google/wiki40b huggingface dataset:
Kurzemes hercogu kapenes

Kurzemes hercogu kapenes ir Rundāles pils muzeja ekspozīcija, kas atrodas Jelgavas pilī, Lielajā ielā 2, Jelgavā.
Ekspozīcijā apskatāms 21 metāla sarkofāgs un 9 koka zārki, kur laikā no 1569. līdz 1791. gadam tikuši apbedīti 24 Ketleru un 6 Bīronu dzimtas pārstāvji.

Vēsture

1738. gadā ar jaunievēlētā hercoga Ernesta Johana Bīrona pavēli uzspridzināja Jelgavas viduslaiku ordeņa pili un sāka celt mūsdienās redzamo Jelgavas pili.
Jau 1740. gadā pils cokolstāvā iekārtoja atsevišķas telpas hercogu kapeņu vajadzībām un uz tām pārvietoja mirušo valdnieku sarkofāgus no iepriekšējās, 1583. gada celtās un 1738. gadā nojauktās baznīciņas pagraba velves. Pēc hercoga Ernesta Johana Bīrona nāves 1772. gada 28. decembrī viņu apglabāja hercogu kapenēs. 
1820. gadā Dienvidaustrumu skvēra cokolstāvā ierīkoja pils mauzoleju (vācu: Schlossmausoleum).
Vēstures gaitā kapenes vairākas reizes tika izlaupītas. 
Trīs reizes (1973, 1976, 1991) sarkofāgi tikuši detalizēti aprakstīti un mērīti. 
1989. gadā kapenes nonāca Rundāles pils muzeja īpašumā, 1990. gadā tika restaurēts Ernesta Johana Bīrona un Benignas Gotlības fon Bīronas sarkofāgs. 1992. gadā ekspozīcija tika atvērta apmeklētājiem.
21. gadsimta sākumā tikuši restaurēti vēl vairāki sarkofāgi.
Simone Dzadza

Karjera

Spēlētāja karjeru Dzadza sāka Bergamo "Atalanta". Vēlāk spēlēja gan Dženovas "Sampdoria", gan Itālijas zemāko līgu klubos. 2013. gadā pievienojās Turīnas "Juventus", bet nevienu spēli gan tur neaizvadīja. Pēc divām veiksmīgām sezonām U.S. Sassuolo Zaza atkal pievienojās Juventus, kur kopumā aizvadīja 19 spēles. Esot Juventus komandā Dzadza tika īrēts gan Anglijas Premjerlīgas komandai West Ham United F.C., gan La Liga komandai Valencia CF. 2017. gadā pievienojās Valencia, bet 2018. gadā tika izīrēts Torino F.C. 2019. gada vasarā pievienojās Torino.
Itālijas futbola izlases sastāvā debitēja 2014. gada 4. septembrī spēlē pret Nīderlandi. Dzadza ir piedalījies 2016. gada Eiropas čempionātā, kur ceturtdaļfināla spēlē pret Vāciju izpildīja ļoti ilgu un neprecīzu pēcspēles soda sitienu, kas neļāva Itālijai iekļūt pusfinālā.
Elizabete Teilore

Personīgā dzīve

Savā laikā Teilore bija pazīstama kā viena no skaistākajām aktrisēm. Viņas personīgā dzīve un astoņas laulības saistīja publikas uzmanību.

Bērni

Teilorei un Vaildingam bija divi dēli, Maikls Hauards Vaildings (dzimis 1953. gada 6. janvārī) un Kristofers Edvards Vaildings (dzimis 1955. gada 27. februārī). Laulībā ar Maiku Todu pasaulē nāca abu meita Elizabete Frânsisa Toda Bērtone (dzimusi 1957. gada 6. augustā), saukta "Laiza". 1964. gadā, esot laulībā ar Ediju Fišeru, tika sākts adopcijas process meitai, bet pēc šķiršanās un jaunas laulības meitu adoptēja Ričards Bērtons. Meita Marija Bērtone (dzimusi 1961. gada 1. augustā). Elizabete Teilore kļuva par vecmāmiņu 39 gadu vecumā, 1971. gada 25. augustā.

Karjera

Elizabete Teilore piedzima Anglijā dzīvojošu amerikāņu ģimenē. Neilgi pirms Otrā pasaules kara viņas vecāki nolāma emigrēt, un ģimene pārcēlās uz Losandželosu, ASV. Elizabetes skaistumu ievēroja daži ģimenes Holivudas paziņas un mudināja studiju Universal Studios (Universal Pictures) slēgt ar viņu līgumu. Tādejādi Elizabete sāka filmēties jau 9 gadu vecumā. Pirmā filma ar viņas piedalīšanos bija There's One Born Every Minute (1942.gadā). Pēc tam ar Elizabeti kontraktu noslēdza studija Metro-Goldwyn-Mayer. Ar lomu filmā National Velvet (1944. gadā) Elizabete Teilore 12 gadu vecumā kļuva par Holivudas zvaigzni.
Teilore turpināja filmēties un gūt panākumus. Piecdesmito gadu beigās viņa trīs gadus pēc kārtas tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākā aktrise par darbu filmās Raintree County (1957.gadā), "Kaķis uz nokaitēta skārda jumta" (Cat on a Hot Tin Roof) (1958. gadā) un Suddenly Last Summer (1958. gadā). Vēlāk, sešdesmitajos gados Teilore divas reizes saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā aktrise par lomām filmās BUtterfield 8 (1960. gadā) un "Kurš baidās no Virdžīnijas Vulfas?" (Who's Afraid of Virginia Woolf?) (1966. gadā).
Vēlākos gados Teilore pārsvarā filmējās TV filmās un seriālos, vairs negūstot tik ievērojamus panākumus, ka iepriekš.
1985. gadā pēc sava drauga aktiera Roka Hadsona (Rock Hudson) nāves no AIDS, Teilore aktīvi iesaistījās sabiedriskajā darbā, atbalstot HIV un AIDS labdarības programmas un piedaloties līdzekļu vākšanā AIDS pētniecībai. 1993. gadā viņa nodibināja Elizabetes Teilores AIDS fondu (ETAF), lai palidzētu ar HIV/AIDS slimajiem cilvēkiem. Teilorei arī pašai bija veselības problēmas. 1997. gadā Teilorei izoperēja smadzeņu audzēju. 2009. gadā viņai veica sirds operāciju. 2011. gadā Teilorei atkal bija sirds slimības saasinājums un viņa mira Losandželosas medicīnas centrā Cedars-Sinai Medical Center, klātesot viņas četriem bērniem.
De facto

De facto (latviešu: saskaņā ar faktu jeb faktiski) ir no latīņu valodas cēlies izteiciens, kas tieslietās nozīmē, ka kaut kas notiek praksē, bet ne obligāti saskaņā ar likumu. Šo izteicienu bieži lieto kā pretstatījumu de jure, kas nozīmē to, ko saka likums, kamēr de facto attiecas uz to, kas notiek praksē. Tāpat terminu "de facto" var lietot arī gadījumos, kad pastāv noteiktas vispārpieņemtas normas, kuras nenosaka nekādi oficiāli likumi, noteikumi vai standarti.
Šo terminu lietojumu var ilustrēt ar valsts valodas piemēru. Lai arī Austrālijā, Lielbritānijā un ASV nav oficiāli noteiktas valsts valodas, de facto valsts valoda šajās valstīs ir angļu valoda. Tai pat laikā Īrijā de jure valsts valoda ir īru valoda, taču de facto kā valsts valoda tiek lietota angļu valoda.
Tapa (stacija)

Vēsture

Igaunijas pirmā dzelzceļa Baltijas Osta—Rēvele—Tosno būvniecība norisinājās no 1869. līdz 1870. gadam. Tā izveide tika pamatota ar nepieciešamību savienot Baltijas jūras neaizsalstošās ostas ar Krievijas impērijas galvaspilsētu un citiem Krievijas reģioniem. Dzelzceļa Baltijas Osta—Rēvele—Tosno būve tika sadalīta 5 iecirkņos. Tapa tika veidota kā 103 verstu garā 2. iecirkņa Šarlotenhofa—Jēve (vācu: Scharlottenhof—Jewe) IV kategorijas starpstacija.
1876. gadā no Tapas uz Tartu tika izbūvēts 105 verstu garš dzelzceļa atzars, kā rezultātā Tapa ieguva nozīmīgas dzelzceļa mezgla stacijas statusu. Stacijai tika piešķirta II kategorija un atbilstoši staciju kategoriju standartam tajā tika veikti atbilstoši paplašināšanas darbi. Ritošā sastāva apkalpošanai tika izbūvētas dzelzceļa remonta darbnīcas un tvaika lokomotīvju depo, bet pati stacijas ēka tika pārbūvēta, lai tajā varētu izvietot restorānu un atsevišķas telpas I un II klases pasažieriem. Vienlaikus tika izbūvēta arī otra pasažieru platforma.

Stacijas ēka

1870. gadā Tapā uzbūvēja pirmo stacijas ēku. Pēc tipveida projekta celtā stacijas ēka bija neliela divstāvu koka celtne un tajā tika nodrošināts minimāls pasažieru dzelzceļa satiksmes pakalpojumu klāsts. 
Jau 1876. gadā stacijas ēka tika paplašināta, bet 1914. gadā blakus koka stacijai tika uzsākta mūra ēkas celtniecība. Lai nepārtrauktu Tapas stacijas darbību, jaunās ēkas celtniecība tika veikta pa kārtām - vienlaikus funkcionēja vecā koka ēka, bet tās rietumu galā tika būvēts jaunais būvapjoms. 
Sakarā ar I. pasaules kara sākšanos izdevās pabeigt tikai stacijas pirmo kārtu. 1920. gadā Tapas stacijā tika ievilkta elektrība, bet jaunās stacijas ēkas celtniecība pilnībā tika pabeigta 1928. gadā. 
Tapas stacijas ēka ir masīva viena stāva kaļķakmens un sarkano ķieģeļu celtne. Ja neskaita divstāvu mūra piebūvi, Tapas stacijas fasādes veido svinīgi simetrisku būvapjomu, tās kompozīcijas centrā izvietots rizalīts ar stiklotu arkveida frontonu, kas akcentē arkveida logu rindu visā fasādes garumā. Ēkas robustumu un nopietnību pasvītro dekoratīvā apmetuma pielietojums, veidojot stūra un cokola rustojumu, kā arī masīvas mūra dzegas un pilastrus.
Militārā diktatūra

Militārā diktatūra ir valdības forma, kurā politiskā vara pieder bruņotajiem spēkiem.
Diktatūra var būt atklāta vai arī neoficiāla, kurā pastāv demokrātiskas sistēmas fasāde, taču īstā vara pieder bruņoto spēku vadībai.
Lielākā daļa militāro diktatūru izveidojas pēc valsts apvērsuma. Parasti apvērsums tiek attaisnots kā vienīgais līdzeklis, lai glābtu valsti no politiskās nestabilitātes vai arī pasargātu to no "bīstamām ideoloģijām". Aukstā kara gados Latīņamerikā bieži par apvērsuma pamatojumu kalpoja komunisma briesmas. Tuvajos Austrumos par iemeslu apvērsumiem bieži bijusi konfrontācija ar Izraēlu vai arī nepieciešamība pretoties islāmistiem. Āfrikā apvērsumi bieži notiek valsts ekonomisko problēmu dēļ.
Militārie režīmi parasti sevi pozicionē kā neitrālus, ar politiku nesaistītus spēkus, kas nākuši pie varas, lai stabilizētu valsti politiski vai ekonomiski grūtā periodā. Parasti šādi režīmi nerespektē cilvēktiesības un stingri apspiež politiskos oponentus.
Viens no militāro apvērsumu iemesliem ir tas, ka valstīs ar vājām vai nestabilām pilsoniskām un valsts institūcijām bruņotie spēki bieži vien ir visorganizētākā un spējīgākā institūcija.
Līdz ar Aukstā kara beigām militārie apvērsumi notiek retāk. Iemesli tam ir vairāki, pirmkārt, pazudis komunisma drauds, otrkārt, militārās diktatūras bieži vien izrādījušās nespējīgas atrisināt valsts problēmas, tāpēc bruņotie spēki vairs necenšas uzņemties politisko varu.

Reģionālās iezīmes

Tipisku militāro diktatūru Latīņamerikā vada hunta (no spāņu vārda junta "sanāksme/komiteja"), kura parasti sastāv no bruņoto spēku vadītājiem. Taču gadījumos, ja augstākā militārā vadība palikusi uzticīga valdībai (vai arī, ja tiek gāzta jau pastāvoša militārā hunta), pie varas nāk un huntu veido jaunāki virsnieki. Uz tādām diktatūrām attiecina terminu "pulkvežu režīms". Bieži par vienpersonisku militāro diktatoru kļūst pēc ranga vecākais vai apvērsumu vadījušais virsnieks. Parasti huntas vadītājs arī uzņemas valsts vadītāja pienākumus.
Tuvajos Austrumos un Āfrikā militāros apvērsumus parasti vada un par diktatoru kļūst viens cilvēks. Šādās diktatūrās militārā diktatūra iegūst autokrātijas iezīmes.
Nokia

Nokia Latvijā

1995. gada 5. janvārī tika dibināts Nokia meitas uzņēmums Latvijā SIA Nokia telecommunications.
2000. gada 3. janvārī SIA Nokia telecommunications tika pārdēvēts par SIA Nokia Latvija.
2006. gada 18. decembrī tika dibināts Nokia Siemens Networks meitas uzņēmums Latvijā SIA Nokia Siemens Networks.
2013. gada 18. septembrī SIA Nokia Siemens Networks nosaukums tika mainīts uz SIA Nokia Solutions and Networks.
2017. gada 12. janvārī SIA Nokia Latvija tika dzēsts no Uzņēmumu reģistra.
2018. gada 2. martā SIA Alcatel-Lucent Baltics tika pievienots SIA Nokia Solutions and Networks.
Jugra (zeme)

Jugra jeb Jugorija (krievu: Югра, Югория) bija ugru valodās runājošo hantu un mansu apdzīvota teritorija Obas un Irtišas upju baseinā. Līdz 16. gadsimtam atkarīga no Sibīrijas hanistes, vēlāk no Krievijas caristes un Krievijas impērijas. Tagad Krievijas Federācijas Hantu-mansu autonomā apvidus-Jugras daļa.
Pēc tam, kad Krievijas cars Ivans IV sagrāva Sibīrijas hana valsti, viņš savam titulam pirms nāves 1584. gadā pievienoja arī "Jugras lielkņaza, Obdoras, Kondas kņaza un visas Sibīrijas zemes un Ziemeļu puses pavēlnieka" (великiй князь Югорскiй, князь Обдорскiй, Кондинскiй и всея Сибирскiе земли и Сђверныя страны повелитель) nosaukumu.

Teritorija

Jugra izvietojās Rietumsibīrijas līdzenumā uz austrumiem no Urālu kalniem tagadējās Krievijas Federācijas Sibīrijas daļas (Hantu-mansu autonomais apvidus-Jugra, Tjumeņas apgabals) teritorijā.

Vēsture

Krievijas cars Ivans IV lika tirgotājiem Stroganoviem nolīgt kazakus iebrukumam Sibīrijā. 1582. gada maijā Jermaka vadītie kazaki iebruka Sibīrijā un 80 strūgās uzbruka Čingituras (Tjumeņas) pilsētai. 8. novembrī pēc uzvaras kaujā pie Čuvašu raga Tobolas un Irtišas upju satecē kazaki ieņēma arī Kašlikas (Sibiras) pilsētu. 1583. gadā krievi pakļāva vietējos iedzīvotājus vogulus (mansus) un ostjakus (hantus) Pelimas, Tavdas un Kondas baseinā.
1586. gadā krievi atgriezās Sibīrijā un pie lielajām upēm uzcēla Toboļskas, Taras, Berjozovas un Obdorskas cietokšņus. Pēc 1618. gada notika Jugras iedzīvotāju kristīšana, bet saglabājās spēcīgā šamanisma ietekme.
Vahtangs Karseladze

Biogrāfija

Savā aktīva šahista karjeras laikā vairākas reizes spēlējis Gruzijas šaha čempionāta finālos, kuros lielākais panākums ir bijusi dalīta 3.-5. vieta 1951. gadā. 1953. gadā Gruzijas izlases sastāvā piedalījies PSRS komandu čempionātā.
1947. gadā kļuvis par šaha kabineta vadītāju Tbilisi skolēnu un pionieru pilī, kur nostrādājis līdz mūža beigām. Karseladze tiek uzskatīts par Gruzijas sieviešu šaha pamatlicēju, jo ir bijis pirmais treneris nākamajai Pasaules čempionei šahā Nonai Gaprindašvili un Pasaules čempiones nosaukuma pretendentei Nanai Aleksandrijai. 
Par panākumiem trenera darbā Karseladze tika apbalvots ar PSRS nopelniem bagātā trenera nosaukumu (1957) un Gruzijas PSR nopelniem bagātā skolotāja nosaukumu (1966).
Kopš 1968. gada dažādās Gruzijas pilsētās ir notikuši Vahtanga Karseladzes memoriālie turnīri šahā. Pašā pirmajā turnīrā, kas notika Gori, uzvaru izcīnīja Mihails Tāls.
Aleksandrs Ribaks

Bērnība

Aleksandrs piedzima Minskā, kas tobrīd atradās Baltkrievijas PSR, PSRS sastāvā. Četru gadu vecumā Aleksandrs kopā ar vecākiem pārcēlās dzīvot uz Norvēģiju, gadu vēlāk viņš sāka apgūt klavierspēli un vijoļspēli. Pašlaik viņš spēlē abus instrumentus, tomēr tuvāka viņam esot vijole. Viņa māte Natālija Ribaka ir slavena pianiste, viņa tēvs Ihars Ribaks ir atzīts vijolnieks. Aleksandrs dzīvo Nesodenā, netālu no Norvēģijas galvaspilsētas Oslo.

Profesionālā karjera

Ribaks tika apbalvots ar Anders Jahre kultūras balvu 2004. gadā. 2005. gadā viņš piedalījās Norvēģijas konkursā "Elks", kur sasniedza pusfinālu. Pēc gada viņš uzvarēja talantu konkursā "Kjempesjansen", kuru organizē Norvēģijas Televīzija (NRK). Viņš uzstājās kopā ar pasaulslaveno vijolnieku no Izraēlas Pinchas Zukerman. Šeit viņš izpildīja pašsacerēto dziesmu "Foolin". 2007. gadā Aleksandrs Ribaks tēloja vijolnieku Norvēģijas teātra iestudējumā "Fiddler on the Roof" (latviešu: Jumta vijolnieks). Par šo lomu viņš saņēma Hedda balvu. Vēl viņš tēlo Leviju Grēta Salomonsena filmā Yohan.
Berdičiva

Vēsture

Vēstures avotos Berdičiva pirmoreiz minēta 1545. gada Kijevas vojevodistes tautas skaitīšanas materiālos kā Tiškeviču dzimtas īpašums. 1627. gadā Janušs Tiškevičs nodibināja klosteri, ko 1630. gadā uzdāvināja karmelītu ordenim. Kopš 17. gadsimta beigām Berdičiva kļūst par galveno reģiona ebreju kultūras centru, kur galvenā loma ir hasīdiem. Pēc Labā krasta Ukrainas nonākšanas Krievijas Impērijas sastāvā 18. gadsimta beigās Berdičiva kļuva par miestu Žitomiras apriņķī. Liela loma pilsētas izaugsmē bija gadatirgiem, kas kopš 1765. gada tika organizēti 10 reizes gadā. Berdičiva kļuva par vienu no labības tirdzniecības centriem, bet kopš 19. gadsimta 2. puses — arī par zirgu tirdzniecības centru. Liela loma tirdzniecības attīstībā bija plašajai ebreju kopienai. No 19. gadsimta sākuma pilsētā strauji attīstījās amatniecība. 1846. gadā ar cara rīkojumu Berdičivai piešķirts pilsētas statuss un tā kļūst par apriņķa centru. 19. un 20. gadsimtu mijā 80% pilsētas iedzīvotāju bija ebreji, 12% — poļi. 2. pasaules kara laikā holokaustā tika nogalināti ap 38 000 pilsētas ebreju. Mūsdienās pilsētā attīstīta mašīnbūve, mēbeļu un pārtikas rūpniecība.
Augustīns Voldemārs

Biogrāfija

Dzimis Disnas (Dysna) ciemā tagadējā Utenas apriņķa Ignalinas rajonā, muižnieku ģimenē. 1896. gadā pabeidza apriņķa skolu. 1904. gadā pabeidza ģimnāziju Pēterburgā. Pēc tam iestājās Pēterburgas Universitātē, Vēstures un filozofijas fakultātē, kuru absolvēja 1909. gadā. Par savu disertāciju tika apbalvots ar zelta medaļu. Nākamajā gadā ieguva maģistra grādu. Iegūtā stipendija viņam ļāva turpināt mācības. Viņš ieguva doktora grādu.
No 1911. līdz 1914. gadam bija docents universitātē. No 1914. līdz 1915. gadam stažējās Itālijā un Šveicē. Pēc tam, no 1916. līdz 1917. gadam bija profesors Permas universitātē. Jau studiju laikā uz viņu lielu iespaidu atstāja nacionālo jūtu pacēlums, kurš valdīja starp lietuviešiem, viņa dzimtenē. Jau Pēterburgā viņš pievienojās studentu grupai, kura aģitēja par autonomijas piešķiršanu lietuviešu apdzīvotajām teritorijām.
1916. gadā piedalījās Lietuviešu progresīvās partijas (lietuviešu: Lietuvių tautos pažangos partija) dibināšanā, kurā pārstāvēja tās labējo spārnu. 1917. gada maijā un jūnijā piedalījās lietuviešu Seimā, kurš atradās Pēterburgā. 1917. septembrī gadā piedalījās Krievijas (nesuverēno) tautu kongresā, kurš notika Kijevā. Nākamā gada janvārī piedalījās Brestļitovskas miera sarunās, kurās formāli skaitījās padomnieks Ukrainas Tautas republikas sastāvā. Pēc tam aizbrauca uz Vāciju.
1918. gada beigās atgriezās Lietuvā, kur iekļuva Lietuvas valsts padomē. Šīs padomes prezidijs 1918. gada 11. novembrī apstiprināja viņu par pirmo Lietuvas pagaidu valdības vadītāju. Pirmo kabinetu viņš vadīja līdz 1918. gada 26. decembrim. Vienlaikus ar Ministru prezidenta amatu viņš bija Ārlietu ministrs un neilgu laiku Aizsardzības ministrs. Pēc Padomju Krievijas armijas tuvošanās Viļņai pameta to. No 1920. gada bija pasniedzējs Kauņas augstākajos kursos (vēlākā Vītauta Dižā universitāte). No 1922. līdz 1926. gadam bija Lietuvas universitātes profesors. 1923. gadā par politiska rakstura rakstu uz neilgu laiku tika ieslodzīts.
1924. gadā bija vienu no Lietuvas nacionālistu savienības (lietuviešu: Lietuvių tautininkų sąjunga) dibinātājiem. No tās saraksta 1926. gadā ievēlēts trešajā Seima sasaukumā. Piedalījās valsts apvērsumā 1926. gadā. Pēc tam ieņēma premjerministra amatu no 1926. līdz 1929. gadam. Reizē viņš bija arī Ārlietu ministrs un neilgu laiku izpildīja arī Aizsardzības ministra amatu. 1929. gada 6. maijā pret viņu tika veikts atentāta mēģinājums. Pēc konflikta ar varas pārstāvjiem, 1929. gadā tika izslēgta no valdība. 1929. gada beigās izsūtīts uz Platlaiju, bet vēlāk dzīvojis policijas uzraudzībā Zarasos.
Vēlāk bija viens no 1934. gada neveiksmīgā puča dalībniekiem. Pēc tam arestēts un notiesāts uz 12 gadiem cietumā. 1938. gadā tika amnestēts un izraidīts no Lietuvas. 1940. gada jūnijā atgriezās Lietuvā, kuru bija okupējusi PSRS. Tur viņš tika arestēts. Kādu laiku dzīvoja Ordžonikidzē, kā internētais, bet vēlāk arestēts. 1942. gadā miris Maskavā, Butirku cietumā.
Sfragistika

Sfragistika - vēstures palīgdisciplīna, kas pēta zīmogus (piestiprināšans veidus, materiālus, ziņas par zīmogu nodevām, viltošanu utt.) un to veidošanos, saistību ar valsts un dzimtas attīstību.
Zīmogs ir zīmogošanas rezultāts, kas ir piestiprināts vai paliek uz pergamenta, papīra, bet spiedogs ir ierīce, ar ko veic zīmogošanu.

Izcelsme

Termins "sfragistika" cēlies no grieķu val. vārda sfragis - zīme (vēlāk zīmogs). Paralēli jēdzienam "sfragistika" līdz pat XX gs. lietoja arī terminu "sigilogrāfija", kas atvasināts no latīņu val. vārdiem "sigillum" (zīme, zīmogs) un "grafija" (aprakstīšana).
Zīmogs kā dokumenta īstuma apliecinājums vispirms parādijās senajos Tuvajos Austrumos (Šumerā, Ēģiptē u.c.) kā arī Indas ielejā (Harapa, Mohendžodaro). Sākotnēji spiedogiem bija cilindra forma, spiedogu ar spiedienu ripināja uz vēl mīksta māla vai vaska, savukārt antīkajai pasaulei bija raksturīgi vairoga formas spiedoggredzeni, ar kuriem zīmogoja vaskā vai cita veida materiālos, Viduslaikos Eiropā izmantoja t.s. piekārtos zīmogus (ar īpašām matricēm spieda zīmogu zeltā, sudrabā, vaskā, lakā, svinā u.c. materiālos, to auklā piekāra dokumentam). Zīmoga novietojums, auklas izvērsums katrā laika posmā bija stingri reglamentēts, kas ļauj sfragistikai datēt zīmogu un līdz ar to arī dokumentu. Aptuveni no XIV-XV gs. mijas lielāko tiesu sāka izmantot t.s. vienpusējos zīmogus - pie papīra vai pergamenta zem teksta pielipinātā vaskā vai lakā iespiestie zīmogi. Kaut arī, piemēram, Vatikānā, joprojām izmanto piekārtos zīmogus.

Attīstība

1681. gadā Žans Mabiljons (Mabillon) uzrakstīja darbu par diplomātiku "De re diplomatica libri", kurā viena atsevišķa nodaļa veltīta sfragistikai.
Sfragistika kopš XVIII gs. ir cieši saistīta ar diplomātiku un sākotnēji tā bija diplomātikas sastāvdaļa, bet XIX gs. sfragistika atdalījās no diplomātikas - arheoloģiskajos izrakumos tika atrasts ļoti daudz senu zīmogu un spiedogu, kas bija zaudējuši saikni ar dokumentu, tādejādi sfragistikā sākās jauns attīstības posms un tā kļuva par vēstures zinātnes palīgdisciplīnu, kas, pamatojoties uz zīmogu un spiedogu sniegto materiālu, deva informāciju par seno valstisko formējumu rašanās un attīstības vēsturi.
Sfragistika ir saistīta arī ar citām palīgdisciplīnām un patstāvīgām zinātnes nozarēm - piemēram, arheoloģiju, heraldiku, diplomātiku, - tā palīdz pētīt arī mākslas objektus, dzimtu vēstures utt.
Sfragistikas zelta laiki ir XIX gs. beigas un XX gs. sākums. Šobrīd sfragistika vairāk tiek izmantota saistībā ar citām vēstures zinātnes palīgdisciplīnām un pamatā pēta zīmogu attīstību un izcelšanos viduslaikos (V-XV gs.) un jaunajos laikos. Savukārt par antīkās pasaules zīmogiem un spiedogiem vairāk interesējas arheologi.
Viktors Hasmanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1892. gada 18. janvārī Lugažu pagasta Ķeizaros lauksaimnieka ģimenē. 1908. gadā beidza Valkas pilsētas skolu, pēc tam studēja Tērbatas universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē.
Tulīt pēc Pirmais pasaules kara sākuma 1914. gada jūlijā mobilizēts Krievijas impērijas armijā un ieskaitīts 350. Vidzemes kājnieku družīnā. 1915. gadā beidza Gatčinas praporščiku skolu, dienēja Rezerves latviešu strēlnieku bataljonā. Pēc Ziemeļu frontes karaskolas beigšanas 1917. gada jūnijā pārcelts uz 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulku, bet septembrī - uz 1. Latviešu strēlnieku brigādes štābu, kur dienēja kā sevišķu uzdevumu virsnieks. 1917. gada oktobrī paaugstināts par podporučiku. 1918. gada janvārī ieskaitīts Daugavpils kara apriņķa rezervē, bet nedaudz vēlāk 94. sanitārajā transportā. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada februārī atvaļināts, dzīvoja Valkā, bet pēc tam atgriezās vecāku mājās Lugažu pagastā.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā un ieskaitīts Ziemeļlatvijas brigādes 1. Valmieras pulkā (daļas sarakstos no 18. februāra). Vēlāk bija Austrumu frontes rezerves bataljona komandieris, 4. Siguldas (6. Rīgas) kājnieku pulka bataljona komandieris. 1919. gada oktobrī paaugstināts par kapteini. Piedalījās cīņās pret Bermontu. No 1919. gada novembra dienēja Instruktoru bataljonā.
1920. gada janvārī iecelts par kara atašeju Igaunijā un Somijā, bet no 1923. gadā kara atašejs Vācijā. 1925. gadā iecelts par 8. Daugavpils kājnieku pulka bataljona komandiera vietas izpildītāju, vēlāk bijis pulka saimniecības priekšnieks. 1926. gadā beidzis virsnieku kursus. 1927. gadā paaugstināts par pulkvežleitnantu. 1929. gadā beidzis bataljonu komandieru kursus. No 1932. gada bataljona komandieris 5. Cēsu kājnieku pulkā, vēlāk bataljona komandieris un štāba priekšnieks 2. Ventspils kājnieku pulkā, no 1939. gada 1. novembra Liepājā izvietotā 1. Liepājas kājnieku pulka 1. bataljona komandieris.
Latvijas okupācijas laikā Viktors Hasmanis kā Lejas-Kurzemes rajona garnizona priekšnieka amata pagaidu izpildītājs 1940. gadā no 19. līdz 20. jūnijam mēģināja novērst PSRS karaspēka organizētās nekārtības Liepājā. Sakarā ar viņa patstāvīgo rīcību tā 1940. gada 4. jūlijā viņš atvaļināts no armijas, par atvaļināšanas iemeslu uzdodot Hasmaņa veselības stāvokli.
1941. gada 14. jūnijā Hasmaņa ģimeni izsūtīja uz PSRS, bet viņam pašam izdevās no deportācijas izvairīties. Vācu okupācijas laikā dzīvoja Gramzdas pagastā. 1944. gadā iecelts par 15. Liepājas aizsargu pulka komandieri.
1945. gada 20. maijā apcietināts. 1946. gadā ar LPSR kara tribunāla lēmumu notiesāts, piespriežot 20 gadus ieslodzījumā, ko izcietis Intas soda nometnē Komi APSR. No ieslodzījuma atbrīvots 1956. gadā, dzīvojis Novoselovā, Krasnojarskas apgabalā. 
1963. gadā atgriezās Latvijā, dzīvoja Iecavā. 
Miris 1984. gada 22. decembrī, apbedīts Iecavas pagasta Sila kapos.