Marsels Moss

Biogrāfija

Moss piedzima Epinālā ebreju ģimenē un studēja filosofiju Bordo, kur tajā pašā laikā pasniedza Emīls Dirkheims. 1893. gadā Moss nokārtoja agregācijas eksāmenu, bet tā vietā, lai izvēlētos parasto mācīšanas ceļu licejā, Moss pārcelās uz Parīzi un studēja salīdzinošo reliģiju un jo īpaši sanskritu. Viņa pirmā publikācija 1896. gadā iezīmēja produktīvas karjeras sākumu, kas radīja vairākus pagrieziena punktus socioloģijas literatūrā. Līdzīgi daudziem Année Sociologique locekļiem, arī Mosu aizrāva sociālisms, īpaši Žana Žoresa (Jean Jaures) interpretācijā. Viņš bija īpaši aktīvs Dreifusa skandāla notikumos un uz gadsimta beigām palīdzēja izdot tādas kreisā spārna avīzes kā le Populaire, l'Humanité un le Mouvement Socialiste, pēdējais sadarbībā ar Žoržu Sorelu (George Sorel).
Moss uzņēmās vadību 'reliģijas un necivilizētas sabiedrības vēsturē' École Pratique des Hautes Études 1901. gadā. Šajā laikā viņš arvien vairāk pievēršas etnogrāfijai un viņa darbs arvien vairāk sāka izskatīties pēc tā, ko šobrīd mēs sauktu par antropoloģiju.
Pirmā pasaules kara gadi bija postoši Mosam. Daudzi viņa kolēģi un draugi nomira kara laikā, un Dirkheims nomira neilgi pirms tā beigām. Pēckara gadi arī politiski bija ļoti smagi. Dirkheims bija veicis izmaiņas skolu programmās visā Francijā, un pēc viņa nāves sākās negatīva reakcija pret viņa studentiem. Kā daudzi citi Dirkheima sekotāji, Moss patvērās pārvaldē, nodrošinot Dirkheima mantojumu, nodibinot tādas institūcijas kā l'Institut Français de Sociologie (1924) un l'Institut d'Ethnologie 1926. gadā. 1931. gadā viņš ieņēma sociologa vietu Francijas koledžā. Viņš aktīvi cīnījās pret antisemītismu un rasu diskriminācijas politiku gan pirms, gan pēc Otrā pasaules kara. Marsels Moss nomira 1950. gadā.

Teorētiskais skatījums

Savā klasiskajā darbā "Dāvana" Moss apgalvo, ka dāvanas nekad nav "par velti". Cilvēces vēsturē ir daudz piemēru tam, ka dāvanas rada savstarpēju apmaiņu. Slavenais jautājums, kas ievadīja viņa pētījumu dāvanu antropoloģijā, bija: "Kāds spēks pieder iedotajam objektam, kas liek tā saņēmējam atmaksāt to atpakaļ?" (1990:3). Atbilde ir vienkārša: dāvana ir "totāla nodeva" ("total prestation"), kas piesātināta ar "garīgiem mehānismiem" ("spiritual mechanisms"). (Termins "totālā nodeva" vai "totāls sociālais fakts" (fait social total) ir viņa studenta Morisa Lēnharta (Maurice Leenhardt) darināts pēc Dirkheima "sociālā fakta"). Tādi darījumi pārsniedz dalījumu starp garīgo un materiālo veidā, kas saskaņā ar Mosu ir gandrīz "maģisks". Devējs dod ne tikai priekšmetu, bet arī daļu no sevis, priekšmets nav atdalāms no paša devēja: "priekšmeti nekad nav pilnībā šķirti no cilvēkiem, kas ar tiem apmainās" (1990:31). Pateicoties šai saiknei starp devēju un dāvanu, došanas akts rada sociālas saiknes ar pienākumu atmaksāt devējam. Neatmaksāt nozīmē zaudēt cieņu un statusu, bet garīgās sekas var būt vēl sliktākas: Polinēzijā neatmaksāt ar to pašu nozīmē zaudēt manu, autoritātes un bagātības garīgo avotu. Moss izšķīra trīs pienākumus: došana - nepieciešams sākuma solis sociālo attiecību radīšanai un uzturēšanai; saņemšana, jo atteikties saņemt ir noraidīt sociālās saiknes; un atmaksāšana, parādot augstsirdību, godaprātu un bagātību.
Svarīgs uzskats Mosa dāvanu apmaiņas konceptualizācijā ir tas, ko Gregorijs (Gregory) (1982, 1977) attiecina uz "neatsavinātību". Preču saimniecībā ir liela atšķirība starp priekšmetiem un personām no privātīpašuma viedokļa. Priekšmeti tiek pārdoti ar noteikumu, ka īpašuma tiesības pilnībā tiek pārnestas uz jauno īpašnieku. Priekšmets tādējādi tiek "atsavināts" no tā sākotnējā īpašnieka. Dāvanu ekonomikā priekšmeti, kas ir iedoti, nav atsavināmi no devēja; tie ir "drīzāk aizdoti nekā pārdoti un atdoti". Devēja identitāte ir nemainīgi saistīta ar iedoto priekšmetu, kas piešķir dāvanai spēku, kas liek saņēmējam atmaksāt. Uz dāvanu jāatbild ar dāvanu; došanas akts rada zināma veida parādu, kas jāatmaksā. Pēc Mosa, "brīva" dāvana, kurai nekas netiek dots pretī, rada pretrunas, jo netiek nodibinātas sociālas saiknes. Balstoties uz Dirkheima pētījumiem, lai izprastu sociālo vienotību caur solidaritātes koncepciju, Mosa arguments ir tas, ka solidaritāte tiek panākta ar sociālām saitēm, ko nodrošina dāvanu apmaiņa.

Mantojums

Lai gan Moss ir zināms pēc dažādiem saviem darbiem- visizcilākais ir viņa meistardarbs Essai sur le Don ("Dāvana") - daļa no viņa labākajiem darbiem tapa sadarbībā ar locekļiem no Annee Sociologique, kā Emīls Dirkheims ar darbu "Primitīvu klasifikācija" ("Primitive Classification"), Anrī Ibērs (Henri Hubert) "Maģijas vispārējas teorijas pārskats" (Outline of a General Theory of Magic) un "Eseja par upurēšanas dabu un funkcijām" (Essay on the Nature and Function of Sacrifice), Pols Fokonē (Socioloģija) un citi.
Kā daudzi citi franču akadēmiķi, Moss neapmācīja lielu skaitu studentu. Daudzi antropologi sekoja viņa pēdās, izcilākais Klods Levī-Stross. Eseja "Dāvana" ir pirmavots antropoloģijas pētījumiem par apmaiņu. Viņa pētījumus par potlaču ir izmantojuši daudzi dāvanu ekonomikas un atvērtā koda programmatūras interesenti, lai gan tā izmantošana reizēm atšķiras no sākotnējā Mosa formulējuma.