google/wiki40b huggingface dataset:
Ieleja

Ieleja ir negatīva, lineāri stiepta reljefa forma, kam ir slīpums vienā virzienā un kas radusies erozijas darbības rezultātā. Visbiežāk ielejas veidojušās tekošu ūdeņu rezultātā, piemēram, caur ieleju plūst upes un strauti. Ielejas veidojas arī ledāju kustības rezultātā. Nereti ielejas malās ir pauguri vai pat kalni. Ielejas iedala tā sauktajās trogielejās (U-veida ielejas) un V-veida ielejās. V-veida ielejas ir ar stāvākām nogāzēm nekā U-veida ielejām. Ir arī ļoti platas līdzenumu ielejas. Ieleju veids ir atkarīgs no vairākiem faktoriem, tas ir, erozijas veida, reljefa slīpuma, noteiktā teritorijā esošo iežu un augsnes raksturs un ģeoloģiskā laika, kad ieleja veidojusies. Par ielejām dažkārt tiek saukti padziļijumi okeānos zem ūdens. Tās ir atrodamas arī uz citām planētām.
Ļoti dziļas ielejas Amerikā tiek sauktas par kanjoniem, savukārt šaurus padziļinājumus, īpaši, kalnos, kas arī radušies tekošu ūdeņu rezultātā, dēvē par aizām, ar kurām nevajadzētu jaukt ielejas. Par ielejām sauc arī lūzumzonas, piemēram, Austrumāfrikas lūzumzonu, tikai šajos gadījumos mēdz precizēt un saukt par rifta ielejām.

Ieleju veidošanās

Ūdens straumes (upes un strauti) un ledāju kustība ir nozīmīgākie ieleju veidotāji. Tekoši ūdeņi galvenokārt veido V-veida ielejas, bet ledāju kustība U-veida ielejas.
Tekošie ūdeņi abrāzijas un ūdens plūsmas dēļ rada eroziju, noārda augsnes virskārtu un iežus. Augstu kalnos ielejas parasti ir ar stāvām nogāzēm un šaurāki, jo plūstošo ūdeņu ātrums ir lielāks un līdz ar to spēcīgāk izpaužas erozija. Savukārt līdzenumu ielejas ir ar lēzenākām nogāzēm, jo ūdens erozija tik ļoti neizpaužas. Šādas ielejas veidojušās ilgākā laika posmā.
Ledāju kustības rezultātā tie arī norāda augsnes virskārtu un iežus, bet iedarbība uz to ir lēnāka. Toties ledāji spēj pārnes daudz lielākas zemes un iežu masas, jo to masa un līdz ar to arī spēks, kas darbojas uz iežiem, ir ļoti liels. Ledāju kustību rada gravitācijas spēks.
Nātrijs

Atrašanās dabā

Dabā nātrijs sastopams hlorīda, sulfāta, un retāk — nitrāta veidā. Nātrijs ir sastopams arī laukšpatos (nešķīstošā veidā).

Iegūšana

Brīvā veidā nātriju iegūst, elektrolizējot tā savienojumu (parasti hlorīda vai hidroksīda) kausējumus.

Īpašības

Vienkāršas vielas veidā nātrijs ir viegls, mīksts metāls ar pelēcīgi sudrabainu spīdumu (svaigā griezumā). Tas ir gandrīz 3 reizes vieglāks par alumīniju un nedaudz vieglāks par ūdeni. Gaisā nātrijs strauji oksidējas un pārvēršas irdenos oksidēšanās produktos. Laboratorijās to visbiežāk uzglabā petrolejā.
Reakcijā ar gaisu vai tīru skābekli nātrijs veido nātrija peroksīdu Na₂O₂ jeb Na−O−O−Na.
Nātrijs reaģē ar visiem nemetāliem, izņemot inertās gāzes. Ar fluoru un hloru tas savienojas parastos apstākļos. Nātrija gabaliņu un sēra pulvera maisījums sprakšķēdams uzliesmo, ja to nedaudz paberž piestiņā. Paaugstinātā temperatūrā nātrijs reaģē ar ūdeņradi, bromu, jodu, fosforu un oglekli, bet elektriskajā lokā tas savienojas arī ar slāpekli. Reakcijā ar oglekli nātrijs veido nātrija karbīdu Na₂C₂ jeb Na−C=C−Na.
Nātrijs reaģē ar daudzām saliktām vielām, arī ar ūdeni. Šajā reakcijā izdalās tik daudz siltuma, ka nātrijs, kas peld virs ūdens, izkūst un šķidras lodītes veidā pārvietojas pa ūdens virsmu tik ilgi, līdz pilnīgi izreaģē, veidojot nātrija hidroksīdu un ūdeņradi. Nātrija hidroksīda klātbūtni šķīdumā pierāda ar indikatoru, bet ūdeņradi konstatē, to aizdedzinot pie mēģenes vaļējā gala.
Sārmu metālu reakcijas ar koncentrētām skābēm ir aktīvas oksidēšanās-reducēšanās reakcijas, kuras var izraisīt eksploziju, tomēr nātrija iedarbība ar koncentrētu sālsskābi noris samērā mierīgi. Šajā reakcijā nātrijs reaģē gan ar ūdeni, gan ar hlorūdeņradi — izdalās ūdeņradis, bet sālsskābē pēc neilga laika parādās baltas nātrija hlorīda nogulsnes, jo veidojas piesātināts šķīdums.
Nātrija joni liesmu iekrāso raksturīgā dzeltenā krāsā (tā saucamā nātrija D līnija).
Degošais līdzenums

Sižets

Filmā tiek parādīts sievietes Marianas dzīvesstāsts. Pusaudža gados viņa nejauši nogalina savu māti Džīnu un viņas mīļāko Niku. Pēc bērēm Mariana sāk attiecības ar Nika dēlu Santjago, kā rezultātā Mariana paliek stāvoklī. Pēc meitas Marijas piedzimšanas Mariana pamet ģimeni un nomaina savu vārdu uz vārdu Silvija. Vairāk nekā desmit gadus pēc šiem notikumiem Silvijas dzīvē caur Santjago biznesa partneri un draugu Karlosu atkal ienāk Marija un Santjago.
Nosacījuma refleksi

Nosacījuma refleksi ir pieredzes rezultātā iegūti refleksi, kas katram indivīdam var būt atšķirīgi, atšķirībā no beznosacījuma refleksiem. Nosacījuma refleksi neiedzimst, tie rodas kā reakcija uz kādu kairinātāju (smarža, garša, skaņa, sāpes). Noteikti nosacījuma refleksi var arī izzust dzīves laikā. Pirmais nosacījuma refleksus aprakstīja krievu fiziologs un psihologs Ivans Pavlovs, tāpēc tos mēdz saukt arī par Pavlova nosacījuma refleksiem.
Romans Horāks

Karjera

2009. gada NHL draftā Horāku 5.kārtā izvēlējās Ņujorkas "Rangers". 2011. gadā Horāks tika aizmainīts uz Kalgari "Flames". 2011. gada 8. oktobrī debitēja NHL spēle pret Pitsburgas "Penguins". 2014. gada Horāks pievienojās KHL komandai Podoļskas "Vitjaz", kur pavadīja četras sezonas. Kopš 2018. gada spēlē Växjö Lakers.
Čehijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2017. gada un 2018. gada Pasaules čempionātā, un 2018. gada ziemas olimpiskās spēlēs.
Kamjanka

Vēsture

Apdzīvotā vieta (muiža) zināma no 17. gadsimta sākuma. Tā piederējusi gan Ļubomirskiem, gan Hmeļņickim, gan Potjomkinam līdz nonāca Davidovu dzimtas īpašumā. No 1819. gada muižā dzīvoja viens no redzamākajiem dekabristiem - Vasilijs Davidovs un Kamjanka kļuva par vienu no trijiem galvenajiem dekabristu Dienvidu biedrības centriem. No 1820. gada, pateicoties kvalitatīvām pazemes ūdens atradnēm, Kamjanka attīstījās kā degvīna ražošanas centrs. 1936. gadā šeit tika atklāta Kamjankas mašīnbūves rūpnīca. Pēc Oktobra reolūcijas pilsēta iekļāvās Ukrainas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. 1956. gadā Kamjankai tika piešķirtas pilsētas tiesības. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Vāveres

Izplatība

Vāveres var sastapt visos kontinentos, izņemot Austrālijā un Antarktīdā. Latvijā sastopamas divas vāveru dzimtas sugas: parastā vāvere (Sciurus vulgaris) un lidvāvere (Pteromys volans).

Izskats un īpašības

Vāveres kopumā ir maza auguma dzīvnieki. Vismazākās ir Āfrikas pigmejvāveres (Myosciurus pumilio), kas ir 7—10 cm garas un sver tikai 10 g, vislielākās vāveres ir Alpu murkšķi (Marmota marmota), kuru ķermeņa garums ir 53—73 cm, svars 5—8 kg. Vāverēm parasti ir slaidi ķermeņi, kuplas astes un lielas acis. To apspalvojums ir mīksts un zīdains, dažām sugām biezāks, citām plānāks. Apspalvojuma krāsa ir ļoti dažāda.
Vāveru pakaļkājas ir garākas par priekškājām, un katrai pēdai ir četri vai pieci pirksti. Priekškāju ķepām ir īkšķi, lai gan ir sugas, kurām tie ir vāji attīstīti. Zobi ir tipiski grauzēju zobi; lieli priekšzobi, kas aug visu mūžu, un dzerokļi iebīdīti dziļāk mutē, veidojot starp priekšzobiem un dzerokļiem brīvu telpu. Vāverēm ir ļoti laba redze. Šī īpašība ir ļoti svarīga koku vāveru sugām. Vāveru dzimtas dzīvniekiem ir arī ļoti labi attīstīta taustes sajūta, ko nodrošina purna ūsas un matiņi uz ķepām.

Uzvedība

Vāveres dzīvo ļoti dažādās biomās. Tās ir sastopamas gan tropu lietus mežos, gan pustuksnešos, vāveres vienīgi izvairās no aukstajiem polārajiem apgabaliem un tuksnešiem. Lai gan vāveres pamatā ir veģetārietes. Tās parasti ēd dažādas sēklas un riekstus, tomēr ir sugas, kas mēdz ēst arī sēnes, kukaiņus un pat mazus mugurkaulniekus, kā putnēnus, čūskas, olas. Tropu vāveres barojas tikai no kukaiņiem. Zemes vāveres ēd dažādas augu lapas un augus. 
Vāveres pārojas vienu vai divas reizes gadā. Grūsnības periods ilgst apmēram 3—6 nedēļas, atkarībā no sugas. Mazuļi piedzimst kaili, bez zobiem, akli un nevarīgi. Gandrīz visām vāveru sugām par mazuļiem rūpējas tikai māte. Māte tos zīda ar pienu 6—10 nedēļas. Gada vecumā jaunās vāveres sasniedz dzimumbriedumu. Uz zemes dzīvojošās vāveres parasti ir sociālas un veido saimes, kas dzīvo kolonijās. Koku vāveres ir vientuļnieces.
Rīgas pilsētas Pļavnieku ģimnāzija

Vēsture

Ģimnāzija dibināta 1997. gadā un pirmajā mācību gadā skolā iestājās tikai 222 skolēni, 2011. gadā skolēnu skaits sasniedza 328. Tomēr 2016./2017. macību gadā skolēnu trūkuma dēļ bija atvērtas tikai četras klases – pa vienai 8., 9., 11. un 12. klasei.
2017. gada pavasarī Rīgas dome pieņēma lēmumu pilsētas mērogiem un skolas platībai mazā skolēnu skaita dēļ skolu slēgt. Lēmums oficiāli īstenots 2017. gada 13. augustā

Simbolika

Skolas himna bija ar Imanta Kalniņa mūziku un Viktora Kalniņa vārdiem, pirmo reizi izskanēja pirmajā 9. klašu izlaidumā 1998. gada 12. jūnijā. 
Skolas devīze bija dzjenieka Jāņa Petera rindas:
Tev jāveic daudz –
Sev īsto ceļu mēro.
Pār sīko pāri audz,
Pie lielā sevi mēro.
/J. Peters/
Skolas karoga laukumu dalījums simbolizēja debesis un zeme. Zaļā krāsa – auglības, cerību simbols, dzeltenā krāsa – vērtības. Karoga vienā pusē stilizēts ģimnāzijas jumtu siluets, kas atgādina kalnus ar virsotnēm, uz kurām tiekties. Apakšējā daļā ir skolas nosaukums. Karoga otrā pusē ir veselības zieds kā saule virs zaļās, auglīgās zemes. Veselības zieds ar sešām ziedlapiņām sevī ietver 6 cilvēka veselības aspektus: fizisko, psihisko, sociālo, personisko, emocionālo un garīgo. Uz zaļā fona skolas devīze. Karoga abās pusēs augšējos stūros redzamas vēja rozes, kas ir virziena noteicējas. Tās simbolizē skolu kā vietu, kur cilvēks iegūst virzienu dzīvei. Karoga skiču autores bija Jūlija Pasnaka, Maija Vernere, Jana Novikova, Tamāra Holomkova. Karogu darināja Latvijas Amatniecības kameras amata meistare Rudīte Grasberga.
Skolas logo attēlots zieds ar 6 ziedlapiņām, kas simbolizē skolas veselīgo vidi — katra ziedlapiņa simbolizē vienu veselības aspektu: fiziskā veselība — visu orgānu sistēmu darbības sabalansētība, neuzņēmība pret slimībām; sociālā veselība —atspoguļojas attieksmē pret citiem cilvēkiem; kā veidojas attiecības ģimenē, ar draugiem, mācību vai darba kolektīvā, kā paši jūtamies sabiedrībā; kultūras tradīciju ievērošana, komunikabilitāte; pielāgošanās videi, emocionālā veselība — atspoguļojas pašsajūtā, attieksmē pret sevi, citiem, lietām, parādībām, notikumiem; parāda, cik adekvāti izpaužas mūsu jūtas, arī cenšanās neietekmēt apkārtējos ar savu slikto emocionālo stāvokli; personiskā veselība — attiecas uz to, kā mēs katrs sevi apliecinām atbilstoši savai individualitātei, vērtību sistēmai, dzīves mērķiem. Tā ir savu iespēju un spēju apzināšanās, meklējumu ceļš uz pilnību; psihiskā veselība —  parāda, kā iegūstam informāciju, kā to apstrādājam; garīgā veselība — raksturo katra indivīda esības būtību, atspoguļo personiskos uzskatus par vērtībām, par saviem pieņemtos morāles un ētikas principus. Garīgā veselība vienlaikus ir šī simboliskā zieda stublājs, pamats, kas veido sasaisti ar pārējiem veselības aspektiem.
Ilmārs Luckāns

Šahista karjera

Šahu iemācījies spēlēt 13 gadu vecumā. 1958. gadā kļuvis par Latvijas jauniešu čempionu un veiksmīgi debitējis Latvijas šaha čempionātā, kur dalījis 6.-7. vietu. Dienesta laikā Padomju armijā divas reizes kļuvis par Baltijas kara apgabala čempionu šahā (1960, 1962). Tāpat divas reizes pēc kārtas uzvarējis Rīgas šaha čempionātā (1972, 1973). 1965. gadā piedalījies PSRS šaha čempionāta pusfinālā Ļeņingradā, kur dalījis 4.-6. vietu. 1975. gadā Baltijas republiku turnīrā ieņēmis 3.-4. vietu (kopā ar A.Butnori aiz uzvarētājiem A.Vītoliņa un J.Petkēviča). 1976. gadā ieguvis PSRS sporta meistara nosaukumu šahā. 1978. gadā uzvarējis Latvijas čempionātā ātrspēlē. 1990. gadā izcīnījis 2. vietu Lietuvas atklātajā šaha čempionātā Klaipēdā. Vairākkārt piedalījies Latvijas šaha čempionātu finālos. Labākais sasniegums bija 2.-3. vieta 1993. gadā. Pēc šī panākuma Luckāns ieguva tiesības spēlēt FIDE Baltijas zonas turnīrā Viļņā, kur palika 9.-11. vietā.
Ilgus gadus strādājis par Tramvaju un trolejbusu pārvaldes sporta zāles vadītāju. Luckāna dēls Arnolds Luckāns arī ir bijis šahists.
Vaiņodes pagasts

Daba

Vaiņodes pagasts atrodas Rietumkursas augstienē. Kopējā platība ir 18972,8 ha, no kuriem lauksaimniecības zemes ir 40%, meži 41,1%, purvi 4.3%, aizsargājamās teritorijas 2,91%.

Upes

Augustupe, Briškatu upīte, Dakterišķe, Jāņupīte, Kazbarupe, Lībjupe, Varķe, Velda, Zāģene.

Ezeri

Bezdibenis, Kalšu ezers.

Vēsture

Tagadējā Vaiņodes pagasta teritorija 12. gadsimta beigās atradās kuršu Bandavas zemes dienvidu malā. Pirmās ziņas par šo vietu saglabājušās no 1253. gada, kad pirmo reizi minēts Bātas vārds Livonijas ordeņa un Kurzemes bīskapijas līgumā par Kurzemes sadalīšanu. Vaiņodes apkaime nonāca Kurzemes bīskapijā. No 1585. gada apvidus nonāca Piltenes apgabalā un no 1795. gada Kurzemes guberņā. Pēc 1819. gada administratīvās reformas pagasts iekļauts Aizputes apriņķa Embūtes draudzes novadā. 
1888. gadā Vaiņodes pagastam pievienoja Elkuzemes, Plepju un Veldes pagastus. 1924. gadā Vaiņodes pagasts pievienots Liepājas apriņķim. 1926. gada 5. martā Vaiņodes pagastam pievienots Bātas pagasts.
Vaiņodes apdzīvotā vieta sākusi attīstīties reizē ar Liepājas-Romnu dzelzceļa līnijas izbūvi 1871. gadā. 1905. gada revolūcijas laikā pagastā darbojās rīcības komiteja, tuvākās apkaimes muižās notika kalpu streiks, tika nodedzinātas divu muižu kungu mājas. Soda ekspedīcija noslepkavoja 20 revolucionārus. 
19. gadsimta beigās uz Vaiņodes muižas zemes pie Vaiņodes stacijas izveidojās ciems, kurā dzīvoja galvenokārt ķieģeļnīcas un kokzāģētavas strādnieki. Uz Lielbātas muižas zemes izauga vasarnīcu ciems. 1925. gadā tos apvienojot izveidoja Vaiņodes – Bātas ciemu.  
1916. gadā uzbūvēja Vaiņodes dirižabļu lidostu. Pēc 1939. gada Bāzu līguma parakstīšanas Vaiņodes lidlaukā apmetās PSRS kara aviācijas daļa, arī pēc Otrā pasaules kara tas bija lielākais armijas lidlauks Baltijā.
Mūsdienu Vaiņodes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Lielbātas muiža (Gut Groß-Bahten, Lielbāta), Vaiņodes muiža (Gut Wainoden), Veldes muiža (Gut Welden).
1935. gadā pagasta platība bija 157 km² un tajā dzīvoja 4079 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Vaiņodes, Elkuzemes, Kaļšu un Veldes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Priekules rajona Vaiņodes ciemam 1951. gadā pievienoja Veldes ciemu. 1954. gadā ciema centram Vaiņodei piešķīra strādnieku ciemata statusu, bet pārējo teritoriju pievienoja atjaunotajam Veldes ciemam. 1956. gadā Elkuzemes un Veldes ciemi likvidēti un pievienoti Vaiņodei, izveidojot Vaiņodes lauku teritoriju. 1976. gadā no jauna izveidots Vaiņodes ciems, tajā iekļaujot Vaiņodes lauku teritoriju. 1977. gadā daļa ciema teritorijas pievienota Embūtes ciemam. 1990. gadā ciems reorganizēts par pagastu. 1991. gadā Vaiņode zaudē pilsētciemata statusu un pievienojas pagastam. 2009. gadā Vaiņodes pagasts kā administratīva teritorija iekļauts Vaiņodes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Vaiņode (novada un pagasta centrs), Auguste, Vecbāta, Mālkalne, Vaiņodes muiža.
Eduards Mazels

Šaha kompozīcija

Eduards Mazels sastādījis čehu skolas stila uzdevumus.
Veļke Kapušani

Vēsture

Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1211. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums bija Naģkapoša (ungāru: Nagykapos). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz 1938. gada 2. novembra Pirmās Vīnes arbitrāžām, Veļki Kapušani atradās Ungārijas sastāvā. No 1993. gada - Slovākijā.

Ekonomika

Pilsētā atrodas gāzes vada, kurā no Ukrainas tiek piegādāta Krievijas dabasgāze, stacija.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairākums pilsētas iedzīvotāju ir ungāri (56,98%). Citas tautības: slovāki (35,92 %), čigāni (4,32 %). Pēc reliģiskās pārliecības: katoļi (49,46 %), grieķu katoļi (12,3 %), nereģiozi (4,59 %).
Ziemeļmaķedonija

Ģeogrāfija

Valsti šķērso Balkānu kalni un to atzari — Rodopi austrumos un Pindi dienvidos. Valsts augstākais punkts ir Korabs (2764 m vjl), kas atrodas starp Kosovu, Albāniju un Maķedoniju, tā iezīmējot šo trīs robežu krustpunktu. Valsti no ziemeļrietumiem uz dienvidaustrumiem divās daļās tekot sadala Vardaras upe. Tā caur Grieķiju ietek Egejas jūrā, tomēr nav izmantojama nopietnai kuģošanai. Valsts dienvidrietumos atrodas 2 lielākās ūdenstilpes: Ohridas un Prespas ezers.
Cauri valstij no Grieķijas uz Serbiju iet dzelzceļa līnija un autoceļš, savukārt Skopjē atrodas starptautiskā lidosta. Netālu no galvaspilsētas Skopjes atrodas hroma rūdas raktuves.
Maķedoniju apdraud seismiskās aktivitātes — uz dienvidiem no Maķedonijas atrodas Eirāzijas — Āfrikas plātņu sadursmes zona, 1963. gadā Skopji izpostīja zemestrīce.
Maķedonijā nokrišņu daudzums ir līdzīgs Latvijai, tomēr tā atrodas vairāk uz dienvidiem, kādēļ vidējā gada temperatūra ir vismaz par 5 grādiem augstāka. Maķedonija atrodas uz mērenās un subtropu joslas robežas, valsti galvenokārt klāj skujkoki un podzolētā augsne. Daudz iedzīvotāju dzīvo laukos. Rakstība — kirilica. Iedzīvotāju skaita pieaugums — 2% gadā. Automašīnu skaits ~75 uz 1000 iedzīvotājiem.
Dendrolimus superans

Izplatība

Dendrolimus superans sibiricus pasuga ir izplatīta Krievijā, Mongolijā, Kazahstānā, Ķīnā un Ziemeļkorejā, ka arī Ziemeļamerikā. Dendrolimus superans superans sastopama Krievijā un Japānā.

Pieaugušo īpatņu apraksts

Dendrolimus superans sibiricus tēviņu spārnu plētums ir 40–60 mm, mātītēm — 60–80 mm. Mātītes ir lielākas par tēviņiem; mātīšu ķermeņa garums sasniedz līdz 39 mm, bet tēviņu — līdz 31 mm. Apakšējiem spārniem nav zīmējuma un ir no gaiši brūnas līdz sarkanbrūnam; uz augšējiem spārniem frontāli ir trīs labi redzamās melnas šķērseniskas melnas līnijas un baltie traipi pa antemediālu līniju (pret krūtīm šīs trīs līnijas ir nosauktas par antemediālu, postmediālu un subterminālu līniju). Ir neizteikta krāsu variācija pieaugušiem īpatniem, kas saistītās populācijas ģeogrāfisko izplatību. Visparastākā augšējo spārnu nokrāsa tumši pelēcīga Krievijas rietumu populācijai. Austrumu Sibīrijas un Krievijas Tālajos Austrumos populācijai ir vienkrāsu brūni spārni. Populācijas ar melniem spārniem sastopas Burjatijā un Altajā. Dendrolimus superans superans taureņi ir līdzīgi Dendrolimus superans sibiricus, taču atšķiras ar lielāku spārnu plētumu: mātītēm spārnu plētums ir 80–110 mm (ķermeņa garums 28–45 mm), un tēviņiem — 70–75 mm (ķermeņa garums 24–37 mm).

Preimaginālo stadiju apraksts

Olas ir iegarenas un ovālas, garumā 2,2 mm un apkārtmērā 1,9 mm. Tikko izdētas olas ir gaiši zaļas vēlāk pakāpeniski nobriestot paliek tumši. Mātītes dēj olas čupiņās uz lapām vai zariņiem.
Dendrolimus superans sibiricus pēdēja kāpuru stadija ir mazāka par Dendrolimus superans superans pēdējas stadijas kāpuriem; Dendrolimus superans sibiricus pēdējas stadijas kāpuru garums ir 50–80 mm, Dendrolimus superans superans — 60–82 mm. Abām pasugām kāpuri ir mataini, ar izteikti ziliem matiņu čupiņām aiz pirmā un otrā krūšu segmenta.
Dendrolimus superans sibiricus mātīšu kūniņa ir tumši brūna, 33–39 mm gara, 10–11 mm plaša; tēviņu kūniņa ir 28–34 mm gara. Kokons ir pelēks, līdz 70 mm garš, 12–15 mm plašs. Dendrolimus superans superans pasugas kūniņa un kokons pēc ārēja izskata ir līdzīgi tiem Dendrolimus superans sibiricus pasugai.

Ekoloģija

Dendrolimus superans ir agresīvs kaitēklis Ķīnā, kas nopietni kaitē jauniem un veciem mežiem. Šī suga kaitē vairāk nekā 20 koku sugām, tai skaitā priedes (Sibīrijas ciedrupriede, Korejas ciedrupriede, klājeniskā ciedrupriede), baltegles (Sibīrijas baltegle, baltmizas baltegle, Sahalīnas baltegle), lapegles (Daurijas lapegle, Sibīrijas lapegle), egles (Sibīrijas egle, Picea ajanensis), sausserži (Kamčatkas sausserdis).

Ienaidnieki

Sarcophaga albiceps gaļasmušas kāpuri medī lapkoku balteņa kāpurus. Ir aprakstīti Dendrolimus superans parazitoīdi, kas parazitē uz tās olām: Anastatus japonicus (Eupelmidae), Telenomus gracilis, Telenomus tetratomus (Platygastridae), Trichogramma dendrolimi (Trichogrammatidae); uz kāpuriem un kūniņām parazitē Ooencyrtus pinicolus (Encyrtidae) un Rhogas dendrolimi (Eupelmidae). Šī suga var arī inficēties ar dažām baktērijām (Bacillus dendrolimus, Bacillus thuringiensis), sēnītēm (Beaureria bassiana) un dažiem vīrusiem.
Valdeķu muiža

Valdeķu muižas pils (vācu: Waldeck) ir 1882. gadā celta muižas kungu māja, kas atrodas Kandavas novada Valdeķu ciemā. Vietējas nozīmes kultūrvēstures piemineklis.

Vēsture

Valdeķu muižu 1845. gadā, atdalot no Aizdzires muižas (Adsirn), izveidoja tās īpašnieks Nikolauss fon Koskuls un uzdāvināja savai sievai Luīzei. 20. gadsimta sākumā muiža piederēja Rīgas tirgotājam Eiženam Švarcam.
1931. gadā to stipri nolaistu iegādājās izdevējs Antons Benjamiņš, kas to īsā laikā izveidoja par lauku paraugsaimniecību. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Valdeķu muižas kungu māju nacionalizēja un tās īpašniece Emīlija Benjamiņa tika deportēta uz Gulaga soda nometni. Pēc Latvijas neatkarības 1997. gadā Benjamiņu dzimta (Ilze Stokvuda, Pēteris Benjamiņš, Juris Džordžs Benjamiņš) savu īpašumu atguva un atjaunoja.
Saleharda

Vēsture

Līdz 15. gadsimtam Obas lejtecē pāri Urāliem regulāri ieradās Novgorodas tirgotāji, kas uzpirka kažokādas un valzirgu ilkņus.
Sibīrijas hanistes iekarošanas laikā 1595. gadā kazaki nodibināja Obdoras jeb "Pieobas" cietoksni (Обдорский острог) Obas labajā krastā. Krievijas cari savam titulam pievienoja arī "Obdoras kņaza un visas Ziemeļu puses pavēlnieka" (князь Обдорскiй и всея Сђверныя страны повелитель) nosaukumu. Obdorijas ģerboni iekļāva Krievijas impērijas ģerbonī.
Pēc vietējo iedzīvotāju uzbrukumu beigšanās 1807. gadā nojauca nocietinājumus un Obdorskas ciems bija Toboļskas guberņas Berjozovas apriņķa Obdorskas pagasta centrs. 19. gadsimtā Obdorskā hantu etnogrāfiskos pētījumus veica ungāru zinātnieki R. Antals (1845) un J. Papajs (1898-1899). Ilgu laiku šeit piespiedu nometinājumā dzīvoja krievu pareizticīgo sektas duhoboru (духоборы) līderis P. Verigins (1894-1902). Pēc PSRS izveidošanas 1923. gadā nodibināja Urālu apgabala Obdorskas rajonu. 1930. gadā Obdorska kļuva par Jamalas (ņencu) nacionālo apgabala centru un 1933. gadā tika pārdēvēta par Salehardu.
1938. gadā Salehardai piešķīra pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara 1949. gadā Gulaga soda nometnēs ieslodzītie (arī karagūstekņi) sāka Transpolārā dzelzceļa celtniecību, kam Saleharda pāri Urālu kalniem bija jāsavieno ar Krievijas Eiropas daļu un pāri Rietumsibīrijas līdzenumam ar Jeņisejas ostu Igarku. Tūkstošiem ieslodzīto gāja bojā no slimībām un necilvēcīgajiem darba apstākļiem. Līdz Staļina nāvei 1953. gadā pabeidza posmu līdz Vorkutai un tālāk līdz Labitnangi ciemam Obas kreisajā krastā. Izbūvēto posmu Saleharda-Nadima pameta un vairs neturpināja, neuzbūvēja arī tiltu pāri Obai, tādēļ vēl arvien vasaras laikā darbojas prāmis, ziemas laikā preces pāri upei ved pa ledu, bet ledus iešanas laikā satiksme apstājas.