google/wiki40b huggingface dataset:
Latīņu impērija

Latīņu impērija vai precīzāk Romānijas impērija (latīņu: Imperium Romaniae) pastāvēja no 1204. gada, kad Ceturtā Krusta kara laikā Rietumeiropas kristiešu karaspēks ar Venēcijas Republikas flotes palīdzību ieņēma Konstantinopoli un gāza Bizantijas impēriju, līdz 1261. gadam, kad Nīkajas impērija ieņēma Konstantinopoli un atjaunoja Bizantijas impēriju.

Izveidošana

Ceturtā Krusta kara gaitā Rietumeiropas armijas iesaistījās Bizantijas troņa mantošanas konfliktā, līdz 1204. gada 13. aprīlī ieņēma Konstantinopoli, izlaupīja tajā uzkrātās bagātības un reliģiskās relikvijas (daudzas no tām pārvedod uz Rietumiem un Venēciju) un grieķu ortodoksālās Bizantijas impērijas teritorijā izveidoja vairākas jaunas katoļu valstis.
Jau 1204. gada martā krustneši un venēcieši noslēdza līgumu kas paredzēja, ka iekarotās Bizantijas vietā tiks izveidota jauna impērija, kuras vēlētais imperators saņems 1/4 daļu zemju, 3/4 atstājot citiem krustnešiem un venēciešiem. Tika nolemts, ka jaunais katoļu Konstantinopoles patriarhs tiks izvēlēts no tās grupas, kura neiegūs imperatora kroni. 1204. gada 9. maijā grāfs Balduīns tika ievēlēts par imperatoru un kronēts 16. maijā, bet par patriarhu venēcietis Foma Morozini. Tajās krustnešu pakļautajās zemēs, kas netika iedalītas imperatoram, tika izveidotas viņam pakļautas krustnešu vasaļvalstis. Krustnešu neieņemtajās teritorijās Balkānos un Mazāzijā izveidojās trīs valstis, kuras vadīja gāztās Bizantijas imperatora dinastijas pārstāvji — Trapezundas impērija, Nīkajas impērija un Epīras despotāts. Daļu teritorijas Balkānos ieņēma Otrā Bulgārijas cariste, kuras karaspēks 1205. gadā sakāva imperatora Balduīna karaspēku, saņēma viņu gūstā un turpināja apdraudēt impērijas zemes.

Jukas

Krustnešu starpā valdīja gandrīz nepārtrauktas feodālās nesaskaņas un kari, ko veicināja imperatoru biežās nāves. Papildus konfliktus radīja katoļu baznīcas mēģinājumi sev pakļaut ortodoksālos grieķus, un likvidēt Lielo Shizmu. 1222. gadā Epīras despotāts iekaroja lielāko daļu Tesaloniku karalistes.

Sabrukums

Nīkejas imperatori izmantoja pretinieka pieaugošo vājumu, pakāpeniski ieņemot nelielas teritorijas Mazāzijā un Eiropā. 1235. gadā nikejiešu un bulgāru alianse neveiksmīgi centās iekarot Konstantinopoli un pēc 1247. gada Latīņu impērija bija zaudējusi visas zemes ap galvaspilsētu. 1261. gada 25. jūlijā, izmantojot to, ka lielākā daļa krustnešu karaspēka bija atstājusi pilsētu, neliela grieķu vienība ieņēma Konstantinopoli. 15. augustā pilsētā ieradās Nīkajas imperators Mihails VIII Paleologs un atjaunoja jau daudz vājāku Bizantijas impēriju. Krustnešu rokās līdz pat turku iekarojumiem palika fragmentāras teritorijas Dienvidgrieķijā un dažas salas.
433 Eross

Atklāšana un nosaukums

1898. gada 13. augustā vācu astronoms Kārlis Gustavs Vits (Carl Gustav Witt) un franču astronoms Ogists Šarlua (Auguste Honoré Charlois) abi nofotografēja debess apgabalu ar asteroīdu. K. Vits fotoplatē ieraudzīja jaunu asteroīdu un nopublicēja savu atklājumu, bet O. Šarlua šādu iespēju nezināmu iemeslu pēc palaida garām.
Asteroīds nosaukts grieķu mitoloģijas tēla – Erota vārdā. Erots (sengrieķu valodā: Ἔρως) bija Afrodītes dēls, mīlestības dievs.
433 Eross ieņem nozīmīgu vietu astronomijas vēsturē. 1900.-1901. gados, laikā, kad asteroīds atradās opozīcijā, astronomi visā pasaulē mērīja tā paralaksi, tādējādi cenšoties noteikt attālumu no Zemes līdz Saulei. Rezultāti tika apkopoti un nopublicēti 1910. gadā. Līdzīgi pasākumi tika veikti arī opozīcijas laikā 1930.-1931. gados. Iegūtie dati tika uzskatīti par vispāratzītiem līdz pat 1968. gadam, kad tika izgudrotas precīzākas metodes.

Fizikālie parametri

Erosam ir izteikti izstiepta, zemesrieksta čaulai līdzīga forma, tāpēc arī gravitācija uz tā virsmas ir ļoti nevienmērīga, mainās atkarībā no atrašanās vietas. Perihēlija laikā virsmas temperatūra apgaismotajā pusē var sasniegt līdz 100 °C, bet neapgaismotajā pusē tā var nokristies līdz apmēram -150 °C.
Asteroīda virsmu klāj regolīts, to izraibinājuši dažāda lieluma triecienkrāteri un klāj akmeņi, turklāt ir neparasti maz nelielu krāteru. NEAR Shoemaker zinātnieki atklāja, ka vairums lielo akmeņu, kuri izsvaidīti pa asteroīda virsmu, cēlušies no viena krātera pēc milzu trieciena pirms apmēram miljards gadiem. Krāteri neoficiāli nodēvēja par Šūmeikera krāteri, godinot amerikāņu zinātnieku Jūdžinu Šūmeikeru (ar šādu vārdu tas minēts daudzās publikācijās), tomēr Starptautiskā Astronomijas savienība 2003. gadā to nodēvēja par Šarlua apgabalu (Charlois Regio). Krāteri radījušais trieciens visticamāk ir iemesls tam, ka apmēram 40 % asteroīda virsmas neklāj par 500 m mazāki krāteri. Sākotnēji domāja, ka mazie krāteri varētu būt aizbērti ar trieciena izsisto materiālu, tomēr tagad ir izpētīts, ka iemesls ir seismiskie viļņi, kuri pēc trieciena izplatījās pa asteroīdu, sagraujot un nolīdzinot sīkākos krāterus.

Novērojumi no Zemes

Tā kā Eross ir Amora grupas asteroīds, tas periodiski pietuvojas Zemei relatīvi nelielā attālumā. Tā 2012. gada 31. janvārī Eross palidoja Zemei garām tikai 0,179 AU attālumā (26,7 miljoni km). Tobrīd tā redzamais spožums sasniedza +8,5ᵐ. Vidēji ik pēc 81 gada asteroīds pietuvojas Zemei vēl tuvāk, tad tas redzams kā +7,0ᵐ zvaigžņlieluma objekts, t.i., spožāks par Neptūnu vai jebkuru galvenās asteroīdu joslas asteroīdu, izņemot Vestu, Pallādu un Irīdu . Pēdējā tuvā pietuvošanās bija 1975. gadā, nākamā būs 2056. gadā.
Rekviēmhaizivis

Etimoloģija

Grupā ir apmēram piecas ļoti bīstamas un agresīvas sugas, kas ir vienas no bīstamākajām haizivīm pasaulē. Šo sugu bēdīgās slavas dēļ dzimta ir ieguvusi savu nosaukumu — rekviēmhaizivis. Senāko laiku jūrnieki saviem biedriem varēja noskaitīt tikai miršanas rekviēma vārdus, ja tie nejauši iekrita jūrā un tuvumā bija šīs plēsoņas. Viena no bīstamākajām sugām dzimtā ir tīģerhaizivs, kas var uzbrukt cilvēkam arī tad, ja tā nav izprovocēta uzbrukumam. Tomēr lielākā daļa dzimtas sugu cenšas izvairīties no nirējiem un cilvēkiem kopumā.

Izskats un īpašības

Rekviēmhaizivis ir gan liela, gan maza auguma haizivis ar pagarinātu purnu. Mazākā dzimtā ir Austrālijas aspurna haizivs (Rhizoprionodon taylori), kuras maksimālais ķermeņa garums ir apmēram 69 cm. Lielākā dzimtā ir tīģerhaizivs (Galeocerdo cuvier), kuras ķermeņa garums var sasniegt 7,5 m.
Acis ir apaļas un tām ir trešais plakstiņš, kas nepieciešamības gadījumā pasargā acis, uz galvas nav šļāktuvīšu, nāsis atrodas padziļinātās iedobēs, kuru malās var būt nelielas ūsas, zobi asmeņiem līdzīgi ar vienu izcēlumu. Rekviēmhaizivīm ir pieci pāri žaunu spraugas, piektā sprauga atrodas virs krūšu spurām, uz muguras divas muguras spuras, astes spuras augšējā daļa pagarināta. Mazuļi dzimst dzīvi, pilnībā attīstījušies mātes ķermenī. Visas rekviēmhaizivis ir plēsīgas un barojas ar zivīm vai citiem jūras dzīvniekiem.
Santa Dreimane

Karjera

2008.—2009. gada sezonā kopā ar klubu SK Cēsis S. Dreimane izcīnīja zelta medaļas Latvijas Sieviešu basketbola līgā (finālā uzvara pār TTT Rīga), kvalificējās Final Four turnīram Baltijas Sieviešu Basketbola līgā (2. vieta), FIBA Eiropas kausā tika līdz sešpadsmitdaļfināliem.
2009.—2010. gada sezonā kopā ar klubu TTT Rīga tika iegūts Latvijas čempiontituls un tika startēts Eirolīgas grupu turnīrā. Diemžēl, sezonas sākumā Santa guva savainojumu, pēc kura viņa izlaida lielu daļu sezonas. TTT sastāvā Santa atgriezās 2010. gada 22. janvārī LSBL spēlē pret RTU/Merks komandu.
2010.—2011. gada sezonu basketboliste spēlēja Itālijas A2 basketbola līgas klubā Udīnes "Delser", ar ko čempionāta regulārajā sezonā tika iegūta 2. vieta ziemeļu grupā, taču izslēgšanas spēļu pirmajā kārtā tika zaudēts Valtarese 2000 klubam. 2011. gada oktobrī viņa pievienojās Lietuvas klubam Viļņas "Kibirkštis". Tomēr jau 2012. gada martā pārgāja uz LSBL klubu SK Cēsis. 2011.—2012. gada sezonā viņa SK Cēsis sastāvā kļuva par LSBL čempioni.

Latvijas izlase

Latvijas nacionālās izlases sastāvā debitējusi 2005. gada 6. augustā. Kopā ar izlasi ir izcīnījusi 4. vietu 2007. gada Eiropas čempionātā Itālijā. Kopā ar Latvijas U-20 izlasi izcīnījusi 3. vietu 2005. gada Eiropas U-20 čempionātā. Izglītību ieguvusi Rīgas Stradiņa universitātē.
Cietviela

Cietviela ir viela, kura ir cietā agregātstāvoklī. Jau kopš civilizācijas aizsākumiem no cietvielām izgatavo visus sadzīvē lietotos priekšmetus un darbarīkus. Šodien daudzas cietvielas ar vajadzīgajām īpašībām veido arī mākslīgi. Cietvielu pētniecība ir izveidojusies par plašu un patstāvīgu zinātni — cietvielu fiziku.

Raksturojums

Cietvielām ir noteikta forma un tās telpā aizņem vietu jeb tilpumu. Tajās starp atomiem darbojas stipri spēki (stiprāki kā šķidrumos un gāzēs), kuri notur daļiņas tuvu citu citai. Cietvielām ir noteikta robežvirsma, kas tās atdala no apkārtnes un veido vielas formu. Cietu ķermeni var raksturot ar formu, izmēriem, tilpumu, masu u.c. raksturlielumiem.

Kristāliskās vielas

Kristāliskajām vielām atomi vai molekulas ir sakārtotas regulārā struktūrā. No šīm vielām veidotiem ķermeņiem parasti ir daudzskaldņa forma ar labi saskatāmām skaldnēm. Kristāliskas vielas ir visi metāli, vārāmais sāls, cukurs, kā arī daudzi minerāli, kuri ietilpst iežos. Piemēram, granīta laukakmeņos var saskatīt dažāda lieluma kvarca kristālus.

Amorfas vielas

Amorfām vielām nav noteiktas struktūras — to molekulas ir izvietotas haotiski — kā pagadās. Amorfas vielas ir stikls, parafīns, vasks, piķis, sveķi, dzintars, dažādas plastmasas. Amorfām vielām daudzas īpašības ir tādas pašas kā šķidrumam. Piemēram, siltā vietā nolikts piķa gabals lēnām saplacinās un izplūst.

Cietība

Cietība ir vielas spēja pretoties kāda cita ķermeņa iedarbībai. Vielas cietību noskaidro, iespiežot tajā vai ieskrāpējot to ar kādu citu vielu.
Par piemēru ņemsim ābolu, koka skaidu, svina gabaliņu, skārda loksnīti, stikla lausku un mēģināsim tos sagriezt ar kabatas naža tērauda asmeni. Ābolu un koku griezt ir viegli, svinu — jau grūtāk, dzelzi izdodas tikai ieskrambāt, bet stiklu saskrāpēt ir tikpat kā neiespējami. Vielas, no kurām sastāv šie dažādie priekšmeti, atšķiras pēc cietības.
Ja divas cietas vielas salīdzina pēc cietības, tad par cietāku uzskata to, ar kuru var saskrāpēt otru vielu.

Izturība

Izturība ir cietas vielas spēja pretoties sagrūšanai.
Cietvielas ar lielu izturību izmanto mašīnbūvē, celtniecībā un citur, veidojot konstrukcijas, kurām jāiztur noteikta slodze.
Katram materiālam ir sava izturības robeža, kuru pārsniedzot materiāls sabrūk — satrūkst, saplīst. Turklāt svarīgs ir arī slogošanas veids. Vieni materiāli ir izturīgi, ja tos stiepj, bet nepieļauj, ka tos pārāk daudz liec.
Ja materiāls sabrūk jau ļoti niecīgas deformācijas dēļ, tad tas ir trausls. Tāds, piemēram, ir stikls. Katram zināms, ka stikla rūti gandrīz nemaz nedrīkst liekt. Šādas deformācijas parastais logu stikls neiztur. Trausla ir keramika — apdedzināti māla trauki, kā arī daudzas kristāliskas vielas.
Kalkūnes muiža

Kalkūnes muižas jeb Kalkuņu muižas kungu māja (vācu: Kalkuhnen) atrodas Daugavpils novada Kalkūnes pagasta Kalkūnos.

Vēsture

Kalkūnes muižas kungu māju no 1890. gada līdz 1892. gadam cēla muižas īpašnieks Augusts fon Etingens pēc Daugavpils galvenā arhitekta Vilhelma Neimaņa projekta. Tajā laikā muižā bija liela ķieģeļu rūpnīca, kas apgādāja ar ķieģeļiem Daugavpils jaunceltnes, un spirta ražotne. No 1900. gada muiža piederēja grāfam N. Ignatjevam, no 1902. gada — Kazaņas tirgotājam Vasilijam Korjakinam, kura ģimenei Kalkūnes pagastā piederēja arī Didrihšteinas, Gecenšteinas un Jaunlaiku muižas.
Pēc 1920. gada agrārās reformas muižu nacionalizēja un bijušajā kungu mājā 1927. gada 17. oktobrī atklāja Grīvas zīdaiņu namu. Otrā pasaules kara laikā pilī darbojās kara hospitālis, 1945. gada februārī bērnu patversme atsāka darbu kā Kalkūnes Republikāniskais bērnu nams. 1962. gadā šeit tika izveidots Republikāniskais psihoneiroloģiskais bērnu nams “Kalkūni”, 1994. gadā Bērnu bāreņu aprūpes centrs “Kalkūni”, bet no 2004. gada oktobra Bērnu sociālās aprūpes centrs “Kalkūni”.

Muižas ansamblis

Kalkūnu muižas ēka ir asimetriska ar torņiem, tornīšiem un jumta izbūvēm atstāj visai gleznainu iespaidu. Galveno ieeju rotā balkons un izvērstas kāpnes. Sākotnēji ēku rotāja Daugavpils komtura un vēlākā ordeņa mestra Valtera fon Pletenberga figūra. Pils interjeri nav saglabājušies. Stipri pārbūvētā veidā saglabājušās saimniecības ēkas un palīgēkas. Muižas ēka atrodas ciešā vēlākos laikos celtu silikātķieģeļu ēku aplenkumā un ir sliktā stāvoklī.
Manometrs

Manometrs ir mērierīce spiediena mērīšanai gan gāzēs, gan šķidrumos. Zemes atmosfēras spiedienu (spiediena izmaiņas) mēra ar barometriem.
Sardanapala nāve

Vizuālā analīze

Gleznas galvenais fokuss ir uz lielu gultu, kas pārklāta ar sarkanu audumu. Uz tās guļ cilvēks, kas ar neieinteresētu aci pārrauga apkārtējo haosu. Viņš ir apģērbts baltās drēbēs un viņa kaklu un galvu rotā zelta rotaslietas. Pie viņa kājām guļ mirusi sieviete, nogūlusies uz lielās gultas kājgaļa. Viņa ir viena no piecām vai sešām sievietēm šajā ainā, visās dažādās izģērbšanās stadijā, un visas tuvu nāvei no pusduča vīriešu rokas. Ir vairāki cilvēki, kas tiek sadurti ar nažiem, un viens vīrietis mirst no paša izraisītas zobena brūces. Cilvēks kreisajā priekšplānā mēģina nogalināt izrotātu zirgu. Jaunais vīrietis pie ķēniņa labā elkoņa stāv aiz sānu galdiņa, uz kura ir izsmalcināts zelta dekanters un kauss. Gultas kājgalī ir zelta ziloņu galvas, kā arī dažādas vērtslietas, kas izkaisītas starp asinīm. Fonā ir redzami vairāki arhitektūras elementi, kurus ir grūti izšķirt.
Delakruā izmantoja gleznošanas paņēmienu, kas gleznā rada kustības sajūtu. Aina ir haotiska un vardarbīga, to pastiprina kustība, ieroči un izmantotās krāsas. Gultas sarkanums izceļas uz nedaudz aptumšotā tumšā fona. Sardanapala drēbes baltums, mirušo sieviešu locekļu krēmīgās līnijas un zelta priekšmetu mirdzums visā ainā skatītājam liek pārvietot acu skatienu pa visu gleznu.
Darbā ir asimetrija, bet kompozīcija paliek sabalansēta. Viena sieviete, kas guļ blakus ziloņa galvai gultas galā, ir vienīgais tēls, kas iesaista skatītāju. Visi citi gleznā koncentrējas uz uzdevumu: nāvi.

Atsauksmes

Delakruā "Sardanapala nāve" 1828. gada Parīzes Salona izstādē izsauca pretrunīgus un polarizējošus kritiķu komentārus viena nozīmīga iemesla dēļ: tā nebija neoklasiska glezna. Delakruā galvenais tēls bija Sardanapals, ķēniņš, kurš savā pēcnāves sārtā vēlējās iznīcināt visu savu īpašumu, ieskaitot ļaudis un luksusa preces. Šis vīrs nebija varonis kā horāciji Žaka Luija Davida gleznā. Delakruā "Sardanapals" bija antitēze neoklasicisma tradīcijām, kas atbalstīja pieklusinātas krāsas, stingru telpu un vispārēju morālu tematiku. Viņš arī izmantoja perspektīvas saīsināšanu, lai nāves ainas novietotu tieši telpā ar skatītāju, tālu no tradicionālās akadēmiskās glezniecības pieklusinātās kārtības. Dorotija Basija citē vienu kritiķi par gleznu, kad tas parādījās Salonā 1828. gadā, kur tā tiek nosaukta par "neglītuma fanātismu".
Zvaigžņu ceļš (seriāls)

Sižets

Seriāla notikumi risinās 23. gadsimtā. Kapteinis Džeimss Kērks (atveido Viljams Šatners) vada kosmosa kuģi USS Enterprise (NCC-1701) izpētes ekspedīcijā. Komanda pēta dažādas ārpuszemes dzīvības, bet nereti iesaistās arī politiskos konfliktos. Seriāla vēlākās sērijās tēli ceļo arī laikā un nonāk citos visumos.
Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāts

Vēsture

Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāts ir vienīgā šāda veida īpaši aizsargājamā dabas teritorija Latvijā. Tā ir plaša teritorija, kurā starptautiski nozīmīgas dabas un ainaviskās vērtības tiek saglabātas nodrošinot ilgtspējīgu sociālo un ekonomisko attīstību.
Lai kardināli uzlabotu ekoloģisko situāciju Salacas upes baseinā un Rīgas jūras līča Ziemeļvidzemes piekrastē, kā arī radītu priekšnoteikumus biosfēras rezervāta organizēšanai šajā teritorijā, 26.03.1990. Ministru Padome pieņēma lēmumu Nr. 75 "Par Ziemeļvidzemes reģionālā dabas aizsardzības kompleksa izveidošanu un pasākumiem biosfēras rezervāta organizēšanai". ZVRDAK teritorijas robežas nosaka Salacas upe un tās sateces baseins, kas ir vissvarīgākā lašu nārstošanas vieta Baltijas jūras baseina austrumu pusē. ZVRDAK dibināšanā piedalījusies zinātniece Aija Melluma, dzejnieks Jānis Peters un biologs Indulis Emsis.
1997. gada. 11. decembrī Saeimā pieņēma likumu par Ziemeļvidzemes biosfēras rezervātu (ZBR).
1997. gada 15. decembrī tas tika atzīts par starptautiskas nozīmes aizsargājamu dabas teritoriju UNESCO programmas „Cilvēks un biosfēra” (MAB) ietvaros. 
Biosfēras rezervāta darbības koordinēšanai, vietējo pašvaldību un citu interešu grupu iesaistīšanai izveidota ZBR konsultatīvā padome. Tās sastāvā ietilpst valsts iestāžu, pašvaldību un nevalstisko organizāciju pārstāvji.
2000. gada 10. oktobrī pieņemti MK noteikumi Nr. 353 „Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāta individuālie aizsardzības un izmantošanas noteikumi”.
2008. gadā SIA ELLE izstrādāja Ainavu ekoloģisko plānu ZBR teritorijai.
2009. gada 1. jūnijs — ZBR administrācija tika iekļauta Dabas aizsardzības pārvaldē, kā viena no struktūrvienībām.
2011. gada 1. februāris — apvienojot ZBR administrāciju un Gaujas nacionālā parka administrāciju, izveidota Dabas aizsardzības pārvaldes Vidzemes reģionālā administrācija, kas veic ZBR teritorijas pārraudzību.
Dūres pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. Vēsturiski tagadējā Dūres pagasta teritorija piederēja pie Vidzemes guberņas Valkas apriņķa Gulbenes draudzes novada.
1881. gadā izveidoja patstāvīgu Lejasmuižas draudzi, ko atdalīja no Vecgulbenes draudzes un Lejasciema baznīcā līdz Otrajam pasaules karam glabājās vecās baznīcas grāmatas ar draudzes locekļu sarakstiem (1748-1834) un dvēseļu revīziju (1782, 1795, 1811, 1816, 1834, 1850, 1858) materiāliem.
Līdz 1920. gada agrārajai reformai Dūres pagastā atradās Dūres muižas zemes, kuras pēc agrārās reformas sadalīja 51 vienībā 501,6 ha kopplatībā. Uz agrāko muižas kungu māju pārcēla sešgadīgo pagasta skolu.

Likvidācija

1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Dūres ciema padomi. 1946. gada 19. aprīlī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Alūksnes apriņķī. Ciema padomi likvidēja 1947. gada 18. novembrī, bet atjaunoja līdz ar pagasta likvidēšanu 1949. gada 31. decembrī, ciemu iekļaujot Apes rajonā. Mūsdienās Dūres pagasta teritorijas lielākā daļa iekļauta Gulbenes novada Lejasciema pagastā un nelielas teritorijas Apes novada Virešu un Trapenes pagastos.
Andris Nelsons

Dzīvesgājums

Dzimis Rīgā 1978. gada 18. novembrī mūziķu ģimenē. Mācījās Emīla Dārziņa mūzikas skolā, bija Latvijas Nacionālās operas orķestra trompetists. Studēja Latvijas Mūzikas akadēmijā, pēc kuras beigšanas 2001. gadā papildinājās diriģēšanas mākslā pie diriģentiem Aleksandra Titova, Nēmes Jervi, Jormas Panula un Marisa Jansona.
No 2003. līdz 2007. gadam Andris Nelsons bija Latvijas Nacionālās operas galvenais diriģents, šajā laikā operas repertuārā bija Verdi "Aīda", Pučīni "Madama Butterfly", Pučīni "Turandota", Čaikovska "Pīķa dāma", Vāgnera "Valkīra" u.c. 2007.gadā Nelsons debitēja Berlīnes Vācu operā ar Pučīni "Bohēmas" izrādi, 2008. gadā Hamburgas Valsts operā un Berlīnes Valsts operā ar "Turandotas" un Vīnes Valsts operā ar "Pīķa dāmas" izrādēm.
2009. gadā Berlīnes Vācu operā viņš diriģēja Čaikovska "Jevgeņiju Oņeginu", Vīnes Valsts operā Pučīni "Tosku" un "Madama Butterfly", bet Ņujorkas Metropoles opernamā Pučīni "Turandotu" un Londonas karaliskajā Koventgārdena operā Pučīni operu "Bohēma" .
Kopš 2008. gada viņš ir Birmingemas Simfoniskā orķestra muzikālais vadītājs, līdztekus vadot arī Ziemeļrietumu Vācijas filharmonijas orķestri Herfordā (Nordwestdeutsche Philharmonie, 2007-2009). Nelsons diriģējis arī daudzus citus slavenus orķestrus.
2009. gadā Nelsons Zalcburgas festivālā diriģēja orķestri Camerata Salzburg, 2010. un 2011. gadā Baireitas festivālā viņš diriģēja Riharda Vāgnera operas "Loengrīns" jauniestudējumu.
2011./2012.gada sezonā diriģents debitēja pie Leipcigas "Gewandhaus" orķestra pults.
Nelsons 2011. gadā Rīgā salaulājās ar operdziedātaju Kristīni Opolais un 2011. gada 28. decembrī viņiem piedzima meita Adriana Anna. 2018. gadā izšķīrušies.
Kosovas neatkarības deklarācija

2008. gada Kosovas neatkarības deklarāciju 2008. gada 17. februārī pieņēma Kosovas parlaments (Kosovas asambleja).
No 120 parlamenta locekļiem sēdi par neatkarības deklarācijas pieņemšanu apmeklēja 109 locekļi, kas vienbalsīgi pieņēma deklarāciju. Sēdi boikotēja visi 11 Kosovas serbu minoritātes pārstāvji. Šo pieņemto neatkarības deklarāciju vairākas valstis tā arī nav atzinušas. Starptautiskajai tiesai tika iesniegts lūgums izskatīt, vai vienpusēji pieņemtā neatkarības deklarācija nav tiesību pārkāpums. Tiesa nolēma, ka tas tā nav. 2013. gadā tika pieņemta Briseles vienošanās, kas paredz abu valstu (Kosovas un Serbijas) attiecību normalizēšanos.
Kipra

Ģeogrāfija

Kipra ir trešā lielākā sala Vidusjūrā gan pēc platības, gan iedzīvotāju skaita. Lielākas par Kipru ir Itālijai piederošās salas Sicīlija un Sardīnija. Tā ir arī 81. lielākā salu valsts pēc platības pasaulē un 49. pēc iedzīvotāju skaita. Valsts izmēri ir 240 kilometri garumā un līdz 100 kilometriem platumā.
Kipra atrodas 75 kilometrus no Turcijas, 105 kilometrus no Sīrijas, 108 kilometrus no Libānas, 200 kilometrus no Izraēlas, 380 kilometrus no Ēģiptes, 280 kilometrus no Grieķijai piederošās Dodekanesas salas, 400 kilometrus no Rodas salas un 800 kilometru attālumā no Grieķijas.
Salas centrālā daļa ir līdzena, kalni atrodas salas ziemeļos un dienvidos. Lielākās kalnu grēdas ir Pentadaktila kalni ziemeļos un Trodosa kalni Kipras centrālajā un dienvidrietuma daļā. Trodosa kalni apņem lielāko daļu salas dienvidu un rietumu daļu. Augstākais punkts Kiprā ir Olimps, kura augstums sasniedz 1952 metrus, atrodas Trodosa kalnu centrālajā daļā. Pentadaktila kalni ir ievērojami mazāki, tie ir izvietojušies gar ziemeļu piekrasti un to augstākais punkts sasniedz 1024 metru augstumu. Starp kalnu grēdām atrodas auglīgais Mesaorijas līdzenums.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Krāslavas novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Krāslavas novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Čendu

Vēsture

IV gadsimta p. m. ē. sākumā Šu valdnieks mūsdienu Čendu apkārtnē uzcēla savas valsts galvaspilsētu. 316. gadā p. m. ē. valsti ieņēma Cini un nodibināja Čendu netālu no pakļautās valsts galvaspilsētas. Pēc Haņu dinastijas krišanas, Čendu kļuva par Šu galvaspilsētu. Tanu dinastijas laikā Čendu dzīvoja dzejnieki Li Bai un Du Fu. Čendu tiek uzskatīta par pilsētu, kurā ap 960. gadu pirmoreiz pasaulē apgrozībā tika laista papīra nauda. Sunu un Minu dinastijas beigu posmā Čendu kādu laiku bija neatkarīgu valstu galvaspilsēta.
Īpašu impulsu pilsētas attīstībā deva 2.pasaules karš, jo tā kļuva par Čana Kaiši vadītās Ķīnas Gomindāna valdības mītnes vietu. Čendu arī bija pēdējā svarīgā Ķīnas pilsēta, kuru 1949. gada 10.decembrī ieņēma komunistiskā Ķīnas Tautas Atbrīvošanas armija, un Gomindāna valdība pārcēlās uz Taivānu.
Lieģi

Vēsture

Apdzīvotā vieta izveidojusies pēc Otrā pasaules kara gados pie bijušās Lieģes (Leegen) muižas pretī kādreizējā Aizteres pagasta valdei ceļa dienvidu pusē. Ciemā pārsvarā daudzdzīvokļu māju apbūve, rietumu daļā mazstāvu apbūve. Lieģos atrodas novada administrācija, Tadaiķu kultūras nams, bērnudārzs, pasta nodaļa "Tadaiķi".
Lieģos atradās 1900. gadā atklātās šaursliežu Liepājas—Aizputes dzelzceļa līnijas stacija "Durbe", vēlāk pieturas punkts "Lieģi", kas slēgts 1964. gadā.