google/wiki40b huggingface dataset:
Leo Kokle

Biogrāfija

Leo Kokle dzimis Bejas pagasta Kolberģī 1924. gada 3. martā. Divu gadu vecumā ievainojis muguru, krītot no otrā stāva. Glezniecību apguvis, mācoties Jāņa Tilberga glezniecības studijā (1942—1944), kur apguvis figurālo un portretu glezniecību un Latvijas Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļā (1944—1947), kuru nebeidzis veselības stāvokļa dēļ. Ārstējies Paula Stradiņa vadītajā slimnīcā, Paula Stradiņa izveidotajā Medicīnas vēstures muzejā strādājis par mākslinieku (1948—1952).
1952. gadā kļuvis par Mākslinieku savienības biedru, bijis tās valdes loceklis. Leo Kokle veidojis presei ar mākslu saistītus rakstus. 1950. gadu otrajā pusē, pateicoties makslinieka iniciatīvai, radās tradīcija veidot jauno mākslinieku izstādes. Mākslinieks bija arī zināms kā bohēmas piekritējs. 1954. gadā apprecējies, sieva Terēze Kokle. Miris 1964. gada 7. decembrī Rīgā, apbedīts Rīgas Meža kapos.

Mākslinieciskā darbība

Leo Kokle bijis aktīvs mākslas dzīves veidotājs un vērtētājs. Strādājis visos žanros, bet īpaši atzīmējami portreti un klusās dabas. Mākslinieks daudz strādājis pie grupas portretu kompozīcijām un "Līgo" tēmas 1950. gados. 1958. gadā nodevies ainavu glezniecībai. Mākslinieku saistījis vienkāršais, būtiskais un patiesais, lielākajai viņa radīto darbu daļai raksturīgs pastozs, biezs gleznojums, uzrādot uzlēcienā temperamentīgu, ritmisku paņēmienu. Krāsu gamma darbos parasti ir noskaņota zaļganās, zilganās vai brūnganās pasāžās. Dažos darbos — ainavās un portretos ir kāpināts ekspresionisms un dramatisms, atbrīvojot formas akadēmismu līdz krāszieda hegemonijai. Leo Kokle bija viens no pirmajiem māksliniekiem, kurš pēckara laikā meklēja jaunu attieksmi pret attēlojamo personu portretā, cenšoties izteikt viņa profesijas būtību.

Izstādes

Mākslinieks izstādēs piedalījies no 1943. gada.

Personālizstādes

Leo Kokles personālizstādes un piemiņas izstādes tikušas sarīkotas Rīgā (1964, 1974, 1991, 1994, 2009, 2010), Bauskā, Jelgavā, Alūksnē (1980, 2004), Liepājā, Jūrmalā, Kuldīgā (1984).

Mākslinieka darbi

Makslinieka darbi glabājas Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzejā, Ojāra Vācieša muzejā, Alūksnes muzejā un privātās kolekcijās.

Mākslinieka piemiņai

2010. gadā Latvijas Nacionālajā teātrī tika iestudēta Ingas Ābeles izrāde "Leo. Pēdējā bohēma".
Vera Daškeviča

Biogrāfija

Izglītību ieguvusi Preiļu Augstākajā tautskolā un bēgļu palīdzības biedrības skolotāju sagatavošanas kursos. Pēc tam tur arī strādājusi. Vēl strādājusi par skolotāju.
Kad Latvijā 1919. gadā nodibinājās padomju vara, Daškevica bijusi Viļānu apriņķa skolu inspektore. Kopā ar lieliniekiem 1920. gadā devusies uz Krieviju, kur strādājusi par skolotāju gan latviešu, gan krievu skolās.
Vairāku latgaliešu valodas mācību grāmatu autore. Veikusi nozīmīgu darbu latgaliešu valodas popularizēšanā, veidojusi latgaliešu valodas mācīšanas metodiku latgaliešu skolām.
1937. gadā izsūtīta uz Turkmēniju, strādājusi par skolotāju Zolotanas vidusskolā. 20. gadsimta 30. gadu beigās notiesāta uz 20 gadiem, pilnībā izcietusi sodu Gulagā. Pēc soda izciešanas dzīvojusi Aleksinā.
Jānis Plaudis

Biogrāfija

J. Plaudis guvis ievērību kā tā saucamās "Trauksmes" grupas dalībnieks. Šis grupējums 20. gs. 20. gadu beigās un 30. gadu sākumā pulcējās ap žurnālu "Jauno Trauksme", tā dalībnieki publicējās arī žurnālos "Domas" un "Signāls". Pie tās pieskaitāmi arī Aleksandrs Čaks, Pēteris Ķikuts, Jānis Grots, Austra Skujiņa un citi tālaika jaunie autori.
J. Plaudis šajā laikā publicējis dzejoļu krājumus "Fatamorgana" (1928) un "Panama galvā" (1930). 30. gados viņš pievēršas galvenokārt prozai, top romāni "Ložmetēju rota", "Ģimnāzisti", biogrāfiskais romāns par dzejnieku Jāni Ziemeļnieku "Ziemeļnieks". 1939. gadā izdots dzejoļu krājums "Putnu ceļš".
40. gadu pirmajā pusē J. Plaudis sarakstījis romānu "Sila runcis", kurš grāmatā izdots tikai 1989. gadā.
Padomju laikā sarakstītie dzejoļi apkopoti krājumā "Laika lielums" (1948).
J. Plauža dēls ir dzejnieks Egils Plaudis (1931 - 1987).
Padomju laikā Ikšķilē mājā, kur dzejnieka ģimene pavadīja vasaras, no 1973. līdz 1980. gadam darbojās Jāņa Plauža sabiedriskais muzejs. 1964. gadā sāka iznākt viņa kopotie raksti.
Akantodveidīgās

Morfoloģija

Muguras peldspura tikai viena. Starpdzelkšņu uz vēdera nav, vai arī ir tikai viens pāris. Endokrānijs ir no skrimšļa vai arī pārkaulojas. Zobu parasti nav. Plecu joslu veido lāpstiņa un reizēm korakoīds; uz tās nav ādas kaulu. Peldspuru dzelkšņi ar garenisku rievu pie priekšējās malas, iestiprināti ādā vai arī iegremdēti muskulatūrā. Karbona un perma formām ir Acanthodes tipa zvīņas (ar gludu vainaga virsmu).
Aija Žileviča

Dzīves gājums

Dzimusi 1940. gada 14. maijā Rīgā ārsta Valentīna Būmeistera un viņa sievas Valdas, dzimušas Aberbergas, ģimenē. Studēja Rīgas Medicīnas institūta (RMI) Vispārējās Ārstniecības fakultātē (1958-1964). 
Turpināja studijas aspirantūrā Latvijas ZA A. Kirhenšteina Mikrobioloģijas institūtā (1964-1967), 1968. gadā Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūtā aizstāvēja medicīnas zinātņu kandidāta disertāciju.
Strādāja par zinātnisko līdzstrādnieci A. Kirhenšteina mikrobioloģijas institūtā (1967-1974), 1974. gadā ievēlēta par Rīgas Medicīnas institūta (RMI) docenti, bija RMI Mikrobioloģijas katedras vadītāja (1975-1996). 1980. gadā Aija Žileviča Maskavas Virusoloģijas institūtā aizstāvēja medicīnas zinātņu doktores disertāciju, ievēlēta par RMI profesori (1982), bija Latvijas Medicīnas akadēmijas (AML) mācību prorektore (1993-1994). Latvijas Zinātnes Padomes medicīnas ekspertu padomes priekšsēdētāja (1992-1999) un Apvienotās ekspertu padomes priekšsēdētāja (1994-1997).
Pēc konflikta ar AML vadību 1995. gadā sāka līdztekus strādāt Traumatoloģijas un Ortopēdijas slimnīcā par mikrobioloģijas laboratorijas vadītāju, vēlāk pārgāja darbā uz Latvijas Universitāti, kur 1998. gadā tika ievēlēta par atjaunotās Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes mikrobioloģijas profesori. LU Medicīnas, farmācijas un bioloģijas nozares promocijas padomes priekšsēdētāja (2009).
Ivars Berns

Biogrāfija

Trīs reizes (1986, 1989, 1990) bijis Norvēģijas atklātā šaha čempionāta uzvarētājs. Piecas reizes (1994, 1997, 1998, 2000, 2003) kopā ar dzimto Bergenas šaha kluba komandu uzvarējis Norvēģijas komandu šaha čempionātos. Trīs reizes (1988, 1992, 1994) pārstāvējis Norvēģijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, bet vienu reizi (1989) arī Eiropas komandu šaha čempionātā. Ticis uzskatīts par vienu no lielmeistara (GM) titula iespējamajiem kandidātiem, taču 1990. gadu otrajā pusē mācību un ģimenes apstākļu dēļ pārstājis regulāri piedalīties klātienes šaha turnīros.
Korespondencšaha turnīros piedalās no 1986. gada. 1988. gadā uzvarējis Norvēģijas korespondencšaha čempionātā, bet lielāko panākumu guvis 2007. gadā, kad dalījis 1.-3. vietu 17. Pasaules čempionātā korespondencšahā, bet pēc labāka papildus koeficienta atzīts par sacensību uzvarētāju.
Malta (stacija)

Vēsture

No 1860. gada pieturas punkts uz dzelzceļa līnijas Pēterburga—Varšava, stacija atklāta 1901. gadā.
Guntars Grīnblats

Biogrāfija

Dzimis 1924. gada 17. aprīlī Raunā. 1944. gadā absolvējis Priekuļu Lauksaimniecības vidusskolu. 1949. gadā beidzis Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Lauksaimniecības fakultāti agronoma specialitātē. 1992. gadā kļuvis par habilitēto lauksaimniecības zinātņu doktoru.
1995. gadā ievēlēts 6. Saeimā no apvienības "Tēvzemei un Brīvībai" saraksta Vidzemes apgabalā. Strādājis parlamentā līdz tā pilnvaru beigām 1998. gadā.
Miris 2013. gada 12. maija rītā.
Acone

Vēsture

Ciemats veidojies kā Rīgas TEC-2 darbinieku izmitināšanas vieta kopā ar pašu spēkstaciju 1970. gadu nogalē. Ap šo pašu laiku veidoti mazdārziņi ciemata rietumdaļā. Pēc PSRS sabrukuma ciemata iedzīvotāji vairs nestrādā tikai pašā TEC-2. Padomju laikos māju pudurim, kurā dzīvokļi bija tuvīnās spēkstacijas strādniekiem, nosaukums bija TEC-2 ciemats. Tā tas bija apzīmēts arī Rīgas un tuvākās apkārtnes ģeogrāfiskajās kartēs. Nosaukums "Acone" ciematam ieviesies tikai pēc neatkarības atjaunošanas. Apvidū atrodas 2008.gadā slēgtās dzelzceļa līnijas Rīga-Ērgļi stacija Acone.

Ģeogrāfija

Ciemats atrodas ļoti līdzenā vietā. To pamatā ieskauj meži, dienvidu pusē arī pļavas. Zemes virskārta samērā smilšaina, dienvidaustrumu daļā, netālu no pagrieziena uz Acones dārzu, arī baltu smilšu sega, nelielas kāpas, galvenokārt apaugušas ar priedēm, atsevišķi atsegumi, kas radušies, veidojot elektrolīniju Salaspils virzienā. Arī starp daudzstāvu māju apbūvi un Granīta ielu iespējams redzēt sauso, smilšaino zemes virskārtu.

Administratīvais iedalījums

Viss ciemats ietilpst Salaspils novadā. Ciemata ziemeļu un rietumu robeža vienlaikus ir Salaspils novada un Stopiņu novada robeža.

Apbūve

Ciemats sastāv tikai no 70.gadu beigās tapušas sarkanu ķieģeļu apbūves. Tajā ir 4 specprojekta deviņstāvu ēkas, kuru stāvi izvietoti ap kāpņu telpu divos līmeņos, pie tam, lifts apkalpo tikai katru otro līmeni, tādējādi vienas ēkas daļas līmeņiem nav iespējams piekļūt ar to. Ēkas no citām PSRS laikā celtajām deviņstāvu ēkām arī atšķiras ar kārtīgu evakuācijas kāpņu esamību - tās izvietotas ārpus ēkas. Šāda tipa ēkas sastopamas arī Ogrē, Olainē, Čiekurkalnā pāris eksemplāros. Viena ēka būvēta no sarkaniem ķieģeļiem un baltiem paneļiem. Tā ir piecstāvu ēka, kas būvēta kā kopmītņu tipa ēka TEC-2 strādniekiem. Pie ēkas ar 4. numuru atrodas vienstāva piebūve - pārtikas veikals. Ciemata rietumdaļā izveidojusies mazdārziņu apbūve ar raksturīgiem padomju laika dārza ēku projektiem. Ciemata austrumos atrodas pāris nelieli rūpnieciski uzņēmumi, kā arī atsevišķas privātmājas. Ievērojamākā būve ciematā, kuras kopējā teritorija pārsniedz paša ciemata pārējās apbūves aizņemto teritoriju, ir TEC-2.

Infrastruktūra

Ciemata dienvidu robeža ir autoceļš V35, saukts arī par Granīta ielu, kas savieno Šķirotavu ar Sauriešiem. Ciemata dienvidaustrumu daļā no šī ceļa atdalās beznosaukuma ceļš, kas savieno Aconi ar Salaspili. Ciema un arī novada ziemeļu robežu iezīmē kādreizējā dzelzceļa līnija Rīga Preču—Ērgļi. Ciemata pašos austrumos atrodas stacija Acone, taču tā atrodas pārāk tālu no paša ciemata centra, spēkstacija traucē iedzīvotāju nokļūšanu stacijā, kā arī pasažieru vilcieni šajā maršrutā vairs nekursē.
Austrālijas Grand Prix

Vēsture

Sākotnējā Adelaidas trase tika uzskatīta par vienu no labākajām ielu trasēm pasaulē. Desmit gadus pēc pirmās sacīkstes tika izlemts Austrālijas Grand Prix mājvietu pārcelt uz Albertparku Melburnā. Pirmās sacīkstes Albertparkā reklāmas sauklis bija "Melburna — cik lieliska vieta sacīkstēm". Visvairāk cilvēku uz kādu sacīksti Melburnā atnāca 1996. gadā: vairāk nekā 400 000. Pēdējos gados nāk aizvien mazāk un mazāk cilvēku, piemēram, 2008. gadā to apmeklēja tikai apmēram 303 000 cilvēku. Sacīkstes Adelaidā katru gadu bija pēdējās sezonā, savukārt Albertparks tradicionāli iezīmē sezonas sākumu ar dažiem izņēmumiem — 2006. gadā sakarā ar Nāciju Sadraudzības spēlēm, kuras norisinājās Melburnā marta vidū, sacīkste tika pārcelta par mēnesi vēlāk un bija trešā kalendārā, savukārt 2010. gadā Albertparkā norisinājās sezonas otrā sacīkste.
Röyksopp

Vēsture

Torbjorns Bruntlands un Sveins Berge bija skolasbiedri savā dzimtajā pilsētā Tromse un jau 1990. gadu sākumā eksperimentēja ar elektroniskiem mūzikas instrumentiem, tomēr grupa tika izveidota vairākus gadus vēlāk, kad viņi atkal satikās Bergenā. Tajos gados pilsēta bija nozīmīgs elektroniskās mūzikas centrs Skandināvijā.
Vārds Röyksopp ir stilizēta versija norvēģu valodas vārdam Røyksopp, kas nozīmē pūpēdis.
2001. gada 8. oktobrī tika izdots dueta debijas albuma "Melody A.M.", kurā bija tādi singli, kā "Eple" un "Poor Leno". Šis albums guva komerciālus panākumus gan dzimtenē, gan tālu aiz tās robežām, kā arī ieguva vairākas prestižas mūzikas balvas. Röyksopp pirmo singlu izdeva vietējais neatkarīgais leibls Tellé, bet albumu izdeva izdevējkompānija Wall of Sound. Singls "Eple" arī uz šo brīdi ir viens no atpazīstamākajiem grupas singliem, līdzās "Poor Leno", "Remind Me" un "Sparks". Eple (IPA: ['ɛplə]) norvēģu valodā nozīmē ābols.
2005. gadā sekoja albums "The Understanding", par kuras spilgtākajiem singliem kļuva "Only This Moment" un "What Else Is There", kuram pa virsu 80. gadu manierē balsi iedziedāja Karina Dreijere Andersona (zviedru: Karin Dreijer Andersson) no grupas "The Knife".
2009. gada 23. martā grupa izdeva savu trešo studijas albumu "Junior", kuram 2010. gada rudenī sekoja turpinājums ceturtajā studijas albumā "Senior".
Riebiņu muiža

Riebiņu muiža, arī Rībenes muiža, agrāk Ribenišku muiža (poļu: Rybiniszki), bija muiža, kuras vēlīnā klasicisma stilā būvētā kungu māja atrodas Riebiņu ciemā, 8 km no Preiļiem un 213 km no Rīgas.

Vēsture

16. gadsimta pirmajā pusē Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs apkārtējās zemes izlēņoja bruņniekam Gerhardam Rēbinderam, no viņa pārveidotā uzvārda muiža vēlāk ieguvusi savu nosaukumu.
Poļu-zviedru karu sākumā 1600. gadā Polijas–Lietuvas kopvalsts valdnieks Zigismunds III muižu atsavināja Gerharda Rēbindera mazdēlam un nodeva to Ernestam Korfam, kas uzcēlis muižas ēkas tagadējā vietā. 
1716. gadā Gedeons Korfs atteicās no Riebiņu muižas par labu Gothardam Ernestam fon Berkam un viņa sievai Marijai (dz. Korfai), bet Berka dēls 1758. gadā muižu pārdeva Inflantijas seimika rakstvedim Mihaelam Veisenhofam.
Veisenhofu valdīšanas laikā 19. gadsimta pirmajā pusē Riebiņu muižas pils pārbūvēta vēlīnā klasicisma stilā, vēlāk piebūvēja vienāda lieluma sānu būves un divus neobarokālus torņus abos ēkas galos. M. Veisenhofa dēla Tadeja vienīgā meita Konstance apprecējās ar Krievijas impērijas armijas ģenerāli Jēkabu de Perēnu (J. de Perrin, Яков Яковлевич Перрен, 1785—1853). 19. gadsimtā tika uzsākta ainavu parka un dendrārija izveide.
1874. gadā muižu nopirka lietuviešu izcelsmes inženieris ģenerālmajors Staņislavs Kerbedzis (1810—1899), kas bija vadījis dzelzceļa līnijas Pēterburga—Varšava būvniecību. Viņa meita Jevgēnija Kerbedža 19. gadsimta beigās lika muižas pili kapitāli izremontēt un vasarās muižā izmitināja poļu gleznotājus Staņislavu Maslovski, Marianu Tšebiņski (Trzebiński), Konrādu Kržižanovski un tēlnieci Jūliju Stabrovsku.
Šeit tapuši Konrāda Kržižanovska (1872–1922) darbi “Biljarda zāle Riebiņos” (1904), “Klavieres“ (1905), “Ziemas studija ar audzēkņiem” (1907). 
1920. gada zemes reformas laikā Riebiņu muižu sadalīja 66 vienībās 573 ha kopplatībā, bijušajā muižas pilī iekārtoja Silajāņu pagasta Riebiņu II pakāpes pamatskolu. Skolā līdz Otrajam pasaules karam darbojās trīs plūsmas: latviešu, krievu un ebreju. Pēc tam, kad 1975. gadā pamatskolu likvidēja, vietējais kolhozs ēkas izmantoja kā noliktavu.

Pils laukums un parks

Pils laukuma abās pusēs viena otrai pretī atradās vienstāva celtnes, bet laukuma vidū – baseins ar strūklaku. Ap pili tika izveidots skaists ainavu parks. Riebiņu pilī atradās pils kapela un bibliotēka, ka arī gleznu un skulptūru galerija.
Traheja

Traheja (latīņu: trachea) jeb elpvads ir elpošanas sistēmas cauruļveida orgāns, kura galvenā funkcija ir nogādāt gaisu no balsenes līdz plaušām, kur sadalās divos galvenajos bronhos. Traheju veido skrimšļaudi. Aiz trahejas atrodas barības vads. Cilvēkam trahejas garums ir no 10 līdz 12 cm, diametrā — no 2 līdz 2,5 cm.
Aleksejs Simakovs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Simakovs uzsāka 1997.—98. gada sezonā, debitējot Krievijas Superlīgas kluba Jekaterinburgas "Dynamo-Energia" sastāvā. Kluba rindās hokejists aizvadīja četras sezonas, taču tad pievienojās Ņižņekamskas "Neftekhimik" rindām, kluba sastāvā spēlējot trīs gadus.
2004.—05. gada sezonas gaitā Simakovs nonāca Kazaņas "Ak Bars" sastāvā, taču 2005.—06. gada sezonu atkal aizvadīja Ņižņekamskā. No 2006. līdz 2008. gadam Simakovs divas sezonas aizvadīja Maskavas CSKA sastāvā, taču 2008.—09. gada sezonā spēlēja uzreiz trīs klubos - Sanktpēterburgas SKA, Magņitogorskas "Metallurg" un CSKA.
2009.—10. gada KHL sezonu hokejists aizvadīja Jekaterinburgas "Avtomobilist" rindās, taču 2010. gada vasarā pēc ilgāka pārtraukuma atgriezās Ņižņekamskas "Neftekhimik" sastāvā. 2011.—12. gada sezonas otrajā pusē hokejists tika aizmainīts uz Hantimansijskas "Jugra" vienību.
Latviešu kultūras un izglītības biedrība "Prometejs"

Likvidēšana

Biedrība likvidēta tā sauktās "Latviešu operācijas" ietvaros 1937.—1938. gadā. Ar padomju valdības 1937. gada 16. jūlija lēmumu biedrību “Prometejs” slēdza un apķīlāja visus tā īpašumus. Šajā gadā iznīcināja arī visas latviešu nacionālās kultūras un izglītības iestādes — skolas, bibliotēkas, klubus, mākslinieku un rakstnieku organizācijas, "Latviešu strēlnieku vēstures komisiju", Valsts latviešu teātri "Skatuve" un pārējos teātrus, grāmatu apgādus, žurnālu "Celtne" un visus laikrakstus.
Visiem apcietinātajiem inkriminēja piederību latviešu nacionālistiskajai (arī — fašistiskajai, kontrrevolucionārai, militāri kaujinieciskai, spiegošanas, diversantu vai teroristiskai) organizācijai, spiegošanu un izlūkdarbību Latvijas (vai Vācijas, Francijas, Japānas) Izlūkdienestu uzdevumā, kas vērsta pret pastāvošo iekārtu.
Augustīniešu ordenis

Vēsture

1256. gadā pāvests Aleksandrs IV, apvienojot vienā kongregācijā vairākas vientuļnieku kopienas (t.sk. sv. Augustīna izveidoto Tagastes kopienu), izveidojot centralizētu vadību ar ģenerālprioru priekšgalā un 4 provinciāliem (Itālijas, Spānijas, 2 Francijas). Ordenim tika piešķirta virkne privilēģiju, t.sl. juridiskā imunitāte, kā arī ieviesta tradīcija, ka Vatikāna bibliotēku vada, kā arī paša pāvesta biktstēvi ir tieši no augustīniešu vidus.
Ordeņa uzplaukums vērojams XIV gs., kad tas apvienoja aptuveni 2000 vīriešu un 300 sieviešu klosteru. Vājā centralizācija veicināja arī turpmāku mazo kongregāciju atdalīšanos un šķelšanos. Reformācijas laikā ievērojams skaits augustīniešu pievērsās protestantismam.
1580. gadā Ordeņa regulu paplašināja, un turpmāk ģenerālpriors dzīvoja Romā, tam palīdzēja t.s. definatoru (padomnieku) kolēģija, ik pa 6 gadiem kopā sanāca lielkapituls (ar tiesībām atcelt no amata ģenerālprioru un tā vietā ievēlēt citu).
Mūsdienās Ordenī ir aptuveni 4000 locekļu.

Augustīniešu darbība Latvijas teritorijā

Pirmais zināmais augustīnietis, kurš ieradās mūsdienu Latvijas teritorijā kopā ar Lībekas tirgotājiem pēc 1163. gada, un dažus gadus pirms 1184. gada no Polockas kņaza Voldemara dabūja atļauju sprediķot Daugavas piekrastes lībiešiem (līviem), bija priesteris Meinhards, kanoniķis Zēgebergas augustīniešu kora kungu klosterī Holšteinā (Canonicus regularis ordini beati Augustini). 1185.—1186. gadā viņa vadībā uzcēla Sv. Marijas baznīcu Ikšķilē (vecākā baznīca Livonijā) un nodibināja augustīniešu klosteri.
Useins Bolts

Karjera

Starptautisko karjeru sācis 2002. gadā, kad 17 gadu vecumā izcīnīja divas sudraba medaļas Pasaules junioru čempionātā Kingstonā. 2003. gadā Šerbrūkā viņš kļuva par pasaules jauniešu čempionu 200 m distancē, uzvarēdams ar rezultātu 20,40 sekundes. 2004. gadā savu personisko rekordu šai distancē viņš uzlaboja jau līdz 19,93 s, labodams pasaules rekordu junioriem. 2007. gada Jamaikas čempionātā U. Boltam izdevās labot 36 gadus veco nacionālo rekordu, sasniedzot 19,75 sekundes un šai pat gadā sākās U. Bolta spožo panākumu sērija lielākajās starptautiskajās sacīkstēs: Pasaules čempionātā Osakā 200 m distancē viņš piekāpās vien Taisonam Gejam, iegūstot sudraba medaļu. Nākamajos gados sekoja Olimpiskās spēles Pekinā un Pasaules čempionāts Berlīnē, kur visas īsā sprinta zelta medaļas nonāca Jamaikas sprintera īpašumā, pie tam ar pasaules rekordu labojumiem. 2008. gada Pekinas Olimpiskajās spēlēs viņš kļuva par trīskārtēju Olimpisko spēļu čempionu, ar jauniem pasaules rekordiem uzvarot gan 100 m, gan 200 m sprintā, kā arī Jamaikas izlases sastāvā uzvarot 4x100 m stafetē. Medaļa stafetē gan tika zaudēta pēc vairākiem gadiem, kad komandas biedra Nestas Kārtera analīzēs tika konstatēts dopings.
2009. gada Pasaules čempionātā Berlīnē U. Bolts pārspēja sev piederošos pasaules rekordus 100 un 200 metru sprintā, abus uzlabojot par 11 sekundes simtdaļām, attiecīgi pašreizējie pasaules rekordi šajās distancēs ir 9,58 un 19,19 sekundes. Šajā čempionātā viņš izcīnīja trīs zelta medaļas, taču nākamajā Pasaules čempionātā 2011. gadā Tegu nācās samierināties ar divām, jo 100 m skrējiena finālā U. Bolts tika diskvalificēts par pāragru startu (par čempionu kļuva viņa tautietis Johans Bleiks). Vienā no distancēm (šoreiz tā bija 4x100 m stafete) atkal tika labots pasaules rekords (37,04 s).
2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs U. Bolts guva uzvaru abās īsākajās sprinta distancēs (abās otrajā vietā palika J. Bleiks). Tāpat Jamaikas komandas sastāvā kopā ar J. Bleiku, Maiklu Freiteru, Nesta Kārteru kļuva par olimpisko čempionu 4x100 m stafetē, kur komanda atkal laboja pasaules rekordu, pie tam uzlabojot to par 0,2 s uz 36,84 s. Arī 2013. gada Pasaules čempionātā Maskavā viņš izcīnīja zeltu visās trīs disciplīnās, kurās startēja. Pēc Pasaules čempionāta viņa kontā bija astoņas zelta un divas sudraba medaļas, tādējādi viņš ir medaļām bagātākais sportists Pasaules čempionāta vēsturē (Karls Lūiss ir izcīnījis astoņas zelta, vienu sudraba un vienu bronzas medaļu). Pēc diviem gadiem Pekinā, izcīnot trīs zelta medaļas, kļuva par visu laiku veiksmīgāko vieglatlētu Pasaules čempionāta vēsturē.
Timo Silds

Sasniegumi

Pasaules junioru čempionātos izcīnījis divas medaļas: zeltu 2006. gadā stafetē, kad čempionāts notika Lietuvā, un sudrabu garajā distancē 2008. gadā. Pasaules čempionātos pieaugušajiem līdz šim augstāko vietu ieguvis dzimtenē 2017. gadā Igaunijā (4. vieta stafetē), savukārt individuāli augstākais sasniegums ir 8. vieta vidējā distancē Siguldā 2018. gadā. Eiropas čempionātā augstākā vieta ir 8. vieta 2014. gadā Portugālē. Augstāko vietu Pasaules kausa kopvērtējumā (20.) izcīnījis 2014. gada sezonā. Pašlaik (2018) ieņem 14. vietu pasaules rangā vidējā/garajā distancē. 2008. gadā T. Silds uzvarēja lielākajās daudzdienu sacensībās O-Ringen starp sportistiem līdz 20 gadu vecumam.
Lielākajās sacensībās T. Silds pārstāv Somijas klubu Delta, bet sacensībās, kas notiek Latvijā, — vietējo klubu OK Alūksne (līdz ar to visās Latvijas sacensībās T. Silds piedalās kā pilntiesīgs dalībnieks). Daudzreiz uzvarējis nozīmīgās sacensībās Latvijā, tostarp 2012. gada Baltijas čempionātā, kas notika Siguldā, un Latvijas čempionāta vidējā distancē Daugavpils apkārtnē. 2011. gada Latvijas čempionātā viņš uzvarēja gan vidējā, gan garajā distancē.

Privātā dzīve

T. Silda tēvs Sikstens Silds savulaik bija viens no spēcīgākajiem orientieristiem pasaulē, pirmais PSRS sportists, kurš bija Pasaules čempionāta medaļnieks. Viņa māte Sarmīte ir latviete. Arī Timo jaunākais brālis Lauri Silds ir orientierists, kurš arī bieži startē sacensībās Latvijā, pārstāvot OK Alūksne. T. Silds studē vēsturi Tartu universitātē.
Vilhelms Kumelāns

Biogrāfija

Dzimis 1898. gada 1. decembrī Daugavpils apriņķa Kapiņu pagastā zemnieka Jāņa Kumelāna ģimenē, bērnību pavadīja Pēterburgas guberņas (tagad Pleskavas apgabala) Krukšinas sādžā. No 1918. gadā dienēja Sarkanajā armijā, piedalījās kaujās Urālos un 24. strēlnieku divīzijas sastāvā Poļu—padomju karā (1920). Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām bija artilērijas pulka komandieris. Studēja Maskavas F. Dzeržinska Artilērijas akadēmijā (1930-1934), 1932. gadā iestājās boļševiku partijā. 
No 1937. gada janvāra līdz novembrim kā "pulkvedis Kolmans" bija Spānijas pilsoņu kara Dienvidu frontes 9. korpusa militārais padomnieks, pēc atgriešanās PSRS apbalvots ar Ļeņina ordeni.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gadā tika iecelts par Maskavas Kara apgabala artilērijas pārvaldes priekšnieka vietnieku (1939-1941) ģenerālmajora pakāpē (1940), tad par Tālo Austrumu frontes 15. armijas artilērijas priekšnieku (1941-1943). 
Vēlāk bija 2. Ukrainas frontes artilērijas priekšnieks (1944), piedalījās Ungārijas, Austrijas un Čehijas ieņemšanā, tad kaujās ar Japānas karaspēku Tālajos Austrumos (1945).
F. Dzeržinska Artilērijas akadēmijas priekšnieka vietnieks (1946-1947), Tālo Austrumu kara apgabala artilērijas pavēlnieka štāba priekšnieks (1946-1949).
Miris 1952. gada 22. jūlijā Maskavā.