google/wiki40b huggingface dataset:
RenderMan

Vēsture

Kaut arī par RenderMan atklāšanu un licencēšanu Pixar publiski paziņoja 1989. gadā, programmatūras pirmsākumi meklējami 1970. gados Jūtas universitātē, kad Pixar dibinātājs Edvīns Ketmuls rakstīja savu diplomdarbu par renderēšanas problēmām. Vēlāk Ketmuls strādāja Džordža Lūkasa Lucasfilm studijā Kalifornijā ar citiem grafikas pētniekiem, kuru uzdevums bija radīt kinofilmās (daļa no Lucasfilm vēlāk kļuva par Pixar studiju) izmantojamu programmatūru. Lorens Karpenters izveidoja pamatu renderēšanas sistēmai, un Robs Kuks sarakstīja ēnu apakšsistēmu. Pets Henrehens bija galvenais arhitekts, kas bija atbildīgs par visu projektu. Izveidoto renderēšanas algoritmu nosauca par „Reyes” – pirmkārt, jo Karpenteru iedvesmoja gleznaina vieta Kalifornijas piekrastē, kas saucās Rejesa Punkts (Point Reyes), un, otrkārt, jo „Reyes” ir saīsināta frāze „Render Everything You Ever Saw” (latviešu: Renderē visu, ko jebkad esi redzējis). Neskatoties uz to, ka RenderMan netika publiski piedāvāts līdz pat 1989. gadam, to izmantoja Lucasfilm studijā dažādu vizuālu efektu un animāciju veidošanai. 1982. gadā, izmantojot RenderMan agrāko versiju, tika izveidots Ģenēzes efekts (Genesis Effect) filmā Zvaigžņu ceļš 2. Mūsdienās RenderMan ir vadošo renderēšanas programmatūru vidū, kuru izmanto labākas animācijas un vizuālo efektu studijas pasaulē.
Ante Gotovina

Biogrāfija

Savu kareivja karjeru Gotovina sāka jau 18 gadu vecumā, iestājoties franču leģionā. Dienējot leģionā, ieguva Francijas pilsonību.
Kā algotnis Dienvidamerikā ticis arestēts un ieslodzīts cietumā
1990. gadā Gotovina atgriezās Horvātijā. Franču leģionāra pieredze ļāva īstenot strauju militāro karjeru.
1995. gadā Gotovina ieguva ģenerāļa pakāpi, vadīja kaujas operācijas pret serbu zemessargiem Krajinas apgabalā (operācija "Viesuļvētra"), nepieļaujot apgabala neiekļaušanos jaunizveidotajā Horvātijā.
2001. gadā ANO Starptautiskais kriminālnoziegumu tribunāls ģenerālim Gotovinam izvirzīja apsūdzību tiešu līdzdalību 150 serbu civiliedzīvotāju noslepkavošanā un 150 000-200 000 serbu deportācijā no Horvātijas Krajinas teritorijas. ASV izsludināja 5 miljonu ASV dolāru prēmiju par Gotovinas notveršanu. 2005. gada 8. decembrī pēc Starptautiskā tribunāla prasības Gotovina tika apcietināts Kanāriju salās, bet pēc ilgstoša tiesas proces tika attaisnotshttp://www.theguardian.com/world/2012/nov/16/croatia-war-crime-analysis. 
Horvātijā Gotovina daļā sabiedrības vēl joprojām tiek uzskatīts par nacionālo varoni. Pēc A.Gotovinas apcietināšanas Horvātijā izcēlās plaši masu protesti, kuros piedalījās desmitiem tūkstoši iedzīvotāju.
Tronheima

Vēsture

Tronheimai ir īpaša vieta Norvēģijas agrīnajā vēsturē. Šeit Nidelvas upes grīvā ir senās Norvēģijas tautas sapulces - Øretinget vieta. Šajā vieta 872. gadā tika ievēlēts pirmais droši zināmais Norvēģijas karalis Haralds I Skaistmatis (valdīja 872-933). 997. gadā Olafs I pieminēja Tronheimas pilsētu, nosaucot to par Kaupangenu (Kaupangen).
Tomēr visus viduslaikus Tronheima bija pazīstama ar nosaukumu Nidarosa (Nidaros), un līdz 1217. gadam bija Norvēģijas galvaspilsēta. Ap 1000. gadu pilsētā dzīvoja Leifs Eriksons. 1179. gadā apkārtnē Svere Sigurdsons guva uzvaru pār troņa pretendentu Erlingu Skaki (Erling Skakke). Tronheima bija arhibīskapijas centrs no 1152. gada un visus viduslaikus bija svētceļojumu mērķis no apkārtējām zemēm.
XVII gadsimta vidū osta nogruvumos aizsērēja un bija mazāk lietojama. No XVI gadsimta beigām līdz XIX gadsimta vidum pilsēta 10 reizes nopietni cieta ugunsgrēkos. 1658. gadā 10 mēnešus Tronheima bija Zviedrijas sastāvā, pamatojoties uz Roskildes miera līgumu.
1930. gadā, pēc Kristiānijas pārdēvēšanas par Oslo, tika pieņemts lēmums par Tronheimas pārsaukšanu vecajā Nidarosas vārdā, tomēr iedzīvotāju sašutuma dēļ lēmums tika atcelts.
Otrā pasaules kara laikā Tronheimā bija liela Trešā reiha zemūdeņu bāze (DORA 1), no kurienes tās uzbruka Sabiedroto konvojiem Atlantijas okeānā.

Sports

Tronheimā darbojas vairāki sporta klubi. Pazīstamākais ir Norvēģijas titulētākais futbola klubs Rosenborg BK , kas  savas mājas spēles aizvada Lerkendal stadionā. Šajā stadionā tika aizvadīta arī 2016. gada UEFA Superkausa spēle. Tronheima ir mājvieta arī futbola klubam Ranheim Fotball.
1997. gadā Tronheimā risinājās Pasaules čempionāts ziemeļu slēpošanā.
Konstance Benislavska

Dzīvesgājums

Dzimusi 1747. gada 6 janvārī Rogaižu (Rogajsz) muižas īpašnieka Ādama Rika (Adam Ryck) ģimenē. Apprecējusies ar Bēržu un Zosulu muižu īpašnieku Pēteri Benislavski (Piotr Benisławski). Zosulu muiža (poļu: Zosoły) atradusies Bērzpils pagastā, tolaik Marienhauzenas stārastijā.
Zināms, ka laulības dzīvē viņa dzemdējusi 22 reizes, taču izauguši tikai astoņi bērni – divas meitas un seši dēli. 
Zosulā viņa likusi celt slimnīcu, kur bez maksas varētu uzturēties un saņem nepieciešamo aprūpi seši nabadzīgi ļaudis. Vēlāk šādas aprūpes saņēmēju vietu skaitu vīrs palielināja līdz astoņiem, dēlam Antonam uzliekot par pienākumu pabeigt iesākto slimnīcas celtniecību.
Mirusi 1806. gada 8. novembrī un apbedīta Pasienes baznīcā.

Darbi

Konstances Benislavskas sarakstītās dzejas jeb dziesmas izdotas  grāmatā ar nosaukumu "Sev dziedātās dziesmas" (poļu: Piešni sobiespiewane). Tā iespiesta Viļņā 1776. gadā, 1958. gadā to atkārtoti izdeva Ļubļinas Katoļu Universitātes zinātniskās literatūras apgāds. Viņas dzejas paraugi ievietoti vairākos Polijas nacionālās dzejas izdevumos. Par viņas dzeju iznākuši arī pētnieciskie raksti. 
Fragmentus no Konstances Benislavskas dzejoļu krājuma „Sev dzīdōtōs dzīsmes” latgaliski tulkojis  Lazdukalna pagastā dzīvojošais novadpētnieks Leonards Rakickis un tie ievietoti „Tāvu zemes kalendārā 2008” (2007)

Piemiņas plāksne

Pasienes baznīcā atrodama piemiņas plāksne ar uzrakstu poļu un latviešu valodā:
"Tev, Jēzu, mana dvēsele sīkā Ar mīlas bultu pretīm tvīka."
In memoriam Konstance Benislavska no Riku dzimtas 1747-1806 Latgales muižniece Reliģiska dzejniece Nabago aprūpētēja R.I.P.
Frīdrihs Fromholds Martenss

Dzīvesgājums

Dzimis 1845. gada 27. augustā kā jaunākais bērns Pērnavas drēbnieka Frīdriha Vilhelma Martensa un viņa sievas Terēzes Vilhelmīnes ģimenē. Piecu gadu vecumā viņš palika bez tēva, deviņu gadu vecumā arī bez mātes un tika nosūtīts uz Pēterburgas bāreņu namu. Pēc skolas beigšanas viņš 1863. gadā iestājās Pēterburgas universitātes Juridiskajā fakultātē. Pēc tiesību kandidāta grāda iegūšanas Martenss turpināja maģistra studijas, kuras beidza ar 1869. gadā aizstāvēto zinātnisko darbu "Par privātīpašuma tiesībām kara laikā". Tālāko izglītību viņš 1870. gadā turpināja Vīnes, Heidelbergas un Leipcigas universitātēs. 
1871. gadā viņš kļuva par Pēterburgas universitātes starptautisko tiesību katedras docentu, bet 1872. gadā par publisko tiesību profesoru Carskoje Selo licejā. 1873. gadā Martenss aizstāvēja zinātņu doktora disertāciju "Par konsuliem un konsulāro ekspedīciju Austrumos" un tika iecelts par ārkārtas profesoru Pēterburgas universitātē, 1876. gadā par ordināro profesoru. 1874. gadā viņš kļuva par Krievijas impērijas kanclera un ārlietu ministra Aleksandra Gorčakova īpašo uzdevumu atašeju. 1879. gadā viņš Bādenbādenē salaulājās ar Katarīnu Mariju Luīzi Tūru. 
Nākamajos gados profesors Martenss guva ievērību ar saviem rakstiem, it īpaši ar 1881. un 1882. gadā publicēto grāmatu "Civilizēto nāciju starptautiskās tiesības" divos sējumos, kas 1883. gadā tika izdota vācu valodā (Völkerrecht. Das internationale Recht der civilisierten Nationen). No 1874. līdz 1909. gadam Martenss izdeva 15 sējumu krājumu par Krievijas starptautiskajiem līgumiem ar citām valstīm paralēli krievu un franču valodās (Recueil des traités et conventions conclus par la Russie). 
Martenss piedalījās daudzās starptautiskās konferencēs, ieskaitot 1889. gada Briseles Tirdzniecības un jūras tiesību konferencē, 1889./1890. gada Briseles Pretverdzības konferencē un Hāgas Starptautisko privāto tiesību konferences sesijās 1893., 1894., 1900. un 1904. gadā. Viņš bija sarunu vedējs un starptautiskais vidutājs daudzu valstu konfliktos. Martenss spēlēja svarīgu lomu 1905. gada sarunās starp Japānu un Krieviju, kas beidzās ar Portsmutas līguma noslēgšanu un Krievijas-Japānas kara pārtraukšanu.
Lai sagatavotu Hāgas miera konferenci pretišķību pārvarēšanai starp Trejsavienības valstīm un pārējām Eiropas lielvalstīm, Martenss 1907. gadā personīgi tikās ar visu Eiropas lielvalstu ķeizariem, imperatoriem un karaļiem.
Martenss negaidīti mira 1909. gada 20. jūnijā Valkas dzelzceļa stacijā ceļojuma laikā no savas vasaras mājas Pērnavā uz Pēterburgu. Apglabāts Pēterburgas luterāņu kapos.

Piemiņa

1984. gadā igauņu rakstnieks Jāns Kross publicēja romānu "Professor Martensi ärasõit", kas 2011. gadā tika izdots latviski ar nosaukumu "Profesora Martensa aizbraukšana"  (tulk. M. Grīnberga).
Gizela Gresere

Biogrāfija

Šahu iemācījusies spēlēt tikai 1930. gadu beigās, kad ceļojuma laikā no Ņujorkas uz Franciju kāds no kuģa pasažieriem parādījis viņai gājienus. Tomēr jau 1940. gadā Gresere pirmo reizi piedalījās ASV sieviešu šaha čempionātā, bet no 1940. gadu vidus līdz 1960. gadu beigām bija viena no spēcīgākajām ASV šahistēm. Deviņas reizes uzvarējusi ASV sieviešu šaha čempionātos (1944, 1948 - kopā ar Monu Meju Karfu, 1955, 1957, 1962, 1965, 1966, 1967, 1969). 1954. gadā kļuvusi par ASV atklātā sieviešu šaha čempionāta uzvarētāju.
1950. gadā Maskavā piedalījusies Pasaules šaha čempionātā sievietēm, kurā dalījusi 12.-13. vietu, taču bijusi vienīgā turnīrā dalībniece, kas spējusi uzvarēt nākamo Pasaules čempioni Ludmilu Rudenko. Vēlākajos gados piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīros, kuros 1955. gadā dalījusi 10.-13. vietu, 1959. gadā ieņēmusi 11. vietu, 1961. gadā palikusi 13. vietā, 1964. gadā dalījusi 13.-15. vietu, bet 1967. gadā dalījusi 14.-15. vietu. 1971. gadā Ohridā piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā palikusi 16. vietā.
Vairākkārt pārstāvējusi ASV izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1957-1966). Individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas (1957) medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Greserei kā vienai no pirmajai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 1963. gadā kļuvusi par pirmo sievieti, kas saņēmusi ASV nacionāla meistara nosaukumu šahā. 1992. gadā bijusi pirmā sieviete, kas uzņemta ASV šaha slavas zālē.
Cēsis

Demogrāfija

No 18 137 Cēsu iedzīvotājiem 15 130 ir latvieši, 2 113 — krievi, 225 — baltkrievi, 194 — poļi, bet pārējie 475 — citas tautības.

Izglītība

Cēsīs pamatizglītību iespējams iegūt kādā no septiņām sākumskolām/pamatskolām: Cēsu 1. pamatskolā, kur iespējams padziļināti apgūt mūziku, Cēsu 2. pamatskolā, ekoskolu kustībā iesaistītajā Cēsu pilsētas Pastariņa sākumskolā,, privātajā Cēsu Jaunajā pamatskolā, un Cēsu internātpamatskolā - attīstības centrā.
Vidējo izglītību iespējams iegūt Cēsu pilsētas vidusskolā, Draudzīgā Aicinājumā Cēsu Valsts Ģimnāzijā un Cēsu Valsts ģimnāzijā.

Ekonomika

Viena no nozīmīgākajām ekonomikas nozarēm Cēsīs ir tūrisms. Vasarās tūristus piesaista daba un mākslas pasākumi, bet ziemā — Baltijā lielākais slēpošanas komplekss. Visa gada griezumā Cēsis apmeklētājus piesaista kā reģionāli nozīmīgs mākslas un kultūras centrs. 2009. gadā Cēsis apmeklēja 405 tūkstoši tūristu. Lielākais rūpniecības uzņēmums Cēsīs ir Cēsu alus.
Zemes degunragputni

Kopīgās īpašības

Zemes degunragputni ir liela auguma putni ar lieliem, liektiem knābjiem, košu, neapspalvotu sejas ādu un tādas pašas krāsas paseksti. Lielākais no abiem ir Kāpzemes degunragputns (Bucorvus leadbeateri), kurš sver līdz 6,2 kg, bet tā ķermenis ir 1,2 metrus garš. 
Abas sugas atšķirībā no tuvu radniecīgajiem degunragputniem uzturas un ligzdo uz zemes. Barojas ar kukaiņiem, čūskām, mazākiem putniem, abiniekiem un bruņurupučiem. Zemes degunragputni ir vieni no visilgāk dzīvojošiem putniem pasaulē, bet Kāpzemes degunragputns pieaug vislēnāk no visiem putniem un, iespējams, ir visilgāk dzīvojošais putns pasaulē.
Samainītais

Sižets

Kristīne Kolinsa ir vientuļā māte, kuras deviņus gadus vecais dēls Valters kādu dienu pazūd bez vēsts. Pēc vairākiem mēnešiem Losandželosas policijas departaments atrod Valteru, tomēr Kristīne uzstāj, ka atrastais zēns nav viņas dēls. Pēc tam, kad Kristīne to cenšas pierādīt policijai citām pilsētas autoritātēm, viņu sāk uzskatīt par maldinātāju un nekam nederīgu māti, un viņa tiek ielikta psihiatriskajā slimnīcā.
Ēriks Džonsons (hokejists)

Spēlētāja karjera

Profesionālo karjeru Džonsons uzsāka 2007.—08. gada sezonā, kad debitēja NHL kluba Sentluisas "Blues" rindās. 2008. gada vasarā Ēriks piedzīvoja smagu traumu, kuras rezultātā izlaida visu nākamo sezonu, taču "Blues" ierindā atgriezās jau līdz ar 2009.—10. gada sezonu.
2011. gada februārī Džonsons tika aizmainīts uz Kolorādo "Avalanche" vienību.
ASV hokeja izlases sastāvā Džonsons izcīnījis  sudraba medaļu 2010. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī bronzas medaļu 2013. gada Pasaules čempionātā. Džonsons spēlējis arī 2007. gada Pasaules čempionātā.
Konstantinopoles patriarhāts

Konstantinopoles patriarhāts (Ekumēniskais Konstantinopoles patriarhāts) ir viena no 14 neatkarīgajām (autokefālajām) pareizticīgo baznīcām, kas kopīgi veido Austrumu Pareizticīgo baznīcu. Vēsturiski uzskatīta par pareizticības "mātes baznīcu", ņemot vērā patriarhāta atrašanos kristīgās Austrumromas impērijas galvaspilsētā, kā arī attiecības ar reģiona pareizticīgajām baznīcām, daudzas no kurām savu patstāvību saņēma no Konstantinopoles patriarha. Lai arī pareizticīgo pasaulē nepastāv Romas pāvestu centralizētās varas, Konstantinopoles patriarhu tradicionāli uzskata par respektētāko pareizticīgo vadītāju. Patriarhu arī sauc par apustuļa Andreja mantinieku, jo šis apustulis esot nodibinājis kristietību Bizantijā. Patriarhāts nodibinājās 330. gadā, kad tas ieguva neatkarību no Heraklejas metropolīta. Līdz ar Bizantijas impērijas krišanu, samazinājās arī Konstantinopoles patriarha pārvaldē esošo kristiešu skaits. Osmāņu sultāni dažādi ierobežoja patriarhāta darbību. Mūsdienās patriarha pakļautībā atrodas baznīcas Turcijas lielākajā daļā, Krētā, Atosa kalnā, Grieķijas ziemeļos, grieķu salās, Somijā, Korejā, Ķīnā, Igaunijā, kā arī grieķu un ukraiņu pasaules diasporas baznīcas. Kopējais patriarhātam pakļauto skaits ir ap 3,8 miljoniem Turcijā, un 1,5 miljoniem pārējā pasaulē. Patriarhāts kontrolē 20 klosterus ASV, 32 klosterus Atosa kalnā, 8 Austrālijā un 6 Grieķijā.
Baltika (kontinents)

Baltika bija sens kontinents, kas radās pirms apmēram 1800 miljoniem gadu un pastāvēja gan atsevišķi, gan kā vairāku superkontinentu daļa no proterozoja līdz paleozojam. Tas veido Austrumeiropas kratona pamatdaļu, kas sastāv no trīs vairogiem: Baltijas jeb Fenoskandijas ziemeļrietumos, Volgas-Urālijas austrumos un Sarmatijas dienvidos.
Mūsdienās senā Baltikas kontinenta ieži veido Ziemeļeiropas pamatklintāju.

Proterozoja eonā

Baltikas kontinents radies kā Kolumbijas superkontinenta daļa paleoproterozoja ēras beigās pirms apmēram 1,8 miljardiem gadu. Tam sadaloties, mezoproterozoja ēras laikā pirms apmēram 1,5 miljardiem gadu Baltika kopā ar seno Arktikas kontinentu un Austrumantarktikas kratonu veidoja Nenas superkontinenta daļu. Kontinentiem atkal saplūstot, pirms apmēram 1,1 miljarda gadu Baltika bija Rodinijas superkontinenta daļa. Neoproterozoja ēras senā ledus laikmeta laikā kriogēna periodā pirms apmēram 750 miljoniem gadu Baltika bija Protolaurāzijas superkontinenta, bet Ediakara periodā pirms apmēram 600 miljoniem gadu Pannotijas superkontinenta daļa. Tajā laikā atradās netālu no Dienvidpola.

Paleozojs

Paleozoja ēras laikā Baltikas kontinents apmēram 300 miljonu gadu laikā pārvietojās no Dienvidu puslodes polārā apvidus līdz Ziemeļu puslodes polārājam apvidum. Kembrija periodā (pirms 542 - 488 miljoniem gadu) Baltika bija savrups kontinents, ordovika periodā (pirms 485 - 443 miljoniem gadu) Baltika sadūrās ar Avalonijas kontinentu, bet devona periodā (pirms 416 - 359 miljoniem gadu) Baltikas kontinets Zemes ekvatora tuvumā sadūrās ar Laurentijas kontinentu, izveidojot Skandināvijas un Skotijas (Kaledonijas) kalnus Eiramerikas superkontinentā. Perma periodā (pirms 299 - 252 miljoniem gadu) Baltika veidoja Pangejas superkontinenta ziemeļu nomali.

Mezozojs

Mezozoja ēras laikā Baltikas kontinents sadūrās ar Sibīrijas platformu, izveidojot Urālu kalnus un Eirāzijas superkontinentu.
Juras periodā (pirms 200 – 145 miljoniem gadu) Baltika (Austrumeiropas kratons) atdalījās no Laurāzijas superkontinenta daļa, bet krīta periodā (pirms 145 – 65 miljoniem gadu) kļuva par Eiropas pamatdaļu.
Baltā ābele

Apraksts

Attēls gleznots ar eļļas krāsu uz audekla un tā izmēri ir 89 x 71cm. Glezna glabājas Lietuvas mākslas muzejā Viļņā.

Analīze

Glezna pirmoreiz tika demonstrēta publikai 1932. gadā un tai ir īpaša nozīme Lietuvas mākslā, kā daļai no labākajām Lietuvas ainavistu gleznām. Samuolis tobrīd bija jauns gleznotājs, bet savos darbos demonstrēja briedumu. Gleznas fokuss ir centrāla ābele, ko izceļ koka stumbra gaišā krāsa. Priekšplānā redzama pār mucu pārliekusies sieviete un melns suns, fonā redzamas arī vairākas ēkas, kam gleznā ir sekundāra nozīme. Izliektais koka stumbrs, saliekusies sieviete, nelīdzenā uzartā zeme ir ekspresionisma izpausmes. Ainā nojaušama vientulības un skumju noskaņa. Ainava ir autentiska un tiek pieņemts, ka ābele aug mākslinieka ģimenes dārzā. Attēlā saskatāms autobiogrāfisks aspekts, norādot uz mākslinieka smago dzīvi, ciešot no vājas veselības un nabadzības.
Mediāna (statistika)

Mediāna (latīņu: mediana — ‘vidējā’) jeb centrālā vērtība statistikā un varbūtību teorijā ir skaitlis, kas sadala kādu sakārtotu skaitļu kopu divās daļās. Parasti apzīmē ar Me, taču nav viena noteikta apzīmējuma.
Galīga skaitļu saraksta mediānu var atrast, sakārtojot sarakstu augošā secībā, mediāna ir vidējā vērtība, piemēram, {3, 3, 5, 9, 11} mediāna ir 5. Ja sarakstā ir pāra skaits elementu, tad mediānu parasti iegūst kā divu sakārtotas izlases vidējo elementu summas pusi, piemēram, {3, 5, 7, 9} mediāna ir .
Mediāna sadala datu kopu divās daļās tā, ka 50% elementu nepārsniedz mediānu un 50% elementu nav mazāki par mediānu.
ETSI

European Telecommunications Standards Institute (ETSI) ir neatkarīga bezpeļņas telekomunikāciju nozares standartizācijas organizācija, kas nodarbojas ar standartu izstrādi tādās jomās kā fiksētie sakari, mobilie sakari, apraide, internets utt. ETSI biedra statuss ir vairāk nekā 700 organizācijām no 60 valstīm, kas aptver aparatūras ražotājus, telekomunikāciju operatorus, valstu tigus regulēšanas iestādes, pakalpojumu sniedzējus, pētniecības iestādes un konsultantus.
Eiropas Komisija ir atzinusi ETSI par oficiālo Eiropas Informācijas un Komunikāciju Tehnoloģiju (IKT) standartu organizāciju. Līdz ar to, bez globālu standartu radīšanas, ETSI nodarbojas arī ar rekomendāciju izstrādi, kas ļautu dalībvalstīm nodrošināt Eiropas Savienības likumdošanas izpildi un brīvu preču kustību vienotajā Eiropas tirgū.
ETSI ir izstrādāti tādi plaši pazīstami standarti kā GSM, TETRA, DECT, HIPERMAN.

Valde

Valdi ieceļ ETSI Ģenerālā asembleja un valde darbojas tās vārdā asemblejas sasaukuma starplaikos. Valdes pienākums ir vadīt ETSI ikdienas darbību un pieņemt lēmumus savas kompetences ietvaros. Lēmumus, kurus valde nespēj patstāvīgi pieņemt, tā liek GA darba kārtībā.
Valde sastāv no ievēlētiem locekļiem, kā erī ex-officio locekļiem bez balsstiesībām. Ex-officio locekļi ir, piemēram ETSI GA priekšsēdētājs, ETSI ģenerāldirektors u.c.

Sekretariāts

Sekretariāts ar aptuveni 100 darbiniekiem veic visas nepieciešamās atbalsta funkcijas, kas saistītas ar projektiem, loģistiku, administrāciju utt.
Sekretariāta galvenais uzdevums ir veicināt organizācijas attīstību palīdzot tās biedriem ikdienas darbā.
Raiņa bulvāris (Rīga)

Vēsturiskie nosaukumi

Bulvāris izveidots 1861. gadā līdz ar pilsētas aizsargmūru nojaukšanu, tā sākotnējais nosaukums bija Troņmantinieka bulvāris (vācu: Thronfolger-Boulevard), Baltijas rusifikācijas laikā Mantinieka bulvāris (krievu: бульвар Наследника). Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas to 1920. gadā pārsauca par Raiņa bulvāri. Vācu okupācijas laikā to īslaicīgi pārsauca par Alfrēda Rozenberga loku (Alfred Rosenberg Ring).

Ielas raksturojums

Raiņa bulvāris ir 1005 metrus garš asfaltēts bulvāris Rīgas centrā. Tas sākas krustojumā ar Krišjāņa Valdemāra ielu un iet dienvidaustrumu virzienā kā trīs joslu iela. Interesanti, ka apbūvēta ir tikai viena Raiņa bulvāra puse, bet otrā pusē atrodas parks. Raiņa bulvāra sākumdaļā atrodas Gruzijas vēstniecība, kā arī aiz krustojuma ar Reimersa ielu — Latvijas Okupācijas muzejs. Blakus tam atrodas Rīgas Valsts 1. ģimnāzija, tālāk arī — Francijas vēstniecība. Iepretīm Brīvības piemineklim Raiņa bulvāris krustojas ar Brīvības bulvāri. Aiz krustojuma ar Brīvības bulvāri atrodas Vācijas vēstniecība, kā arī nedaudz tālāk Raiņa bulvāris savienojas arī ar Inženieru ielu. Posmā starp Inženieru un Arhitektu ielām atrodas Latvijas Universitātes galvenā ēka. Vēl Raiņa bulvāris krusto Krišjāņa Barona ielu. Raiņa bulvāris beidzas krustojumā ar 13. janvāra, Marijas un Gogoļa ielām. Raiņa bulvāris ir vienvirziena iela, pa to var braukt virzienā no Krišjāņa Valdemāra ielas uz Stacijas laukumu.
Muroma

Vēsture

Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka jau pirms 9. gadsimta šeit atradies muromiešu pilskalns. Iespējams, ka muromiešu nosaukums cēlies no senāka baltu valodu vārda (lietuviešu: murmėti, latviešu: murmināt).
Slāvu cilšu ienācēji šo zemi sauca par Zaļesji ("aizmežu zemi"). Muroma pirmo reizi pieminēta Nestora hronikā:
 
Nestora hronikas vēstījums par 862. gada notikumiem:
Un izvēlējās trīs brāļus ar viņu dzimtām, un ņēma sev līdzi visus rūsus, un atnāca un vecākais, Ruriks, apmetās Novgorodā, bet otrs, Siņeuss Beloozerā, bet trešais, Truvors, Izborskā. Un no tiem varjagiem sākās Krievzeme. Novgorodieši ir varjagu cilmes ļaudis, bet pirms tam bija slāvi. Pēc diviem gadiem nomira Siņeuss un viņa brālis Truvors. Un visu varu saņēma Ruriks, un sāka izdalīt saviem vīriem pilsētas - tam Polocku, šim Rostovu, citam Beloozeru. Tajās pilsētās varjagi ir ienācēji, bet pamatiedzīvotāji Novgorodā ir slāvi, Polockā kriviči, Rostovā merieši, Beloozerā vesi, Muromā muromieši, un par tiem visiem valdīja Ruriks.
 
No 1010. gada tā bija Muromas dalienas kņazistes galvaspilsēta, kas pakļāvās Čerņigovas kņaziem, vēlāk Rjazaņas kņaziem. 1239. gadā Muromu pakļāva mongoļi un hans Batu iekļāva to Zelta ordas lielvalsts sastāvā. 1393. gadā hanu vietvaldis Maskavas lielkņazs Vasilijs I pakļāva Muromu Maskavijas varai. 1552. gadā no Muromas Krievijas caristes karaspēks uzbruka Kazaņas hanistei.
2009. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā

2009. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Mendrisio, Šveicē, no 23. līdz 27. septembrim. Čempionāts sastāvēja no grupas un individuālā brauciena vīriešiem, sievietēm un vīriešiem līdz 23 gadu vecumam. Tas bija 76. Pasaules čempionāts.
Medenike (zeme)

Medenikes zeme jeb Medininka (žemaišu: Medėninku žemė, lietuviešu: Medininkų žemė, latīņu: terra Medenike) bija žemaišu apdzīvota zeme Žemaitijas augstienē, kas daudz pieminēta 14. gadsimtā, kad tā bija ilgstošas karadarbības zona starp Lietuvas dižkunigaitijas un Vācu ordenim pakļautajām zemēm. 15. gadsimtā tā kopā ar citām Žemaitijas zemēm integrējusies Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā.

Nosaukums

Medenikes zemes vārds ir cēlies no tās galvenās pilskalna - Medvegales (latīņu: castrum Medewage) nosaukuma, kas atrodas Žemaitijas augstākajā vietā, 12 km uz dienvidiem no Varņiem. Vācu ordeņa brāļi to vāciski dēvēja par Medeniku pili (vācu: husse Medenikin), bet tai pakļauto zemi par Medniku (Mednick) jeb Medenikeni (Medeniken, Medenicken, Medininken).

Teritorija

Medenikes zeme atradās Žemaitijas vidienē, ziemeļrietumos tā robežojās ar kuršu Cekļa zemi, ziemeļaustrumos ar Knituvas zemi, austrumos ar Saulenes zemi, bet dienvidos bija žemaišu Karšuvas zeme. Mūsdienās tās teritoriju pamatā aizņem Telšu apriņķis un Tauraģes apriņķa Šilales rajons.

Vēsture

No hronikām zināms, ka Vācu ordeņa kaujas ar žemaišiem Medenikes zemē notika 1314., 1316, 1320., 1329., 1355., 1370., 1381., 1389. un 1399. gadā. Pēc uzvaras Grīnvaldes kaujā zemi iekļāva Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā un Medininkos nopostīja žemaišu pagānu svētnīcu un tās vietā 1414.–1416. gadā uzcēla katoļu baznīcu. Tā kļuva par Žemaitijas bīskapu rezidences vietu ar Varnes nosaukumu (žemaišu: Varnē, lietuviešu: Varniai, poļu: Wornie).