google/wiki40b huggingface dataset:
Sāvienas pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Liģenes un Sāvienas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Madonas rajonā. Mūsdienās Sāvienas pagasta teritorijas lielākā daļa iekļauta Madonas novada Ļaudonas pagastā un nelielas teritorijas Kalsnavas pagastā un Krustpils novada Variešu pagastā.
Datubāzes atslēga

Primārās atslēgas

Primārai atslēgai ir jābūt unikālai priekš katra konkrētā ieraksta. Pēc tās ir iespējams identificēt katru konkrēto ierakstu, veikt ierakstu meklēšanu un citas darbības. Parasti par primāro atslēgu tiek izmantots kāds unikāls identifikators, piemēram, pasūtījuma numurs, personas kods, automašīnas reģistrācijas numurs un citi. Ja šādu unikālu datu nav, tad datubāzu pārvaldības sistēmā ir iespējams pašam izveidot jaunu kolonnu ar unikālu identifikatoru katram konkrētajam ierakstam.

Ārējās atslēgas

Ārējās atslēgas tiek izmantotas lai veidotu savstarpējās saiknes starp tabulām datu bāzēs. Tās dod iespēju veidot saiknes un apvienot tabulas, taču bez jaunu tabulu izveides, tādējādi ietaupot vietu uz datora cietā diska. Ārējām atslēgām nav jābūt unikālām, var pastāvēt vairākas ārējās atslēgas ar vienādiem nosaukumiem.

Piemērs

Pieņemsim ka pastāv divas tabulas ar nosaukumiem "student" un "adress". Tabula "student" ir ar laukiem "studentID", "name", "birthdate". Tabula "adress" ir ar laukiem "studentID", "name", "street". "studentID" - identifikācijas kods ir unikāls, savukārt "name" - vārds var atkārtoties. Tātad, ja gribētu izveidot saikni starp šīm abām tabulām, lauks "studentID" būtu jānorāda kā primārā atslēga, savukārt lauks "name" kā ārējā atslēga.
Objektu datubāze

Objektu datubāze (objektu-orientētās datubāzes vadību sistēma) ir datubāzes vadību sistēma, kurā informācija ir attēlota objektu formā, kas tiek lietota vai pielietota objektu - orientētajā programmēšanā. Objektu datubāzes atšķiras no relāciju datubāzēm un pieder pie plašās datubāzu pārvaldības sistēmas.
Objektu datubāzes ir pazīstamas jau kopš 20. gadsimta 80. un 90. gadiem. Šīs datubāzes var būt lēnākas komerciālo datu darījumos. Objektu datubāzes pārsvarā izmanto objektu orientētās jomās.
Vēja egle

"Vēja egle" ir vides objekts, kura autore ir māksliniece Daina Skadmane, Latvijas Mākslas akadēmijas studente. "Vēja egle" tika izvietota vides objektu festivāla "Ziemassvētku egļu ceļš". 2013. gadā "Vēja egle" tika izvietota Rīgā, Kronvalda parkā pretī Kongresu namam, bet 2014. gadā "Vēja egle" tika izvietota Krišjāņa Valdemāra ielā pie Latvijas Mākslas akadēmijas. Šis bija mākslinieces pēdējais darbs.

Dizaina motīvs

2013. gada decembrī dizaina motīvs "Vēja egle" tika iekļauts Latvijas Valsts prezidenta 2013. gada Ziemassvētku apsveikuma dizaina pamatā.
2014. gada novembrī Latvijas Pasts izdeva speciālo aploksni, kura veltīta Zolitūdes traģēdijas upuru piemiņai un kuras dizainā izmantots bojāgājušās Dainas Skadmanes veidotā "Vēja egle" dizaina motīvs.

Festivāls "Ziemassvētku egļu ceļš"

Rīgā katru gadu norisinās festivāls "Ziemassvētku egļu ceļš", kur ir apskatāmi vides objekti. Festivālā ir profesionālu mākslinieku un Latvijas Mākslas akadēmijas studentu veidotas Ziemassvētku egles dažādos risinājumos. Viena no Ziemassvētku eglēm ir Dainas Skadmanes "Vēja egle".
Edvards Ridzs-Smiglijs

Biogrāfija

Dzimis kā Edvards Ridzs 1886. gadā Austroungārijas pilsētā Berežanos (mūsdienu Ukrainā, Ternopiļas apgabalā) Austroungārijas armijas apakšvirsnieka ģimenē. 13 gadu vecumā kļuva par bāreni. Studēja Krakovā mākslas vēsturi un filozofiju, bet Vīnē un Minhenē — glezniecību. 1910. un 1911. gadā Vīnē mācījās rezerves virsnieku kursos, pēc to beigšanas viņam tika piedāvāts dienēt armijā, tomēr Ridzs atteicās, bet iestājās poļu paramilitārajā organizācijā Związek Strzelecki "Strzelec".
Sākoties Pirmajam pasaules karam, Ridzs 1914. gada jūlijā tika iesaukts Austroungārijas armijā un tā paša gada augustā iekļāvās poļu leģionu sastāvā. Karā cīnījās poļu 1. brigādes sastāvā, kuras komandieris bija Juzefs Pilsudskis. Cīnījās pret Krievijas armiju Vislas dienviddaļas reģionā. 1916. gadā ieguva pulkveža dienesta pakāpi. 1917. gadā, kad poļu leģioni atteicās zvērēt uzticību Austroungārijai vai Vācijai, tie tika izformēti, bet leģionu līderis Pilsudskis tika ieslodzīts Magdeburgas cietoksnī. Ridzam izdevās izvairīties no aresta, un viņš kļuva par slepenās poļu militārās organizācijas Polska Organizacja Wojskowa vadītāju. Šajā laikā viņš pieņēma kaujas pseidonīmu Smiglijs (Śmigły — Ātrais, Ašais), kas vēlāk kļuva par uzvārda daļu. 1918. gada oktobrī Ridzs-Smiglijs kļuva par Ļubļinā nodibinātās Polijas pagaidu valdības aizsardzības ministru. 1918. gada 11. novembrī pagaidu valdība nolika pilnvaras, bet par Polijas valsts pagaidu vadītāju kļuva no apcietinājuma atbrīvotais Pilsudskis.
Poļu-padomju kara laikā no 1919. gada februāra līdz 1921. gada martam Ridzs-Smiglijs vadīja vairākas veiksmīgas poļu armijas operācijas, piemēram, ieņemot Viļņu un Daugavpili. Tika sagatavots uzbrukums arī Rēzeknei, bet, politisku iemeslu dēļ, Latvijas valdība to nepieļāva. Vadīja Kijevas ieņemšanu. Kaujas par Varšavu laikā komandēja Centrālo fronti. Pēc Polijas neatkarības izcīnīšanas dienēja par armijas ģenerālinspektoru Viļņā un Varšavā.
1926. gada Maija apvērsuma laikā atbalstīja Pilsudski, bet vēlāk Sanācijas režīmu. 1935. gadā pēc Pilsudska nāves kļuva par valsts augstāko militāro komandieri. 1936. gada 10. novembrī Ridzam-Smiglijam tika piešķirta maršala dienesta pakāpe.
1939. gada 1. septembrī, sākoties Otrajam pasaules karam un Vācijas iebrukumam Polijā, Ridzs-Smiglijs tika iecelts Polijas armijas virspavēlnieku. Jau 7. septembrī viņš kopā ar valdību evakuējās no Varšavas uz Brestu. Kad 17. septembrī Polijā iebruka arī PSRS, Ridzs-Smiglijs deva pavēli armijai nepretoties PSRS, bet evakuēties uz Rumāniju. 18. septembrī arī pats Ridzs-Smiglijs ieradās Rumānijā un tika internēts. 27. oktobrī Rumānijā Ridzs-Smiglijs nodeva armijas virspavēlnieka funkcijas Vladislavam Sikorskim. 10. decembrī Ridzs-Smiglijs nelegāli caur Ungāriju un Slovākiju ieradās Varšavā, mēģinot darboties poļu pretošanās kustībā. Mira Varšavā 1941. gada 2. decembrī un tika apglabāts Povonzku kapsētā kā Ādams Zaviša (Adam Zawisza). Tikai 1994. gadā uz kapa tika uzstādīts kapakmens ar Ridza-Smiglija vārdu.
Pieviltie

Sižets

Izmācījies par skolotāju, Jānis Lazdāns atgriežas dzimtajā Latgales ciemā. Šeit viņš visur redz melnas sutanas: mūķenes sēž pie viņa slimās mātes, par mūķeni kļuvusi Lienīte, meitene, kuru viņš mīl, par mācītāju kļuvis bērnības draugs Antons. Starp Jāni un Antonu sākas cīņa par ietekmi uz slimīgu zēnu Andri.
Krievijas kultūras mantojuma reģistrs

Krievijas kultūras mantojuma reģistrs (krievu: Единый государственный реестр объектов культурного наследия) ir vēsturiski vai kulturāli nozīmīgu cilvēka veidotu nekustamo objektu saraksts. Sarakstā iekļauti dažādas ēkas, ievērojamu cilvēku memoriālie nami, pieminekļi, kapsētas, kapi, arheoloģiskie pieminekļi un kultūras ainavas. Sarakstu pārvalda Kultūras ministrijas pakļautībā esošā Rosohrankultura aģentūra.
Kopumā sarakstā iekļauti apmēram 100 000 objekti. Lielākais objektu daudzums (43%) atrodas Ziemeļrietumu federālajā apgabalā, 37% atrodas Centrālajā federālajā apgabalā.
Sējas melnsēklīte

Raksturojums

Augums vidējs, 20 — 30 cm. Stumbrs stāvs, rievains, kails. Lapas divkārt vai trīskārt dalītas lineārās plūksnās. Ziedi bāli zili vai balti, pa vienam. Zied no jūnija līdz augustam. Auglis — someņu kopauglis. Sēklas trīsšķautnainas ar daudzām šķērsrievām.

Izplatība

Suga izplatīta Āzijas dienvidrietumos un Vidusjūras apvidū.
Latvijā ir izplatīts reti (ievazāts augs).
Mazā degunradžvabole

Apraksts

Salīdzinoši neliela vabole, kuras garums ir no 9 līdz 16 mm. Tā ir melna, retāk brūngani melna, ar mirdzumu. Ķermenis pagarināts un stipri izliekts. Dzimumu dimorfisms izpaužas ar galvas "ragu" uzbūvi: tēviņam rags ir liels, bet mātītei neliels, novietots uz pieres vīles.

Ekoloģija

Šo vaboli var sastapt jauktos, platlapju un palieņu mežos. Dzīvo grupās sapuvušā vītolu (Salix), bērzu (Betula) vai liepu (Tilia) koksnē. Ziemu pavada imago vai kāpuru stadijā. Dzīves cikls ilgst divus gadus.
Mīnu meklētājs (kuģis)

Mīnu meklētājs ir karakuģis, kas paredzēts ienaidnieka izvietoto jūras mīnu meklēšanai un iznīcināšanai. Atšķirībā no mīnu traleriem, kas paredzēti noteiktu apgabalu attīrīšanai no vienkāršāku mīnu laukiem, mīnu meklētāji ir piemērotāki atsevišķu, daudz sarežģītākas konstrukcijas mīnu atklāšanai un neitralizēšanai.
Latvijas Jūras spēku bruņojumā šobrīd ir pieci mīnu meklētāji ("Alkmaar" klases mīnu meklētāji): M-04 "Imanta", M-05 "Viesturs", M-06 "Tālivaldis", M-07 "Visvaldis", M-08 "Rūsiņš".
2005. gada augustā tika noslēgts līgums starp Latvijas un Nīderlandes Aizsardzības ministrijām, kas paredzēja piecu "Alkmaar" klases mīnu meklētāju iegādi par 57 miljoniem eiro.
M-03 "Namejs" 2009. gada 8. aprīlī tika nodots Liepājas Jūrniecības koledžai.
Zelma Cēsniece-Freidenfelde

Biogrāfija

Zelma Cēsniece-Freidenfelde piedzima 1892. gada 17. februārī Zaļenieku pagastā. Ieguvusi augstāko izglītību medicīnā, strādājusi par ārsti.
1920. gadā ievēlēta Latvijas Satversmes sapulcē, pārstāvēja Bezpartijisko grupu. Amatā bija līdz 1922. gadam. Bezpartijisko grupas pārstāvji, to skaitā Cēsniece-Freidenfelde, izveidoja partiju «Bezpartejiskais nacionālais centrs». Partija vēlāk bija zināma ar nosaukumu «Nacionālais centrs». No 1921. līdz 1926. gadam Cēsniece-Freidenfelde darbojās partijas padomē. 1922. gadā kļuva par Latvju sieviešu nacionālās līgas pirmo vadītāju.
Mirusi 1929. gada 22. decembrī.
Iekļauta Minnas Šmites 1933. gadā Čikāgā izdotajā grāmatā 400 Outstanding Women of the World and Costumology of Their Time (latviešu: «400 izcilas pasaules sievietes un viņu laika kostimoloģija»).
Varakļānu ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairoga galvā uz melna fona attēlota ejoša zelta lapsa, kas simbolizē apkārtnes mežu bagātības. Vairoga apakšā ir zelta joslas ar melnām starpjoslām. Zelta joslas simbolizē pilsētai svarīgos ceļus no Krustpils, Madonas un Rēzeknes, kas krustojas Varakļānos.
Maurīcijas melnkoks

Nosaukums

Maurīcijā pazīstams arī ar franču nosaukumu bois d' ébène noir ("tumšais ebenkoks") vai bois d' ebene noir feuilles ("ziedlapu tumšais ebenkoks").

Apraksts

Mūžzaļš koks, tā augstums var pārsniegt 15—20 m. Melno stumbru klāj gaiši ķērpju plankumi. Lapas biezas, ovālu vai iegarenu formu ar tumši zaļu virspusi un gaišu apakšpusi. Smaržīgie krēmkrāsas ziedi nelieli, ziedlapas ar biezu vaskas virskārtu. Zaļie olveida augļi mīksti un aromātiski. Sēklas tumši brūnas un iegarenas.
Apputeksnē putni un bites. No augļiem pārtika Maurīcijas augļēdājsikspārņi, kas nereti to sēklas izplatīja ievērojamā attālumā. Tomēr dažkārt tie ēda arī ziedus, ar ko negatīvi ietekmēja melnkoku reproduktīvās iespējas. Iespējams, melnā ebenkoka augļus lietoja uzturā dodo un citi salā izmirušie dzīvnieki.
Maurīcijas melnkoka cietā koksne tumšāka salīdzinājumā ar lielāko melnkoku sugu daļu, kas to padara vēl vērtīgāku.

Izplatība un veģetācija

Dažviet viens no valdošajiem kokiem mūžzaļos zemieņu mežos un augstieņu lietus mežos salas dienvidrietumu un austrumu nogāzēs.

Apdraudējums

Pirms kolonizācijas 16. gadsimta sākumā Maurīciju klāja bieza veģetācija, taču selektīva melnkoku izciršana un mežu līšana zemkopības vajadzībām, ciematu un pilsētu veidošanai neatgriezeniski izmainīja Maurīcijas ainavu. Mūsdienās sākotnējie meži klāj mazāk nekā 2% no salas teritorijas un aptver ierobežotas kalnu nogāzes un dabas rezervātus. Atlikušos vietējos mežus apdraud invazīvie augi, kuri cīņā par ūdeni, gaismu un barības vielām izkonkurē Maurīcijas sugas.
Šopu salāti

Šopu salāti jeb Bulgārijas salāti (bulgāru, maķedoniešu un serbu: Шопска салата; bosniešu un horvātu: Šopska salata; rumāņu: Salata bulgărească; čehu: Šopský salát; albāņu: Salat Shope; ungāru: Sopszka saláta) ir tradicionāli Bulgārijas aukstie salāti, kas ir populāri Balkānos un Centrāleiropā. Tie tiek gatavoti no tomātiem, gurķiem, sīpoliem vai sīpollokiem, svaigiem vai ceptiem pipariem, tradicionāla balta sālītā aitas siera un pētersīļiem.
Dārzeņi parasti tiek sagriezti kubiciņos un apkaisīti ar sāli, tiek pievienota saulespuķu vai olīveļļa, reizēm arī etiķis. Etiķa pievienošana papildina tomātu skābeno garšu. Restorānos eļļa un etiķis tiek piedāvāti atsevišķi. Visbeidzot, dārzeņi tiek pārkaisīti ar biezu siera gabaliņu kārtu. Salāti bieži vien tiek patērēti kā uzkoda pie rakijas (vīnogu degvīna).
Šopu salāti nosaukumu ieguvuši no šopu apdzīvotā reģiona. Tie ir Bulgārijas sociālisma ēras produkts un vienīgā lietošanā saglabājusies recepte no piecām vai sešām receptēm, kas tika radītas 1950. gadu beigās ar mērķi atstāt iespaidu uz tūristiem, kas apmeklēja valsti. Balkanturist vadošie pavāri radīja Dobrudžas, Maķedonijas, Trāķijas un vairākus citus salātus ar līdzīgiem nosaukumiem, kurus saistīja ar atšķirīgiem etnogrāfiskajiem reģioniem. Izrādījās, ka no šiem salātiem izdzīvoja tikai šopu salāti savas unikālās garšu kombinācijas dēļ.
Šopu salāti uzvarēja 2014. gadā rīkotajā Eiropas Parlamenta konkursā "Eiropas garša".
Ernans Kortess

Biogrāfija

Dzimis 1485. gadā Kastīlijas karalistē, Medeljinā, nabadzīgu aristokrātu ģimenē. Viņa attāls radinieks bija Fransisko Pisarro — otrs ievērojamākais konkistadoru vadonis, kura vadībā tika iekarota Inku impērija Peru.
Pieaudzis, devās meklēt laimi Jaunajā pasaulē — sākumā uz Ispaņjolu (Hispaniola, tagad Haiti), pēc tam uz Kubu, kur ieguva enkomjendu (encomienda — burt. aizgādniecība: konkistadors apņemas sargāt pilsētas iedzīvotājus, tie viņu uztur un maksā nodevas) pār kādu mazpilsētu. Apprecējās ar indiānieti doņju Marinu (doña Marina), kura viņam dzemdēja dēlu. Taču jau pēc pāris gadiem, 1519. gadā viņš kļuva kapteini trešajā ekspedīcijā uz jauno kontinentu.
Ieguldījis visu savu īpašumu pasākumā (pie reizes sastrīdējies ar Kubas gubernatoru, kurš viņam aizliedza doties ekspedīcijā), Kortess ar sev pakļautajiem konkistadoriem veiksmīgi nonāca Meksikas līča krastā. Prasmīgi izmantojot cilšu sadrumstalotību, indiāņu pilsētvalstu savstarpējos strīdus un kopīgo naidu pret Acteku impēriju, noslēdza vairākus konkistadoriem ļoti izdevīgus sadarbības līgumus.
Paralēli uzsāktajam karam pret Acteku impēriju, Kortesa karaspēkam nācās izcīnīt grūtu uzvaru pār Kubas gubernatora atsūtīto karaspēka vienību, kurai bija pavēlēts notvert "dezertierus". Pēc uzvaras Kortess sūtīja Spānijas karalim un Svētās Romas impērijas imperatoram Kārlim V vēstuli ar lūgumu neuzskatīt viņu par dumpinieku, un nesodīt, jo viņš ir ieguvis kronim jaunas zemes.
Ienākot Acteku impērijas galvaspilsētā Tenočtitlānā, E. Kortesa konkistadorus uzņēma kā viesus, bet drīz sākās acteku konfrontācija ar spāņiem, kuri valdnieku Montesumu II padarīja par savu gūstekni. 1520. gada jūnijā, kad konkistadori piespieda Montesumu vērsties pie savas tautas ar aicinājumu pakļauties iekarotājiem, tie nomētāja valdnieku ar akmeņiem un pēc dažām dienām viņš mira no gūtajiem ievainojumiem. Pastāv arī vairākas citas Montesumas nāves versijas. Konkistadori bija spiesti atkāpties no acteku galvaspilsētas.
Tenočtitlānā E. Kortess atgriezās 1521. gadā ar lielu karaspēku un ieņēma pilsētu. Pēc Acteku impērijas sagraušanas un pakļaušanas E. Kortess 1521.—1524. gadā bija vienīgais Meksikas valdnieks. Vēlākajos gados pieauga opozīcija un E. Kortesam bija nepieciešams regulāri cīnīties ar saviem politiskajiem konkurentiem (arī kaujaslaukā), līdz 1527. gadā viņš bija spiests atkāpties no valdīšanas. 1528.—1529. gadā viņš apmeklēja Spāniju, kur vispirms tika tiesāts un attaisnots, bet pēc tam pieņemts vizītē pie karaļa Kārļa V, kas viņam piešķīra marķīza titulu. Pēc atgriešanās Jaunajā pasaulē E. Kortesam atkal nācās cīnīties ar konkurentiem un anarhiju, bet iepriekšējo varenību viņš vairs neatguva.
Atgriezies Spānijā 1541. gadā. Miris 1547. gada 2. decembrī, Kastilejā de la Kvestā (Castilleja de la Cuesta), pie Seviljas.
Laiks iet

Sižets

Vējš pie kādas loga rūts pielipina zīmīti ar vārdiem "Laiks iet". Šie vārdi iedvesmu vientuļu vīru iet uz pilsētu. Tomēr ir kāds, kurš viņam neļauj pamest istabu.
Sārmu metāli

Fizikālās īpašības

Sārmu metāliem ir zemas kušanas temperatūras, piemēram, litijs kūst 180 °C temperatūrā, bet cēzijs jau 28 °C. Šie elementi ir labi siltumvadītāji un elektrovadītāji. Tie ir arī mīksti, viegli griežami ar nazi. Arī to blīvums, salīdzinot ar citiem metāliem, ir mazs.

Ķīmiskās īpašības

Sarmu metāliem ir vismazākā elektronegativitāte, tāpēc tie reaģē ar dažādiem nemetāliem. Mazliet no pārējiem sārmu metāliem atšķiras litijs. Salīdzinot ar citiem sārmu metāliem, tas sliktāk reaģē ar ūdeni, skābekli un halogēniem, toties labāk reaģē ar slāpekli, oglekli un ūdeņradi.
Ilzenes pagasts

Upes

Dzirnavupīte, Iežupe, Melnupe, Pātraža.

Ezeri

Lielsloku ezers

Vēsture

1905. gada revolūcijas laikā notika kaujas pie Lielsloku mājām un pie Melnupes tilta. 
Pēc 1920. gada agrāras reformas Ilzenes muižu (Ilsen) sadalīja 82 vienībās 1840,54 ha platībā, no kurām 14 bija rentes mājas, bet Ādama muižu (Schwarzbeckshof) sadalīja 45 vienībās 699,13 ha platībā, no kurām 4 bija rentes mājas.
1935. gadā Valkas apriņķa Ilzenes pagasta platība bija 148,3 km² un tajā dzīvoja 2338 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Čonkas un Ilzenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Čonkas ciemu pievienoja Ilzenes ciemam. 1990. gadā ciems reorganizēts par pagastu. 2009. gadā pagasts kā administratīvā teritorija iekļauts Alūksnes novadā.

Apdzīvotās vietas

Čonkas, Ilzene, Jaunzemi, Paiķēni, Mežslokas, Ezerslokas.
Strutas

Strutas (latīņu: pus, grieķu: pyon) ir duļķaina, dzeltenzaļa masa, kas iekaisuma rezultātā pārsvarā uzkrājas ķermeņa audos vai dobumos. Tajās ir olbaltumvielas, daudz bojāgājušo leikocītu, audu sabrukšanas produktu un mikroorganismu. Strutās var vairoties dažādu sugu mikroorganismi, kuri var kļūt par cēloni dažādām slimībām.
Eduards Cālītis

Dzīvesgājums

Dzimis 1881. gada 20. aprīlī Rīgā. Bērnību pavadījis Lielezerē, mācījās skolā Pampāļos. Viņa pirmais stāsts publicēts 1904. gadā. Pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas bija spiests slapstīties Rīgā. 1906. gadā kopā ar citiem astoņiem literātiem žurnālā "Dzelme" publicēja deklarāciju "Mūsu mākslas motīvi". Bez viņa deklarāciju parakstīja arī Jānis Akurāters, Kārlis Skalbe, Kārlis Štrāls, Kārlis Jēkabsons, Kārlis Krūza, Jānis Jaunsudrabiņš, Augusts Baltpurviņš, Zemgaliešu Biruta.
Pēc 1907. gada dzīvoja Vecmīlgrāvī kokrūpnieka A. Dombrovska uzceltajā "Burtnieku namā", ko mecenāts nodeva jaunajiem literātiem, gleznotājiem un citu mākslu kopējiem, lai viņi tur dzīvotu un strādātu. Strādāja par laikrakstu "Plēsums" un "Rīta blāzma" (1907) redaktoru, Pirmā pasaules kara laikā bija laikraksta "Nedēļa" (1915) redaktors. Pēc Latvijas netkarīgas iegūšanas darbojās laikrakstu "Latvijas Rīts" (1919), "Latvijas Sargs" (1920—1922), "Brīvā Zeme" (1922—1925) un "Sprigulis" (1925) redakcijās.     
Miris pēc Otrā pasaules kara 1947. gadā.

Deklarācija "Mūsu mākslas motīvi"

“Vienīgais reālais, ko var saprast un aptvert cilvēka apziņa, ir viņa dvēseles dziļākie pārdzīvojumi, tie mirkļi, kad viņš no tāliem augstumiem pārredz un uzņem sevī plašu, neskaitāmu brīnumu pilnu pasauli. Un, ja tad tāds mākslinieks, kurš būs dziļi sajutis, ka šīs pasaules brīnišķie spēki ir neizsmeļami, radīs, viņa darbs būs mākslas darbs. (..) Tā māksla kļūs par sevišķi harmonisku skaistuma sajūtu, par jaunu dievlūgšanu — reliģisku mākslas kultu. Reliģiskās ekstāzes noslēpumus modinās un apgaismos māksla. Un tā vienīgā, dziļākā un patiesā nākotnes reliģija būs skaistuma reliģija. (..) Tiek uzstādītas līdz apnikumam nodrāztās dogmatiskās strāvas: “māksla priekš dzīves” vai “māksla priekš mākslas”. Priekš mums viņa nav neviena no abām. Mēs te atklāti atbildam, ka mums māksla nevar būt sabiedrības kalpone, jo mums viņa nav līdzeklis, bet gan pats mērķis.”

Pēcnācēji

Eduarda Cālīša dēls Maksis Cālītis bija žurnālists, nacionālo partizānu grupas vadītājs Kurzemē, mazdēls Ints Cālītis (1931) – nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, politieslodzītais Kolimas un Mordovijas nometnēs.
Baiba Rivža

Biogrāfija

Ventspilī dzimusī, bet jau kopš bērnības Jelgavā dzīvojošā B. Rivža pēc studijām Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā turpināja akadēmisko un zinātnisko darbību šajā pašā augstskolā. Viņa ir ekonomikas zinātņu doktore, LLU profesore, no 1992. līdz 1996. gadam bijusi LLU Ekonomikas fakultātes dekāne.
B. Rivža bija Latvijas Universitātes Eirofakultātes valdes priekšsēdētāja no 2000. līdz 2005. gadam un šajā laika posmā tika īstenotas vairākas reformas Baltijas universitāšu sistēmā, kuras veicināja Baltijas jūras valstu padomes ieteikumi.

Apbalvojumi

B. Rivža ir apbalvota ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2017. gadā apbalvota ar Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu par ievērojamu devumu Latvijas lauku un reģionu attīstības izpētē.

Politiskā darbība

Būdama Latvijas Zemnieku savienības biedre, B. Rivža 2004. gadā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta, bet 2005. gada Rīgas domes vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta.
2006. gada 8. aprīlī, kad no Aigara Kalvīša valdības aizgāja partija "Jaunais laiks", B. Rivža nomainīja Inu Druvieti Izglītības un zinātnes ministres amatā. 2006. gada oktobrī viņa tika ievēlēta 9. Saeimā un saglabāja Izglītības un zinātnes ministres amatu arī A. Kalvīša otrajā valdībā. Pēc valdības demisijas atjaunoja Saeimas deputāta mandātu.
2009. gadā vēlreiz nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, tāpat arī netika ievēlēta Saeimā 10. Saeimas vēlēšanās 2010. gadā.

Privātā dzīve

Precējusies ar Pēteri Rivžu, kurš arī ir zinātnieks un LLU profesors. Rivžu ģimenē ir divas meitas.
DJ Lethal

Agrie gadi

Leors Dimants dzimis Rīgā, Latvijā mūziķa Grigorija Dimanta (1951—2007) ģimenē. 1979. gadā, kad Dimants bija septiņus gadus vecs, viņš ar ģimeni nelegāli pameta PSRS un devās uz Itāliju. Tur viņi pavadīja gadu līdz vīzas iegūšanai, kas atļāva viņiem doties uz Toronto, Losandželosu vai Ņujorku. Viņa vecāki izvēlējās Ņujorku, kur viņa tēvs uzstājas dažādos krievu klubos un restorānos, lielākoties Braitonbīčā.
Dimants un viņa vecāki kādu laiku dzīvoja Ņūdžersijā. Viņa ģimene 1987. gadā pārcēlās uz Losandželosu, kur viņa tēvs iekārtojās darbā jaunā krievu restorānā. Pēc pārcelšanās uz Losandželosu, Leors sāka interesēties par hiphopa kultūru, tajā skaitā arī par breika dejām un grafiti. Pirms sāka apgūt dīdžeja profesiju, viņš bija bītbokseris. Dīdžejot mācījās ar drauga plašu atskaņotājiem un mikserpulti.

Everlast un House of Pain

80. gadu beigās Dimants iepazinās ar reperi, kurš tolaik bija pazīstams kā Everlast. Kad Everlast kopā ar Ice T un Rhyme Syndicate gatavojās doties turnejā pa Eiropu, viņi pieaicināja Dimantu kā bītbokseri. Leors atstāja ļoti labu iespaidu uz Everlast ar savām bītboksa prasmēm, un viņš aicināja Dimantu būt par dīdžeju nākamajā tūrē. Dimants, kurš bija tikai 16 gadus jauns, piekrita un pameta skolu.
1990. gadā pēc tūres, Everlast pirmajā solo albumā tika iekļauts skaņdarbs ar Dimanta skreču, bet albums cieta no bargas kritikas un piedzīvoja komerciālu neveiksmi.
Pēc tā Everlast un Dimants, kurš jau bija zināms kā DJ Lethal, kopā ar Everlast augstskolas draugu Danny Boy, nolēma dibināt grupu House of Pain. Grupai 1992. gadā ar tāda paša nosaukuma albumu izdevās iegūt daudzplatīna statusu un ir atpazīstams ar DJ Muggs producēto hitu "Jump Around" un DJ Lethal producēto "Shamrocks and Shenanigans". Otrs grupas albums tika izlaists 1994. gadā.
1996. gadā, trešā albuma veidošanas laikā Everlast un DJ Lethal starpā sākās domstarpības. Dienu pirms albuma iznākšanas, grupa izjuka.

Limp Bizkit

Pēdējās House of Pain koncerttūres laikā DJ Lethal sadraudzējās ar grupas Limp Bizkit dalībniekiem. Vēlāk Limp Bizkit piedāvāja DJ Lethal palīdzēt ar dažām kompozīcijām un tika aicināts pievienoties grupai. DJ Lethal pieņēma uzaicinājumu, un šī grupa kļuva par vienu no populārākajam ņūmetāla grupām, laikā no 90. gadu beigām līdz 2000. gadu sākumam, pārdodot vairāk nekā 50 miljonus ierakstu visā pasaulē.
2012. gada maijā DJ Lethal grupu pameta.

Citas aktivitātes

Bez darba grupā, Dj Lethal producē ierakstus Holivudas studijās, strādājis kopā ar tādu mūziķi kā Skots Hariss, kā arī piedalījies viņa solo albuma tapšanā.