Bruņuautomobilis

Bruņotais automobilis, bruņu automobilis (saīsināti bruņuautomobilis) ir militārā automobiļa veids, kas klāts ar plānām bruņām (parasti līdz 10-12 mm) un bruņots ar ložmetēju vai neliela kalibra lielgabalu. Pirmā pasaules kara un Otrā pasaules kara laikā bruņuautomobiļi netika izmantoti kā bruņutransportieri, lai pārvestu ievainotos vai desantu, bet, galvenokārt, pildīja komandieru apsardzes pienākumus. Bruņuautomobiļi daudz neatšķīrās no tā laika vieglajiem tankiem, tāpēc bieži tika izmantoti arī kaujās. Liela daļa bruņuautomobiļu tika būvēti uz pārveidotas kravas mašīnu ritošās daļas.

Bruņuautomobiļu vēsture

Ideja aizsargāt automobili ar bruņām radās jau neilgi pēc benzīna dzinēja izgudrošanas. 1885. gadā Džeims Kouens piedāvāja savu piecriteņu bruņuautomobiļa ideju, būvētu uz Burella traktora bāzes. Tās bruņojums sastāvēja no astoņiem maza kalibra lielgabaliem. Testa braucienos automobilis spēja attīstīt 8 km/h lielu ātrumu. Sakarā ar slikto vadāmību un vājo izturību, tas netika pieņemts bruņojumā.
Pirmo bruņuautomobiļa projektu izstrādāja amerikāņu izgudrotājs I.D. Pennigtons 1896. gadā. Taču pirmie īstie bruņuautomobiļi tika izgatavoti 1902. gadā Lielbritānijā. Izgatavotājs bija F.R. Smits, taču tajā laikā šī ideja neizsauca nekādu interesi no angļu kara ministrijas puses. 1900. gados bruņuautomobiļu izstrāde notika arī citās Eiropas valstīs, taču, līdz Pirmā pasaules kara sākumam interese par tiem no armijas vadības puses bija neliela.
Izņēmums bija Krievijas impērija, kuras kaujas pieredze Krievijas—Japānas karā parādīja nepieciešamību pēc automobiļa, kurš spētu atbalstīt kājniekus ar ložmetēja uguni un, tajā pašā laikā, būtu aizsargāts no pretinieka lodēm. M.A. Nakašidze noformolēja šīs kaujas mašīnas prasības un izstrādāja tās projektu, par kuru ieinteresējās Krievijas impērijas kara ministrija. Taču, uzskatot, ka priekš pašmāju ražotājiem šis projekts būs pārāk sarežģīts, bruņuautomobiļi tika pasūtīti Francijas firmā "Šarron". 1906. gadā neliela automobiļu partija (12 automobiļi), pazīstami kā "Nakašidze-Šarron", tika piegādāti pasūtītājam. Šie automobiļi bija pilnībā klāti ar bruņām, bruņojums — ložmetējs — bija novietots tornī, kurš spēja veikt pilnu apgriezienu. Caurejamība tika atzīta par apmierinošu, un mašīna kopumā ieguva augstu novērtējumu no Krievijas impērijas armijas puses.
Līdzīgu automobili, nedaudz ātrāk (1905.-1906. gados), demonstrēja vācu firma "Erhardt", taču šis projekts neapmierināja Vācijas impērijas armijas vadību. Tāpēc par pirmo armiju, kuras bruņojumā tika pieņemts bruņuautomobilis, var uzskatīt Krievijas impēriju.
Lieldienu sacelšanās laikā 1916. gadā Īrijā Lielbritānijas armija izmantoja kravas mašīnas ar improvizētiem bruņukorpusiem, izgatavotiem no vilcienu dūmtveriem ar izgrieztām ambrazurām, paredzētām šaušanai. Ar melnu krāsu uz sāniem tika uzkrāsotas arī viltus ambrazūras, lai maldinātu pretinieka snaiperus.

Bruņuautomobiļi starpkaru periodā

Pēc Pirmā pasaules kara pieredzes, bruņuautomobiļus apvienoja divizionos vai rotās, divizionus — nodaļās, bet rotas — vados. Parasti šajās vienībās ietilpa arī smagie automobiļi — transportam un munīcijas pievešanai, kā arī vieglie automobiļi un motocikli — sakaru uzturēšanai starp bruņuautomobiļiem un kaujas rezervēm.

Bruņuautomobiļi Otrajā pasaules karā

Sākot ar Otro pasaules karu teju visi bruņuautomobiļi bija aprīkoti ar kāpurķēdēm, lai palielinātu to caurejamību. Taču, sakarā ar bruņuautomobiļu vieglo ievainojamību un artilērijas attīstību, Otrajā pasaules karā to ražošanas apjomi samazinājās. To vietā nāca bruņutransportieri, kuri spēja veikt daudz dažādākus un sarežģītākus uzdevumus (desanta pārvietošana, ievainoto izvešana utt.).

Bruņuautomobiļa konstrukcija

Bruņuautomobiļus parasti bruņu ar salīdzinoši plānām bruņām, lai saglabātu to mobilitāti. Tāpēc, bruņuautomobiļi parasti aizsargā tikai no pretinieka ieroča parastajām lodēm un dažādām šķembām, savukārt, ar speciāli veidotām lodēm, mīnmetēja vai artilērijas lādiņiem ir viegli cauršaut to bruņu.

Bruņuautomobiļu iedalījums

Bruņuautomobiļus parasti iedala vieglajos, vidējos un smagajos. Par vieglajiem parasti tiek uzskatīti tie, kam masa nepārsniedz 4 tonnas un kuri ir bruņoti tikai ar ložmetēju. Par vidējiem parasti tiek uzskatīti tie, kam masa ir starp 4 un 8 tonnām, bet par smagajiem, tie, kam masa pārsniedz 8 tonnas. Gan vidējie, gan smagie bruņuautomobiļi parasti ir bruņoti ar lielgabalu un vienu vai vairākiem ložmetējiem.