Dienvidšetlendas salas

Vēsture

Tiek uzskatīts, ka pirmais kuģotājs, kurš ieraudzījis Dienvidšetlendas salas ir holandietis Dirks Gerrics Pomps, kurš ar savu kuģi Blijde Boodschap 1599. gadā vētras laikā tika aiznests tālu uz dienvidiem, kur pie 64° paralēles redzējis klinšainus krastus. 1603. gadā spāņu kuģotāju Gabrielu de Kastilju Peru vicekaralistes vicekaralis norīkoja trīs kuģu eskadras vadībā, lai apkarotu holandiešu pirātus Čīles dienvidu piekrastes jūrās. Kuģojuma laikā arī de Kastilja sasniedza 64° dienvidu paralēli, kur redzējis līdz tam nezināmas salas.
Britu kapteinis Viljams Smits ar kuģi Williams 1819. gadā ceļā no Buenosairesas uz Valparaiso apkuģoja Hornas ragu un ceļavēja meklējumos novirzījās pārāk tālu uz dienvidiem, kur 19. februārī 62° dienvidu platumā un 60° rietumu garumā ieraudzīja līdz tam nezināmu zemi (Livingstona salas ziemeļaustrumu galu), bet krastā tur neizkāpa. Pēc atgriešanās flotes iestādes nenoticēja viņa atklājumam un tajā pašā gadā viņš atgriezās dienvidos un 16. oktobrī izkāpa krastā lielākajā no salām, ko nosauca par godu tā laika Lielbritānijas karalim Džordžam III. Visu arhipelāgu Smits nodēvēja par Jauno Dienvidu Britāniju (New South Britain) un pasludināja to par Britu īpašumu. Vēlāk arhipelāgu pārdēvēja par Dienvidu Šetlendas salām par godu Šetlendas salām Skotijas ziemeļos, kas atrodas tādos pat platuma grādos ziemeļu puslodē. Nākamā gada sākumā Britu Kara flote nofraktēja Smita kuģi un ekspedīcija Edvarda Brensfīlda vadībā izpētīja jaunatklāto arhipelāgu, vienlaicīgi atklājot arī Antarktīdas pussalas piekrasti.
Salu atklāšana izraisīja lielu interesi amerikāņu un britu roņu medniekiem. Pirmais roņu mednieku kuģis bija britu tirgotāju Buenosairesā nofraktētā briga Espirito Santo, kas 1819. gada Ziemassvētku dienā piestāja Ragidas salā un atkārtoti salas pasludināja par britu karaļa īpašumu. Britu kuģim sekoja amerikāņu briga Hersilia kapteiņa Džeimsa Šefīlda vadībā, uz kuras par otro palīgu kalpoja Natenjels Pālmers.
1821. gada janvārī, ekspedīcijas otrajā vasarā, Antarktikā atgriezās krievu Fabiāna Belinshauzena un Mihaila Lazareva ekspedīcija, kas, nezinot par Smita ekspedīciju, no jauna atklāja un atzīmēja kartē Dienvidšetlendu salas, dodot tām Krievijas pilsētu un ar tās floti saistītu cilvēku vārdus.
1820./1821. gada vasaras beigās 11 britu jūrnieki no kuģa Lord Melville nespēja laikus pamest Karaļa Džordža salu un tādējādi kļuva par pirmajiem cilvēkiem, kas pārziemojuši Antarktikā un tika veiksmīgi izglābti nākamās sezonas sākumā.
Intensīvu roņu medību rezultātā to populācija arhipelāgā līdz 19. gadsimta beigām tika gandrīz pilnībā iznīcināta un medības kļuva komerciāli neizdevīgas. 20. gadsimta sākumā aizsākās vaļu medību periods. 1906. gada 27. janvārī Karaļa Džordža salas Admiralitātes līcī ieradās norvēģu kuģu magnāta Kristena Kristensena vaļu mednieku flotile ar kuģiem Admiralen, Hanken and Ønun, kas tur ierīkoja atbalsta bāzi. Līdzīga bāze tika ierīkota Disepšenas salā. 1906., 1907., 1908. un 1909. gadā Dienvidšetlendas salu apkaimē tika nomedīti attiecīgi 183, 791, 930 un 1743 vaļi. Intensīvas vaļu medības turpinājās līdz Lielajai depresijai, kad dēļ zemā vaļu produktu pieprasījuma tās kļuva nerentablas.
1908. gadā Apvienotā Karaliste pasludināja suverenitāti pār Dienvidšetlendas salām, kopā ar Dienvidorkneju salām un Greiema Zemi administratīvi tās pakļaujot Folklenda Salu kolonijai kā atkarīgās teritorijas (dependencies). 1940. gada 6. novembrī Čīles valdība izsludināja dekrētu par teritoriālajām pretenzijām Antarktikā, nosakot to robežas, kurās iekļautas arī Dienvidšetlendas salas. 1942. gadā Argentīna formāli deklarēja savu jau agrāk izteikto pretenziju robežas, arhipelāgu iekļaujot arī savā sektorā. 1961. gadā 12 valstis, tajā skaitā Apvienotā Karaliste, Argentīna un Čīle, parakstīja Antarktikas Līgumu, kas iesaldēja visas teritoriālās pretenzijas Antarktikā.