Veselības apdrošināšana

Veselības apdrošināšana ir viens no apdrošināšanas veidiem. Šajā apdrošināšanas veidā apdrošina iedzīvotāju veselību jeb saslimšanas risku. Apdrošināšanas veikšanu šai gadījumā nosaka jeb sekmē vēlme samazināt izdevumus saslimšanas gadījumā.

Obligātā un brīvprātīgā veselības apdrošināšana

Veselības apdrošināšana var būt gan obligāta, gan brīvprātīga. Lielā daļā Eiropas valstu ir obligātā veselības apdrošināšana jeb sociālā veselības apdrošināšana (national health insurance, gesätzliche krankenversicherung) visiem algotu darbu strādājošajiem. Atsevišķās valstīs veselību obligāti jāapdrošina tikai tiem iedzīvotājiem, kuru ienākumi nepārsniedz noteiktu līmeni. Iedzīvotājiem, kuru ienākumi ir lielāki par šo noteikto līmeni, apdrošināšana ir brīvprātīga.
Latvijā strādājošajiem iedzīvotājiem veselības apdrošināšana ir obligāta, atbilstoši likumam "Par valsts sociālo apdrošināšanu" , un drīkst papildus apdrošināties brīvprātīgi, taču šobrīd apdrošināšanas sabiedrības piedāvā tikai kolektīvu apdrošināšanu. Privātpersonas veselību Latvijā apdrošināt nevar, jo šādu pakalpojumu apdrošinātāji nepiedāvā.

Obligātās un brīvprātīgās veselības apdrošināšanas atšķirības

Obligātajai veselības apdrošināšanai tā saucamajās sociālās veselības apdrošināšanas valstīs ir pakļauti visi noteiktu grupu iedzīvotāji. Apdrošināšanas prēmiju maksā gan pats iedzīvotājs, gan arī tā darba devējs. Brīvprātīgo veselības apdrošināšanu var izvēlēties iedzīvotāji ar augstu ienākumu līmeni- šajā gadījumā nav ierobežots apdrošināto iedzīvotāju loks.
Obligātajā veselības apdrošināšanā apdrošināšanas prēmijas apjoms tiek noteikts pēc vienotiem principiem neatkarīgi no katra iedzīvotāja vecuma, dzimuma, veselības stāvokļa, ienākumu līmeņa vai citiem rādītājiem- darbojas solidaritātes princips, kas izpaužas tādējādi, ka veselais maksā par slimo, jaunais- par veco, bagātais- par maznodrošināto. Savukārt, brīvprātīgajā veselības apdrošināšanā apdrošināšanas iemaksas ir atkarīgas no katra apdrošinātā vecuma, dzimuma, veselības stāvokļa un citiem faktoriem un tiek noteiktas individuāli.
Obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā visi apdrošinātie tiesīgi saņemt vienāda līmeņa veselības aprūpes pakalpojumus tiem nepieciešamajā apjomā — darbojas vienlīdzības princips. Apdrošinot veselību brīvprātīgi, saņemamo pakalpojumu klāstu nosaka iemaksātās apdrošināšanas prēmijas apjoms, tātad, pastāv sasaiste starp apdrošināšanas iemaksām un saņemamo pakalpojumu apjomu.
Brīvprātīgajā veselības apdrošināšanā liela nozīme apdrošināšanas prēmijas noteikšanā tiek pievērsta saslimšanas riskam- jo augstāka riska pakāpe, jo lielāka iemaksājamā apdrošināšanas prēmija. Piemēram, piemaksas koeficients attiecībā pret apdrošināšanas prēmiju var tikt noteikts celtniecībā strādājošajiem, smēķētājiem, ķīmiskajā rūpniecībā nodarbinātajiem utml. Obligātājā veselības apdrošināšanā apdrošināšanas iemaksas apjoms netiek diferencēts atkarībā no saslimšanas riska.

Obligātās veselības apdrošināšanas rašanās

Jau kopš 13. gadsimta Eiropā saskatāmi dažādi pašpalīdzības veidi amatnieku un kalnraču cunftēs, lai nodrošinātos pret neparedzētu darba pārtraukumu. Strādnieku brīvprātīga apdrošināšanās Eiropā sākās 18. gadsimtā — tika dibinātas biedrības, pašpalīdzības kases. 19. gadsimta pirmajā pusē un vidū Vācijā, Austrijā, Anglijā strauji attīstījās strādnieku brīvprātīgu organizāciju dibināšana.
Par veselības obligātās apdrošināšanas pirmsākumu uzskatāms Vācijā kanclera Bismarka valdības 1883. gadā pieņemtais likums par slimību apdrošināšanu strādniekiem. Obligāta slimo apdrošināšana izveidojās 1888. gadā Austrijā, 1907. gadā Ungārijā, 1909. gadā Norvēģijā, 1911. gadā Anglijā, 1913. gadā Zviedrijā.

Obligātās veselības apdrošināšanas segums

Obligātās veselības apdrošināšanas aizsargātais iedzīvotājs teorētiski var saņemt visu tam nepieciešamo medicīniskās palīdzības apjomu, taču praksē pastāv virkne izņēmumu, ierobežojumu. Obligātā veselības apdrošināšana sedz izdevumus tikai par noteiktu pakalpojumu klāstu, tā saucamo bāzes minimumu jeb bāzes programmu.
Par virkni pakalpojumu, kā arī, atkarībā no iedzīvotāju grupas, tiek noteikta pacienta iemaksa vai līdzdalības maksājums no pacienta līdzekļiem.

Brīvprātīgās veselības apdrošināšanas rašanās Latvijā

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1990. gadā tika uzsākta tās saimniecības atveseļošana — tika izstrādāta likumdošana, veikts nozīmīgs darbs, lai pārietu no plāna saimniekošanas sistēmas, kas bija raksturīga Latvijai kā PSRS sastāvdaļai, uz tirgus ekonomiku. Notika plaša mēroga privatizācija visās ekonomikas nozarēs ar mērķi veicināt privāto iniciatīvu, tādējādi aktivizējot ražošanu.
Tāpat kā citās jomās, arī apdrošināšanā pastāvēja tikai valsts uzņēmumi — valsts apdrošināšanas sabiedrība "Gosstrah" piedāvāja iedzīvotājiem vairākus apdrošināšanas veidus — dzīvības apdrošināšanu, dažādu īpašumu apdrošināšanu. Tā kā nepastāvēja konkurence, apdrošināšanas tirgum nebija raksturīga attīstība.
1993. gadā izveidojās vairākas apdrošināšanas sabiedrības, kas sāka konkurēt apdrošināšanas pakalpojumu piedāvāšanā iedzīvotājiem. Ievērojami paplašinājās piedāvāto pakalpojumu klāsts, sabiedrības sāka piedāvāt veselības, civiltiesiskās atbildības, dažādu finansiālu risku apdrošināšanu.
1994. gadā licences brīvprātīgās veselības apdrošināšanas veikšanai bija izsniegtas 9 sabiedrībām, taču reāli veselības apdrošināšanas pakalpojumus piedāvāja tikai 5 sabiedrības. 1998.gadā licences bija jau 14 sabiedrībām, bet reāli veselības apdrošināšanā darbojās 12 sabiedrības.