Imeretijas Karaliste

Teritorija

Vēsturiski Imeretijas Karaliste aizņēma Imeretijas novadu rietumu Gruzijā ar centru Kutaisi pilsētā. Dažādos laikos tā sevī iekļāvusi arī citus — Samches, Mengrelijas (Odiši), Gurijas, Abhāzijas un Svanetijas novadus un reģionus.

Agrais posms (līdz 1555. gadam)

XIV gadsimta sākumā Imeretiju iekaroja Kartlijas karalis Giorgijs V, kurš pamazām izspieda no Gruzijas mongoļus, un apvienoja Imeretiju ar Gruzijas Karalisti austrumos no tās. XIV gadsimta beigās divus gadu desmitus Gruzijai uzbruka Tamerlana armijas, nespējot to pilnībā pakļaut, bet smagi izpostot. Aptuveni kopš 1455. gada Imeretija kļuva par pastāvīgu kaujas lauku starp Gruzijas, Persijas un Turcijas (Osmaņu Impērijas) spēkiem. Īsu laiku (1478—1483) tā atradās arī kaimiņu Kahetijas pakļautībā.

Vidējais posms (no 1555. gada)

Kopš 1555. gada miera līguma starp Persiju un Osmaņu Impēriju līdz 1804. gadam tā bija Osmaņu impērijas vasalis un maksāja meslus ar vergiem vai naudu un precēm. Šajā laikā tajā netrūka feodālu dumpju, ekonomikā lielu lomu spēlēja vergu tirdzniecība. Laikā, kad Imeretija bija vasaļvalsts, tās sastāvā esošās Samches, Mengrelijas un Gurijas, vēlāk arī Abhāzijas un Svanetijas kņazistes paziņoja par savu neatkarību no Imeretijas un izveidoja pašas savas valdības. Liela daļa šā laika tika patērēta karagājienos, mēģinot atkal pakļaut dumpīgās teritorijas. Persiešu un azerbaidžāņu tekstos reģiona nosaukums tolaik tika mainīts uz "baş açıq", kas burtiski nozīmē "bez šalles ap galvu".

Vēlais posms (no 1752. gada)

Tikai XVIII gadsimta otrajā pusē cars Solomons I spēja daudzmaz centralizēt valsti, kurā uz to laiku bija ap 100 prinču vien, nostiprināt baznīcas varu, kā arī aizliegt verdzību. Drīz dumpīgajiem provinču kņaziem un radiniekiem Solomonu izdevās gāzt, un viņam nācās griezties pēc palīdzības pie vietējā osmaņu turku garnizona, ko tie arī sniedza un atjaunoja viņa varu. Cenšoties apvienot Rietumgruziju, viņš 1757. gadā sakāva turkus, ar kuriem bija paspējis sastrīdēties, un noslēdza savienības līgumu ar Kartlijas valdnieku Irakliju II. Solomons I, tāpat kā vairāki viņa priekšgājēji, centās panākt reliģiski radniecīgās Krievijas atbalstu, taču tā sākotnēji izturējās piesardzīgi, nevēloties kaitināt Osmaņu Impēriju. Tomēr pēc kārtējā krievu-turku kara, kurā Krievijas ģenerālim Totlēbenam ar imeretiešu palīdzību izdevās ieņemt Imeretijas galvaspilsētu Kutaisi, Krievija kļuva drošāka. 1774. gada miera līgumā ar Osmaņu Impēriju tika ierakstīts, ka osmaņi atsakās no nodokļu ievākšanas Imeretijā un pārējā Gruzijā. 1783. gadā saskaņā ar Georgijevskas traktātu blakus esošās Kahetija un Kartlija nonāca Krievijas atkarībā. Pēc Solomona I nāves iekšējie konflikti atjaunojās. Vienā no tiem Krievija nostājās troņa pretendenta pusē, un 1804. gada 25. aprīlī Imeretijas karalis Solomons II bija spiests pieņemt Krievijas vasaļa statusu, no kura pie pirmās izdevības mēģināja atbrīvoties, bet 1810. gadā pēc pilnīgas Gruzijas sagrābšanas viņš tika arestēts. Viņam šai gadā vēl izdevās izbēgt no gūsta un sarīkot vēl vienu sacelšanos, bet tā vairs neko nedeva — viņš tika noņemts no troņa, un Imeretijas Karaliste kļuva par Krievijas Impērijas Imeretijas provinci.

Alternatīvā vēsture

Gruzīnu mistiķis Giorgijs Iberioni paziņoja, ka Gruzijas un Latvijas vēsturisko reģionu Imeretijas un Imeras nosaukumi un vēsture ir savstarpēji saistīti un 1992. gadā veica izrakumus Latvijā, meklējot apstiprinājumus savām hipotēzēm. Izrakumus filmēja Juris Podnieks.