google/wiki40b huggingface dataset:
Mežotnes aplenkumi (1219—1220)

1219. gada Mežotnes aplenkums notika pēc Tērvetes zemgaļu vecākā Viestarda ierosinājuma, lai piespiestu Mežotnes zemgaļus atteikties no katoļu ticības un izdzītu vācu garnizonu no Mežotnes pils, kas bija iecerēta kā Zemgales kristīšanas centrs un Zemgales bīskapijas galvaspilsēta. Pils aplenkums bija nesekmīgs, taču tad zemgaļi uzbruka krustnešu kuģim, kas pa Lielupi devās augšup uz Mežotni. Tika sagūstīti un nogalināti ap 30 vāciešu, ieskaitot cisterciešu ordeņa priesteri Zēgehardu, kas bija devies kristīšanas misijā uz Zemgali. Krustneši pēc šī zaudējuma atkāpās no Mežotnes pils.
1220. gada Mežotnes aplenkums notika pēc bīskapa Alberta iniciatīvas, lai atriebtos Mežotnes zemgaļiem, kas bija atteikušies no kristīgās ticības. Karagājienā piedalījās ap 4000 krustnešu un zobenbrāļu bīskapa Alberta vadībā un ap 4000 viņu līvu un letu vasaļu karavīru. Pils ielenkšanā tika pirmo reizi izmantota tiem laikiem moderna kara tehnika, taču aplenkums ilga daudzas dienas. Visbeidzot zemgaļi bija gatavi padoties, taču krustneši nogalināja vairāk nekā 100 no padevušamies zemgaļiem, tādēļ pils aizstāvji atsāka kauju, līdz bīskaps Alberts pats piedāvāja izlīgumu. Tērvetes valdnieka Viestarda karaspēks atradās tuvumā, bet kaujā neiesaistījās.
Jānis Purgalis

Biogrāfija

Jānis Purgalis piedzima 1869. gada 6. jūnijā Plāņu pagasta "Ķīšos". Mācījies Plāņu pagastskolā, Valkas draudzes skolā un Valkas apriņķa skolā. Tad ņēmis privātstundas, lai sagatavotos mācībām Rīgas Nikolaja ģimnāzijā. No 1892. līdz 1896. gadam studējis Maskavas Universitātē.
1896. gadā Purgalis atgriezās Rīgā un kļuva par advokātu. Tāpat viņš kļuva par Rīgas Latviešu biedrības dalībnieku, ar laiku kļūstot par tās priekšnieka vietnieku. Purgalis bija Rīgas Namīpašnieku biedrības un Rīgas Juristu biedrības priekšnieks. Pirmā pasaules kara laikā dzīvoja Pēterburgā. 1919. gada oktobrī viņš pārkvalificējās par notāru. Šajā profesijā strādāja līdz savai nāvei 1934. gadā.
1920. gadā ievēlēts Satversmes sapulcē, kurā strādāja līdz 1922. gadam. No 1922. līdz 1925. gadam bija Saeimas deputāts. Pārstāvējis Kristīgo nacionālo savienību. Purgalis bija arī Rīgas domes deputāts, tās priekšsēdētāja biedrs.
Pēkšņi miris 1934. gada 7. novembrī Rīgā.
Apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Mārtiņš Sesks (seniors)

Biogrāfija

Mārtiņš Sesks dzimis 1936. gada 27. novembrī Cēsīs. Mācījies Siguldas 1. vidusskolā, beidzis Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Pārtikas rūpniecības tehnoloģijas fakultāti. Viņa dēls Uldis Sesks arī bijis autorallija braucējs, vēlāk politiķis (Liepājas domes priekšsēdētājs), arī mazdēls Mārtiņš ir autorallija pilots.
1958. gadā ieņēma direktora amatu Valtaiķu pienotavā, bet jau 1960. gadā kļuva par Liepājas piena kombināta direktora vietnieku un galveno inženieri. 1965. gadā Mārtiņš Sesks dibināja Liepājas Piena kombināta autosporta sekciju, kas viņa vadībā organizēja pirmās rallija "Kurzeme" sacensības. Vairākas reizes organizējis Latvijas un PSRS rallija čempionātus. No 1986. gada viņš bija Liepājas Agroapvienības priekšsēdētāja pirmais vietnieks. 1990. gadā organizēja Latvijas Piensaimnieku centrālās savienības atjaunošanu un ievēlēts tajā par priekšsēdētāju. No 1995. līdz 1996. gadam strādāja par A/S "Kurzemes piens" komercdirektoru, kā arī darbojies kā SIA "Rīgas piensaimnieks" padomnieks. 2000. gadā organizēja žurnāla "Latvijas lopkopis un piensaimnieks" izdošanu, nodibināja veterānu klubu "Vecais piensaimnieks" un apkopojis piensaimniecības vēstures materiālus un piedalījies pienrūpniecības muzeja pārprojektēšanā.
Miris 2019. gada 8. jūlijā.
Raimonds Staprāns

Dzīvesgājums

Dzimis 1926. gada 13. oktobrī Rīgā. Mācījās Rīgas 1. valsts ģimnāzijā. Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā kopā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur beidzis Ebenveileres latviešu ģimnāziju (1946).
No 1946. gada mācījās Eslingenas Latviešu mākslas skolā.  
1947. gadā pēc tēvoča izsaukuma izceļoja uz ASV. Studēja glezniecību un dramaturģiju Vašingtonas universitātē Sietlā (1948-1952), 1950. gadā viņš sarīkoja savu pirmo personālizstādi. Turpināja maģistra studijas Kalifornijas universitātē Bērkli (1952-1954).  
1961. gadā pārcēlās uz dzīvi Ņujorkā, kur apprecējās ar Ilonu Peiču. Kopā ar sievu devās kāzu ceļojumā uz PSRS, kur nelegāli apmeklēja okupēto Latviju, nonākot konfliktā ar VDK.
1962. gadā iekārtoja studiju Sanfrancisko, rīkoja izstādes ASV un Eiropā. 1972. gadā Latvijas PSR Kultūras sakaru komiteja ar tautiešiem ārzemēs sarīkoja R. Staprāna priekšlasījumu ar personālizstādi Rīgā, taču nākamajā dienā pēc atklāšanas izstādi slēdza.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gadā Mākslas muzejā "Arsenāls" Rīgā, pēc tam 2006. gadā Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā notika Raimonda Staprāna personālizstādes.

Daiļrade

Raimonda Staprāna glezniecības raksturošanai dažkārt izmantots apzīmējums „abstraktais reālisms”. Lai gan darbos atveidoti reāli priekšmeti, kā piemēram, krēsli, virtuves piederumi vai apelsīni, mākslinieks uzsvēris tieši krāsas un struktūras nozīmi gleznas ietvaros. Iemīļots autora motīvs ir Kalifornijas līča skati, atainojot laivas piestātnē vai risinot arhitektoniskus motīvus. Viņa darbus raksturo kompozīcijas skaidrība un lakonisms, krāsu spožums un spilgtums, panākot specifiski Kalifornijas gaismai raksturīgās krāsu nianses. 
Viņa darbi iekļauti Tēlotājmākslas muzeja Sanfrancisko, Oklendas muzeja Kalifornijā, Santabarbaras Mākslas muzeja, Tēlotājmākslas muzeja Hjūstonā, Losandželosas Mākslas muzeja, Portlendas Mākslas muzeja, kā arī Valsts Mākslas muzeja Rīgā kolekcijās un privātkolekcijās.
Kristaps Zommers

Klubu karjera

2015.—2016. gada Itālijas čempionāta D sērijā Kristaps aizvadīja 25 spēles, 17 no tām neielaižot vārtus. Klubs šajā sezonā pārliecinoši uzvarēja D sērijā un iekļuva Lega Pro (trešā spēcīgākā Itālijas čempionāta līga). 2017.—2018. gada sezonu Zommers uzsāka Pordenone sastāvā, taču pie spēles laika netika, visas 14 čempionāta spēles paliekot uz rezervistu soliņa. Pēc tam Zommers atgriezās Parma rindās, bet joprojām nespēja izkonkurēt komandas pirmo numuru un 2018. gada janvārī Zommers tika izīrēts C sērijas klubam "Cosenza".
Tortilja

Tortilja (spāņu: tortilla) ir maizes paveids, plaši izplatīts kā ikdienas ēdiens Meksikā un ASV dienvidos, kā meksikāņu virtuves sastāvdaļa — citur pasaulē. Gatavo no neraudzētas kukurūzas vai kviešu miltu mīklas. Cep vai nu kā plāceņus (galvenokārt no kviešu miltu mīklas) vai čipsus (no kukurūzas miltu mīklas). Izmanto dažādu meksikāņu ēdienu pagatavošanai, tortiljā ievīstot dažādus ingredientus (gaļu, dārzeņus, olas, zivis, sieru, gvakamoli u.c. — burito, tako, enčilada, fahita u.c.). Čipsus izmanto galvenokārt kā piedevu dažādiem ēdieniem (chili con carne) maizes vietā. Tortiljas izmanto arī dažādu citu ēdienu (kanapē, ruletes, sendviča) pagatavošanai.
Centrālamerikas indiāņi tortiljas no kukurūzas miltiem cepuši jau kopš seniem laikiem un navatlu valodā to nosaukums ir tlaškalji (tlaxcalli). Mūsdienu nosaukuma izcelsme saistāma ar spāņu konkistadoriem, kuriem šie plāceņi atgādināja omletes, ko Spānijā apzīmē ar vārdu tortilla.
Granzē

Vēsture

Pilsēta dibināta ap 1200. gadu. 1262. gadā tā ieguva pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara atradās VDR sastāvā.
Jānis Ziemeļnieks

Biogrāfija

Jānis Ziemeļnieks dzimis 1897. gada 25. decembrī Bākūžu muižā pie Smiltenes, muižas stārasta ģimenē. Agri zaudējis tēvu. 
1908. gadā uzsāk mācības Plāņu pagasta skolā Sarkaņos.
1912. gadā ģimene pārceļas uz Strenčiem. Ziemeļnieks uzsāk mācības Strenču elementārskolā un 1913. gadā mācības tiek turpinātas Strenču ministrijas skolā.
Pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem apgūt kurpnieka un aptiekāra amatus, Jānis Ziemeļnieks 1914. gadā sāk strādāt Strenču fotodarbnīcā. No sākuma par mācekli un vēlāk par fotogrāfu. Paralēli darbam sāk aktīvi rakstīt dzeju.
1916. gadā Dzimtenes Vēstnesī publicēts pirmais J. Ziemeļnieka dzejolis. Tajā pašā gadā, smagas nieru slimības dēļ, viņam pirmo reizi ārsts izraksta opija devu. Tas lēnām pārvēršas atkarībā, kas kopā ar dzejnieka iedzimti vājo veselību, noveda pie viņa pāragrās nāves. 1918. gadā ārstējies nervu klīnikā no nervu sabrukuma un narkomānijas.
1920. gadā uzsāk dzīvi Rīgā. Tajā pašā gadā kā eksterns beidzis vidusskolu. Tiek iesaukts Latvijas armijā, bet demobilizēts vājās veselības dēļ.
Strādājis Izglītības ministrijas mākslas departamentā, Latvju rakstniecības un žurnālistu arodbiedrībā. No 1925 līdz 1930. gadam bija redakcijas loceklis laikrakstā Jaunākās Ziņas un žurnālā Atpūta. Tur arī regulāri publicējās.
1929. gadā par dzejoļu krājumu Nakts saņēmis Kultūras fonda balvu.
Jānis Ziemeļnieks miris savās mājās Rīgā, 1930. gada 18. jūlijā, no sirdstriekas.

Literārā darbība

Jānis Ziemeļnieks ir zināms kā liriķis. Romantiskās dzejas tradīcijas aktualizētājs, papildinot to ar melanholiskā, rezignējošā un arī pašironiskā cilvēka pasaules redzējumu. 
Dzejas galvenā tematika ir mīlestība. Ziemeļnieka dzejas formas vienkāršība, melodiskums, un intimitāte noteikusi tās popularitāti dažādu laikmetu un paaudžu lasītāju vidū. 
Rakstījis arī prozu, humoristiskus dzejoļus un apcerējumus par dažādiem sava laika latviešu māksliniekiem.
Doktors Astoņkājis

Radīšana

Doktoru Astoņkāji radīja Stens Lī un Stīvs Ditko. Viņš pirmoreiz parādījās "Zirnekļcilvēks pret Doktoru Astoņkāji" Apbrīnojamā Zirnekļcilvēka 3. numurā, kurš iznāca 1963. gada jūlijā.

Sākums

Oto Oktāvius tika audzināts nomācošā ģimenē ar pārāk aizsargājošu māti un skarbu un rupju tēvu. Viņa māte iedrošināja Oto, kurš jau bija labs un gudrs skolēns, piespiest sevi mācīties labāk, lai dzīvē sasniegtu vairāk par savu tēvu, kurš strādāja rūpnīcā. Oto saņēma universitātes stipendiju īsi pirms sava tēva, kurš nomira darba negadījumā, nāves. Pēc sava tēva nāves, Oto kļuva apsēsts ar skolu un arvien vairāk spieda sevi, studējot zinātni. Viņš absolvēja universitāti un ieguva darbu kādā inženieru firmā, ātri vien kļūstot par respektētu kodolfiziķi un izpētes konsultantu, strādājot arī kā izgudrotājs un lektors. Drīz viņš izveidoja apbrīnojamu izgudrojumu - krūšu vesti, kas valkātāju savienoja ar četrām mehāniskajām rokām. Šī izgudrojuma dēļ Oto ieguva jaunu iesauku - Doktors Astoņkājis. Šajā laikā viņam izveidojās attiecības ar kolēģi - Mariju Alisi Andersu -, kuru viņš pēc tam bildināja. Taču jaunais pāris tika izšķirts Oto mātes dēļ, kura laulībām nepiekrita. Oto atcēla saderināšanos, paklausīdams mātei, kura drīz vien, strīdoties ar Oto, nomira. Zaudējis visas savas sociālās saiknes, Oto kļuva arvien noslēgtāks un drūmāks un arvien vairāk sevi veltīja darbam, kļūstot aizvien profesionāli neuzmanīgāks.
Viņa neuzmanības dēļ, Oto cieta negadījumā, kas izmainīja viņa dzīvi uz visiem laikiem. Radiācijas noplūde laboratorijā izraisīja eksploziju, kas sakausēja krūšu vesti kopā ar viņa ķermeni. Tajā pašā laikā radiācija izraisīja mutācijas viņa smadzenēs, kas ļāva viņam kontrolēt mehāniskās rokās ar telepātijas palīdzību. Negadījuma un sava ķermeņa un prāta bojājumu dēļ, Doktors Astoņkājis sajuka prātā un nolēma veltīt savu dzīvi noziedzībai.

Draudīgais sešinieks

Pēc vairākām neveiksmēm un sakāvēm no Zirnekļcilvēka rokas, Doktors Astoņkājis izveido oriģinālo Draudīgo sešinieku, apvienojot sevi un vēl piecus ļaundarus, kuri ir piedzīvojuši sakāvi, cīnoties pret Zirnekļcilvēku. Lai arī viņš citiem ļaundariem skaidro, ka kopā viņi būs spējīgi uzveikt Zirnekļcilvēku, īstenībā viņš slepeni plāno nogaidīt, kamēr citi ļaundari būs mēģinājuši un nespējuši uzveikt Zirnekļcilvēku, un tad ierasties un uzveikt novājināto varoni. Viņš nolaupa Betiju Brantu un Meju Pārkeri, lai ievilinātu Zirnekļcilvēku lamatās. Kad kā paredzēts citi ļaundari nespēj uzveikt Zirnekļcilvēku, Ierodas Oto un uzsāk cīņu ar viņu lielā akvārija tipa tvertnē, mēģinot varoni noslīcināt, taču viņš tiek pilnībā sakauts.
Leitnera velosipēdu fabrika

Vēsture

1886. gadā Rīgā, Ģertrūdes ielā 27, Aleksandrs Leitners atvēra velosipēdu darbnīcu. Par ārzemēs nopelnīto naudu viņš iegādājās pirmos darbgaldus un noalgoja četrus darbiniekus. Sākumā darbnīca izgatavoja 19 velosipēdus, kas ātri tika pārdoti. Tie bija nestabili augstrati ar lielu priekšējo un mazu aizmugurējo riteni, saukti par „zirnekļiem”. Pieprasījums pēc velosipēdiem auga un Leitners pārgāja uz modernāku — drošo divriteņu modeļu sērijveida ražošanu. Sākumā uzņēmums ražoja velosipēdus ar firmas zīmi „Leitner” (Лейтнеръ). 
1889. gadā fabrikā izgatavoja pirmo motociklu „Russia”, triciklu un auto ar tādu pašu nosaukumu. Leitnera paspārnē darbojās Vācijas firmu Fafnir, Cudell, Adler, Dixi, NAG, Opel pārstāvniecības, kas piegādāja rezerves daļas un dzinējus. Uzņēmums paplašinoties pārgāja uz divstāvu ēku Suvorova (tagad Krišjāņa Barona) ielā 21. un nodarbināja vairāk nekā 80 strādniekus, gadā saražojot aptuveni 500 velosipēdus. 1892. gadā uzņēmumā bija apguvuši savu dzinēju „Leutner” (3.5zs, 4zs, 4.5zs, 6zs, 6-7zs, 6-8zs, 8zs, 10zs, 12zs) ražošanu un tika celtas jaunas ēkas Aleksandra (tagad Brīvības) ielā 129/131. 1894. gadā jaunie fabrikas korpusi bija pabeigti. Tur strādājošo skaits pieauga līdz 300, bet izgatavoto velosipēdu skaits — līdz 1500, vēlāk līdz 5000 velosipēdiem gadā. Gadsimtu mijā fabrika ražoja arī ap 10 auto gadā.
1901. gadā, piedaloties Rīgas 700. gadu jubilejas izstādē, viens no Leitnera automobiļiem ieguva zelta medaļu, bet Glāzgovas izstādē velosipēdi „Rossija” (Pocciя) saņēma Goda diplomu. Līdz Pirmajam pasaules karam Leitnera uzņēmums saražoja ap 18 000 velosipēdu, kurus pirka ne tikai Krievijā, Polijā un Somijā, bet arī Rietumeiropas valstīs. Armijas vajadzībām tika ražoti saliekamie velosipēdi. Aeroplānu ražošanas plānam svītru pārvilka Pirmais pasaules karš — tāpat kā vairums Latvijas uzņēmumu, arī Leitnera fabrika tika evakuēta.
Fricis Bārda

Biogrāfija

Fricis Bārda dzimis Pociema „Rumbiņos” saimnieku ģimenē. Mācījies Pociema pagastskolā, Umurgas draudzes skolā un Limbažu pilsētas skolā. No 1898. līdz 1901. gadam mācījās Valkas skolotāju seminārā, kas tolaik atradās Rīgā.
1901. gadā sāka strādāt par palīgskolotāju Katlakalna draudzes skolā. 1902. gadā laikraksts „Rīgas avīze” publicēja Friča Bārdas dzejoli „Raibais pavediens”.
1906. gadā devās uz Vīni studēt filosofiju, aizrāvies ar vācu romantiķiem.
1911. gadā iznāca viņa pirmais dzejoļu krājums „Zemes dēls”, kam noformējumu veidoja Janis Rozentāls. 
Pēc gada atgriezās Latvijā, strādāja Rīgā par skolotāju Ata Ķeniņa reālskolā. Darbojās žurnālos „Stari” un „Zalktis”, iepazinies ar komponistu Emīlu Dārziņu un gleznotāju Jani Rozentālu. Lasīja lekcijas J. Dubura dramatiskajos kursos.
Lielu daļu Pirmā pasaules kara laika Fricis Bārda pavadīja bēgļu gaitās Krievijā, 1917. gadā strādāja Valmierā par skolotāju paša organizētā vidusskolā, kādu laiku bija skolu inspektors. 
1918. gada rudenī atgriezās Rīgā, bija latviešu valodas un literatūras docētājs Baltijas Tehniskajā augstskolā.
Latvijas SPR laikā 1919. gada 13. martā Fricis Bārda mira Rīgā 39 gadu vecumā.

Literārā darbība

Fricis Bārda bija spilgts latviešu romantiskās dzejas meistars. Tradicionālākās tēmas viņa darbos — dzimtene, mīlestība, daba, dzīvība, nāve, dvēsele, mūžība — ietvertas oriģinālā tēlainībā un ritmikā, filosofiskā vispārinājumā.
Rakstījis darbus arī literatūras kritikā un estētikā. Friča Bārdas dzeja ir tulkota krievu, vācu, angļu, poļu valodā.
„Zemes dēls” ir vienīgais dzejoļu krājums, kas iznāca dzejnieka dzīves laikā.
Saule, Pērkons, Daugava

"Saule, Pērkons, Daugava" ir latviešu kora dziesma jauktajam korim ar pavadījumu. Dziesmas vārdi ir daļa no Raiņa poēmas "Daugava" (1916). Pavadījumu sacerējis komponists Mārtiņš Brauns kā mūziku lugas iestudējumam Valmieras teātrī 1988. gadā (režisors Valentīns Maculēvičs). Dziesma vairākkārt iekļauta Vispārējo latviešu dziesmu un deju svētku programmā.
Dziesmai ir divas versijas — Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētku versija, kurā tiek izpildīti visi panti un Brauna veidotā Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju versija, kurā 5. pants netiek izpildīts.
2014. gadā ar Brauna atļauju dziesmai tika radīta versija katalāņu valodā Ara és l'hora (latviešu: "Tagad ir laiks"), kas tikusi oficiāli atzīta par Katalonijas neatkarības kustības himnu. Šai dziesmas versijai ir katalāņu dzejnieka Mikela Marti i Pola (Miquel Martí i Pol) vārdi.
2018. gadā "Saule, Pērkons, Daugava" ieguva pirmo vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.
Kataras tūrisma iestāde

Gadījumi, kad nav nepieciešama vīza

Iebraukšanai Katarā vīza nav nepieciešama to valstu pilsoņiem, kas ietilpst Līča sadarbības padomē (Bahreina, Kuveita, Omāna, Saūda Arābija un Apvienotie Arābu Emirāti).

Kataras tranzīta vīza

Visu valstu pasažieri, kas Katarā ierodas ar lidsabiedrību Qatar Airways, ir tiesīgi pieteikties uz bezmaksas 96 stundu tranzīta vīzu. Taču pastāv noteikti noteikumi un nosacījumi, tāpēc vīzas tiek izsniegtas tikai ar Kataras Iekšlietu ministrijas rīkojumu.

LSP rezidenta apmeklējuma vīza

Līča sadarbības padomes (LSP) valstu iedzīvotāji, kas strādā kādā no apstiprinātajām profesijām un personas, kas tos pavada, ierodoties Katarā, var iegūt LSP rezidenta apmeklējuma vīzu. Šī viena apmeklējuma vīza, ko var iegūt, ar kredītkarti samaksājot nodevu QAR 100 apmērā, ir derīga 30 dienas un to var atjaunināt uz vēl trim papildu mēnešiem. Apmeklētājiem, kas vēlas izmantot šo vīzu, ierodoties Katarā, var tik lūgts uzrādīt oficiālus dokumentus, kas apliecina darba sākšanu savā profesijā.
RavMonE.exe

RavMonE, pazīstams arī kā RJump, ir datorvīruss, Trojas zirgs, kas dod iespēju apiet Windows drošību. Kad dators ir inficēts, vīruss atļauj neautorizētiem lietotājiem piekļūt datora resursiem. Tas rada konfidenciālās informācijas nozagšanas draudus.
RavMonE kļuva pazīstams 2006. gada septembrī, kad daļa no pārdotajiem iPod video atskaņotājiem jau bija inficēti. Tā kā vīruss inficē tikai Windows datorus, Apple tika kritizēts par inficētu produktu pārdošanu.
Acetanhidrīds

Iegūšana

Acetanhidrīdu iegūst, dehidratējot etiķskābi vai karbonilējot metilacetātu:
CH₃COOCH₃ + CO → (CH₃CO)₂O
Tas ir vairāku stadiju process.
Acetanhidrīdu var iegūt, ketēnam reaģējot ar etiķskābi:
CH₃COOH + H₂C=C=O → (CH₃CO)₂O

Īpašības

Acetanhidrīds reaģē ar ūdeni, veidojot etiķskābi. Acetanhidrīds reaģē arī ar spirtiem, veidojot etiķskābes esterus (un etiķskābi).
Kad lietus un vēji sitas logā

Sižets

Detektīvs par cīņu ar spiegiem un mežabrāļiem padomju Latvijas teritorijā.
40. gadu beigas. No rietumu "saimniekiem" dzimtenē atgriežas Leinasars ar mērķi nodibināt sakarus ar mežabrāļiem, kas joprojām pretojas padomju varai.
Keti Cacalašvili

Biogrāfija

Vairākkārt pārstāvējusi Gruziju Eiropas un Pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās, kuros izcīnījusi sešas medaļas: divas zelta (2007. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā un 2010. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā), divas sudraba (2009. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā un 2009. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā) un divas bronzas (2007. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā un 2008. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā).
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte, tajā skaitā 2010. gadā Ankarā uzvarējusi Florensio Kampomanesa memoriāla sieviešu šaha turnīrā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2008. gadā Cacalašvili piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2011. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Lapēnranta

Nosaukums

Nosaukums Lappeenranta veidots no vārda Lappee (Lapē — vēsturiska vieta pašvaldībā) ģenitīva un ranta ("krasts") apelatīva. Zviedu vārds Villmanstrand nozīmē "mežonīgā vīra krasts", kas tā nosaukts, jo pilsētas ģerbonī bija attēlots mežonīgs cilvēks.

Vēsture

12. gadsimtā tika izveidots Lapēnrantas pagasts. Tagadējais Lapēnrantas ostas rajons 17. gadsimtā bija pazīstams ar Lapvesi tirgu, kur tirgojās ar darvu un citiem produktiem.
1649. gadā Zviedrijas karaliene Kristīne Lapvesi pasludināja par pilsētu. Tā tika nodēvēta par Villmanstrandu (Villmanstrand).
No 1721. līdz 1743. gadam Villmanstranda bija Savolaksas un Kīmmenegordas lēnes galvaspilsēta. 1721. gadā Villmanstrandā sāka celt fortifikācijas būves.
Krievijas — Zviedrijas kara laikā 1741. gada 23. augustā Villmanstrandas kaujā Krievijas karaspēks ieņēma Lapēnrantas cietoksni. Pilsēta tika nodedzināta, un Krievijas karaspēks kopā ar sagūstītajiem iedzīvotājiem atkāpās uz Krieviju. Karš beidzās 1743. gadā ar Abo miera līgumu, pēc kura Lapēnrantas teritorija nokļuva Krievijas impērijā.
1744. gadā Villmanstranda iekļauta jaunizveidotajā Viborgas guberņā. 1811. gadā, pēc tam, kad visa Somijas teritorija nokļuva Krievijas pakļautībā, Viborgas guberņa, tai skaitā Lapēnranta tika nodota Somijas lielhercogistes sastāvā.
19. gadsimta vidū Lapēnrantā bija tikai dažas nelielas rūpnīcas vai manufaktūras, kurās galvenokārt izgatavoja māla podus un veica naftas produktu apstrādi. Gadsimta pēdējās dekādēs strauji sāka attīstīties rūpniecība. Izveidota Kaukas kokzāģētava, Chymos pārtikas fabrika. Attīstīta tansporta satiksme: līdz ar Saimā kanālu, kurš atklāts 1856. gadā, izbūvētas dzelzceļa līnijas.
Pēc Krievijas Oktobra revolūcijas somu Sarkanā gvarde 1917. gada 11. novembrī Lapēnrantā nodibināja savu varu. Sākoties Somijas pilsoņu karam, 1918. gada sākumā Sarkanie ieņēma Lapēnrantas dzelzceļa stacijas. Baltie pilsētu ieņēma 26. aprīlī un sāka "tīrīšanas". 13. maijā izveidota Lapēnrantas cietuma nometne. Tajā tika ieslodzītas līdz 4000 personas, no kurām 135 izpildīts nāvessods.
Lapēnrantā cieta no aviācijas uzlidojumiem Ziemas karā un Turpinājuma karā.
1967. gadā Lapēnrantas pašvaldībā tika iekļautas Lapē un Lauritsalas teritorijas. 1989. gadā pievienota Nuijamā. Finanšu krīzes iespaidā 2009. un 2010. gadā Lapēnrantai pievienotas Joutseno un Ilemē pašvaldības.

Izglītība

Lapēnrantā ir daudzas dažādu līmeņu skolas. Augstākās mācību iestādes: Lapēnrantas tehnoloģiju universitāte, Saimā lietišķo zinātņu universitāte, Armijas akadēmija.

Sports

Pašvaldībā ir vairākas sporta komandas, kuras spēlē augstos līmeņos Somijas sporta līgās.
SaiPa ir hokeja komanda, kas spēlē SM līgā.
Namika Lappeenranta basketbola komanda spēlē Korisliiga augstākajā līmenī un bijuši čempioni 2005. un 2006. gadā.
Dobspiedums

Dobspiedums jeb dobspiede ir attēlu un teksta poligrāfisks iespieduma veids.
Tas ir metāla plāksnē mehāniskā vai ķīmiskā ceļā iedobts līniju un/vai punktu sakopojums jeb attēls. 
Tas ir vispārējs termins, apzīmējot iespiedumu no plātnes, kam iedobumos vai gropēs iepildīta iespiedkrāsa. Krāsu iedobumos iepilda ar tamponiem, bet pārējo plātnes virsmu tīri noslauka, lai šīs vietas zīmējumā paliktu baltas vai pelēkas. Iedobumu plātnēs izveido, iegravējot, vai iekodinot ar skābi. Gravē ar dzelzs kaltu, svārpstu, adatu vai ruleti. Tiek izmantotas tērauda, vara, cinka, misiņa vai jebkura cita cieta metāla plātnes.
Prese papīru piespiež plātnei, un tas saskaras ar krāsu, no kā rodas uz plātnes iestrādātā zīmējuma spoguļattēls. Dobspieduma tehnikās izpildītajām grafikas lapām klišejas malās izveidojas papīrā iespiedums.
Pie dobspiedes iespieduma veida pieder: metāla gravīra, sausā adata, oforts, mecotinta, akvatinta, mīkstā laka un punktīrs.
Klinšu valabiji

Kopīgās īpašības

Klinšu valabiji ir maza auguma ķengurveidīgie somaiņi. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Lielākajai daļai sugu ķermeņa garums ir 45—50 cm, astes garums 50—60 cm, svars līdz 12 kg. Tiem visbiežāk ir koši brūni kažoki. Klinši valabijiem proporcionāli ir īsākas pēdas kā citiem ķenguriem, pēdu spilventiņu āda ir bieza, elastīga un grubuļota, tādējādi tiem veidojas ļoti laba saķere ar akmeņiem, un tie ir ļoti izveicīgi klinšainā reljefā. Arī garajai, cilindriskajai un lokanajai astei ir liela nozīme neticami akrobātiskajos lēcienos, valabijam spējot izmainīt virzienu pat lēciena brīdī, atrodoties gaisā. Tie pat spēj uzkāpt slīpi augošā kokā. Klinšu valabiji ir aktīvi krēslas stundās un nakts laikā, tādēļ pa dienu tie slēpjas kādā alā vai klinšu iedobē, zem kādas pārkares, bet naktī dodas baroties. 
Klinšu valabiji veido kolonijas, kurās var būt līdz 100 īpatņiem. Katram ķenguram ir sava teritorija, apmēram līdz 15 ha. Vienas kolonijas indivīdu teritorijas mēdz savstarpēji pārklāties. Tēviņi dominē pār mātītēm, līdz ar to viena tēviņa teritorija parasti pārklājas vairāku mātīšu teritorijām.