google/wiki40b huggingface dataset:
Arodkameras (Igaunija)

Arodkameras (igauņu: kutsekojad) Igaunijā tika veidotas starpkaru periodā, sākotnēji kā nozaru pārstāvniecības organizācijas parlamentārajā republikā, bet pēc 1934. gada valsts apvērsuma, Petsa diktatūras laikā, tās veidoja kā alternatīvu vēlētam parlamentam.
Valsts modelis, kurā pilsoņus pārstāv nevis uz politiskajiem principiem vai šķiru interesēm balstītas partijas, bet nozaru asociācijas, nāca no fašistiskās Itālijas un Portugāles diktatora Salazara radītās korporatīvās valsts pārvaldes sistēmas. Līdzīgu kameru sistēmu organizēja arī Latvijā Kārļa Ulmaņa diktatūras laikā.
1924. gadā tika izveidota Rūpniecības un tirdzniecības kamera, 1931. gadā — Zemkopības kamera.
Laikā no 1934. līdz 1936. gadam tika izveidotas 15 jaunas arodkameras un to stāvoklis tika nostiprināts 1937. gada Igaunijas konstitūcijā, kas paredzēja, ka arodkameru pārstāvjiem tiek atvēlētas 16 no 40 vietām Igaunijas parlamenta augšpalātā.
Arodkameru darbība tika izbeigta 1940. gada jūlijā, valsts sovjetizācijas periodā pirms Igaunijas iekļaušanas PSRS.
Milāna

Vēsture

Tiek uzskatīts, ka Milānu ap 600. gadu p.m.ē. dibinājuši ķelti, un tās ķeltu nosaukums (Mid-lan — 'līdzenuma vidū') saglabājies cauri gadsimtiem. Ap 222. gadu p.m.ē. Milānu ieņem romieši un nosauc par Mediolānu (Mediolanum).
4. gadsimtā, bīskapa Svētā Ambrosija un imperatora Teodosija I laikā Milāna ir Rietumromas impērijas galvaspilsēta. Tajā laikā Milāna ir otrā lielākā pilsēta Eiropā ar 300 000 iedzīvotājiem.
11. gadsimtā, pēc ostgotu un langobardu periodiem, pilsēta atgūst savu nozīmību un vada citas Lombardijas pilsētas cīņā pret Svēto Romas impēriju.
Renesanses laikmetā pilsētā valda savstarpēji konkurējošās Sforcu un Viskonti ģimenes, kuras aicina uz pilsētu māksliniekus (to starpā arī Leonardo da Vinči). Pēc mēģinājumiem dominēt visā Ziemeļitālijā 15. gadsimtā Milānu pakļauj Francija, bet 16. gadsimta sākumā — Spānija.
18. gadsimtā Milāna nonāk Austrijas varā, bet pēc Franču revolūcijas un Napoleona karagājieniem Milāna iekļaujas Cisalpīnas republikas sastāvā. Pēc Napoleona sakāves Milāna atkal nokļūst Austrijas sastāvā un ir viens no itāļu nacionālisma centriem.
Otrā Itālijas neatkarības kara rezultātā Milāna 1859. gadā iekļaujas Sardīnijas Karalistes sastāvā, kura 1861. gadā pārtop par Itālijas karalisti.
Kā viens no lielākajiem ekonomikas centriem un viena no Salo republikas galvenajām pilsētām Milāna smagi cieta Otrā pasaules kara laikā sabiedroto bombardēšanās.
Ostrones baznīca

Vēsture

Pašreizējā Ostrones baznīca kā lūgšanu nams tika celta 1936. gadā, pirmā draudzes prāvesta Broņislava Valpitra laikā. Prāvests nopirka kādu māju un to izvietoja uz zemes, ko draudzei bija dāvājis Juris Pušmucovs, kura mājā tika noturēti dievkalpojumi dievnama celšanas laikā. Jauna dievnama celšanas plānus pārtrauca karš un okupācijas gadi.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Rinalds Stankevičs. Ostrones draudze tika nodibināta 1935. gada 11. decembrī, kad Rīgas arhibīskaps Antonijs Springovičs apstiprināja draudzes robežas, atdalot apdzīvotas vietas no Ciskādu, Viļānu un Vidsmuižas draudzēm. Draudzei ir septiņas kapsētas — Akramu kapsēta, Pustinku kapsēta, Bokonu kapi, Rampānu kapi, Sopru kapi, Zamožu kapi, Zviedriņu kapi.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki ir Triju ķēniņu diena, Svētā Staņislava diena, Skapulāru svētki, Svētā Aloizija diena, Dievmātes dzimšanas svētki, Kristus Karaļa svētki.

Tehniska informācija

Ostrones baznīca ir koka viennavas celtne ar skārda jumtu un cementa grīdu. Tā ir 18 metrus gara un 14 metrus plata. Baznīcas vienā galā atrodas dzīvojamās telpas plebānijas funkciju veikšanai.

Interjers

Dievnamā ir trīs altāri ar Svētās Jaunavas Marijas un Svētās Terēzes skulptūrām.
Nante

Vēsture

Nanti dibināja ķeltu namnetu (namneti) cilts ap 70. gadu p.m.ē. Jūlijs Cēzars 56. gadā p.m.ē. to iekaroja un nosauca par Portu Namnetu (Portus Namnetus).
III gadsimtā pilsētā ieviesās kristietība. 285. gadā to ieņēma sakši, ap 500. gadu - franki, VI un VII gadsimtā - briti, bet 843. gadā - normāņi.
No 937. gada Nante bija Bretaņas hercogistes galvaspilsēta. 1532. gadā hercogisti anektēja Francija.
1598. gadā Francijas karalis Anrī IV šeit izdeva Nantes ediktu, kurš piešķīra zināmas tiesības hugenotiem.
XVIII gadsimtā, nodarbojoties ar vergu tirdzniecību, kā koloniālās tirdzniecības paveidu, Nante kļuva par turīgu pilsētu un lielāko Francijas ostu. Lielās Franču revolūcijas laikā Nante nostājās revolūcijas pusē, kaut arī apkārtējie rajoni nostājās pret to. Nante bija revolucionārā terora vieta, kur masveidā (parasti noslīcinot Luārā) tika sodīti ar nāvi tūkstošiem revolūcijas pretinieku.
XIX gadsimtā Nante kļuva par rūpniecības centru. Tā iespējams ir pirmā pasaules pilsēta, kurā radās mūsdienu sabiedriskais transports - 1826. gadā pilsētas ielās parādījās omnibuss.
1940. gadā 2.pasaules kara laikā pilsētu ieņēma vācu karaspēks. 1941. gadā, atbildot uz vācu virsnieka slepkavību, Nantē tika nogalināti 48 ķīlnieki. 1943. gadā pilsētu bombardēja angļu un ASV aviācija. 1944. gadā to atbrīvoja ASV karaspēks.
Aidaho

Iedzīvotāji

Pēc tautas skaitīšanas datiem 2010. gadā štatā bija 1 567 582 iedzīvotāju. Aidaho administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Boisisitija (205,7 tūkstoši iedzīvotāju). Nākamās lielākās pilsētas ir Nampa (81,6 tūkstoši), Meridiana (75,1 tūkstotis), Aidahofolsa (56,8 tūkstoši) un Pokatelo (54,3 tūkstoši).

Ekonomika

Nozīmīga tautsaimniecības nozare Aidaho ir lauksaimniecība. Salīdzinoši daudz audzē kartupeļus, tādēļ viens no štata neformālajiem nosaukumiem ir "kartupeļu štats" (Potato state). Kartupelis ir arī viens no štata simboliem. 19. gadsimta sākumā Aidaho daudz tika iegūtas kažokādas. 19. gadsimta vidū atrada zeltu, un līdz ar to sekoja liels kolonistu pieplūdums. Tā kā Aidaho iegūst daudz un dažādus derīgos izrakteņus, tad vēl viens tā neformālais nosaukums ir "dārgakmeņu štats" (Gem state).
Jānis Domburs

Dzīves gājums

Mācījies Latvijas Universitātē, taču studijas nav pabeidzis. Žurnālistikā darbojas kopš 1990. gada. Deviņdesmito gadu sākumā strādājis laikrakstos "Atmoda", "Latvijas Jaunatne", "Baltijas kurss", radio "Brīvā Eiropa". Laika posmā no 1994. līdz 2001. gadam "Neatkarīgās informācijas un pētniecības biroja" vadītājs. Deviņdesmito gadu otrajā pusē ievērību izpelnījās ar 1998. gadā izdoto grāmatu "Kurš nozaga trīs miljonus?". Šajā laikā sācis strādāt Latvijas Televīzijā, kur vadījis un veidojis raidījumus "Deviņdesmitie" un "Krustpunkti". Bijis arī ārštata korespondents laikrakstā "Diena".
Plašāko ievērību Jānis Domburs izpelnījās sākot ar 2001. gadu, kad viņš sāka vadīt publisko debašu raidījumu "Kas notiek Latvijā?", kuram arī pats bija redaktors. "Kas notiek Latvijā?" kļuva par vienu skatītākajiem raidījumiem Latvijā. Jānis Domburs Latvijas Televīzijā vadīja arī citus politiskus raidījumus, vairākkārt arī priekšvēlēšanu debašu raidījumus. 2007. gada nogalē J. Domburs ieguva žurnāla "Rīgas Viļņi" Nacionālās TV skatītāju balvu "Zelta vilnis" kā "Politiķu bieds", bet raidījums "Kas notiek Latvijā?" tika atzīts par ietekmīgāko analītisko raidījumu.
Jānis Domburs vairākkārt iesaistījies politiskos procesos ne vien kā žurnālists, bet paužot arī savu viedokli par notiekošo, bijis viens no redzamākajiem dalībniekiem vairākās akcijās pret valdības un Saeimas darbību (spilgtākais piemērs — Lietussargu revolūcija 2007. gadā).
2014. gadā vadīja diskusiju raidījumu "Dombura studija" kanālā LNT.
Hēlijs (mitoloģija)

Hēlijs (sengrieķu: Ἥλιος (Hēlios)) sengrieķu mitoloģijā ir saules dievs, Hiperiona dēls, starp viņa iespējamām mātēm tiek minēta Teja un Eirifāsija. Viņš pieder pie pirmsolimpiskā laika.
Tā kā mīt augstu debesīs, viņš redz visu cilvēku un dievu darbus. Hēlijs dāvā dzīvību un ar aklumu soda noziedzniekus. Viņš dzīvo greznā pilī, tronis viņam ir izveidots no dārgakmeņiem. Vēlākajā antīkajā pasaulē ticis identificēts ar Apollonu, bet abi tika uzskatīti par diviem atsevišķiem dieviem, jo Hēlijs bija titāns, bet Apollons — olimpa dievs. Romiešu mitoloģijā Hēlijam atbilst saules dievs Sols.
Melnkalnes administratīvais iedalījums

Melnkalnes administratīvo iedalījumu veido 23 pašvaldības (melnkalniešu:Општина). Pašvaldības veido 1256 apdzīvotās vietas.
16. janvāra Viļņas nemieri

Notikumi līdz Viļņas nemieriem

Sakarā ar ekonomiskās situācijas pasliktināšanos pasaulē 2008. gada nogalē, Baltijas valstu ekonomikas izaugsme samazinājās. Gan Latvijas, gan Lietuvas parlamenti pieņēma nepopulārus lēmumus. Tā kā Latvijas ekonomika atradās smagākā situācijā, tika pieņemts lēmums lūgt starptautisku aizdevumu Starptautiskajam valūtas fondam un Eiropas Savienībai. Šie notikumi saasināja situāciju Latvijā un 2009. gada 13. janvārī pēc miermīlīgas protesta akcijas Vecrīgā izcēlās masu nekārtības un sadursmes ar policiju. 14. janvārī līdzīgi notikumi norisinājās Bulgārijas galvaspilsētā Sofijā. Ņemot vērā notikumus Rīgā un Sofijā pastāvēja bažas par šādu notikumu atkārtošanos arī Viļņā, tādēļ tika pastiprināti drošības pasākumi. Pasākuma organizatori arī norādīja uz to, ka protesta akcijas mērķis nav vardarbības izraisīšana un Rīgas notikumu atkārtošanās. Jau iepriekš, izskanot plāniem šajās dienās Viļņā organizēt protestu, drošības iestādes pauda bažas, ka protesti varētu pāraugt Rīgā pieredzētos grautiņos.

Notikumu gaita

Ap plkst. 12. pie Seima ēkas uz arodbiedrību rīkoto protestu sāka pulcēties protestētāji. Protests bija vērsts pret nodokļu reformu, Ignalinas AES slēgšanu un valstī pieaugošo bezdarbu. Pēc policijas aprēķiniem uz protesta akciju bija ieradušies aptuveni 7'000 cilvēku.
Ap plkst. 13. protestētāji Seima logu virzienā sāka mest olas, tomātus, akmeņus un sniega pikas. Tiek ziņots arī par kartupeļu, olu un tomātu mešanu policistu virzienā. Policisti uz to atbildēja ar asaru gāzi. Tam sekoja protestantu mestas dūmsveces un citi priekšmeti policistu virzienā.
3 stundu laikā policijai izdevās nemierus apvaldīt, taču pēc tumsas iestāšanās nemieri atsākās no jauna. Pie parlamenta bija sapulcējušies aptuveni 30-40 agresīvi noskaņoti jaunieši ar piesegtām sejām. Viņi svilpa, klaigāja un apmētāja ar akmeņiem policistus, kas bija izvietojušies ap Seima ēku. Taču policija drīz vien apvaldīja arī šos nemierus. Vakarā un naktī liels skaits policistu un speciālo uzdevumu vienības apsargāja parlamenta ēkas apkārtni un patrulēja tuvējās ielās, aizturot arī atsevišķus nemierniekus.
Ašmora un Kartjē Salas

Ašmora un Kartjē salas ir divas Austrālijas pakļautībā esošas, neapdzīvotas, lēzenu tropisku salu grupas Indijas okeānā, starp Austrāliju un Indonēziju, Timoras salu. Salu koordinātas - 12°14′D 123°5′A.

Vēsture

Ašmora 1878. gadā tika iekļauta Britu impērijā, Kartjē sala — 1909. gadā. 1931. gada 23. jūlijā salas nokļuva oficiālā Austrālijas kontrolē. 1938. gadā tās kļuva par Austrālijas Ziemeļu teritorijas sastāvdaļu. Taču 1978. gada jūlijā tika izveidota atsevišķa Ašmoras un Kartjē salu teritorija.

Administrācija

Teritoriju pārvalda Austrālijas Vides un Mantojuma departaments (Australian Department of the Environment and Heritage), teritoriju regulāri apseko arī Austrālijas kara flote.

Vides aizsardzība un daba

1983. gada augustā tika dibināts Ašmoras rifa jūras nacionālais dabas rezervāts. Saskaņā ar vienošanos starp Austrāliju un Indonēziju teritorija formāli ir pieejama Indonēzijas zvejniekiem, taču pastāv stingri zvejas ierobežojumi.
Rifam ir ievērojama bioloģiskās daudzveidības vērtība — tas atrodas ceļā straumei, kas plūst no Klusā okeāna uz Indijas okeānu — šī iemesla dēļ rifā ir savdabīgs sugu komplekss. Teritorijā dzīvo 14 sugu jūras čūskas — vairāk, kā jebkur citur. Rifā ir arī ļoti liels koraļļu, molusku un zivju sugu daudzums. Ašmoras rifā reģistrētas 77 putnu sugas kas ir ļoti daudz tik nelielai teritorijai.
Kartjē salas jūras rezervāts (dibināts 2000. gadā) iekļauj visas Kartjē salas smilšu pludmales, rifu ap to, okeānu 7,2 km rādiusā un dziļumu līdz 1000 m zem ūdens līmeņa.

Saimniecība

Teritorijā nenotiek saimnieciskas darbības, ja neskaita maz aktīvu zveju. Neseni pētījumi liecina, ka reģionā ļoti iespējamas naftas atradnes.
Agrāk Ašmora rifs bija populāra vieta, kur piestāja cilvēku kontrabandisti, kas centās ievest Austrālijā nelegālos imigrantus. 2001. gada oktobrī Ašmoras rifs iekļuva pasaules ziņās situācijā, kad Austrālijas valdība atteicās pieņemt caurceļojošus imigrantus. Divas ar imigrantiem pārpildītas laivas vairākas dienas uzturējās Ašmoras rifā par spīti Austrālijas kara flotes mēģinājumiem tās atgriezt uz Indonēziju. Galu galā Ašmora rifu un tuvējās salas izslēdza no Austrālijas migrācijas zonas, t.i. šeit nokļuvušos cilvēkus vairs neuzskata par nokļuvušiem Austrālijas teritorijā.
Pulss

Pulss (latīņu: pulsus - 'sitiens', 'grūdiens') ir periodiskas asinsvadu apjoma svārstības, saistītas ar sirds saraušanos, kuras nosaka asinspiepildīšanas dinamika un spiediens tajos viena sirds cikla gaitā. Pulsu var izmērīt, iztaustot (izpalpējot) visas taustāmās artērijas (arteriālais pulss). Ar speciālo izmeklēšanas metožu palīdzību var būt noskaidrots venozais pulss (parasti uz jūga vēnām), taču veselām personām ar sevišķu fizioloģisko stāvokli un dažu patoloģisko formu gadījumos var būt noskaidrots arī arteriolārais pulss.

Arteriālais pulss

Izšķir centrālo un perifērisko arteriālo pulsu. Centrālo arteriālo pulsu mēra uz aortas, zematslēgaskaula un miega artērijām. Perifērisko arteriālo pulsu mēra uz ekstremitāšu artērijām.

Venozais pulss

Venozo pulsu mēra uz maģistrālajām vēnām, kuras atrodas tuvu sirdij. Sīkajās un vidējās vēnās pulsa svārstību nav.
Antonello da Mesīna

Biogrāfija

Antonello piedzima apm. 1430. gadā Mesīnā. Glezniecību Antonello apguva gan dzimtajā pilsētā, gan Palermo un Neapolē, kur mitinājās aptuveni 1450. gadā. Saskaņā ar 1524. gada vēstuli viņš bijis Nikolo Kolantonio māceklis. Apmēram 1455. gadā Antonello uzgleznoja vairākas "Krustā sišanas". Viņa agrīnajiem darbiem raksturīga flāmu glezniecības ietekme.
1460. gadā Antonello uzgleznoja darbu "Madonnas kronēšana", kurā manāma Pjēro della Frančeskas ietekme. No aptuveni šī laika ir arī darbi "Ābrams un eņģeļi", "Sv. Hieronīma nožēla" un "Madonna ar bērnu" (glezna pazudusi). 1470. gadā Venēcijā tapa Antonello pirmais parakstītais un datētais darbs — Salvator Mundi. Atgriezies Sicīlijā, Antonello pabeidza Sv. Gregorija poliptihu.
1474. gadā Antonello uzgleznoja "Pasludināšanu" un "Sv. Hieronīmu", vienu no savām slavenākajām gleznām. Mūža biegās mākslinieks pamatā uzturējās Venēcijā, taču, uz brīdi atgriezies Sicīlijā, uzgleznoja savu slaveno darbu "Jaunava pēc pasludināšanas". Antonello portretiem raksturīgs flāmu skolai specifisks portretējamā attēlojums trīs ceturtdaļu pagriezienā (gandrīz visi šī laika itāliešu gleznotāji cilvēkus attēloja profilā).
Antonello nomira 1479. gadā Mesīnā. Viņš itāliešu glezniecībā aktualizēja flāmu glezniecības tendences, savos darbos apvienojot itāliešu vienkāršību un flāmu glezniecībai raksturīgās detaļas.
Sāļums

Ūdens sāļums ir kopējais cieto vielu daudzums gramos katrā jūras ūdens litrā. Pārsvarā šīs vielas ir sāls. Ūdens sāļumu mēra promilēs (‰). Vidējais okeānu ūdens sāļums ir 35 promiles (35 grami sāls katrā litrā ūdens). Ūdens ar gandrīz pilnīgi precīzu 35 promiļu sāļumu ir Biskajas līcī. Baltijas jūras sāļums ir ļoti mazs — tikai 5—7 promiles, bet Rīgas līcī tas ir tikai trīs promiles.
Japāņu jūra

Robežas

Ziemeļos atrodas Tatāru šaurums un Sahalīna, ziemeļrietumos Laperūza šaurums starp Sahalīnu un Hokaido. Austrumos — Hokaido, Honsju salas un Cugaru šaurums starp tām. Dienvidos — Kanmonas šaurums, Kjusju sala un Korejas šaurums ar Cusimas salām. Austrumos — Korejas pussala un Krievijai piederošais Piejūras novads.
Biocenoze

Biocenoze (grieķu: βίος (bios) — 'dzīve' un κοινός (koinós) — 'kopējs') ir dzīvo organismu kopums, kas dzīvo vidē ar vienveidīgiem apstākļiem. Runājot par kādu augu sugu kopu, parasti lieto jēdzienu fotocenoze, par dzīvniekiem — zoocenoze, par mikroorganismu — mikrobiocenoze, par sēnēm — mikocenoze. Biocenoze kopā ar tās apdzīvoto biotopu veido bioģeocenozi.
Biocenozē dzīvojošie dzīvnieki un augi ir savstarpēji saistīti. Galvenais faktors, kas veido saites starp biocenozes locekļiem, ir barošanās — biocenozē izveidojušās barošanās saites sauc arī par barošanās ķēdēm. Jebkurā biocenozē izšķir trīs grupu organismus: organisko vielu ražotāji (zaļie augi), organisko vielu patērētāji (augēdāji, gaļēdāji un visēdāji) un organisko vielu noārdītāji (sliekas, baktērijas un pelējuma sēnes). Normālos apstākļos augu un dzīvnieku daudzums biocenozē ir salīdzinoši pastāvīgs, jo biocenozēs notiek dzīvnieku skaita regulēšanās.
Igors Meļņiks

Biogrāfija

Igors Meļņiks ir dzimis Kijevā. 1979. gadā pārstāvēja PSRS kadetu basketbola izlasi Eiropas čempionātā. Skolu beidzis Sanktpēterburgā 1981. gadā. Pieaugušo basketbolā karjeru sāka Ļeņingradas "Spartak", vēlāk spēlēja Kijevas ASK. 1985. — 1986. gadu pavadījis dienestā padomju armijā. 1985. gadā apprecējies ar latvieti Rasmu Gulbinsku-Rogaini. 1987. gadā atbraucis uz Rīgu, kur spēlēja Rīgas VEF. Spēlēja arī Latvijas PSR izlasē, pēc neatkarības atgūšanas — Latvijas izlasē.
Latvijas izlasē debitēja mačā pret Zviedriju 1992. gada 7. maijā, kurā ar 23 punktiem bija rezultatīvākais spēlētājs. Latvijas izlasi pārstāvēja arī 1992. gada Vasaras olimpiskās spēļu kvalifikācijas turnīrā Granādā 1992. gadā, 1993. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā Polijā un finālturnīrā Vācijā, tāpat arī 1997. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā Spānijā. 2001. gada Eiropas čempionātā pārstāvēja Latviju tikai kvalifikācijas turnīrā, bet netika iekļauts sastāvā finālturnīram. Kopā izlasē aizvadījis 49 spēles, īr trešais visu laiku rezultatīvākais pēc vidēji spēlē gūtajiem punktiem (15 punkti spēlē).
1997. gadā par īpašiem nopelniem Latvijas labā basketbolistam tika piešķirta Latvijas pilsonība.
I. Meļņika abi bērni nodarbojas vai nodarbojušies ar basketbolu: dēls Aleksandrs ir bijušais basketbolists (spēlēja Latvijas U-20 izlasē), savukārt meita Zenta spēlē basketbolu Itālijā un ir Latvijas izlases kandidāte.
Edgars Pūseps

Biogrāfija

Dzimis 1911. gadā Rēvelē. Beidzis Rauas ielas pamatskolu. Ar sportu nodarbojies kopš skolas gadiem. 1928. gadā sporta biedrībā "Kalev" sācis praktizēties cīņas sportā olimpiskā čempiona Osvalda Kepa vadībā. Pūseps sacentās vieglajā (līdz 72 kg) svarā un galvenokārt grieķu-romiešu cīņā.
1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Berlīnē Pūseps ieguva 4. vietu. Arī 1937. un 1938. gada Eiropas čempionātos viņš bija ceturtais, bet 1939. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā Oslo ieguva sudraba medaļu.
1941. gadā viņš tika iekļauts Igaunijas cīkstoņu komandā, kas pēc Igaunijas okupācijas uzņēmās Kaukāza ceļojumu. Šajā turnejā Igaunija ar 7:0 divreiz uzvarēja Gruziju, zaudēja Azerbaidžānai 3:4 un atpakaļceļā uzvarēja Maskavu 5:2. Šajā turnejā Pūseps zaudēja tikai cīņu ar Azerbaidžānas cīkstoni F. Fedosovu.
1944. un 1947. gada PSRS klasiskās cīņas čempionātos Pūseps izcīnīja zelta, bet 1945. gada čempionātā — bronzas medaļu. Par Igaunijas čempionu viņš kļuva 11 reizes: 1938., 1940. un 1945.—1951. gadā grieķu-romiešu cīņā; 1948. un 1951. gadā brīvajā cīņā.
Pēc kara sāka strādāt sporta biedrībā "Kalev" par cīņas sporta treneri, 1945.—1959. gadā bija Igaunijas grieķu-romiešu cīņas komandas galvenais treneris, 1951.—1957. gadā arī Padomju Savienības nacionālās komandas treneris.
1951. gadā Pūsepam piešķīra PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu, bet 1956. arī PSRS Nopelniem bagātā trenera nosaukumu.
1952. un 1956. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš piedalījās kā cīņas sporta tiesnesis.
Publicējis rakstus par cīņas sportu žurnālos "Spordilehes", "Kehakultuuris" un laikrakstos.
Miris 1982. gadā un apglabāts Tallinas Meža kapos.
Laukezers

Raksturojums

Laukezers atrodas Austrumlatvijas zemienes Aronas paugurlīdzenumā, 2 km no Rīgas—Daugavpils ceļa. Tas ir mezotrofs ezers ar augstu ekoloģisko kvalitāti, viens no dzidrākajiem ezeriem Latvijā. Ezera krastmala ir smilšaina, krasti ir pieejami, to slīpums vietām ir zems, vietām augsts. Ezera dibens ir siekstains, akmeņains un dūņains. Relatīvais ūdens apmaiņas periods ir 12,5 gadi. No ezera iztek strauts uz Daugavu. Niedru josla ir visapkārt ezeram, vietām aug arī grīšļi. Ezerā mīt līdaka, rauda, asaris, līnis, plaudis un vēdzele. Laukezers ir iecienīta atpūtas vieta, kas reizē ir arī apdraudējums ezeram.
Ezera ūdeņi ir piemēroti lašveidīgo zivju audzēšanai, peldēšanai un atpūtas pasākumiem.
1953. gada Latvijas čempionāts šahā

1953. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 10. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 7. šaha čempionāts sievietēm.

Turnīra gaita

Latvijas PSR 10. šaha čempionāts vīriešiem notika no 20. februāra līdz 22. martam 1953. gadā Rīgā. Par čempionu jau trešo gadu pēc kārtas kļuva Latvijas Valsts Universitātes I kursa students - šoreiz tas bija Mihails Tāls. Tas bija pirmais nopietnais nākamā lielmeistara un pasaules čempiona panākums. Otro vietu ieņēma pieredzējušais meistars Aleksandrs Koblencs, bet trešais bija cits nākamais lielmeistars Aivars Gipslis. Arī vietās aiz goda pjedestāla ierindojās gados jaunie šahisti - Jānis Klovāns un Marks Pasmans. Neveiksmīgs turnīrs izvērtās iepriekšējā gada čempionam Jānim Kļaviņam, kurš daudz punktu zaudēja cīņās ar turnīra pastarīšiem un palika tikai 11. vietā.
Latvijas PSR 7. šaha čempionātā sievietēm 1953. gadā piedalījās 14 šahistes no Rīgas, Daugavpils, Liepājas un Limbažiem. Uzvaru diezgan viegli izcīnīja Milda Lauberte, kura ieguva savu sesto Latvijas PSR čempiones titulu.
Ziemas karš

Kara priekšvēsture

No 1809. līdz 1917. gadam Somijas lielhercogiste atradās Krievijas impērijas sastāvā, bet Pirmā pasaules kara un tam sekojošās revolūcijas rezultātā tā 1917. gada decembrī pasludināja neatkarību. Padomju valdība šo stāvokli uzskatīja par pārejošu parādību pasaules sociālistiskās revolūcijas norisē. 1918. gadā Somijā sākās asiņains pilsoņu karš starp padomju Krievijas atbalstītajiem "sarkanajiem" un vācu atbalstītajiem "baltajiem". Pēc kreiso sakāves un Tartu miera līguma noslēgšanas 1920. gadā liela daļa no tiem patvērās padomju Krievijā.
Gatavojoties karam, Somijas valdība Karēlijas zemes šaurumā divos posmos (no 1920. līdz 1924. gadam un no 1932. līdz 1939. gadam) izbūvēja Mannerheima aizsardzības līniju.
1939. gada septembrī pēc Staļina-Hitlera pakta noslēgšanas un ietekmes zonu sadalīšanas 1939. gada 23. augustā PSRS valdība piedāvāja Baltijas valstīm un Somijai noslēgt militārās sadarbības līgumus. Somijas valdība, atšķirībā no trim Baltijas valstu valdībām, atsacījās pieņemt līgumā paredzētos pazemojošos nosacījumus.
Pēc neizdevušos sarunu noslēguma PSRS valdība nolēma izvirzīt Somijai teritoriālas pretenzijas un nodibināt Somijas Demokrātisko Republiku (SDR) ar Oto Kūsinena marionešu valdību priekšgalā. Sākotnējais padomju plāns bija, līdzīgi kā Baltijas valstu gadījumā, okupēt visu Somijas teritoriju un pēc Somijas Demokrātiskās Republikas valdības lūguma iekļaut to PSRS sastāvā kopā ar Austrumkarēlijas teritorijām, izveidojot Somijas PSR, kas 1940. gada martā tika nosaukta par Karēļu-somu PSR.

Rezultāti

Kara rezultātā dzīvību zaudēja aptuveni 70 000 Somijas armijas kareivju un ārvalstu brīvprātīgo.
Padomju Savienība pēc kara savu zaudējumus novērtēja ar 48 000 kritušo un 159 000 ievainoto un saslimušo. Šobrīd Krievijas vēsturnieki aprēķinājuši ap 126 875 kritušo un bez vēsts pazudušo, kā arī 265 000 ievainoto un saslimušo (somu pētnieki lēš Sarkanās armijas zaudējumus līdz pat līdz 270 000 kritušo un 300 000 ievainoto un saslimušo).
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2010)

Top 40 sastādīšanas princips

European Hit Radio Top 40 tiek sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tiek apkopoti raidījumā "European Hit Radio Top 40". Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, par kurām ir balsots European Hit Radio mājas lapā — sadaļās Top 5 / Top 9 un Top 40, Padomdevēju aptaujā un ar e-pasta starpniecību. Neatkarīgi no tā, kādā veidā ir balsots par dziesmām, visas balsis, pēc noteikta algoritma, tiek summētas kopā, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skan katru piektdienu plkst. 17.00, ar atkārtojumu svētdienā plkst. 10.00.