google/wiki40b huggingface dataset:
Laila Balode

Biogrāfija

Laila Balode dzimusi 1959. gadā Rīgā, mākslinieka Gunāra Baloža un Latvijas Televīzijas režisores Gunas Balodes ģimenē. No 1966. līdz 1971. gadam mācījusies A. Barbisa Rīgas 11. vidusskolā. 1977. gadā beigusi J. Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskolu.
Jaunības gados sākusi rakstīt dzeju, darbojusies dzejnieces Ilgas Bērzas vadītajā Rīgas Pionieru pils jauno autoru pulciņā. Piedalījusies 1. literārajā nometnē "Aicinājums", kā arī M.Ķempes jauno autoru seminārā. Dzejoļi publicēti jauno autoru krājumā "Acis" (1981), "Dzejas dienas", periodikā - žurnālos un laikrakstos 70. un 80. gados. Vēlākajos gados ilustrējusi vairākus I. Bērzas dzejoļu krājumus.        
1984. gadā absolvējusi Latvijas Mākslas akadēmiju, mācoties grafikas nodaļā pie Gunāra Kroļļa un iegūstot mākslinieces, grafiķes un pedagoģes kvalifikāciju. 2003. gadā ieguvusi humanitāro zinātņu maģistra grādu mākslā. No 1986. gada – Latvijas Mākslinieku savienības biedre.
No 1982. gada piedalās izstādēs. Lailas Balodes akvareļi bijuši izstādīti Igaunijā, Lietuvā, Krievijā, Lielbritānijā, Norvēģijā, Zviedrijā, Vācijā, Īrijā, Somijā, Austrijā, Dānijā, ASV, Francijā, Indijā, Japānā, Izraēlā, Kiprā un Kanādā.
No 1986. gada ir Latvijas Mākslinieku savienības biedre. No 1977. gada strādā mākslas pedagoģijas jomā. Ir strādājusi Latvijas Izglītības ministrijā, Starptautiskajā Praktiskās psiholoģijas augstskolā, Latvijas Universitātē, bērnu mākslas skolās.
Viņas akvareļi atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja izstāžu zālē "Arsenāls",  Latvijas Mākslinieku savienības kolekcijā, Oslo Valsts arhīvā Norvēģijā, Cēsu Vēstures un mākslas muzeja fondos, Vesterlandes (Vācija), Karlovas (Īrija), Āšimas un Spidebergas (Norvēģija) pilsētu mākslas darbu kolekcijās, Latvijas vēstniecībā Norvēģijā, Sidnejas Latviešu biedrībā Austrālijā, Pleskavas bērnu mākslas skolā (Krievijā), Mazajā galerijā Druskininkos (Lietuvā), galeriju un privātpersonu īpašumā Latvijā un ārzemēs.
2018. gadā nominēta "Jāzepa Pīgožņa balvas Latvijas ainavu glezniecībā" galvenajai balvai par darbu "Vižņi".
No 2009. gada vada Cēsu amatiermākslas studiju "Stallis". Vada akvareļglezniecības studiju Ikšķilē.
Strādā par pedagoģi Ikšķiles Mūzikas un mākslas skolā.
Iecava

Vēsture

Iecava pirmoreiz pieminēta 1492. gadā, kad ordeņa mestrs Johans Freitāgs fon Loringhofe izdevis dokumentu par Iecavas un Mežotnes zemnieku pienākumiem pret Lieliecavas muižu (Groß-Eckau). Attīstībā nozīmīgs bija Kurzemes hercogistes laiks no 1652. gada, kad apdzīvotā vieta kļuva par vietējās rūpniecības centru: tajā atradās vara, darvas, kaļķu, ķieģeļu un ogļu cepļi, dolomīta lauztuves, papīrdzirnavas, linu un vadmalas austuve, mucinieku darbnīcas. 1812. gada 19. (7.) jūlijā šeit notika Iecavas kauja pret Napoleona Lielās armijas Prūšu korpusu. Pēc Napoleona kara Iecavā sāka attīstīties sabiedriskā un kultūras dzīve: tika uzcelta skola, pagasta nams, aptieka, miertiesas ēka, Amatnieku nams. 1. pasaules kara laikā, īpaši 1915. gadā, Iecava stipri cieta — tika nopostīta muižas pils, palika tikai 43 mājas . 
1925. gadā Iecavai piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. Par ievērojamu apdzīvotu vietu tā izveidojās pēckara gados pēc vairāku, lielākoties pārtikas rūpniecības, uzņēmumu uzcelšanas. 1958. gadā tai piešķīra strādnieku ciemata (pilsētciemata) statusu. Fabriku strādniekiem un viņu ģimenēm uzcēla daudzstāvu dzīvojamos namus, vidusskolu un bērnudārzus.
Mūsdienu Iecavas lielciems izveidojies, saplūstot bijušajam Iecavas pilsētciematam ar Dartiju, Rakmenti un Pārupi.

Saimniecība un kultūra

Lielākais darba devējs Iecavā ir a/s "Balticovo". Iecavā atrodas novada administratīvās iestādes, Iecavas vidusskola, divi bērnudārzi, mūzikas skola, sporta skola, Iecavas luterāņu baznīca un katoļu baznīca, kā arī vēl celtniecības stadijā esošā pareizticīgo baznīca.
Rihards Pavlikovskis

Spēlētāja karjera

Savu profesionālo karjeru viņš uzsāka 1992. gadā, kad pievienojās tobrīdējam Čehijas Ekstralīgas, bet jau nākamajā sezonā Slovākijas Ekstralīgas, klubam HK Trenčinas "Dukla". Tās sastāvā viņš spēlēja līdz pat 2000. gadam, kad devās uz Zviedriju. Vispirms divas sezonas viņš aizvadīja HV 71 rindās, bet 2003.-04. sezonā viņš spēlēja Leksands IF rindās. 2005. gadā Pavlikovskis pievienojās Krēfeldes "Pinguine" rindām. 
Slovākijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 1994. gada Pasaules čempionātā junioriem, 2001. gada Pasaules čempionātā, kā arī 2002. gada olimpiskajās spēlēs. Kopā, izlases rindās, viņš aizvadījis 63 spēles, gūstot 4 vārtus.
Romantisms (vēstures filozofija)

Romantisms ir vēstures filozofijas novirziens, kas kā ideju kopums parādījās 18. — 19. gadsimtu mijā. Sākotnēji romantisma strāvas vēsturnieki vērtēja Lielo franču revolūciju no konservatīvisma pozīcijām. Vācijā šo novirzienu pārstāvēja L. Ranke, Francijā — Mestrs, Bonāls, Šatobriāns, Krievijā Karamzins („Krievijas valsts vēsture”). Krievijas impērijā 1830. gados izveidojās oficiālā tautiskuma teorija, kas pauda ideju par Krievijas atšķirīgo attīstības gaitu no Eiropas, idealizēja Krievijas senatni, obščinu, pareizticību, zemniecību.
Kopumā konservatīvie bija negatīvi noskaņoti pret Apgaismību. Raksturīgi, ka konservatīvie romantiķi idealizēja viduslaikus. Uzskatīja tos par bruņinieku un svēto laikmetu, kurā sakārtota sabiedrība, vienota kristietība; savukārt viņu laikmetā valda egoisms, pretrunas un sociālais kontrasts. Revolūcijas ir bezjēdzīga anomālija vēstures dabiskajā attīstības gaitā. Noraidīja visas pārmaiņas, arī reformas, lai saglabātu tradīcijas. Individuālismam pretī lika kolektīvu, (vācu: Volksgeist — tautas garu). Tauta ir kā nekustīga masa, tautas gars ir likumdošanas akti — Dieva dota nacionālā būtība.
1820. — 1840. gados nostiprinājās liberālais romantisms, kam bija raksturīga tendence savienot apgaismības idejas un romantisma idejas. Tā pārstāvji ar nelieliem izņēmumiem bija racionālās izziņas piekritēji, progresa teorijas piekritēji, attīstot koncepcijas vēsturiskuma ietvaros. Viņu uzskatos sabiedrības attīstības ideja savijas ar reformu nepieciešamību, liberāļi bija pat gatavi pieņemt revolūcijas ideju, ja tā ir vienīgais iespējamais risinājums.
Franču restaurācijas perioda skola radīja šķiru cīņas teoriju, kas bija viens no būtiskākajiem liberālā romantisma atzinumiem, un pretēju uzskatu cīņu. Atzina šķiru cīņu pagātnē līdz buržuāzijas nākšanai pie varas. Liberālie romantiķi konservatīvi vērtēja viduslaikus, tos pārvērtējot, bet neidealizējot. Galvenokārt pievērsās politiskajai vēsturei.
Angļu revolūcijai, franču revolūcijai, amerikāņu revolūcijai no liberālām pozīcijām deva idejiski politiskā strāvojuma vērtējumu. Visaugstāk vērtēja žirondistus. Noraidīja mistisko Volksgeist, viņu izpratnē nācija bija vēsturisks veidojums ar kultūru un garīgumu. Aicināja pagātni rādīt tās daudzpusībā, interesanta izklāsta veidā. Zināmākie šī virziena pārstāvji bija Makolejs, Benkrofts. Lielus panākumus liberālie vēsturnieki guva Vācijā un Francijā. Francijā 1830. gados izveidojās aktīva restaurācijas perioda vēstures skola — Gizo, Tjērs, Miņo, Tjerī. Vācijā viena no nozīmīgākajām bija Heidelbergas skola ar Šloseru. Milzīgu ieguldījumu vēstures procesa attīstībā deva Hēgelis (absolūtā ideālisma pārstāvis), pēc viņa uzskata absolūtais gars ir tēze-antitēze-sintēze. Pretstats — vienība un cīņa — tā dialektika ir iekšējās attīstības avots.
1840. gados aizsākās romantisma radikāli demokrātiskais virziens, kas idealizēja vienkāršā darba cilvēku un sīkražošanu (amatniekus, zemniekus), piemēram, Mišlē „Tauta”, Cimmermans „Vācijas zemnieku kara vēsture”. Kritizēja kapitālismu kā rūpniecības apvērsuma sekas, ekspluatāciju; laime bijusi vecajos laikos. Daļa atzina progresa ideju, daļa arī kritizēja.
Johans VII Blankenfelds

Dzīvesgājums

Dzimis ap 1471. gadu dižciltīga Berlīnes tirgotāja un birģermeistara ģimenē.
1499.-1503. gadā studēja tieslietas Boloņas universitātē, ieguva doktora grādu. Ietekmējies no tā laika itāļu humānisma idejām. 
1504.-1509. gadā tieslietu profesors Leipcigas un Frankfurtes pie Oderas univesitātēs.
1509.-1512. gadā bija vācu ķeizara kambartiesas asesors Vormsas galmā.
1512. - 1514. gadā bija ģenerālprokurors pie Vācu ordeņa lielmeistara Albrehta I, vēlāk Vācu ordeņa un Brandenburgas firsta sūtnis pie pāvesta Romā. 
1514. gadā pēc pāvesta Leo X vēlēšanās kļuva par Tallinas bīskapu.
1518. gadā kļuva par Tērbatas bīskapu.
1523. gadā kļuva par Rīgas arhibīskapa koadjuktoru.
1524. gadā pāvests Klements VII viņu pasludināja par Rīgas arhibīskapu.
1525. gadā nonāca konfliktā ar Livonijas ordeņa mestru Valteru Pletenbergu par ietekmi Livonijā. Pletenbergs aizstāvēja protestantus un vēlējās lielāku neatkarību no katoļu baznīcas. Kad viņš uzzināja, ka Jānis VII ir uzsācis sarunas ar Polijas karali Sigismundu I, viņš lika arhibīskapu apcietināt viņa rezidencē Raunas pilī. 
1526. gada 10.-17. jūnijā Valmieras landtāgā viņš solīja atzīt mestru Valteru Pletenbergu par Rīgas arhibīskapijas protektoru un izgādāt viņam Vācu ordeņa lielmestra godu.
1527. gadā viņš devās uz Romu, bet pāvests viņu sūtīja uz Spāniju pie Svētās Romas impērijas ķeizara Kārļa V. 
1527. gada septembrī miris Spānijas pilsētā Torkvemadā no asinssērgas, kur arī apglabāts. Savā politiskajā testamentā norādīja, ka Livonijas iekārtu var glābt vienīgi vācu firstu iecelšana bīskapu amatos.

Dokumenti

Rusova hronika:
"Valters Pletenbergs, 41. Vācu ordeņa mestris tapa ievēlēts 1495.gadā. [..] Pletenberga laikā bija sekošie pēc kārtas Rīgas virsbiskapi: Miķelis Hildebrands, Rēveles pilsoņa dēls, Kaspars Linde, Jānis Blankfelds, Tomāss Šenings, Rīgas birģermeistara dēls, un beidzot Brandenburgas markgrafs Vilhelms, kuŗš bija 19. un beidzamais Rīgas virsbiskaps ordeņa laikā".
Nezināmā

Apraksts un kritiķu atsauksmes

"Nezināmā" apvieno elementus no tematisku darbu un portretu glezniecības tradīcijām mākslā. Sieviete tērpusies melnā kažokādu un samta mētelī, kažokādas cepurē un ādas cimdos. Sieviete sēž atklātā karietē uz Aņičkova tilta Sanktpēterburgā.
Mākslas vēsturniekiem nav izdevies noskaidrot viņas identitāti. Kramskojs gleznu nosaucis "Nezināmā" un nav pieminējis gleznā attēloto sievieti nevienā no savām vēstulēm vai dienasgrāmatām, kā rezultātā radās daudz spekulāciju un gleznas mīklainā reputācija.
Portrets tapa Kramskoja dzīves beigās. Jaunībā Kramskojs bija dumpinieks pret akadēmisko mākslu, viņš tika izslēgts no Ķeizariskās mākslas akadēmijas. Viņš bija arī viens no peredvižņiku kustības dibinātājiem un vadoņiem. Tomēr dzīves pēdējā posmā, kad tapa "Nezināmā" (1883. gadā), viņš bija slavens mākslinieks un strādāja augstākajā patronāžas līmenī, radot cara Aleksandra III un viņas sievas Marijas Fjodorovnas portretus. 
Tomēr "Nezināmās" portrets savā pirmajā izstādē izraisīja sensāciju, kas vairāk bija temata izvēles jautājums kā darba estētika. Vairāki kritiķi uztvēra attēloto sievieti kā prostitūtu. Kāds kritiķis aprakstīja gleznu kā "koķetes karietē" attēlojumu, bet cits minēja "provokatīvi skaistu sievieti, visu samtā un kažokādās, uzmetot tev vīpsnājoši juteklisku skatienu no luksusa karietes — vai tā nav viena no lielpilsētu smakām, kas ļauj nicināmām sievietēm tērpties drānās, kas iegādātas par viņu sievietes šķīstuma cenu ielās". Kramskojs atzīmēja, "Daži cilvēki ir teikuši, ka nav zināms, kas ir šī sieviete. Vai viņa ir cienījama vai arī viņa sevi pārdod? Bet viņas iekšienē ir vesels laikmets."
Pāvels Tretjakovs atteicās iegādāties gleznu savai galerijai. Tomēr tās popularitāte ātri pieauga, daļēji tāpēc, ka grēka skaistums kļuva par populāru tēmu nākamās paaudzes Krievijas mākslinieku vidū. Tā tikusi aprakstīta kā "neierasti spoža, blīvi gleznota un atbrīvota. Kramskojs skaidri centās izcelties ar savu izcilo glezniecisko meistarību."
Glezna tikusi izmantota dažu Ļeva Tolstoja romāna "Anna Kareņina" izdevumu vāka noformējumam. 2008. gadā Gugenheima muzeja kuratore Valērija Hilingsa novēroja, ka "Daudzi cilvēki uzskata, ka viņa ir kā Anna Kareņina. Viņai piemīt tā īpašā sajūta, tas īpašais krieviskums".
Tropidophora

Izplatība

95 līdz 99% ģints sugu ir endēmas Madagaskarai, kur parasti mitinās sausos mežos. Sastopami arī Āfrikas austrumos, Dienvidāfrikā, Maurīcijā, Komoru salās un Seišelu salās.

Sugas

Ģints ir ļoti mainīga, un sugu skaits ir neskaidrs. Žurnāls Biological Journal of the Linnean Society 1995. gadā izdala 3 apakšģintis, 95 sugas un 142 pasugas. 2014. gada klasifikācijā norādītas 74 sugas. Acīmredzot, vairākas no tām joprojām nav atklātas.
Veļki Medera

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1268. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Veļki Medera līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Naģmeģera (Nagymegyer). 1466. gadā Ungārijas karalis Māķāšs Huņadi piešķīra Veļki Mederai pilsētas tiesības. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Vīnes arbitrāžām, no 1938. līdz 1945. gadam pilsēta bija iekļauta Ungārijas sastāvā. No 1948. līdz 1990. gadam pilsētas nosaukums bija Čalovo (Čalovo). No 1993. gada - neatkarīgās Slovākijas pilsēta.

Cilvēki

2001. gadā absolūtais vairākums (84,55 %) pilsētas iedzīvotāju bija ungāri, dzīvo arī slovāki (13,45 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (57,40 %), kalvinisti (22,64 %), nereliģiozi (15,13 %).
Maksims Afinogenovs

Spēlētāja karjera

Krievijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2008. gada Pasaules čempionu, izcīnījis bronzas medaļu 2002. gada Olimpiskajās spēlēs un sudraba medaļu 2010. gada Pasaules čempionātā. 1998. gada Pasaules čempionātā junioriem Maksims izcīnīja sudraba medaļu. Spēlējis arī 2006. un 2010. gada Olimpiskajās spēlēs.
Vidiena

Vidiena ir agrāk lietots nosaukums, kurā dēvēja Vidzemes novadus, kuros runā Vidus dialekta Vidzemes izloksnēs, pretstatā Malienas jeb Augšzemnieku dialektam.
Vidiena lielā mērā atbilst vēsturiskajai Tālavas letgaļu un Daugavas līvu apdzīvotajai teritorijai.
Laura Igaune

Karjera

Ar vieglatlētiku sāka nodarboties vēlu — tikai 11. klasē, sākotnēji meta disku; pirmais treneris Igors Lulle. Pēc tam trenējās pie Vladimira Kuzņecova un Viļņa Sudāra.
L. Igaunes personiskais rekords diska mešanā ir 51,96 m (2008).
Pēc studiju beigām Rīgas Stradiņa universitātē pārcēlusies studēt un trenēties ASV. Pēc studiju beigām tur turpina strādāt par treneri.
2011. gada pavasarī sacensībās ASV L. Igaune piecas reizes laboja Latvijas rekordu vesera mešanā. Vispirms 27. martā viņa rekordu uzlaboja līdz 61,25 m, 2. aprīlī — 63,07 m, 14. aprīlī — 63,14 m, 22. aprīlī — 63,56 m, bet 7. maijā Billy Hayes Invitational sacensībās Blūmingtonā L. Igaune veseri raidīja 64,44 m tālumā. 2012. gada aprīlī vairākkārt laboja rekordu, vispirms to uzlabojot līdz 65,78 m, pēc tam — 66,23 m, tad 21. aprīlī Našvilā līdz 68,94. Diemžēl šis rezultāts par 6 cm atpalika no 2012. gada vasaras olimpisko spēļu normatīva.
2019. gada 15. martā viņa atkal laboja valsts rekordu, to izdarot divkārt sacensībās Šarlotā, ASV. Vispirms 69,74 (2. metienā), tad 69,76 m (5. metienā). Pašlaik L. Igaune strādā par treneri Elonas Universitātē Ziemeļkarolīnā. 20. aprīlī sacensībās Daremā L. Igaune atkal laboja Latvijas rekordu, pie tam pat trīs reizes, trešajā mēģinājumā sasniedzot 71,61 m. Šis rezultāts bija ne vien jauns Latvijas rekords, bet arī ļāva kvalificēties Pasaules čempionātam. Maijā sacensībās ASV viņa aizmeta veseri 73,56 m attālumā, atkal labojot Latvijas rekordu un izpildot 2020. gada olimpisko spēļu kvalifikācijas normatīvu. 2019. gada Pasaules čempionātā Dohā, L. Igaune neiekļuva finālā, sasniedzot 22. vietu kopvērtējumā (67,77 m).
Kālija perhlorāts

Iegūšana

Kālija perhlorāts tiek iegūts jonu apmaiņas reakcijā starp ūdens šķīdumā esošu nātrija perhlorātu un kālija hlorīdu. Sliktās šķīdības dēļ kālija perhlorāts izkrīt nogulsnēs.

Izmantošana

Lieto pirotehnikā, kā cietās raķešu degvielas komponentu, kā arī sprāgstvielu - perhloratītu - sastāvdaļu.
Medicīnā lieto vairogdziedzera slimību ārstēšanā, parasti kombinācijā ar citām ārstēšanas metodēm.
Rīgas Valda Zālīša sākumskola

Izglītības programma

Skola īsteno pamatizglītības 1. posma (1.-6. klasei) programmu, papildus vispārējiem mācību priekšmetiem piedāvājot padziļinātu matemātikas apguvi.

Vēsture

Par skolas pirmsākumu uzskata 1353. gadā dibināto Rīgas Sv. Pētera skolu, vēlāko Maurīcija skolu, kas līdz 1884. gadam tā atradās īrētās telpās. 1885. gada 15. janvārī tika iesvētīta un atklāta Rīgas pilsētas savienotā elementārskola, apvienojot tajā 6 Iekšrīgas pirmmācības skolas, tai skaitā Maurīcija skolu. 
Skolā strādāja dzejnieks Vilis Plūdons (no 1901), skolas pārzinis bija rakstnieks Voldemārs Zālītis (Valdis, 1902-1927). 1921. gadā ēkā atradās Rīgas Valsts Parauga pamatskola, 1924. gadā skolu pārdēvēja par Rīgas pilsētas 1. pamatskolu, kas tautā tika saukta par "Zālīša skolu". 1926. gadā skolā darbu uzsāka skolēnu koru vadītājs Jānis Milzarājs un komponists Jānis Norvelis. Skolā mācījās Kārlis Padegs, Žermēna Heine-Vāgnere, Velta Līne, Baiba Indriksone, Ausma Kantāne, Jāzeps Lindbergs.
Pēc Otrā pasaules kara 1951. gadā skolu likvidēja un tās ēkā iekārtoja Rīgas 35. vidusskolu ar krievu mācību valodu.
1993. gadā tika atjaunota Rīgas Valda Zālīša pamatskola, kas 2012. gadā tika pārdēvēta par Rīgas Valda Zālīša sākumskolu. 2013. gadā skola atzīmēja 660 gadu jubileju un skolas atjaunošanas 20 gadu jubileju.

Skolas ēka

1884. - 1885. gadā pēc Rīgas pilsētas arhitekta Šmēlinga projekta uzcēla tagadējo skolas ēku ar 12 klašu telpām, no kurām katra bija aprēķināta 60 skolēniem, plašu aulu ar galerijām, dzīvokļiem skolas pārzinim un citiem skolotājiem, kā arī mazākām telpām skolotāju istabām, kancelejai u.c.
Skolas fasādē alegoriski attēlota Rīgas pilsēta (sieviete, kuras galvu rotā kronis) ar puisēnu un meiteni, uz sievietes apģērba var ieraudzīt Rīgas ģerboni.
Rīgas 51. vidusskola

Izglītības programmas

2018. gadā skolā tiek īstenota pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar valodas traucējumiem (21015521) un vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena mazākumtautību programma (31011021).

Vēsture

Skola dibināta 1968. gadā.
Raiens Eliss

Spēlētāja karjera

2007. gada OHL draftā Elisu ar 22. kopējo numuru izvēlējās "Spitfires" vienība, un jau savā pirmajā sezonā ar klubu Eliss kļuva par vienu no vadošajiem tā aizsargiem. Gan 2008.—09., gan 2009.—10. sezonā kopā ar "Spitfires" vienību Eliss izcīnīja Memoriālo kausu, ko pasniedz visu trīs Kanādas junioru līgu absolūtajai čempionei. 2008.—09. sezonu Eliss noslēdza ar 89 rezultativitātes punktiem, kas viņu padarīja par līgas rezultatīvāko aizsargu. Pēc diviem gadiem viņam kā "Spitfires" kapteinim vēlreiz izdevās kļūt par līgas rezultatīvāko aizsargu.
2011.—12. gada sezonā Eliss debitēja Nacionālās hokeja līgas kluba Našvilas "Predators" sastāvā.
Kanādas izlases rindās Eliss ir kļuvis par 2008. gada Pasaules U18 čempionu, kā arī spēlējis 2009., 2010. un 2011. gada Pasaules čempionātā junioriem, 2009. gadā izcīnot zeltu, bet 2010. un 2011. gadā — sudraba medaļas. 2011. gadā viņš tika atzīts arī par turnīra labāko aizsargu.
Marija Kalla

Dzīvesgājums

Dzimusi 1923. gadā Ņujorkā grieķu imigrantu ģimenē. 1929. gadā viņas tēvs nomainīja savu uzvārdu no Kalogeropulu uz Kallass. Pēc vecāku šķiršanās viņa 1937. gadā kopā ar māti un māsu pārcēlās uz dzīvi Atēnās, absolvēja Atēnu konservatoriju un 1939. gadā sāka radošo darbību Atēnu operteātrī. Pēc Otrā pasaules kara beigām dzīvoja Itālijā, 1948. gadā atgriezās Ņujorkā, kur Ņujorkas Metropoles opernamā dziedāja titullomu Verdi operā Aīda un Bellīni operā Norma, 1949.-1950. gadā Vāgnera operā Valkīra. 1949. gadā apprecējās ar itāļu uzņēmēju no Veronas Džovanni Menegīni.
Kopš 1950. gada dziedāja Eiropas lielākajos operteātros, tai skaitā Milānas La Scala un Londonas Koventgārdenā (1952).
No 1953. līdz 1954. gadam Kalla zaudēja gandrīz 36 kg svara. Tas aizsāka viņas vokālo spēju samazināšanos. Sākot ar 1959. gadu Kalla piedzīvoja karjeras norietu. To veicināja arī viņas personīgā dzīve un skandāli, kuros viņa bija iesaistīta. 1957. gadā viņa iepazinās ar grieķu kuģu īpašnieku un miljardieri Aristoteli Onasi. 1959. gadā viņš gatavojās šķirties no savas sievas un sāka atklāti tikties ar Kallu. Attiecības turpinājās vairākus gadus, dažkārt ar pārtraukumiem strīdu dēļ. 1966. gadā Kalla atteicās no ASV pilsonības, lai vieglāk varētu nokārtot šķiršanos no sava itāļu vīra Menegīni. Bet 1968. gadā Onasis apprecējās ar ASV prezidenta Džona Kenedija atraitni Žaklīnu Kenediju.
1965. gadā Kalla uz skatuves bija pēdējo reizi, uzstājoties Londonas Koventgārdena operā. 1969. gadā Kalla tēloja Mēdejas lomu itāļu režisora Pjēra Paolo Pazolīni filmā "Mēdeja". Vēlāk Kalla uzstājās meistarklasēs Džuljarda skolā Ņujorkā (1971, 1972). 1973. gadā kopā ar tenoru Džuzepi Di Stefano devās koncerttūrēs pa Eiropu, ASV, Dienvidkoreju un Japānu. Lai arī abiem bija problēmas ar balsi, publika viņus uzņēma atsaucīgi. Pēdējo reizi Kalla uzstājās publikas priekšā 1974. gada 11. novembrī Saporo. Pēc tam pēdējos savas dzīves gadus Kalla pavadīja Parīzē, izolējusies no apkārtējās sabiedrības.
Mirusi 1977. gada 16. septembrī 53 gadu vecumā no sirdstriekas.

Piemiņa

2002. gadā itāļu režisors Franko Dzefirelli uzņēma filmu "Kalla mūžīgi mūžos" (Callas Forever) ar Faniju Ardānu Kallas lomā, sižetā attēlojot izdomātu versiju par Kallas pēdējo dzīves posmu.
2007. gadā Kalla tika apbalvota ar Grammy balvu par mūža ieguldījumu (Grammy Lifetime Achievement Award).
Māksliniecisko sasniegumu dēļ Leonards Bernsteins Kallu reiz nosauca par "operas bībeli". Kallai bijusi ilgstoša ietekme uz opermākslas pasauli. 2006. gadā Opera News rakstīja, ka "gandrīz 30 gadus pēc nāves Kalla joprojām ir dīvas kā mākslinieces piemērs un ir viena no vislabāk pārdotākajām vokālistēm klasiskajā mūzikā".
Valtaiķu pils

Valtaiķu pils jeb Jaunā pils (latīņu: castrum Novum, dāņu: Nyenhuss, vācu: Neuhausen) bija Livonijas ordeņa, vēlāk Kurzemes bīskapijas pils pie Aizputes bīskapa pils - Embūtes pils lielceļa.
Līdz mūsdienām saglabājušies vien pils pamati un līdz 7-10 metrus augsti mūra fragmenti.

Vēsture

Senās Bandavas kuršu Valtaiķu pils (Walteten) pēc 1253. gada Kursas valsts dalīšanas līguma nokļuva Livonijas ordeņa pārvaldē. 1388. gadā pirmo reizi pieminēta Livonijas ordeņa Kuldīgas komturejas Jaunā pils (castrum Novum). 
1392. gada 30. jūnijā Kurzemes bīskaps noslēdza līgumu ar Livonijas ordeņa mestru par novadu apmaiņu. Livonijas ordenis ieguva agrāk bīskapam pakļauto kuršu Megavas daļu uz dienvidiem no Sventājas upes apmaiņā pret Valtaiķu novadu (Nuwelues). 1421. gadā pieminēta bīskapa Jaunā pils, kas 1508. gadā dēvēta par Nygenhusze.  
1559. gadā Dānijas karalis Frederiks II no Kurzemes bīskapa koadjutora Ulriha Bēra atpirka Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam. Šajā laikā Valtaiķu pils pieminēta kā Niehus (1561) un Neygenhauss (1568). Pēc Magnusa nāves Dānijas un Polijas-Lietuvas pretenzijas uz Kurzemes bīskapiju izraisīja tā saukto Piltenes mantojuma karu, kura laikā poļi 1583. gadā ieņēma Valtaiķu pili (Nyenhuss).  
1617. gadā Kurzemes bīskapija tika pārvērsta par autonomu Piltenes apgabalu Polijas-Lietuvas pakļautībā, kara laikā nopostīto pili vairs neatjaunoja.

Apraksts

Pils atradās 10-15 metrus augstā Vaipas upes ielejas labajā krastā, kas padarīja to grūti pieejamu no dienvidu puses. No pārējām pusēm to sargāja aizsarggrāvji. 1,6 metrus biezā laukakmeņu mūra pamati aizņem 61 х 61 metrus lielu laukumu, dienvidaustrumu mūra iekšpusē atradās 11х7 metrus plaša dzīvojamā ēka.