Sanktpēterburgas simboliem. Metro sastāv no piecām līnijām un sešdesmit septiņām stacijām. Kopējais līniju garums sasniedz 113,2 kilometrus. Pēc 2012. gada datiem, katru dienu Sanktpēterburgas metro pārvadā 2,14 miljonus pasažieru, bet gada laikā 783,9 miljonus pasažieru.
Tas ir sešpadsmitais noslogotākais metro pasaulē. Sanktpēterburgas īpašās ģeoloģijas dēļ, tas ir viens no visdziļākajiem metro tīkliem pasaulē. Sanktpēterburgas visdziļākā metro stacija ir Адмиралте́йская un tā atrodas 86 metrus zem zemes.
Nākotnē ir plānots līniju skaitu palielināt līdz deviņām līnijām, bet staciju skaitu palielināt līdz 126 stacijām.
Galds

Galds ir mēbele, ko veido plakana virsma, kas balstās uz kājām vai pamatnes. Galdu bieži vien izgatavo tādā augstumā, lai pie tā būtu ērti sēdēt un ēst vai strādāt.

Vēsture

Vienus no pirmajiem galdiem lietoja senie ēģiptieši. Tie bija akmens vai metāla platformas uz kurām novietoja dažādas lietas, lai tās nebūtu jāliek uz grīdas vai zemes. Ēdiens tika novietots lielās bļodās uz pjedestāla ēšanai. Ēģiptieši arī izmantoja dažādus nelielus galdiņus un galda spēļu laukumus. Arī ķīnieši ļoti agri sāka lietot galdus, ko izmantoja rakstīšanai un gleznošanai.
Grieķi un romieši galdus izmantoja biežāk, īpaši ēšanai, tomēr grieķi savus galdus pēc ēšanas novietoja zem gultas. Galdi tika veidoti no marmora vai koka ar metālu (parasti ar bronzas vai sudraba sakausējuma). Vēlāk sāka veidot lielākus taisnstūrveida galdus no atsevišķām platformām un balstiem. Romieši arī sāka veidot lielus, pusapaļus galdus.
Viduslaiku mēbeles nav tik labi pazīstamas kā iepriekšējo vai vēlāko periodu mēbeles. Austrumromas impērijā galdus gatavoja no koka vai metāla, parasti ar četrām kājām, kuras savienoja krustenisks balsts.
Ģederts Ramans

Biogrāfija

Ģederts Ramans dzimis Jelgavā, tēvs Ģederts Ramans bija ģeogrāfs, LU profesors, māte Nellija — vecmāte. Deviņu gadu vecumā iestājies Daugavpils mūzikas skolā, kur mācījies pie tautasdziesmu apdarinātāja un komponista Alfrēda Feila.
Pēc Otrā pasaules kara Saulainē mācījies lauksaimniecību, turpat apgūstot klarnetes un akordeona spēlēšanu, tur arī nodibinājis kapelu - kopā ar pieciem citiem zēniem spēlējuši sarīkojumos un kāzās. Absolvējis skolu, iegūstot agronoma specialitāti.
Iestājies Latvijas Valsts universitātē meteorologos, tomēr "klusībā mani vilināja arī konservatorija". Ramans sācis ar akordeona apgūšanu Rīgas 1. mūzikas skolā, gadu vēlāk (1947. gadā) sāka apgūt kordiriģēšanu "Mediņos", kur skolotājs un komponists Jānis Līcītis viņam ieteicis pamēģināt kompozīciju. Mediņus Ramans nepabeidza, 1950. gadā iestājās konservatorijā, kur mācījās pie Ādolfa Skultes.
Studiju laikā Latvijas Radio mākslinieciskais vadītājs Jānis Ivanovs uzaicināja Ramanu strādāt par skaņu režisoru. Tur Ramans strādājis līdz 1955. gadam kopā ar komponistu un estrādes orķestra vadītāju Ringoldu Ori.
1955. gadā, gadu pēc Latvijas televīzijas dibināšanas, Ramans no radio pārceļas uz televīzijas Āgenskalna studiju, kur galvenā skaņu režisora amatā nostrādājis līdz 1968. gadam.
Paralēli darbam televīzijā no 1961. gada (pēc paša atmiņām, citos avotos - no 1965. gada) strādājis par kompozīcijas pasniedzēju Dārziņa mūzikas skolā, no 1973. gada strādājis par pasniedzēju konservatorijā.
1968. gadā Ģederts Ramans tika ievēlēts par Latvijas PSR Komponistu savienības valdes priekšsēdētāju, amatā nomainot Marģeri Zariņu. Ramans šai amatā tika atkārtoti ievēlēts vēl 3 reizes, līdz pat 1984. gadam. Orests Silabriedis žurnālā "Mūzikas Saule" raksta: 
"Daudzi kā vienu no Ramana būtiskākajiem ieguldījumiem mūzikas dzīves organizēšanā atzīst Mūzikas dienu iedibināšanu [1970]. gadu otrajā pusē. "Tas sākās Kuldīgā, turpinājās citviet Latvijā, katru pavasari arvien lepnāk, no vienas dienas uz divām dienām, ar nakšņošanu un jaundarbu rakstīšanu," atceras Oļģerts Grāvītis. Pasākumos piedalījās Nacionālais simfoniskais orķestris, operas solisti, daudz skanēja kamermūzika."
Ramans dzīvojis t.s. komponistu mājā Pārdaugavā, Eduarda Smiļģa ielā 34, kur dzīvojuši arī Lija Krasinska, Ādolfs Skulte, Silvija Stumbre, Aldonis Kalniņš, Alfrēds Amoliņš un citi.
Sieva — Laima, skolasbiedrene no Mediņa mūzikas skolas laikiem, viņiem divas meitas - Ilze un Kristīne.
35. šaha olimpiāde

35. šaha olimpiāde notika no 2002. gada 25. oktobra līdz 11. novembrim Slovēnijas pilsētā Bledā.

Vispārīgs apskats

Olimpiādē piedalījās 135 vīriešu (ieskaitot Slovēnijas "B" un "C") un 92 sieviešu (ieskaitot Slovēnijas "B") komandas. Spēles reglaments: Šveices sistēma, 14 kārtas. Apdomas laiks: katram spēlētājam 90 minūtes līdz partijas beigām ar 30 sekunžu pieskaitījumu katram partijā izdarītam gājienam sākot ar pirmo.
Ieņemtās vietas noteica: 1) iegūtie punkti (P); 2) Buholca punkti (BP); 3) komandas punkti (KP).
Olimpiādes galvenais tiesnesis bija FIDE starptautiskais tiesnesis Gērts Geisens (Nīderlande).

Nonas Gaprindašvili balva

Nonas Gaprindašvili vārdā nosaukto balvu ieguva Krievijas šahisti, kuriem bija visaugstākie rādītāji abu tās komandu (vīriešu un sieviešu) vērtējumā.
Mušu ofrīda

Apraksts

Daudzgadīgs, neliels (15—50 cm) lakstaugs. Gumi apaļi, saknes īsas. Stublājs stāvs, gaišzaļš, kails un tievs. 3-5 lancetiskas lapas blīvi pie stublāja pamata. Ziedi skrajā un garā, parasti vienpusējā, vārpveida ziedkopā. Pieziedlapas zaļas, īsas un lancetiskas. Zieds ļoti raksturīgs, ārējās apziedņa lapas gaiši zaļas, no tām vidējā ar ieliekušos galu. Iekšējās apziedņa lapas sārti brūnas. Lūpa trīsdaivaina, samtaina, centrā zilgans plankums, kopumā lūpa atgādina kukaini. Latvijā zied jūnijā un jūlijā.

Izplatība

Aug Viduseiropā un Baltijas jūras reģionā ļoti salveidīgos areālos. Igaunijā suga biežāka nekā Latvijā, zināma jau kopš 1839. g. Lietuvā atrasta tikai 1993. g.

Biotopi

Viduseiropā aug sausās, kaļķainās vietās, mežos, pļavās, nokalnēs. Latvijā aug tikai kaļķainās pļavās un zāļu purvos ar skraju veģetāciju, kopā ar asinssārto dzegužpirkstīti un parasto kreimuli.
Sugu apdraud meliorācija un augsnes rekultivēšana, kā arī pļavu aizaugšana ar krūmiem un kokiem.
Breidvika

Breidvika (norvēģu: Breidvika) ir ap 45 km plats līcis (ledus osta) Princeses Ranhillas krastā Antarktīdā. Izvietojies Rīsera-Larsena jūras piekrastē. Veidojas divām ledāju plūsmām apliecot piekrastes pussalu. Krasta līnija mainīga, to veido Karaļa Boduēna šelfa ledāja fronte. Līcis iestiepjas ledājā līdz pat 20 km. Breidviku pēc Larsa Kristensena 1936.-1937. gadu ekspedīcijas aerofotomateriāliem nokartēja norvēģu kartogrāfi un aprakstoši nosauca to par 'plašo līci'.
No 1958. gada līdz 1967. gadam ar pārtraukumiem līča dienvidu krastā darbojās Beļģijas polārstacija Ruāboduēna.
Dānijas administratīvais iedalījums

Dānijas administratīvo iedalījumu veido 5 reģioni (vācu: regioner). Dānijai pieder arī 2 autonomas teritorijas — Grenlande un Fēru salas. Reģioni sīkāk iedalās 98 komūnās (kommuner). Pašreizējais administratīvais iedalījums pastāv kopš 2007. gada, līdz tam Dāniju veidoja 16 āmtes (amter).