Garais klepus

Gadījumu klasifikācija

Aizdomīgs gadījums — jebkura persona, kas atbilst klīniskajiem kritērijiem
Varbūtējs gadījums — jebkura persona, kas atbilst klīniskajiem kritērijiem un kam ir epidemioloģiska saikne
Apstiprināts gadījums — jebkura persona, kas atbilst klīniskajiem un laboratoriskajiem kritērijiem

Garā klepus klīniskais raksturojums

Garā klepus infekcijas avots ir slims cilvēks, kam visaugstākā kontagiozitāte ir slimības katarālajā stadijā (pirmās divas slimības nedēļas) un pirmās divas nedēļas slimības paroksismālajā stadijā.

Inkubācijas periods

Slimības vidējais inkubācijas periods ir 5—12 dienas, minimālais — 3 dienas, maksimālais — 20 dienas.
Garais klepus ir ilgstoši noritoša slimība, ko klasiski iedala trīs stadijās, taču simptomi var variēt atkarībā no pacienta vecuma un imunizācijas statusa, kas nosaka garā klepus klīniskās variācijas.

Klasiska garā klepus 3 stadijas

1. Katarālā— parasti ilgst 1—2 nedēļas, tai raksturīgi nespecifiski simptomi. Šīs stadijas simptomi: iesnas, nedaudz paaugstināta ķermeņa temperatūra, var asarot acis, nogurums. Klepus ir rets, sauss. Drudža parasti nav;
2. Paroksismālā — parasti ilgst 1—6 nedēļas (bērniem vidēji 4—6 nedēļas, pieaugušajiem līdz pat 2—3 mēnešiem). Šajā stadijā klepus kļūst spazmatisks. Šīs stadijas raksturīgākais simptoms ir mokošas krampjveida klepus lēkmes un apnoja, proti, elpošanas apstāšanās, kuru novēro zīdaiņiem. Klepus lēkmes ir pēkšņas, galvenokārt naktīs, bet var būt arī dienas laikā, un starp lēkmēm bērna pašsajūta ir apmierinoša. Lēkme sākas ar vienu ieelpu, kuras laikā rodas svilpjoša skaņa -reprīze (sašaurinātu elpceļu dēļ), un klepus ilgst dažas minūtes. Lēkmes beigās izdalās staipīgas krēpas. Klepus lēkme var beigties arī ar vemšanu vai sinkopi. Lēkmju biežums ir ļoti dažāds;
3. Izveseļošanās — parasti ilgst 2—3 nedēļas. Klepus lēkmju biežums samazinās, klepus kļūst mazāk intensīvs, krēpas atdalās vieglāk. Slimnieks pakāpeniski atveseļojas, kaut gan klepus var saglabāties vēl ilgstoši.

Garais klepus imunizētiem indivīdiem

B. pertussis var inficēt un izraisīt saslimšanu arī pilnībā imunizētiem indivīdiem. Viena no klīniskajām izpausmēm, kas liek aizdomāties par iespējamu garo klepu imunizētam indivīdam, ir klepus, kurš ir ilgāks par 2 nedēļām. Vakcinācijas statuss (vakcīnu devu skaits un laiks, kāds pagājis pēc pēdējās vakcīnas devas) ietekmē slimības ilgumu un arī klīnisko simptomu spektru. Vakcinētam indivīdam slimība noritēs ar vieglākām klīniskajām izpausmēm un būs ievērojami īsāka nekā nevakcinētajiem. Klīnisko simptomu biežums vakcinētiem indivīdiem variē, tomēr klasiskās klīniskās izpausmes, izņemot klepu, ir ievērojami retākas.

Garais klepus pusaudžiem un pieaugušajiem

Garais klepus norit arī pusaudžiem un pieaugušajiem, bet ar klīniskām īpatnībām. Gandrīz visiem anamnēzē ir dati par vakcināciju un/vai pārslimotu B. pertussis infekciju. Parasti pacienti pie ārsta vēršas vēlīni (vēlāk par 4. slimības nedēļu), jo simptomi ir nespecifiski. Visu šo 4 nedēļu laikā viņi ir inficējuši kontaktpersonas. Šiem pacientiem klīnikā nav 3 klasisko slimības stadiju. Klepus reti kad norit klasiski ar lēkmēm un reprīzēm, taču tas ir ilgstošs, bieži vien nakts klepus, un tieši tāpēc pacienti vēršas pie ārsta.

Maligns garais klepus

Maligns vai invazīvs garais klepus raksturīgs zīdaiņiem, īpaši vecumā līdz 2 mēnešiem. Zināms, ka notiek transplacentāra antivielu nodošana no mātes bērnam, taču šo antivielu daudzums nesasniedz aizsargājošus titrus, izņemot tad, ja māte garā klepus komponentu saturošu vakcīnu saņēmusi grūtniecības laikā vai neilgi pirms grūtniecības iestāšanās. Zīdainim attīstās ātri progresējoša un parasti fatāla saslimšana, kas norit kā smaga sepse, B. pertussis toksīnam bloķējot inotropo efektu. Maligna garā klepus gadījumā tiek skarta kardiovaskulārā un respiratorā sistēma, bojājot parenhīmu un izraisot plaušu hipertensiju, kur būtiska nozīme ir hiperleikocitozei.
Nereti kā vienīgā garā klepus izpausme zīdaiņu vecumā ir apnojas epizodes. Kā biežākās komplikācijas zīdaiņu vecumā tiek minētas pneimonija, krampji, apnoja, bradikardija, cirkšņa trūce, kā arī encefalopātija, plaušu hipertensija, rektāls prolapss. Letāls iznākums raksturīgāks zīdaiņiem līdz 6 mēnešu vecumam, īpaši jaundzimušajiem.
Par spīti modernās intensīvās terapijas iespējām, laikus sāktai un pietiekami plašai terapijai, slimības iznākums var būt fatāls. Nav pierādītas terapijas un manipulāciju efektivitātes. Efektīvākais līdzeklis zīdaiņu aizsardzībai pret garo klepu ir infekcijas prevencija, pusaudžu revakcinācija un ciešo kontaktpersonu vakcinācija.
Pie komplikācijām bērniem biežāk sastopamas ir pneimonija, krampji, cirkšņa trūces, encefalopātija, cerebrāla hipoksija, pulmonāla hipertensija, rektāls prolapss, apnoja — īpaši pirmajā dzīves pusgadā un nāve — īpaši bērniem, jaunākiem par 6 mēnešiem, (īpašā riska grupā ir tie, kas ir jaunāki par 1 mēnesi). Pusaudžiem, kā arī pieaugušajiem biežākās komplikācijas ir ribu lūzumi, urīna nesaturēšana, cirkšņa trūce, pneimonija, pēcklepus sinkope, intrakraniālas hemorāģijas un insults, kā arī nāve, biežāk veciem cilvēkiem.

Garā klepus terapijas iespējas

Garā klepus terapija ir komplekss, kas sastāv no etiotropās un simptomātiskās terapijas. Etiotropajai terapijai izmanto antibiotikas, taču tās nemazina paroksismu smagumu un ilgumu, taču būtiski mazina slimības ierosinātāja izplatību. Līdz šim nav atrasti medikamenti, kas spētu mazināt paroksismu smagumu un biežumu.
Par pirmās izvēles līdzekļiem garā klepus ārstēšanā uzskatāmi makrolīdu grupas pretmikrobu līdzekļi: azitromicīns, klaritromicīns un eritromicīns. No 6 mēnešu vecuma makrolīdu grupas pretmikrobu līdzekļi ir ar vienādu efektivitāti. Zīdaiņiem līdz 6 mēnešu vecumam neiesaka eritromicīnu, jo tā lietošana var izraisīt hipertrofisku pilorostenozi. Lietojot jebkuru no makrolīdu grupas antibakteriāliem līdzekļiem zīdaiņiem līdz 6 mēnešu vecumam, ir nepieciešama dinamiska novērošana hipertrofiskās pilorostenozes attīstības noteikšanai.

Garā klepus pretepidēmiskie pasākumi

Garā klepus pretepidēmiskie pasākumi ir pasākumu kopums, kas sastāv no vakcinācijas, slimnieka izolācijas, kontaktpersonu izolācijas un pēcekspozīcijas profilakses — ķīmijprofilakses un vakcinācijas.
Pēcekspozīcijas profilakse būtu jāsāk 3 nedēļu laikā (21 diena) personām, kam ir bijis ciešs kontakts ar garā klepus slimnieku, un/vai personām, kurām pastāv augsts risks, ka iespējama smaga vai komplicēta garā klepus norise. Pēcekspozīcijas profilaksei nozīmējama antibakteriālā terapija, kas ir identiska garā klepus terapijā izmantojamai antibakteriālai terapijai.
Pēcekspozīcijas vakcinācija nozīmējama visām ciešā kontakta personām līdz 7 gadu vecumam, kurām nav veikta pilna primārā imunizācija pret garo klepu. Šiem bērniem būtu jāpabeidz imunizācija ar minimāliem intervāliem starp vakcīnas devām.

Vakcinācija

Vakcinācijas primārais mērķis ir samazināt zīdaiņiem smagi noritošu garo klepu, kā arī saslimstību un iespējamo komplikāciju attīstību visās citās vecuma grupās. Vakcinācijas inducētā imunitāte NAV mūžilga, tās aizsardzības precīzs ilgums nav noteikts, tomēr ir zināms, ka aizsardzība pēc saņemtām 3/4 devām ar pilnas šūnas vakcīnas komponentu (wP vakcīna) ilgst 4 gadus, tad strauji mazinās turpmākajos 6—14 gados. Savukārt acelulārā garā klepus vakcīna (aP vakcīna) aizsardzību nodrošina vismaz 5—6 gadus.
Primārā vakcinācija un balstvakcinācija zīdaiņiem paredz nodrošināt aizsardzību pret garo klepu ≥ 6 gadus, ja tā veikta pilnībā.
Slimnieku izolācija garā klepus gadījumā: pacients ar garo klepu izolējams uz 5 dienām no brīža, kad sākta adekvāta AB terapija.
Kontaktpersonu izolācija garā klepus gadījumā: asimptomātisku kontaktpersonu izolācija nav nepieciešama.