google/wiki40b huggingface dataset:
Holokausts

Holokausts (grieķu: ὁλόκαυστος, holókaustos — 'vissadedzināmākais upuris') ir genocīda paveids, ar ko parasti saprot masveida ebreju iznīcināšanu Otrā pasaules kara laikā (1939—1945), ko veica nacistiskā Vācija. Ivritā holokaustu dēvē par šoā (השואה — 'katastrofa').
Vispārpieņemts ir uzskats, ka holokaustā tikuši nogalināti apmēram 6 miljoni Eiropas ebreju. Izraēlas Holokausta memoriāls Yad Vashem līdz 2010. gadam bija identificējis 4 miljonus holokaustā bojāgājušos.
Holokaustu Latvijā latviešu izcelsmes amerikāņu vēsturnieks Andrievs Ezergailis nodēvēja par „lielāko kriminālo noziegumu Latvijas vēsturē”.
Dažkārt par holokausta upuriem tiek uzskatītas arī citas nacistu vajātās etniskās vai sociālās grupas: čigāni, garīgi slimie, padomju karagūstekņi, homoseksuālisti, Jehovas liecinieki u.c.

Holokausta noliegšana

Lielā daļā Eiropas valstu (Vācijā, Austrijā, Francijā, Beļģijā, Izraēlā, Lietuvā, Polijā, Rumānijā, Slovākijā, Čehijā, Šveicē u.c.) holokausta noliegšana ir kriminālpārkāpums.
Deniss Potvins

Spēlētāja karjera

1973. gada NHL draftā Potvinu ar kopējo pirmo numuru izvēlējās Ņujorkas "Islanders", kuras sastāvā aizsargs iekļāvās jau nākamajā sezonā, tās izskaņā kā līgas labākais debitants izcīnot arī Kaldera balvu. Sezonu pirms Potvina pievienošanās komandai "Islanders" bija noslēgusi ar NHL vēsturē sliktāko rezultātu. 1976., 1978. un 1979. gadā Ors kā līgas labākais vārtsargs ieguva Džeimsa Norisa balvu. 1970. gadu otrajā pusē, profesionāļa karjeru beidzot Bobijam Oram, Potvins līdzās Lerijam Robinsonam tika uzskatīts par līgas vadošo aizsargu. 1978.—79. gada sezonā Potvins kļuva par otro aizsargu aiz Ora, kam sezonu izdevies noslēgt ar vairāk nekā 100 rezultativitātes punktiem.
1979.—80. gada sezonu aizsargs uzsāka jau kā komandas kapteinis. Turpmākos četrus gadus pēc kārtas "Islanders" kopā ar Potvinu izdevās izcīnīt Stenlija kausu.
Pēc 1987.—88. gada sezonas Potvins noslēdza profesionālā spēlētāja karjeru. Tobrīd ar 1060 karjeras gaitā gūtajiem punktiem viņš bija visu laiku rezultatīvākais NHL aizsargs, taču vēlāk viņu apsteidza Pols Kofijs un Rejs Burks.
Irēna Fatare

Dzīvesgājums

Dr. biol. Irēna Fatare dzimusi 1937. gada 25. augustā Brunavas pagastā Jāņa un Maigas Fatares (dzim. Pavēnes) ģimenē. Mācījusies Mežgaļu 7-gadīgajā skolā, 1955. gadā beigusi Bauskas 1. vidusskolu. 1960. gadā absolvējusi Latvijas Valsts Universitātes Bioloģijas fakultāti. Vienu gadu strādājusi Mežgaļu skolā, no 1961. līdz 1993. gadam — LPSR ZA Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijā.
Botānikas laboratorijā I.Fatare strādāja zinātņu doktores LPSR ZA korespondētājlocekles Gali Sabardinas vadībā Latvijas dabīgo pļavu un ganību veģetācijas, fitocenoloģijas un ekoloģijas izpētē. 1968. gadā I.Fatare ieguvusi Bioloģijas zinātņu kandidāta grādu, aizstāvot disertāciju par vara (Cu) nozīmi Latvijas dabīgo pļavu fitocenozēs. 1993. gadā nostrificēta Latvijas Universitātē. Papildinājusies Šankt PēterburgāV. L. Komarova Botānikas institūta, Maskavas Valsts Universitātes, Tartu Universitātes bibliotēkās un herbārijos.
1970. gados Dr. biol. Laimas Tabakas vadībā I.Fatare iesaistījās Botānikas laboratorijas pētījumos par Latvijas floru, augu sistemātiku un ģeogrāfiju, līdz 1984. gadam vadīja laboratorijas lauku darbu ekspedīcijas. No 1980. gada līdz 1992. gadam — vecākā zinātniskā līdzstrādniece, Bioloģijas Institūta Zinātniskās Padomes Dabas resursu sekcijas locekle.
Dr. biol. Irēna Fatare pētījusi Daugavas ielejas floru, ielejas nozīmi Latvijas floroģenēzē, piedalījusies zinātniskā pamatojuma sagatavošanā, kas novērsa Daugavpils HES celtniecību un sekmēja dabas liegumu “Daugavas loki” un "Daugavas ieleja" izveidošanu. Viņa pētījusi Latvijas floras fitoģeogrāfisko elementu sastāvu un izplatību, vairāku sistemātisko grupu taksonomiju (nozīmīgākās — krustziežu, naktssveču un čemurziežu dzimtas), strādājusi pie zinātniskā pamatojuma augu sugu aizsardzībai. Dr. biol. Fatare gatavoja materiālus par sugu izplatību Latvijā Eiropas Floras atlantam, kura izdošanu vadīja Helsinku Universitāte (Somijā).
Dr. biol. I. Fatare piedalījās un organizēja Baltijas botāniķu ekspedīcijas — konferences, Latvijas Botāniķu biedrības biedre.
1997. un 2003. gados dr. biol. Fatare strādāja Latvijas ģeotelpiskās aģentūras izveidotā Latvijas veģetācijas kartēšanas grupā, kas sagatavoja Latvijas digitālo karti Eiropas Savienības Vides informācijas koordinācijas programmai CORINE Land Cover.
1970. gados I. Fatare piedalījās dr. biol. Dailoņa Pakalna organizētajās Vissavienības Ārstniecības augu zinātniski pētnieciskā institūta ekspedīcijās Kaukāzā un Krimā. Kopš 1998. gada strādā AS “Rīgas Farmaceitiskā fabrika”.
I. Fatares savāktais ziedaugu un paparžaugu herbārijs glabājas LU Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijas herbārijā (herbārija starptautiskais kods — LATV).
Kokaīns

Vēsture

Kokas krūma lapas izsenis lietojuši Dienvidamerikas pamatiedzīvotāji kā stimulējošu līdzekli. Eiropā kokaīns izplatījies, sākot no 19. gadsimta vidus. Sākotnēji lietots medicīnā, bet jau 20. gadsimta sākumā gandrīz pilnīgi aizstāts ar labākiem preparātiem. Mūsdienās tiek izmantots galvenokārt kā narkotika, kas visvairāk izplatīta Amerikā.
Sākotnēji kokas lapas kopā ar kolas riekstiem bija 1885. gadā ražot uzsāktā atspirdzinošā dzēriena Coca-Cola sastāvdaļas, līdz ar to kokakola saturēja kokaīnu. 1903. gadā, kad avīzē "New York Tribune" parādījās graujošs raksts, kas apgalvoja, ka tieši kokakola ir vainīga tajā, ka "pārdzērušies nēģeri no pilsētu pagrimušajiem rajoniem sāk uzbrukt baltajiem cilvēkiem", kokakolas sastāvs tika mainīts. Pēc šī raksta izraisītās ažiotāžas kokakolā svaigas kokas lapas tika aizvietotas ar lapām, no kurām tika atdalīts viss kokaīns.

Īpašības

Kokaīns ir nervu sistēmu stimulējoša un uzbudinoša viela un spēcīgs vietējās anestēzijas līdzeklis. Pamatojoties uz kokaīna struktūru, tika radīti citi, vienkāršāki, anestēzijas līdzekļi.
Atkārtoti lietojot, kokaīns izraisa pierašanu un slimīgu tieksmi, ko sauc par kokaīnismu, tādēļ kokaīns tiek uzskatīts par stipru narkotiku.
Tero Pitkemeki

Karjera

Karjeru uzsācis 2000. gadā. 2004. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs Atēnās viņš ieņēma 8. vietu ar sasniegtajiem 83,01 metriem. 2005. gada Pasaules čempionātā, kas notika Somijā, T. Pitkemeki bija viens no sacensību lielākajiem favorītiem, jo iepriekš bija šķēpu aizmetis 91,53 metru tālumā. Viņš ieņēma tikai 4.vietu ar 81,27 metrus tālu šķēpa raidījumu. Savu pirmo medaļu lielajos vieglatlētikas turnīros viņš ieguva 2006. gada Eiropas čempionātā Gēteborgā, Zviedrijā, kur ieņēma 2. vietu.
2007. gada 13. jūlijā IAAF Zelta līgas Romas posma laikā Romas Olimpico stadionā T. Pitkemeki mestais šķēps trāpīja franču tāllēcēja Salima Sdiri mugurai. Šķēps iedūrās francūža labajā sānā. S. Sdiri nekavējoties tika nogādāts slimnīcā, kur tika uzliktas piecas šuves un jau nākamajā dienā tika izlaists no slimnīcas. Vēlāk atklājās, ka šķēps bijis iedūries dziļāk nekā četrus centimetrus, kā sākumā tika uzskatīts un sportists atgriezās slimnīcā.
2007. gada Pasaules čempionātā Osakā viņš pirmoreiz karjerā kļuva par pasaules čempionu ar 90,33 metru tālumā aizmesto šķēpu. 2007. gada nogalē viņš Eiropas vieglatlētikas asociācijas vērtējumā tika atzīts par gada labāko Eiropas vieglatlētu, šo apbalvojumu viņam garantēja gada tālākais metiens pasaulē, iegūtais Pasaules čempiona tituls, uzvara divos Zelta līgas posmos. Tāpat šķēpa metējs tika atzīts par 2007. gada Somijas labāko sportistu, šis apbalvojums ir ievērojams, jo 2007. gadā par F-1 čempionu kļuva somu pilots Kimi Reikenens. 2008. gada Olimpiskajās spēlēs Pekinā viņš finālsacensībās ieņēma 3. vietu, zaudējot divkārtējam olimpiskajam čempionam norvēģim Andreasam Torkildsenam un latvietim Aināram Kovalam. Nākamajā gadā notikušajā Pasaules čempionātā viņš ieņēma 5. vietu, taču IAAF vieglatlētikas sacensību finālā tika izcīnīta 2. vieta. 2010. gadā notikušajā Eiropas čempionātā viņš ieņēma 3. vietu, otrajā vietā ierindojās Matiass de Zordo no Vācijas, kas uzstādīja savu personisko rekordu (87,81 m). 2011. gada Pasaules čempionātā Pitkemeki neiekļuva pamatsacensībās, kvalifikācijā šķēpu raidot 79,46 m tālumā, kas deva 17. vietu. 2012. gada Eiropas čempionātā soms finālā izcīnīja 11. vietu, 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 5. vietu. 2013. gada Pasaules čempionātā soms atkal izcīnīja medaļu — šoreiz sudrabu.
Kalipso (pavadonis)

Fiziskie parametri

Kā daudziem citiem mazajiem Saturna pavadoņiem Kalipso ir nepareiza izstiepta forma 30 km garumā un 14 km augstumā. Pavadonim ir ļoti spilgta virsma (viena no spilgtākajām Saules sistēmā) ar ģeometrisko albedo 1.34. Uz virsmas ir skaidri redzami daži meteorītu krāteri, bet visumā Kalipso virsma ir samērā gluda, kas norāda uz to, ka tā ir klāta ar biezu sīkdispersa ledus materiāla kārtu, nogludinot pavadoņa reljefa formu kontūras. Šis biezais ledus regolīta slānis, domājams, ir veidojies Saturna E-gredzena mikrodaļiņu bombardēšanas rezultātā. Nelielā izmēra E-gredzens sastāv no sīkām ūdens ledus daļiņām, kuras uzkrājas Encelāda dienvidu puslodes geizeru darbības rezultātā.
Corynebacterium diphtheriae

Vēsture

Pirmais difterijas izraisītāju aprakstīja Edvīns Klebss 1883. gadā. Vēlāk 1884. gadā Fridrihs Leflers izdalīja baktērijas tīrkultūru. 1888. gadā Aleksandrs Irsens un Emīls Rū atklāja baktēriju spēju izstrādāt eksotoksīnu, kuram ir galvenā loma difterijas etioloģijā un patoģenēzē. Emīls Berings 1892. gadā ieguva difterijas antitoksīnu un 1894. gadā sāka to izmantot difterijas ārstēšanā. Tas palīdzēja samazināt letālo iznākumu skaitu.

Morfoloģija

Taisnas vai mazliet izliektas un parasti vālīšveidīgas tievi nūjiņveidīgas baktērijas; izmēri: 0,3—0,8 × 1,5—8,0 µm. Ārējās raksturīpašības ir atkarīgas no ārējās vides, kur baktērija kultivējas. Neveido kapsulas un sporas, nav vīciņu. Šūnu iekšienē veidojas polimetafosfāta metahromatīna granulas. Viens no nūjiņas galiem ir mazliet paresnināts sakarā ar volutīna granulu uzkrāšanos, kas dod baktērijai vāles vai rotadatas formu. Baktērijas ir aerobas un fakultatīvi anaerobas ar optimālu temperatūru augšanai 35—37 °C un pH līmeni 7,6—7,8; augšanas robežos 15—40 °C.
Baktērija nav rezistenta pret skābu vidi. Veido mikrokapsulas, tas dod iespēju izdalīt serovarus sugā. Mikrokapsulu sastāvā ietilpst kord-faktors. Šūnas sieniņā ietilpst daudz lipīdu (tajā skaitā mikolskābe — taukskābe ar ļoti daudziem oglekļa atomiem), kuri nav izturīgi pret skābju iedarbību.

Klasifikācija

Corynebacterium diphtheriae sugu iedala dažos celmos, kā arī serovaros, fagovaros, koricinovaros un biovaros.

Difterijas toksīns

Galvenais no zināmiem Corynebacterium diphtheriae virulences faktoriem ir difterijas toksīns. Toksīna gēns tox, kas kodē difterijas toksīnu un veic toksīna producēšanos, atrodas korinebakteriofāgos (β tox⁺, ω tox⁺, γ tox⁺), kas spēj integrēties Corynebacterium diphtheriae, Corynebacterium ulcerans un Corynebacterium pseudotuberculosis hromosomās. Difterijas toksīna ekspresija ir arī atkarīga no hromosomāliem gēniem. Ja iekššūnu dzelzs jonu koncentrācija ir zema, tad regulējošais gēns dtxR ir novājināts, kas rezultātā provocē pastiprinātu difterijas toksīna producēšanu virulentajiem celmiem.

Krāsojumi

Volutīna granulas intensīvāk uztver anilīna krāsas, nekā šūnu citoplazma.  Metahromāzijā (šūnu vai audu spēja krāsoties) šūnas iegūst neparastu krāsu. Volutīna granulas pēc Leflera, kā arī Neisera krāsošanas metodēm paliek zilas. Luminescences mikroskopijā tās krāsojas ar korifosfīnu oranžsarkanā krāsā, kamēr pašas šūnas paliek dzelteni zaļas.  Krāsošana pēc Grama metodes volutīna granulas nepadara redzamas.

Patogenitāte

Infekciju izraisa tikai toksigēnie celmi, bet netoksigēnie neizraisa. Difterija ir akūta infekcija, kura raksturojas ar akūtu fibrozu iekaisumu aizdegunē, balsenē, retāk citos orgānos, un intoksikāciju (sirds-asinsvadu, kortikoadrenālās sistēmas un nervu sistēmas bojājumiem). Inficēties var caur elpceļiem un ar tuvu kontaktu ar slimiem cilvēkiem. Infekcijas avots ir slimie cilvēki un virulento celmu nēsātāji.
Vanagu baznīca

Vēsture

Vanagu pirmā katoļu baznīca bija vecā Vārkavas baznīca, ko pēc Vārkavas jaunās baznīcas uzcelšanas pārveda uz Vanagiem un uzstādīja 1882. gadā Vanagu kapsētā. Tajā notika kā bēru aizlūgumi, tā arī dievkalpojumi. Taču likumīgas baznīcas tiesības tā ieguva 1894. gada 22. maijā. 1918. gadā, nodibinoties draudzei, šī filiālbaznīca kļuva par draudzes baznīcu. Dievnams bija celts uz mūrētu akmeņu pamata, 10 metrus garš un 8 metrus plats, ārpusē bija apšūts ar dēļiem, bet iekšpusē izbalsināts. Galvenajā altārī bija Svētā Jāņa kristītāja glezna, bet sānu altārī Svētās Annas glezna.
Pašreizējā mūra baznīca ir uzcelta 1936. gadā, apjumot veco baznīcu. 1934. gada 14. oktobrī Līvānu dekāns Staņislavs Vaikulis iesvētīja baznīcas pamatus, bet 1936. gada 11. oktobrī prāvesta Leona Garškas darbības laikā bīskaps Jāzeps Rancāns dievnamu konsekrēja Svētās Annas godam.
Vanagu draudzes prāvestu Antonu Juhņeviču 1946. gadā apsūdzēja nacionālo partizānu atbalstīšanā un 1947. gadā viņam izpildīja nāvessodu Rīgas centrālcietumā.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Vilhelms Bēķis. Vanagu draudze ka pastāvīga draudze nodibinājās 1918. gadā. Draudzei ir sešas kapsētas — Vanagu vecā un jaunā kapsēta, Augšmuktu kapsēta, Vilminīšu kapi, Šultu kapi, Rauniešu kapi, Rusinovas kapi.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Sveču diena, Svētā Jāzepa diena, Svētā Jura diena, Svētā Jāņa diena (40 stundas), Svētās Annas diena, baznīcas iesvētīšanas svētki, Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas diena, Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas diena.

Tehniska informācija

Vanagu baznīca ir mūra vienjomas celtne ar 36 metrus augstu torni, skārda jumtu un koka grīdu. Tā ir 30 metrus gara un 12 metrus plata.

Interjers

Baznīcā ir trīs altāri, kas darināti pēc Subates baznīcas altāru parauga. Galvenajā altārī aplūkojama Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas glezna, kreisais ir Svētās Annas altāris, kurā atrodas Svētās Annas svētglezna, bet virs tās Svētā Jāzepa glezna, labais ir Svētā Jāņa Kristītāja altāris, kurā atrodas 1949. gadā mākslinieces Žilvinskas radītā Svētā Jāņa Kristītāja glezna, bet virs tās Drancānes gleznotā Svētā Jura glezna. Redzami altāra kapiteļi, kurus darinājis kokgriezējs S. Tikerts. Baznīcā ir krustaceļa 14 svētgleznas, mākslinieka Šemberga darbs.
Pezinoka

Vēsture

Pezinoka rakstos pirmoreiz minēta 1208. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas Pezinoka līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Bazina (Bazin). Attīstījās kā vīna ražošanas centrs. No 1647. gada - karaļa brīvpilsēta. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas pilsēta.

Cilvēki

Absolūtais vairākums (96,51 %) pilsētas iedzīvotāju ir slovāki. Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (64,83 %), nereliģiozi (21,02 %), luterisms (8,22 %).
Pezinokā dzimuši gleznotājs Jans Kupeckis (Ján Kupecký, 1667 – 1740), šahists Rihards Rēti (Richard Réti, 1889 – 1929) un komponists Eigens Suhoņs (Eugen Suchoň, 1908 – 1993).
13. Tukuma kājnieku pulks

13. Tukuma kājnieku pulks bija no Baltijas landesvēra izveidota Latvijas bruņoto spēku vienība Kurzemes divīzijā no 1920. gada 1. aprīļa līdz 1922. gada 21. aprīlim.

Izveide

Pēc sakāves Cēsu kaujās no Baltijas landesvēra  izslēdza vācu algotņus, kuriem bija jāatstāj Latvija, un par tā komandieri iecēla britu pulkvežleitnantu Haroldu Aleksanderu. Vienības tika nosūtītas uz Austrumu fronti, kur tās piedalījās Latgales atbrīvošanas kaujās. 
1920. gada 1. aprīlī no Landesvēra daļām izveidoja 13. Tukuma kājnieku pulku un iekļāva Kurzemes divīzijā kā ceturto pulku. No 1920. gada 3. marta līdz pat izformēšanai to komandēja vēlākais Latvijas armijas ģenerālis Aleksandrs Kalējs.

Izformēšana

1922. gada 21. aprīlī 13. Tukuma kājnieku pulku izformēja un kā 3. bataljonu iekļāva 7. Siguldas kājnieku pulkā.

Simbolika

Pulka krūšu nozīmes pamatā bija Ruperta tipa krusts, nedaudz izliekts, virsma balti emaljēta ar gaiši zilām emaljētam malas joslām un sudraba svītriņām ierobežotu malu. Centra uzlikts sudrabots metāla gotiskais vairogs ar melni emaljētu burtu "T" virs tā. Uz burta kajas uzlikts mazāks gotiska tipa vairogs, emaljēts sarkanbaltsarkanā krāsā. Virs krusta, zem sudrabota vairoga, vertikāli novietots šķēps ar asmeni uz leju. Uz vertikālajiem krusta zariem emaljā: augšējā – cipars "13", apakšējā – gada skaitlis "1920" melnā krāsā. Nozīme apstiprināta 1922. gada 22. martā.

Zaudējumi un apbalvojumi

Latvijas vācu zemessargi Brīvības cīņās kā kritušus zaudēja 139 karavīrus, ievainotus 84 karavīrus, ar Lāčplēša Kara ordeni apbalvoti 38 karavīri.
Linux distributīvs

Linux distributīvs, bieži vien vienkāršoti distributīvs vai distro, ir Unix operētājsistēmu Linux saimes loceklis, kas sastāv no Linux kodola, GNU operētājsistēmas nekodola daļām un citām izvēlētām programmām (grafiskās vides u.c.). Linux distributīvs var būt visdažādākā veida, sākot ar pilnām darbvirsmas vai servera operētājsistēmām, līdz minimālām vidēm (parasti lietotām iegultās sistēmās, vai startēšanai no disketes).

Vēsture un attīstība

Linux kodols tika izlaists 1991. gada aprīlī un drīz vien parādijās pirmie distributīvi. Šobrīd trīs vecākie aktīvie distributīvi, no kuriem ir atzarojušies daudzi citi projekti, ir Slackware, Red Hat un Debian. Visi šie distributīvi ir radīti 1993. gadā. Sākotnēji Linux distributīvi bija paredzēti zinošiem lietotājiem, bet programmatūras attīstība ir ļāvusi piesaistit ļoti plašu lietotāju loku.

Pakotņu pārvaldīšana

Viena no būtiskākajām lietām, ar ko atšķiras viens Linux distributīvs no otra ir tas, kā tiek pārvaldītas programmu pakotnes. Dažādiem distributīviem pakontes tiek kompilētas uz lietotāja datora (piem. Gentoo), taču citiem distributīviem pakotnes tiek lejupielādētas jau sakompilētas. Pakotņu kompilēšana uz lietotāja datora ir laikietilpīgāka, taču šādi lietotājam tiek dota maksimāla kontrole un brīvība par instalējamo programmatūru.
Tāpat ir dažādas pakotņu pārvaldīšanas sistēmas. Distributīvam Debian (un tā atzariem) tiek izmantota programma dpkg un pakotnēm ir failu paplašinājums .deb. Populārs ir arī Red Hat izveidotā programma paku pārvaldīšanai RPM. RPM pakontes tiek izmantotas OpenSUSE, Fedora, Mandriva u.c. distributīvos.

Latvijā izveidotie distributīvi

Šobrīd vienīgais aktīvais Latvijā izveidotais Linux ir Austrumi Linux. Agrāk izveidoti arī projekti LIIS Linux un Amber Linux. Šie abi projekti bija veidoti uz Debian bāzes, taču jau vairākus gadus nav tikušas atjaunotas. Tāpat speciāli Latvijas lietotājiem ir paredzēts lietuviešu Baltix Linux. Jaunākajās versijās arī Ubuntu ir pieejams latviešu valodā.
Jaunā pasaule

Jaunā pasaule ir termins, kuru sāka izmantot Amerikas, Austrālijas un Okeānijas (vēlāk arī Antarktīdas) dēvēšanai Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikā, jo Vecās pasaules iedzīvotāji šajās zemēs sastapās ar daudzām jaunām un nepazīstamām lietām: sveša daba, nepazīstamas dzīvnieku sugas, jauni kultūraugi, citādāki cilvēki, jaunas zelta un citu dārgmetālu raktuves.
Kristofors Kolumbs bija pirmais eiropietis, kas nonāca Amerikas krastos. Saskaņā ar leģendu, viņš līdz pat savai nāvei ticēja, ka ir atradis rietumu jūrasceļu uz Indiju. Vēlāk, kad sāka saprast, ka jaunatklātās zemes ir jauns kontinents, tas tika nosaukts Amerigo Vespuči vārdā. Amerigo Vespuči 1503. gadā pirmais to sauca par Jauno pasauli, tomēr pagāja ilgs laiks, kamēr šis jēdziens nostiprinājās valodā.
Mūsdienās termins "Jaunā pasaule" netiek plaši izmantots, to galvenokārt lieto vēsturisku notikumu kontekstā.
Dzelzceļa līnija Eglaine—Daugavpils

Eglaine—Daugavpils ir 36 kilometrus gara dzelzceļa līnija Daugavpils novadā un Ilūkstes novadā. Tā iet no Daugavpils līdz valsts robežai. Latvijas robežstacija līnijā ir Eglaine, no tās līdz robežai ir 5 km. Līnija tālāk turpinās Lietuvā un caur Panevēžu ved līdz Radvilišķiem, kur savienojas ar Šauļu—Viļņas līniju. Līnijā ir viens sliežu ceļš, tajā pastāv tikai kravas satiksme.

Vēsture

Dzelzceļa līniju, kas sasaistīja Radvilišķu staciju ar  Sanktpēterburgas—Varšavas līnijas Grīvas (tolaik Kalkūnu) staciju, uzbūvēja Liepājas—Romnu dzelzceļa sabiedrība. Līniju atklāja 1873. gada 1. novembrī. Pēc Pirmā pasaules kara līdz 1941. gadam līnija tika ekspluatēta 1435 mm platumā (normālplatumā). Otrā pasaules kara laikā līnijā īslaicīgi tika ierīkoti papildu izmaiņas punkti Sventenvalde un Selone. Padomju laikā līniju pārbūvēja 1525 mm platumā, tajā kursēja pasažieru vilciens Daugavpils—Šauļi, kā arī tālsatiksmes vilciens Maskava—Kaļiņingrada. Vilciens no Daugavpils uz Šauļiem kursēja līdz 1998. gadam, bet mūsdienās pasažieru satiksme līnijā pastāv tikai Lietuvas teritorijā, kur no Rokišķiem uz Šauļiem kursē vietējie pasažieru vilcieni.
Smiltāju atmatene

Augšanas apstākļi

Nedzīvās zemsedzes saprotrofe. Aug no augusta līdz oktobrim piejūras kāpās un reti citās smilšainās augsnēs.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas, taču sēnei bieži nav viegli notīrīt smiltis.

Līdzīgās sugas

Smiltāju atmatene pieder pie mazo atmateņu grupas (Minores), pie kurām Latvijā vēl pieder sīkā atmatene, kuras cepurīte arī pelēcīgi balta, taču tā aug ne tik smilšainās vietās un tās kātiņa pamatne griezumā dzeltē, sarkanlapiņu atmatene, kuras pazīmes sakrīt ar iepriekšējo, un vīnsarkanā atmatene, kuras cepurīte vidū klāta sīkām zvīņām ar violetu nokrāsu, vēlāk kļūstot purpursarkani šķiedraina. Visas mazās atmatenes, ar kurām Latvijā šo sugu praktiski var sajaukt, ir ēdamas. Mušmires atšķiras no atmatenēm ar savām vienmēr baltajām lapiņām.
Kolonoka sabuļa ota

Kolonoka sabuļa ota, kas pazīstama arī ar nosaukumu sabuļa ota vai Sibīrijas caunu ota, ir ļoti kvalitatīva un smalka mākslinieku ota.
Otai spalviņas iegūst no Sibīrijas kolonoka (Mustela sibirica) astes matojuma, nevis no sabuļa (Martes zibellina). Spalviņas ir sarkanbrūnā krāsā ar tumšākiem galiņiem. Mākslinieki, kas lieto šīs otas, apgalvo, ka otām piemīt īpaša izturība, stingrība, slaidums un elastīgums, salīdzinot ar citām dabīgā materiāla otām. Īpaši kvalitatīvas ir otas, kas pagatavotas no Sibīrijas kolonoka tēviņu ziemas kažoka astu spalvām.
2013.—2014. gada Latvijas Kauss futbolā

Fināls

Kausa izcīņas fināls notika 2014. gada 21. maijā Zemgales Olimpiskajā centrā, Jelgavā.
Lukss

Definīcija

1 lx ir apgaismojums, ko rada 1 lm liela gaismas plūsma, krītot uz 1 m² lielu laukumu.
Eiropas čempionāts daiļslidošanā

Vēsture

Eiropas čempionāts vīriešu vienslidojumos pirmoreiz notika Hamburgā, 1891. gadā, kamēr Eiropas čempionāts sieviešu vienslidojumos un pāru slidojumos pirmoreiz tika rīkots Vīnē, 1930. gadā. Savukārt čempionāts dejās uz ledus pirmoreiz notika Bolcāno, 1954. gadā.

TV pārraides

Čempionāta pārraides Eiropā nodrošina Eurosport.
Latvijā čempionāta pārraides nodrošina LTV7.
Slovākijas administratīvais iedalījums

Slovākijas administratīvo iedalījumu veido 8 apgabali (slovāku: kraje), kuri sīkāk iedalās 79 apriņķos (slovāku: okresy). Pašreizējais administratīvais iedalījums pastāv kopš 1996. gada.