Alfrēds Rozenbergs

Dzīvesgājums

Dzimis Tallinā 1893. gada 12. janvārī Vidzemes tirgotāja (vai kurpnieka) Voldemāra Vilhelma Rozenberga un viņa sievas Elfrīdas Karolīnes (dzimušas Sires) ģimenē. Viņa māte nomira divus mēnešus pēc viņa dzimšanas, bet tēvs — 1904. gadā, un viņu audzināja tēva māsas. Par viņa etnisko izcelsmi ir dažādas ziņas, vēlāk ir pat apgalvots, ka "viņa dzīslās nav ne piliena vācu asiņu" un ka viņa senči ir vienīgi "latvieši, žīdi, mongoļi un franči". Visi pieejamie arhīvi par viņa dzimtu ir mērķtiecīgi iznīcināti Baltijas valstu okupācijas laikā (1941—1945).
Mācījies Tallinas Pētera reālskolā, kur viņam radusies interese par aizvēsturi, kopā ar savu vēstures skolotāju viņš esot piedalījies arheoloģiskajos izrakumos un mācījies zīmēšanu pie Vilhelma Purvīša. Pēc skolas beigšanas Rozenbergs 1910. gadā iestājās Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras fakultātē, kur tika uzņemts vācbaltiešu studentu korporācijā "Rubonia". 1915. gadā Rozenbergs apprecēja Hildu Lēsmani un viņas ietekmē sāka lasīt klasisko literatūru un filozofiskus darbus, īpašu ietekmi uz viņu atstāja Frīdriha Nīčes grāmatas un Rīgas pilsētas Vācu teātrī uzvestās Riharda Vāgnera operas. Šajā laikā viņš sāka rakstīt pirmās esejas, kas atspoguļoja viņa identitātes meklējumus . Pirmā pasaules kara sākumā pēc frontes tuvošanās Rīgai viņš 1915. gadā pārcēlās uz Maskavu, kur jau pēc Oktobra revolūcijas 1918. gada janvārī pabeidza Maskavas Tehnisko augstskolu (Московское высшее техническое училище). Pēc tam, kad Vācijas karaspēks ieņema Igauniju, Rozenbergs 1918. gada februārī atgriezās Tallinā un neveiksmīgi mēģināja iestāties vācu armijā. Pēc tam mēģināja strādāt par zīmēšanas skolotāju Gustava Ādolfa ģimnāzijā un rakstīja antisemītiskus rakstus. 1918. gada 30. novembrī viņš Tallinas Melngalvu namā nolasīja lekciju par "ebreju jautājumu" („die Judenfrage“) un pēc Vācijas armijas atkāpšanās no Igaunijas devās uz revolucionāro nemieru pārņemto Vāciju, jo kā radikāli noskaņots Krievijas pilsonis saņēma atteikumu Anglijas vīzai. Minhenē Rozenbergs nokļuva vācbaltu emigrantu sabiedrībā.
Šajā laikā viņš izstrādāja savu teoriju par žīdu—brīvmūrnieku sazvērestību, kā rezultātā sācies Pirmais pasaules karš un Oktobra revolūcija Krievijā. 1923. gadā Rozenbergs izdeva savus komentārus "Cionas gudro protokoliem", kas citēti Hitlera grāmatā "Mana cīņa" (Mein Kampf).
1923. gadā viņš kļuva par nacistu avīzes „Völkischen Beobachter“ galveno redaktoru, bet pēc Minhenes "Alus puča" izgāšanās, kad Hitlers nokļuva cietumā, — par nacistu kustības vadītāju. 1929. gadā Rozenbergs nodibināja antisemītisko "Cīņas savienību par vācu kultūru" (Kampfbund für deutsche Kultur), 1933. gadā tika iecelts par Nacionālsociālistiskās strādnieku partijas Ārlietu daļas vadītāju. Viņš attīstīja teoriju par ziemeļu rases pārākumu un vāciešiem kā "kungu rasi", tomēr aizstāvot tēzi par slāvu tautu iespējamo integrāciju.
Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Rozenbergs tika iecelts par Okupēto Austrumu apgabalu ministrijas vadītāju un izplānoja Ostlandes, Ukrainas, Kaukāza un Maskavas reihskomisariātu izveidi okupētajās teritorijās. Kara beigās viņš tika apcietināts un notiesāts Nirnbergas kara tribunālā. Tiesas laikā atzīts, ka Rozenbergam bijusi izšķirošā loma nacisma filozofijas un ideoloģijas radīšanā. Pakārts cietumā 1946. gada 16. oktobrī.