google/wiki40b huggingface dataset:
Mihails Kuzmins

Biogrāfija

M. Kuzmins dzimis muižnieku ģimenē. Viņa ģimene 1884. gadā pārcēlās uz Sanktpēterburgu, kur viņš beidzis 8. pilsētas ģimnāziju, pēc tam studējis konservatorijā pie N. Rimska-Korsakova un A. Ļadova. Literatūrā debitējis 1905. gadā, skandalozu ievērību izpelnās viņa pirmais romāns "Spārni" (1906), kur pirmoreiz krievu literatūrā tik atklāti aprakstīta homoerotiska kaisle. 1908. gadā tiek publicēts debijas dzejoļu krājums "Tīkli", kam seko vēl vairāki. M. Kuzmina vārds saistīts ar akmeistu literāro grupējumu.

Darbi Latvijā

M. Kuzmina dzejas un prozas tulkojumi parādās latviešu presē jau pirms 1. pasaules kara.
2014. gadā Vladislavs Nastavševs Jaunajā Rīgas teātrī iestudē viņa romāna "Peldošie, ceļojošie" dramatizējumu. Par savu ieceri režisors stāsta: "Mihails Kuzmins ir daļēji aizmirsts krievu dzejnieks un prozaiķis, kurš savā daiļradē gāja pilnīgi atšķirīgā virzienā nekā Dostojevskis, Tolstojs, Čehovs vai citi krievu literatūras milži. Viņš bija vairāk vērsts uz Eiropas kultūru, līdz ar to neiekļāvās valdošajā tradīcijā. Viņa darbiem raksturīgs mānīgs vieglums, interese par 18. gadsimta Franciju, krievu ikonām, seniem mūku un svēto stāstiem, sengrieķu dzeju un kultūru."
M. Kuzmina dzejoļi 2014. gadā publicēti žurnālā "Latvju Teksti".
Ēriks Emanuēls Šmits

Biogrāfija

Ēriks Emanuēls Šmits dzimis nelielā pilsētā Sainte-Foy-lès-Lyon netālu no Lionas, Francijā. Viņa vecāki bija no Elzasas, strādāja par sporta skolotājiem. Bērnībā Šmits sāka mācīties klavierspēli un vēlējās kļūt par komponistu. Bet skolotāji bija pamanījuši viņa talantu uz rakstīšanu un mudināja viņu ar to nodarboties. Šmits uzrakstīja savu pirmo darbu 11 gadu vecumā, tomēr neturpināja nopietni rakstīt.
Spēcīgu iespaidu bērnībā uz Šmitu atstāja teātris, kad māte viņu bija aizvedusi uz izrādi Sirano de Beržeraks (Cyrano de Bergerac) ar Žanu Marē galvenajā lomā. Sešpadsmit gadu vecumā Šmits sāka rakstīt ludziņas skolas skatuvei. Vēlāk viņš pabeidza vidusskolu Lycée du Parc Lionā, pēc tam augstskolu École Normale Supérieure Parīzē. 1987. gadā ieguva doktora grādu filozofijā par disertāciju "Didro un metafizika". Šmits vairākus gadus strādāja par pasniedzēju augstskolās.
Kopš 2002. gada Šmits dzīvo Briselē. 2008. gadā viņš ieguva Beļģijas pilsonību.

Karjera

1989. gadā, atrodoties kādā ceļojumā pa Sahāru, Šmitu pārņēma ticība, viņam radās mistiska sajūta, ka "viss ir pamatots" (tout est justifié). Un viņš, paklausot savai iekšējai balsij, nolēma mainīt savu dzīvi un nopietni pievērsties rakstniecībai.
Karjeras sākumā Šmits darbojās dramaturģijas jomā. Pirmo lugu "Nakts Valonijā" (la Nuit de Valognes) viņš uzrakstīja 1991. gadā. Ar savu otro lugu Le Visiteur (1993) viņš jau kļuva pazīstams un saņēma divas Nuit des Molières balvas kā labākais autors.
Turpmākos gados sarakstīti darbi, no kuriem pazīstamākās ir lugas Golden Joe (1995), Variations Énigmatiques (1996), "Izvirtulis" (Le Libertin, 1997), Frédérick ou Le Boulevard du Crime (1998), Hôtel des deux mondes (1999), noveles "Milarepa" (1997),  "Ibrāhīma kungs un Korāna ziedi" (Monsieur Ibrahim et les fleurs du Coran, 2001), "Oskars un rozā dāma" (Oscar et la dame rose, 2002), romāni "Pilāta evaņģēlijs" (L'Évangile selon Pilate, 2000), "Kad es biju mākslas darbs" (Lorsque j'étais une oeuvre d'art, 2002), "Uliss no Bagdādes" (Ulysse from Bagdad, 2008), "Sieviete spogulī" (La Femme au miroir, 2011).
2001. gadā Šmits saņēma Francijas Akadēmijas Lielo teātra balvu (Grand Prix du théâtre de l’Académie Française), bet 2010. gadā Gonkūra prēmiju par stāstu krājumu "Koncerts eņģeļa piemiņai" (Concerto à la mémoire d'un ange).
Hanss Kalms

Apbalvojumi

Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni, Igaunijas Brīvības krustu un Igaunijas Ērgļa krustu.
Teodors Eniņš

Biogrāfija

Dzimis Liepājā 1934. gada 6. decembrī būvtehniķa Kārļa Eniņa un mājsaimnieces Ludmilas Ivanovas ģimenē. T. Eniņam bija brālis Andris (komponists) un māsa Ruta. Pamata izglītību ieguvis Liepājā, no 1950. līdz 1954. gadam mācījies Liepājas 1. vidusskolā un Liepājas Mūzikas vidusskolas pūšamo instrumentu klasē. No 1954. līdz 1960. gadam studējis Rīgas Medicīnas institūta Vispārējās ārstniecības fakultātē, ieguvis ārsta diplomu.
1960. gadā sācis strādāt par ķirurgu un neiroķirurgu Liepājas Centrālajā slimnīcā. No 1990. līdz 1991. gadam bija tās Traumatoloģijas un ortopēdijas nodaļas vadītājs. Ieviesis magnētisko impulsu terapiju.
Pārtraucis darbu līdz ar kļūšanu par labklājības ministru, 1994. gadā atsācis darbu slimnīcā. Pēc nodarbībām medicīnas skolā un darba slimnīcā Teodors Eniņš arī lasījis lekcijas ķirurģijā Liepājas Pedagoģijas akadēmijā. 1997. gadā beidzis aktīvās darba gaitas veselības stāvokļa dēļ.
Pēc aiziešanas pensijā daudz laika pavadījis kopā ar sievu Ainu un ģimeni lauku mājā "Ramati" Sieksātē, Kuldīgas rajona Rudbāržu pagastā. Pēc vairākiem insultiem un ilgstošām slimībām, miris 2008. gada 24. septembrī. Apglabāts Rudbāržu pagasta Sprīžu kapos.

Politiskā darbība

1988. gadā Eniņš iesaistījies Latvijas Tautas frontes Liepājas nodaļas dibināšanā. Līdz 1989. gadam bijis viens no tās līdzpriekšsēdētājiem. 1990. gadā no LTF saraksta ievēlēts Augstākajā Padomē. Kļuvis par Sociālās nodrošināšanas un veselības aizsardzības komisijas priekšsēdētāja vietnieku. 1991. gada 19. novembrī iecelts par labklājības ministru Godmaņa valdībā. Amatu zaudējis 1993. gada 3. augustā līdz ar valdības nomaiņu. Par nopelniem Latvijas labā iecelts par Triju zvaigžņu ordeņa komandieri.
1994. gada pašvaldības vēlēšanās kandidējis uz vietu Liepājas domē no "Mēs Liepājai" saraksta. Ar 8 no 15 balsīm par kļuvis par Liepājas mēru, pārspējot LTF kandidātu Jāni Imantu Birzkopu. 1997. gada pašvaldību vēlēšanās nav kandidējis un 18. martā par domes priekšsēdētāju kļuvis Uldis Sesks.

Personīgā dzīve

Teodors Eniņš bija precējies ar mūzikas skolotāju Ainu. Pārim bija divi bērni: dēls Dzintars un meita Dace. T. Eniņam ir četras mazmeitas.
Karolīna Vozņacka

Karjera

Pirmie ievērojamie starptautiskie sasniegumi K. Vozņackas karjerā bija 2008. gadā, kad Austrālijas atklātajā čempionātā, kā arī ASV atklātajā čempionātā, viņa sasniedza ceturto kārtu. Šajā pašā gadā viņa izcīnīja pirmo uzvaru WTA sērijas turnīrā, Stokholmā notiekošajā Nordic Light Open, finālā pārspējot krievieti Veru Duševinu. Viņa uzvarēja arī nākamajā turnīrā — Pilot Pen Tennis —, kura finālā pārspēja citu Krievijas sportisti Annu Čakvetadzi, bet oktobrī viņa uzvarēja arī AIG Japan Open, kur finālā pārpēja igaunieti Kaju Kanepi.
Karjerā K. Vozņacka ir uzvarējusi 28 WTA vienspēļu turnīros, bet lielāko panākumu Grand Slam sacensībās viņa guvusi 2018. gada Austrālijas atklātajā čempionātā, kļūstot par tā uzvarētāju. Viņa ir divreiz spēlējusi ASV atklātā čempionāta finālā, 2009. gadā piekāpjoties karjeru atsākušajai Kimai Kleistersai, bet 2014. gadā — Serenai Viljamsai. 2017. gada oktobrī Singapūrā pirmo reizi kļuva par sezonas noslēguma turnīra WTA Finals uzvarētāju.

Privātā dzīve

2017. gada novembrī saderinājusies ar amerikāņu basketbolistu Deividu Lī. 2019. gada 16. jūnijā pāris apprecējās; kāzas notika Toskānā, viena no līgavas māsām bija Serīna Viljamsa, bet starp viesiem — vairāki tenisa un basketbola spēlētāji.
Marīna

Marīna (no latīņu: marinus — 'jūras') ir tēlotājmākslas žanrs vai atsevišķs mākslas darbs, kas atveido jūras ainavu vai ar to saistītus motīvus.
Marīna var ietvert arī jūrmalas, ostu, kā arī zvejnieku darba ainas. Mākslinieks, kas strādā ainavu žanrā ir marīnists.
Marīnas motīvi bija sastopami jau Senās Ēģiptes, Senās Romas, Ķīnas un Senās Grieķijas mākslā, taču par pastāvīgu žanru marīna izveidojās 17. gadsimtā Holandē, kur tapa "tīras ainavas", attēlojot vietējo apkārtni. Marīnas kompozīcijas tika veidotas kā plašas jūras panorāmas ar kuģiem vai laivām un viens no tā laika izcilākajiem flāmu marīnistiem ir minams Jans Porselliss. Divus gadsimtus vēlāk šis žanrs guva plašu izplatību angļu, franču, krievu, vācu un citu tautu glezniecībā. 19. gadsimtā Krievijā plaši pazīstams kļuva izcilākais marīnists Ivans Aivazovskis.
Vēsturiski marīnistu darbos iesākumā bija attēlota jūra, kuģi un laivas, bet, laikam ritot, sāka dominēt cilvēka jūtas un pārdomas par jūras tēmu, cilvēka darbam un cīņai ar jūras stihiju.

Nozīmīgākie marīnisti latviešu mākslā

Latviešu mākslā viens no izcilākajiem marīnistiem ir Eduards Kalniņš. Naivisma manierē marīnas gleznojis Verners Kariņš. Jūras tēmai pievērsušies Jūlijs Feders, Vilhelms Purvītis, Janis Rozentāls. Kā nozīmīgi marīnisti minami arī Aleksandrs Zviedrs, Valdis Kalnroze, Kārlis Melbārzdis, Nikolajs Petraškevičs, Herberts Siliņš, Staņislavs Kreics, Jūlijs Viļumanis, Bruno Aide, Jānis Osis, Laimdonis Grasmanis, Jānis Gailis, Laimonis Kupcis, Jānis Skučs un Uldis Zemzaris, akvarelisti Kārlis Sūniņš, Jānis Brekte, Romis Bēms, kā arī grafiķis Pauls Duškins.
Poltāra

Vēsture

Pirmoreiz rakstos minēta 1246. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Poltāra gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pilsētas tiesības no 1969. gada. No 1993. gada — Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (97,49 %). Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (50,14 %), nereliģiozi (22,89 %) un luterāņi (20,79 %).
Poltāra ir Slovākijas prezidenta Ivana Gašparoviča (Ivan Gašparovič, 1941) dzimtā pilsēta.
Kālijs

Vēsture

Kālijs bija pirmais metāls, kas tika izolēts elektrolīzes rezultātā. To 1807. gadā paveica angļu ķīmiķis sers Hamfrijs Deivijs (Humphry Davy).
Kālija nosaukums ir cēlies no arābu vārda القَليَه, al-qalya, kas tulkojumā nozīmē "pelni" vai arī "sārms". Angļu valodā to sauc par potassium, jo to agrāk visvairāk ieguva no potašas (K₂CO₃).

Atrašanās dabā

Dabā kālijs ir sastopams galvenokārt hlorīdu un sulfātu veidā, kā arī alumosilikātos (kālija laukšpats). Zemes garozā tas ir septītais izplatītākais ķīmiskais elements. Kālijs sastāv no diviem stabiliem izotopiem: kālijs-39 (93,2581% no kopējā kālija daudzuma dabā) un kālijs-41 (6,7302%). Atlikušos 0,0117% no dabā sastopamā kālija veido radioaktīvais kālijs-40, kura pussabrukšanas periods ir 1,265×10⁹ gadi.
Cilvēka organismā kāliju saturošiem savienojumiem ir liela nozīme normālā sirdsdarbībā un nervu impulsu pārvadīšanā. Ar kāliju saturošiem savienojumiem bagātas ir auzu pārslas, bet salīdzinoši daudz kāliju saturošas vielas ir arī redīsos, ķiršos un kartupeļos. Diennaktī cilvēkam nepieciešams uzņem organismā 2,5–5 g kālija.

Fizikālās īpašības

Kālijs ir sudrabaini balts, mīksts un plastisks sārmu metāls, ko var griezt ar nazi.

Ķīmiskās īpašības

Kālijam piemīt sārmiem raksturīgas ķīmiskās īpašības. Ļoti aktīvi reaģē ar nemetāliem, ūdeni, skābēm. Veicot šādus eksperimentus ir jābūt ļoti piesardzīgiem. Degot gaisā, veido kālija superperoksīdu KO₂. Tas reaģē arī ar gaisā esošo skābekli, veidojot oksīdu K₂O un peroksīdu K₂O₂. Ar ūdeni kālijs reaģē ļoti enerģiski, parasti reakcijas gaitā tas aizdegas (rodas kālija hidroksīds KOH). Paaugstinātā temperatūrā reaģē arī ar slāpekli (veidojot kālija nitrīdu).

Izmantošana

Kāliju sakausējumos kopā ar nātriju izmanto kā dzesētāju kodolreaktoros. No kālija iegūst kālija peroksīdu K₂O₂, ko izmanto zemūdenēs un kosmosa kuģos ogļskābās gāzes CO₂ uztveršanai un skābekļa O₂ reģenerēšanai. Kāliju izmanto arī organiskajās sintēzēs. Kālija hlorīds KCl ir svarīgs minerālmēslošanas līdzeklis. Kālija hidroksīdu KOH izmanto ziepju ražošanā, skābju neitralizēšanā un sāļu iegūšanā, kā arī tas ir elektrolīts akumulatoros.
Latvijas Nacionālais vēstures muzejs

Vēsture

Dibināts 1869. gadā, laika gaitā vairākkārt muzejam mainījies nosaukums. Sākumā patstāvīgu telpu nebija, 1920. gadā tika ierīkots Rīgas pilī. Pamatekspozīcijā Rīgas pilī atradās līdz 2013. gadā notikušajam pils ugunsgrēkam.
Muzeja dibināšanas iniciatore bija Rīgas Latviešu biedrība. Pirmā izstāde, kurā piedalījās ar muzeja materiāliem, notika 1872. gadā Maskavā. 20. gadsimta 20.—30. gados notika muzeja paplašināšana, tika iekārtotas vairākas jaunas ekspozīcijas. Vairākās Latvijas pilsētās tika atvērtas muzeja nodaļas. Pēc Otrā pasaules kara muzejs tika reorganizēts pēc PSRS pieņemtajiem standartiem. 20. gadsimta 80. gados krājums pārsniedza 500 tūkstošus, 2005. gadā krājumā bija apmēram 1 miljons vienību.
Pamatekspozīcijā — Latvijas vēstures liecības no vissenākajiem laikiem līdz 1940. gadam. Muzejā ir vairākas nodaļas, pastāvīgas ekspozīcijas. Vairākas reizes muzeja materiāli eksponēti ārzemēs. Muzejs nodarbojas arī ar tematisku pasākumu, konferenču, semināru, lekciju par Latvijas vēstures jautājumiem organizēšanu. Darbinieki veic arheoloģiskos izrakumus gan Rīgā, gan citur Latvijā.
Muzeja struktūru veido vairāki departamenti — vēstures, etnogrāfijas, numismātikas un arheoloģijas. Pēdējos gados muzejam kā struktūrvienības pievienota arī Dauderu nodaļa un Latvijas Tautas frontes muzejs.
Muzeja pagaidu ekspozīcija pēc 2013. gada ugunsgrēka iekārtota Rīgā, Brīvības bulvārī 32, bijušajās Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes telpās, bet krājums pārvests un atrodas pagaidu krātuvē Lāčplēša ielā 106/108.
2019. gadā plānota krājuma daļēja pārvešana uz jaunuzcelto krātuvi Pulka ielā.
Aleksandrs Grēvens

Dzīvesgājums

Dzimis 1679. gada 13. augustā Salgalē mācītāja Kristiāna Grēvena ģimenē. Mācījās Bauskas un Jelgavas pilsētas skolās, studēja teoloģiju Kēnigsbergas universitātē (1695–1698). Strādāja par mācītāju Codes (1699–1710), Salgales (1711–1712), Sēlpils un Sunākstes draudzēs (1713–1717). 
1717. gadā viņu iecēla par Jelgavas vācu draudzes mācītāju, Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendentu un skolu inspektoru. Viņa vadībā Jelgavā iespieda latviešu luterāņu baznīcas rokasgrāmatu četrās daļās (1722–1727).    
Kopā ar Vidzemes ģenerālsuperintendentu J. B. Fišeru viņš organizēja Bībeles otro izdevumu (1739) un sagatavoja G. Manceļa sprediķu grāmatas atkārtu izdevumu. 
Miris 1746. gada 26. augustā Jelgavā.
269-W. muitas (robežapsardzības) bataljons

Dienesta gaitas

269. robežapsardzības bataljonu saformēja 1942. gada 18. martā pēc vācu varas iestāžu iniciatīvas no palīgrobežsargiem kā 19-E. policijas bataljonu, taču jau 18. maijā to pārsauca par 269. muitas (robežapsardzības) bataljonu. Bataljons atradās tiešā vācu vadības pakļautībā un tika izmantots Latvijas piekrastes apsardzībai, lielākā daļa vīru bija novietota ostas pilsētās, pārējie izkliedēti pa Baltijas jūras piekrasti. 1943. gada augustā bataljonā bija 497 vīri, 1944. gada nogalē bataljons nonāca Kurzemes cietoksnī, kur tāpat tika izmantots piekrastes apsardzībai.
Dienesta beigas 269. bataljons beidza ar Lielvācijas kapitulāciju 1945. gada maijā.
Linards Tauns

Biogrāfija

Bērnību un jaunību Linards Tauns pavadījis Rīgas nomalē Anniņmuižā. 1944. gadā kopā ar brāli Tālivaldi emigrē uz Vāciju, strādā pie zemniekiem un dažādus gadījuma darbus netālu no Frankfurtes pie Mainas, tad Silēzijā, Gerlicas pilsētā, Memingenē. Vācijā 1946. gadā arī sācis publicēties trimdas latviešu presē. 1950. gadā, brālim dodoties uz Austrāliju, pārcēlies uz Ņujorku, strādājis par burtlici tipogrāfijā un redaktoru “Latvju Žurnāla” redakcijā. Dzīves laikā publicēts tikai viens Tauna dzejoļu krājums - "Mūžīgais mākonis" (1958). Pēc viņa nāves Gunars Saliņš sakārto un izdod tos dzejoļus, kurus L. Tauns pabeidzis pēc "Mūžīgā mākoņa" izdošanas krājumā "Laulības ar pilsētu" (1964).
1950. gadu vidū Linards Tauns kopā ar Gunaru Saliņu kļuva par vadošo personību latviešu dzejnieku un mākslinieku grupā “Elles ķēķis”.
Savu pseidonīmu Tauns esot izvēlējies pēc ezera Piebalgā, Vidzemes augstienē (sk. Tauns), kas pēc teikām reiz lidojis gaisos kopā ar citiem ezeriem.
Vairāki komponisti sacerējuši dziesmas ar L. Tauna dzeju. Aivara Hermaņa dziesmas Ievas Akurateres izpildījumā apkopotas albumā "Plīvošana ar pilsētu" (1997).
Vjačeslavs Ragozins

Biogrāfija

Pirmos panākumus šahā guvis 1920. gadu beigās, kad uzvarējis vairākos spēcīgos turnīros, tajā skaitā 1929. gada Ļeņingradas turnīrā. 1930. gadā kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. 
1934./35. gadā pirmoreiz piedalījies PSRS šaha čempionātā, kurā dalījis 5.-8. vietu. 1935. un 1936. gadā piedalījies Maskavas starptautiskajos šaha turnīros.
1936. gadā uzvarējis Ļeņingradas šaha čempionātā. 1937. gadā PSRS čempionātā Tbilisi dalījis 2.-3. vietu.
Pēc Otrā pasaules kara izcīnījis 2. vietu Mihaila Čigorina memoriālā par puspunktu atpaliekot aiz uzvarētāja Mihaila Botviņņika. Vēlākajos gados kļuvis par Mihaila Botviņņika sekundantu un palīdzējis viņam 1948. gadā kļūt par Pasaules čempionu šahā, bet 1951. gadā mačā pret Dāvidu Bronšteinu nosargāt šo titulu.
1950. gadu otrajā pusē Ragozins kļuvis par aktīvu korespondencšahistu. 1959. gadā viņš uzvarēja 2. Pasaules čempionātā korespondencšahā par puspunktu apsteidzot Austrāliju pārstāvošo latviešu šahistu Lūciju Endzelīnu.
No 1946. gada līdz 1962. gadam bijis PSRS šaha žurnālu "Шахматы в СССР" ("Šahs Padomju Savienībā") un "Шахматный бюллетень" ("Šaha biļetens") galvenais redaktors. No 1947. gada līdz pat savai nāvei bijis Starptautiskā šaha federācijas (FIDE) viceprezidents. 1960. gadā bijis 14. Pasaules šaha olimpiādes galvenais tiesnesis. Sagatavojis grāmatu ar savu labāko šaha partiju izlasi, kas izdota pēc autora nāves 1964. gadā - "Избранные партии Рагозина" ("Ragozina labākās partijas").
Viņa vārdā nosaukta atklātne - Ragozina aizsardzība: 1. d2-d4 d7-d5 2. c2-c4 e7-e6 3. 3.Zg1-f3 Zg8-f6 4.Zb1-c3 Lf8-b4.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Salaspils novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Salaspils novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Krāce (stacija)

Vēsture

Šis ceļa postenis tika atklāts 1926. gadā.
Amber Beverage Group

Vēsture

SIA Amber Beverage Group dibināta 2014. gada 24. oktobrī, lai vienoti pārvaldītu SPI grupas uzņēmumus Baltijā. 23. oktobrī noliktavu kompleksā Balt Cargo Solutions Stopiņu novada Dreiliņos atklāts SPI Group loģistikas centrs Amber Logistics, kurā izvietojās Latvijas balzams vietējā tirgus preču noliktava, kā arī dzērienu izplatītāja SPI Distribution Latvia vairumtirdzniecības preču noliktava un birojs. Tas aizņem 12 000 kvadrātmetrus — gandrīz pusi no visa kompleksa.
2016. gada septembrī Amber Beverage Group iegādājās ievērojamu Meksikas tekilas ražotāja Fabrica de Tequilas Finos kapitāla daļu.
2017. gada 24. martā paziņots, ka SIA Amber Beverage Group kļuvusi par uzņēmuma AS Interbaltija AG 100 % kapitāldaļu īpašnieku. Interbaltija AG dibināts 1991. gadā un bija kļuvis par vienu no lielākajiem alkoholisko dzērienu izplatītājiem Latvijā. 15. decembrī paziņots, ka Amber Beverage Group ir vienojusies par Igaunijas trešā lielākā alkohola ražotāja Remedia 100 % kapitāldaļu iegādi. Pēc Konkurences padomes atļaujas saņemšanas darījums pabeigts 2018. gada 21. februārī. 2018. gada 5. janvārī SIA Amber Beverage Group kapitāla daļas no S.P.I. Regional Business Unit B.V nodotas citam S.P.I. Group uzņēmumam, Luksemburgā reģistrētajam Amber Beverage Group Holding S.ar.l..
2017. gada maijā Amber Beverage Group iegādājās Apvienotās Karalistes alkoholisko dzērienu izplatītāja Cellar Trends 40 % kapitāldaļu. 2018. gada maijā Amber Beverage Group pabeidza Austrālijas alkoholisko dzērienu izplatītāja Think Spirits iegādi. 2018. gada jūnija sākumā Amber Beverage Group palielināja daļu uzņēmumā Cellar Trends līdz 70 %.
Spāres pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. Līdz 1925. gada teritoriālajai reformai Stendes pagasta teritoriju veidoja baronam fon Grothusiem piederošie Spāres (Spārnes) muižas īpašumi. Zemes reformas gaitā muiža sadalīta 117 saimniecībās. 1925. gadā Spāres pagastam pievienoja Pastendes pagasta Mordangu.
1945. gadā Stendes pagastā izveidoja Spāres un Mazspāres ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Spāres un Mazspāres ciemi 1961. gadā tika pievienoti Ģibuļu ciemam.
Tianzhou 1

Lidojuma gaita

Tianzhou 1 tika palaists 2017. gada 20. aprīlī 11:41 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 7 no Venčanas pavadoņu palaišanas centra.
22. aprīlī 04:16 UTC kravas kuģis saslēdzās ar staciju Tiangong 2. 27. aprīlī pabeigts stacijas degvielas uzpildīšanas pirmais eksperiments, pārsūknējot degvielu no Tianzhou 1 uz Tiangong 2.
14. un 15. jūnijā veikts otrais degvielas pārsūknēšanas eksperiments. 19. jūnijā 01:37 UTC Tianzhou 1 atvienojās no Tiangong 2. Tas attālinājās 5 km attālumā no stacijas un pēc tam atkal tuvojās tai, līdz 06:55 UTC kravas kuģis saslēdzās ar laboratoriju. 21. jūnijā 01:47 UTC Tianzhou 1 atkal atvienojās no Tiangong 2.
1. augustā 07:03 UTC no kravas kuģa Tianzhou 1 palaists CubeSat 3U formas nanopavadonis Silu 1. Šī bija pirmā reize, kad no Ķīnas kosmiskā aparāta orbītā palaists cits pavadonis.
2017. gada 12. septembrī Tianzhou 1 veica izmēģinājuma saslēgšanās operācijas ar Tiangong 2 paātrinātā režīmā — 6,5 stundās. Iepriekšējās reizes tuvošanās un saslēgšanās operācijas ilga aptuveni divas diennaktis (30 Zemes apriņķojumi). 16. septembrī 08:17 UTC tika pabeigts trešā degvielas pārsūknēšanas eksperimentu sērija. 17. septembrī 08:15 UTC Tianzhou 1 pēdējo reizi atvienojās no stacijas.
22. septembrī kravas kuģis novadīts no orbītas un sadega Zemes atmosfērā virs Klusā okeāna.
Baltvēderis

Izplatība

Baltvēderis ligzdo Eiropas un Āzijas ziemeļos, sākot ar Islandi rietumos un pāri Skandināvijai un Krievijai līdz Klusā okeāna krastiem austrumos. Areāla dienvidu robeža sasniedz Centrāleiropu un Ķīnas ziemeļus. Eiropas populācijas ziemo Rietumeiropā, Vidusjūras, Melnās un Kaspijas jūras reģionos, kā arī Ziemeļāfrikā un vietām Āfrikas austrumos. Ziemeļamerikā tas biežāk novērojams Atlantijas okeāna un Klusā okeāna piekrastēs ASV vidus daļā, retos gadījumos iekšzemē. Dienvidamerikā baltvēderis ir sasniedzis Venecuēlu. Reizēm ceļojošie putni hibridizējas ar vietējiem Amerikas baltvēderiem.

Latvijā

Latvijā baltvēderis ir parasts caurceļotājs, bet rets ligzdotājs. Baltvēdera ligzdošana pirmo reizi fiksēta 1958. gadā. Pēdējos gados Latvijā ligzdo 10—100 pāru, turklāt atsevišķi īpatņi siltās ziemās Latvijas rietumu daļā mēdz pārziemot. Ligzdošanai izmanto galvenokārt sūnu purvus, ar zālaugiem klātas salas vai virsūdens augu cerus.

Izskats

Baltvēderis ir vidēji liela peldpīle, kas ir mazāka par meža pīli, bet lielāka par krīkli. Tā ķermeņa garums ir 42—50 cm, spārnu plētums 71—85 cm, svars 500—1073 g. Baltvēdera tēviņam riesta laikā ir pelēka mugura, balts vēders un sārts kakls un krūtis, galva kastaņbrūna ar gaišu, smilšu brūnu pieri, bet aste koši melna. Spārnu virspusēs tiem ir tumši zaļi un koši balti spoguļi, kas labi saskatāmi lidojumā. Pēc spalvu nomaiņas vasaras vidū tēviņi kļūst līdzīgi matītēm — pelēki vai gaiši brūni ar baltu vēderu. Parasti tēviņi ir brūnāki nekā mātītes. Jaunie putni izskatās līdzīgi mātītēm.

Uzvedība un barība

Baltvēderis mājo atklātās, mitrās vietās, seklu ūdenstilpju tuvumā, tie var būt purvi, slapjas pļavas ar garākiem augiem. Tas barojas parasti ar ūdensaugiem, pabāžot galvu zem ūdens, retos gadījumos tas krastā ganās līdzīgi kā zoss un ēd zāli vai jaunos dzinumus un saknes. Ja ir izdevība, baltvēderis ēd arī graudus un sēklas. Reizēm barojas arī ar bezmugurkaulniekiem un kukaiņiem. Ārpus vairošanās sezonas baltvēderis ir sabiedrisks un draudzīgs, tas parasti barojas baros, kas var būt samērā lieli. Šie ūdensputni ir skaļi un labs putnu pazinējs tos var atpazīt pēc to svilpieniem (tēviņiem) un ņurdieniem (mātītēm).

Ligzdošana

Tēviņš riesta laikā aplido mātīti, bet drīz pēc pārošanās pāris šķiras un rūpes par jauno paaudzi uzņemas tikai mātīte. Arī ligzdu mātīte būvē viena ūdenstilpes krastā uz zemes labi apslēptā vietā vai uz salas. Seklu iedobi mātīte izklāj ar sausu zāli un spalviņām, kuras izrauj sev no krūtīm. Dējumā ir apmēram 8 gaiši brūnas olas. Inkubācijas periods ilgst 25 dienas un drīz pēc izšķilšanās mazie pīlēni pamet ligzdu un visur seko mātei. Apmēram 40 dienu vecumā tie sāk lidot un ģimene sadalās.