google/wiki40b huggingface dataset:
Rauls Garsija Paoliki

Biogrāfija

Četras reizes kļuvis par Andoras šaha čempionāta vicečempionu (2001, 2002, 2005, 2010) un divas reizes uzvarējis Andoras šaha čempionātos (2011, 2013). Četras reizes piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla zonas turnīros (1987, 1993, 1995, 1998). 1994. gadā uzvarējis Mollerussa Open turnīrā (Spānija), gadu vēlāk šajā turnīrā izcīnījis 2. vietu.
Pārstāvējis Andoras komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 18 reizes (1984-2018). Individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta (1990) medaļu.
Indras pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Gorodiščes upīte (Izovka), Krutovka, Seļica.
Ezeri: Baltais ezers (Beloje), Dolgojes ezers, Garais ezers, Izovas ezers, Krakļinka, Krugļeņkoje, Maksimovas ezers, Melnezers (Čornoje), Ostrovnas ezers, Saveiku ezers.

Vēsture

Pēc miera līguma ar Krieviju noslēgšanas 1920. gada augustā Pridruiskas (Piedrujas) pagasts (Придруйская) un daļa Suškovas pagasta (Сушковская; baltkrievu: Сушкі), kas arī tika piedalīta pagastam, no Drisas apriņķa tika pievienoti Daugavpils apriņķim Latvijā. Līdz 1920. gada agrārajai reformai tagadējā Indras pagasta teritorijā atradās Balbinavas un Dvorčānu muižas.
1939. gadā Daugavpils apriņķa Piedrujas pagastu (platība 1935. gadā - 164,86 km²) pārdēvēja par Indras pagastu (1937. gadā 6793 iedzīvotāji), kas aizņēma tagadējo Indras un Piedrujas pagastu teritoriju.
1945. gadā pagastā izveidoja Dvorčānu, Indras, Ķeļavas, Kuzmiņu, Piedrujas un Voicuļevas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Krāslavas rajona Indras ciemam 1950. gadā pievienoja likvidēto Kuzmiņu ciemu, 1961. gadā - likvidēto Voicuļevas ciemu.
1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Indras pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krāslavas novadā. Pagasts aizņem bijušā Piedrujas (Indras) pagasta ziemeļdaļu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Indra (pagasta centrs), Vaicuļeva, Vaivodi, Dargeļeva, Beloje, Rusakova, Gorodišče, Čornoje, Ostrovna.
Marģers

Vārda cilme

Personvārda Marģers izcelmi saista ar lietuviešu vārdiem margosios un girios.

Dzīvesgājums

Marģera dzimšanas gads un izcelsme nav zināma. Tiek pieņemts, ka viņš bijis kunigaiša Butvīda dēls un dzimis starp 1275. un 1295. gadu, kad viņa tēvs uzvarēja Lietuvas kunigaišu cīņās, kas sekoja ķēniņa Traidena nogalināšanai 1282. gadā. Jādomā, ka tēva un vecāko brāļu valdīšanas laikā viņš kļuva par Žemaitijas valdnieku. Lietuvas krusta karu laikā viņa vecākais brālis Ģedimins 1323. gada 26. maijā parakstītajā vēsturē Hanzas savienības pilsētām sevi dēvēja par "lietuviešu un krievu karali, Zemgales kņazu un hercogu no Dieva žēlastības". 1324./1325. gadā Ģedimins izteica vēlmi kristīties, tomēr vēlāk atteicās no kristīšanās. Uzskata, ka Marģers kā Ģedimina brālis un Žemaitijas kunigaitis vadījis savus karavīrus dižkunigaiša Ģedimina un Polijas karaļa Vladislava I 1326. gada karagājienā uz Brandenburgas markgrāfisti.
Pirmo reizi viņu savā hronikā "Vēstures spogulis" (Ly Myreur des Histors) pieminēja beļģu rakstnieks Žans Dutremēzs (d'Outremeuse). Tur minēts, ka 1329. gadā Čehijas karalis Jans Luksemburgs uzbrukumā Medevagales pilij (castrum Medewagilin) cīnījies duelī ar žemaišu ķēniņu vārdā Margalis. Hronikā arī minēts, ka viņa dēls pārgājis kristiešu pusē un devies uz Franciju, kur apprecējis Klermonas grāfieni.
1336. gada februārī Vācu ordenis organizēja lielu karagājienu uz Lietuvu, kurā piedalījās arī Brandenburgas markgrāfs Ludvigs V. Pēc Marburgas Viganda hronikas ziņām tajā piedalījās 200 dižciltīgu bruņinieku. Viņi uzbruka Pilenes cietoksnim, kuru aizstāvēja 4000 karavīru. Redzot, ka aizstāvēšanās ir nesekmīga, pils aizstāvji to paši nodedzināja un izdarīja masu pašnāvību. Pēdējais pretojies kāds leišu ķēniņš, kas beigās nogalināja savu ģimeni un sevi. Savukārt Kaspars Šics (Caspar Schütz, ap 1540–1594) viņa nāvi precīzāk aprakstīja savā "Prūšu vēsturē" (Historia Rerum Prussicarum) un nosaucis viņu par Marģeru (Marger).
Kikbokss

Kikbokss (japāņu: キックボクシング — kikkubokushingu) ir cīņas sporta veids, kurā tiek izmantota boksa tehnika plus atļauti spērieni ar kājām. Kikbokss tiek iedalīts pilna kontakta (full contact) un viegla kontakta (light contact) disciplīnās. Kikboksa saknes meklējamas pirms 2000 gadiem Japānā, taču kikbokss kā cīņas sporta disciplīna oficiāli tika izveidota 70. gados Amerikā. 1993. gadā Japānā tika izgudrots viens no pasaules populārākajiem kikboksa paveidiem - K-1.
1937. gada Eiropas čempionāts basketbolā

Latvijas sastāvs

Eduards Andersons, Aleksejs Anufrijevs, Mārtiņš Grundmanis, Jānis Jansons, Rūdolfs Jurciņš, Andrejs Krisons, Aleksandrs Martinsons, Visvaldis Melderis, Džems Raudziņš, Voldemārs Šmits
Bruno Saulītis

Biogrāfija

Dzimis 1922. gadā Rīgā, strādnieka ģimenē, māsa Meta Saulīte. Mācījās Rīgas 2. pamatskolā (1931-1937) un Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijā (1937-1942). Strādāja Ērgļu pagasta valdē. 1943. gadā iznāca Bruno Saulīša krājums "Pret rītu".
Otrā pasaules kara laikā viņu iecauca latviešu leģionā, dienēja saimniecības daļā. Pēc kara beigām bija ieslodzīts filtrācijas nometnē pie Ļeņingradas. Kopš 1946. gada darbojās Leļļu teātrī Mirdzas Ķempes un Jāņa Žīgura vadībā. 1947. gadā apprecējās ar Leļļu teātra aktrisi Skaidrīti Reimani.
Miris 1970. gadā Jumpravā, apbedīts Raiņa kapos 1970. gada 12. jūlijā.
Pāvils (Grieķija)

Valdīšana

1946. gadā Pāvils atgriezās Grieķijā. Pēc sava vecākā brāļa, karaļa Georga II nāves, 1947. gada 1. aprīlī viņš kāpa tronī grieķu pilsoņu kara cīņu laikā. 1947. gadā tīfa drudža dēļ nevarēja apmeklēt sava pirmā pakāpes brālēna, prinča Filipa (pēc laulības – Edinburgas hercogs) kāzas ar Lielbritānijas princesi Elizabeti (karalieni Elizabeti II).
Pilsoņu karš beidzās 1949. gada beigās, un nabadzīgajai valstij priekšā stāvēja atjaunošanas darbs. 50. gados Grieķijas ekonomika strauji attīstījās. Karaļa Pāvila ārzemju vizītes veicināja un stiprināja valsts diplomātiskos un ekonomiskos kontaktus. Pāvils bija pirmais grieķu karalis, kurš oficiālā vizītē apmeklēja Turciju. Attiecības ar Lielbritāniju, seno Grieķijas atbalstītāju, 50. gadu beigās saasinājās Krētas neatkarības jautājuma dēļ. 1959. gada decembrī Maksimiliāns, Bavārijas princis nodeva Pāvelam Grieķijas pirmā karaļa Otto kronēšanas regālijas. Tā bija pirmā reize gandrīz simts gadu laikā, kad tās bija redzētas Grieķijā.
Šajos gados Grieķijā turpināja palielināties monarhijas pretinieku skaits. Tradicionālajiem republikas atbalstītājiem pievienojās tie, kam etnisko dāņu un vāciešu karaliskā ģimene tikai atgādināja par vāciešu nežēlīgo okupāciju kara laikā. Pret monarhiju iestājās arī grieķu pilsoņu karā sakauto komunistu un kreisi noskaņoto politiķu atbalstītāji. Pāvels un Frederika tika kritizēti par viņu pārlieko iejaukšanos politiskajā dzīvē, biežajiem ārzemju ceļojumiem un karaliskās ģimenes uzturēšanas izmaksām. Karalis ieviesa taupību savos tēriņos un ziedoja valstij vienu no saviem lauku īpašumiem.

Nāve

1959. gadā Pāvelam tika operēta katarakta, 1963. gadā apendicīts. 1964. februāra beigās viņam tika operēts kuņģa vēzis, taču slimība izrādījās nāvējoša. Apglabāts karaliskajā kapsētā Atēnu Tatoi pilī.
Somijas Demokrātiskā Republika

Dibināšana

1939. gada septembrī PSRS valdība piedāvāja Baltijas valstīm un Somijai noslēgt draudzības un savstarpējās palīdzības līgumus, kas paredzēja PSRS kara bāžu izveidošanu šajās valstīs. Tomēr Somijas valdība, atšķirībā no trim Baltijas valstu valdībām, atsacījās pieņemt līgumā iekļautos nosacījumus.
Pēc neizdevušos sarunu noslēguma PSRS valdība nolēma okupēt visu Somijas teritoriju un pēc "Tautas valdības" (krievu: Народное правительство Финляндии) lūguma iekļaut to PSRS sastāvā. 
Tūlīt pēc Ziemas kara sākuma pirmajā okupētajā Somijas pilsētā Terijoki tika pasludināta Somijas Demokrātiskās Republikas valdības izveide ar "Tautas valdības" premjeru Oto Kūsinenu priekšgalā. 1939. gada 1. decembrī Maskavas radio somiski pārraidīja Somijas tautas valdības deklarāciju. Deklarācijas teksts liecina, ka sākotnēji PSRS vēlējās anektēt visu Somijas teritoriju un pasludināja Terijoki valdību par vienīgo tiesisko somu darbaļaužu interešu pārstāvi, ar kuru ir iespējams noslēgt miera līgumu un pārtraukt karadarbību. 2. decembrī ar Somijas "tautas valdības" premjerministru tika noslēgts tas pats draudzības un savstarpējās palīdzības līgums, kuru iepriekš bija noraidījusi Somijas "buržuāziskā valdība". Tas paredzēja atteikties no Somijas zemēm Ļeņingradas tuvumā un dažām salām Somu jūras līcī, kā arī izveidot PSRS kara bāzi Hanko pussalā. Apmaiņā pret to SDR saņēma daļu no Karēlijas APSR teritorijas uz ziemeļiem no Ladogas ezera. Līguma ratifikācija bija paredzēta pēc Helsinku ieņemšanas.
1939. gada 11. novembrī sāka formēt Somijas Tautas armiju, kurā paredzēja iekļaut PSRS dzīvojošos somus un karēļus, kā arī okupēto rajonu kreisi noskaņotos iedzīvotājus. Pēc padomju ziņām līdz 26. novembrim šajā karaspēka vienībā izdevās iesaistīt 13 tūkstošus, bet līdz 1940. gada februārim 25 tūkstošus karavīru. Tautas armijai vajadzēja ar laiku aizstāt Sarkanās armijas okupācijas spēkus. Neraugoties uz to, ka šai armijai nevajadzēja piedalīties karadarbībā, no 1939. gada decembra tā tika iesaistīta kaujās pie Lunkulansāres un Vīpuriem (Viborgas). 1940. gada janvārī Somijas Tautas armijas 3. strēlnieku divīzijas 5. un 6. pulki piedalījās diversijas operācijās, spridzinot dzelzceļa tiltus un mīnējot ceļus. 
PSRS Komunistiskās partijas Centrālkomitejas Propagandas un Aģitācijas pārvalde (Управление пропаганды и агитации ЦК ВКП(б)) sagatavoja instrukciju, kā sākt komunistu politisko un organizatorisko darbu Somijas rajonos, kas "atbrīvoti no Balto varas".

Likvidācija

Tomēr pēc neveiksmīgām uzbrukuma operācijām PSRS valdība bija spiesta sākt sarunas ar Somijas "buržuāzisko valdību". Pēc Ziemas kara beigām 1940. gada 13. martā Maskavā noslēdza PSRS-Somijas miera līgumu, kurā Somija atteicās no plašām teritorijām Karēlijā, Hanko pussalā un pie Ziemeļu ledus okeāna. PSRS Augstākā padome 1940. gada 31. marta sesijā pieņēma likumu par 13. Padomju Sociālistiskās Republikas izveidi, kurā apvienoja Somijai atņemtās teritorijas ar Karēlijas APSR teritoriju. Par jaunās Karēļu-somu PSR (KSPSR) Augstākās Padomes priekšsēdētāju iecēla bijušo Somijas Demokrātiskās Republikas premjeru Oto Kūsinenu.
Ilmārs Rimšēvičs

Dzīvesgājums

Dzimis 1965. gadā Rīgā PSKP funkcionāra Borisa Rimševiča un viņa sievas Ārijas, dzimušas Grases, ģimenē. Studēja Rīgas Tehniskās universitātes Inženierekonomikas fakultātē, ko absolvēja 1990. gadā kā inženieris ekonomists. Iestājās latviešu studentu korporācijā Lettonia.
Studijas turpināja Klārksona Universitātē (1991—1992) ASV un ieguva maģistra grādu uzņēmumu vadīšanā un organizēšanā (MBA). 
1992. gadā I. Rimšēvičs kļuva par Latvijas Bankas prezidenta vietnieku un valdes priekšsēdētāju. 
2001. gada 20. decembrī Saeima viņu ievēlēja par Latvijas Bankas prezidentu, 2007. un 2013. gadā pārvēlēja šajā amatā.

Apsūdzība korupcijā

2017. gada 12. decembrī "Norvik Bankas" kontrolējošie akcionāri iesniedza šķīrējtiesas prasību pret Latviju Starptautiskajā investīciju strīdu noregulēšanas centrā (ICSID), sūdzoties par negodīgu, patvaļīgu, nepareizi motivētu un nepamatotu regulatīvu pieeju, ko attiecībā pret banku īstenojušas Latvijas iestādes pretēji Latvijas pienākumiem saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. 
Tāpat tika apgalvots, ka kāda augstu stāvoša amatpersona no bankas kontrolpaketes īpašnieka Grigorija Guseļņikova esot centusies izspiest kukuļus, lai Finanšu un kapitāla tirgus komisija (FKTK) neizdarītu spiedienu pret banku.  
2018. gada 16. februārī Latvijas Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs (KNAB) veica kratīšanu Rimšēviča darbavietā Latvijas Bankā un privātīpašumā Langstiņos.
18. februārī premjerministrs Māris Kučinskis paziņoja, ka KNAB kriminālprocesa ietvaros ir piemērojis aizturētā statusu Latvijas Bankas prezidentam Ilmāram Rimšēvičam, nākamajā dienā viņš tika atbrīvots.
Pēc atbrīvošanas Rimšēvičs 20. februārī paziņoja, ka "Norvik Bankas" prasība piedzīt no Latvijas 200 miljonus eiro ir labi izplānota afēra, un norādīja, ka Latvijas Bankai "Norvik Bankas" prasībā tiek "pierakstītas" lietas, kuras tā nevar izdarīt, jo Latvijas Banka neuzrauga banku darbību un nevar ietekmēt Finanšu un kapitāla tirgus komisijas (FKTK) darbību.
Savukārt Latvijas Republikas Aizsardzības ministrija paziņoja, ka ar augstu varbūtību tiek īstenota no ārienes organizēta plaša mēroga informācijas operācija, kas pēc struktūras un izpildījuma ir identiska tām, kas tika novērotas priekšvēlēšanu laikā ASV, Francijā un Vācijā.
2018. gada jūnija beigās pēc KNAB iesnieguma prokuratūra uzsāka kriminālvajāšanu pret Rimšēviču saistībā ar kukuļņemšanu.
Atols

Atols ir gredzenveida koraļļu sala ar lagūnu vidū un paceļas nelielā augstumā virs jūras līmeņa. Parasti atoli nepaceļas augstāk par 4-6 metriem. Atoli var būt līdz 50 km. diametrā un pat lielāki.
Atola izcelšanās izskaidrojama šādi. Tas veidojas uz zemūdens augstienēm, kas agrāk pacēlušās virs okeāna līmeņa, bet pēc tam, vai nu okeāna dibenam iegrimstot, vai atmosfēras ārdošās darbības dēļ nogrimušas zem ūdens. Koraļļu celtnes iekšējā daļa pakāpeniski noārdās, jūras ūdens izšķīdināta, jo jūras ūdens satur daudz ogļskābes, kas rodas polipu dzīvības procesu norisēs. Ārpusē turpretim visu laiku turpinās koraļļpolipu jaunrades darbs un uzkrājas arvien jauni un jauni kaļķa slāņi. Uz atola vējš pamazām sanes augsni un augu sēklas, un tas pārvēršas par ziedošu saliņu.
Komercsabiedrība

Komercsabiedrība, arī uzņēmējsabiedrība vai kompānija, ir saimniecisks uzņēmums, kurā veic atklātu saimniecisko darbību, lai komersants savā vārdā gūtu peļņu. Ar komercsabiedrību saprot divu veidu sabiedrības — personālsabiedrības un kapitālsabiedrības. Latvijā abi šo sabiedrību veidi saskaņā ar Komerclikuma prasībām ir jāreģistrē Latvijas Uzņēmumu reģistrā.
Felikss Deičs

Biogrāfija

1962. gadā absolvējis Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Hidromeliorācijas un mehanizācijas fakultāti. 1964. gadā beidzis Rīgas Krievu drāmas teātra studiju. No 1964. gada līdz 1992. gadam strādājis Jaunatnes teātra krievu trupā par aktieri un režisora asistentu. No 1977. gada pievērsies patstāvīgai režijai. No 1992. gada strādājis par režisoru Valmieras Drāmas teātrī.
1996. gadā ieguvis Eduarda Smiļģa balvu. 1997. gadā saņēmis "Spēlmaņu nakts" balvu kategorijā "Gada režisors". 2003. gadā saņēmis Triju Zvaigžņu ordeni. 2012. gadā saņēmis Spēlmaņu nakts balvu par mūža ieguldījumu teātra mākslā.
Apbedīts Rīgā, Jaunajos Ebreju kapos.
Juris Kaminskis

Biogrāfija

Juris Kaminskis ir dzimis 1943. gada 29. aprīlī, Rīgā. Beidzis Rīgas 49. vidusskolu (1961), Dailes teātra trešo studiju (1959—1960) un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas teātra fakultāti (1965). Pēc mācībām sāka strādāt Andreja Upīša Latvijas PSR Valsts akadēmiskajā drāmas teātrī.
1965. gadā debitēja kino epizodiskā lomā režisores Adas Neretnieces filmā "Hipokrāta zvērests". Popularitāti iemantoja pēc Klāva Vīksnas lomas Oļģerta Dunkera sociālajā drāmā "Klāvs - Mārtiņa dēls".
Juris Kaminskis mira 1997. gada 4. janvārī, Rīgā. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Dāvids Golts

Dzīvesgājums

Dzimis 1867. gada 24. augustā Jērcēnu pagastā lauksaimnieka ģimenē. Mācījās Ēveles draudzes skolā. 1892. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, Darbojās Andreja Jurjāna teātra trupā, vasarās uzstājās Arkādijas dārzā. Trupas vajadzībām sarakstīja lugas "Saites" (1897), "Apstākļu varā". 1897. gadā nopirka grāmatu veikalu un lasāmbibliotēku Tērbatas ielā 20, Rīgā. 1903. gadā bija viens no Latviešu grāmatu tirgotāju un izdevēju biedrības dibinātājiem, šīs biedrības priekšsēdētājs (1912-1922).
Pēc 1905. gada revolūcijas bija Anša Gulbja apgāda "Dzirciemnieki" ģenerālkomisionārs. Reakcijas laikā Pēterburgas tiesu palāta vairākkārt izskatīja sūdzības pret Goltu kā cenzūras konfiscēto iespieddarbu izdevēju. 1907. gadā kļuva par Rīgas Amatnieku Krājaizdevu sabiedrības rīkotājdirektoru.
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā piedalījās Latviešu Demokrātiskās partijas atjaunošanā. 1918. gada 17. novembrī ievēlēts par Tautas padomes locekli, kā Latvijas Demokrātiskās partijas pārstāvis uzstājās Latvijas valsts pasludināšanas aktā 18. novembrī.
1921.–1923. gadā kopā ar brālēnu Augustu Goltu darbojās izdevējdarbībā, 1923. gadā iegādājās A. Šnakenburga spiestuvi Mārstaļu ielā 5 un 1926. gadā izveidoja a/s "Golts un Jurjāns", kas pastāvēja līdz 1932. gadam.
Miris Vācu okupācijas laikā 1943. gada 16. martā, apbedīts Lielajos kapos.

Izdevējdarbība

Golts apgādājis vairāk nekā 300 grāmatu, galvenokārt daiļliteratūru un kalendārus ("Vispārīgais Zobgala kalendārs" 1901.–1906., 1909.–1914., 1917., 1923.–1932.). Nozīmīgākie Golta izdevumi: satīriskās dzejas antoloģija "Uz karstiem ķieģeļiem" (1904, sastādījis E. Treimanis–Zvārgulis), Plūdoņa sastādītā antoloģija "Dzejas pērles" (1–5, 1906), T. Zeiferta sastādītais almanahs "Jauna raža" (8–12, 1906–1910), A. Jesena sastādītā sērija "Jaunības bibliotēka" (1–14, 1908–1912), K. Skalbes "Emigranta dziesmas" (1909), Ļ.Tolstoja drāma "Tumsības vara" (1908, 1911), A.Deglava romāna "Rīga" pirmā daļa "Patrioti" (1912), Andrieva Niedras Kopoti raksti (1–10, 1925–1926), H. Senkeviča Kopoti raksti (1–24, 1930–1936).
Jānis Asars (rakstnieks)

Dzīves gājums

Dzimis 1877. gada 27. februārī Kauguru pagasta "Mičkēnu" māju kalpa ģimenē. Hermaņa Asara brālis. Mācījās Kauguru pagastskolā (1885-1888), E. Heines privātskolā Valmierā (1888-1891), Nikolaja ģimnāzijā Rīgā (1891-1896). 1892. gadā tika publicēti Asara pirmie literārie darbi, galvenokārt tulkojumi. Studēja Rīgas Politehniskā institūta Ķīmijas nodaļā (1896-1899, 1900-1902). Rakstu krājuma "Vārpas" līdzsastādītājs (1894-1895), laikraksta "Dienas Lapa" (1897) un žurnāla "Mājas Viesa Mēnešraksts" līdzstrādnieks (no 1901). No 1902. gada marta līdz maijam atradās apcietinājumā, izslēgts no institūta. Pilnībā nodevās literatūrkritikai.
1905. gada revolūcijas laikā aktīvi piedalījās sabiedriski politiskajos notikumos, darbojās Federatīvajā komitejā. Piedalījās Tautskolotāju kongresā 1905. gada novembrī, prasīja demokratizēt un padziļināt pamatizglītības apguvi. Sākoties revolūcijas apspiešanai, 1906. gadā devās uz Pēterpili, kur strādāja laikrakstos "Pēterburgas Atbalsis", "Pēterburgas Latvietis", "Progress", "Ņevas Viļņi" u. c. 1906. gada beigās devās bēgļu gaitās tālāk uz Somijas lielhercogisti, kur Helsinkos rediģēja žurnālu "Rīts" (1907) un publicēja grāmatu "Vispārīga pasaules rakstniecības vēsture" (I, 1907). Somijā Asars saslima un ārstējās nervu klīnikā, bet 1908. gada sākumā brālis viņu pārveda uz Rīgu un ievietoja Šēnfelda nervu klīnikā. Pēc žandarmērijas rīkojuma Asaru pārvietoja uz valsts psihiatrisko slimnīcu.
Miris 1908. gada 31. jūlijā Rīgā, apbedīts Lielajos kapos, kur 1926. gadā atklāts piemineklis. Viņa vārdā nosaukta Jāņa Asara iela Rīgā, kā arī iela Liepājā, Jelgavā un Ainažos.
Kanelūras

Kanelūras (franču: cannelure) jeb rievtekas ir vertikālas gropes kolonnas vai pilastra stāvā. 
Radot gaismēnu spēli, kanelūras izdaiļo kollonu un dara to slaidāku. Doriskajā orderī ir seklas, saplūstošas, citos orderos ir dziļākas, vairāk atdalītas. Tās radās Senajā Ēģiptē. Vēlāk tās attīstījās antīkajā arhitektūrā un vēlākajos laikos.
Filipīniešu—amerikāņu karš

Kara iemesli

1898. gada 10. decembrī Parīzē starp Spāniju un ASV tika noslēgts Parīzes Miera līgums, kurā, cita starpā, ASV par 20 miljoniem ASV dolāru iegādājās Filipīnas.
1896. gadā Filipīnās organizācijas "Katipunan" vadībā bija sākusies revolūcija pret Spānijas koloniālo režīmu. Starp filipīniešiem un spāņu karaspēku sākās karadarbība. Par revolūcijas līderi izvirzījās Kavitas pilsētas mērs Emilio Agvinaldo. 1897. gada decembrī pamiera sarunās starp Agvinaldo un spāņu gubernatoru Fernando Primo de Riveru, revolūcijas līderis Agvinaldo piekrita, saņemot atlīdzību, doties prom no Filipīnām. Pirms došanās uz jauno apmešanās vietu Honkongā, Agvinaldo aicināja Filipīnu kaujiniekus nolikt ieročus. Tomēr daži filipīniešu grupējumi turpināja cīņu.
1899. gada 1. maijā ASV kara flote smagi sakāva spāņus Manilas līča kaujā un 19. maijā ar ASV atbalstu Agvinaldo atgriezās Filipīnās. Filipīniešu kaujinieki dažu mēnešu laikā padzina spāņus no Filipīnām, izņemot Manilu, kura palika spāņu rokās. 12. jūnijā Filipīnas deklarēja neatkarību. Filipīnu neatkarību neatzina ne ASV, ne Spānija.
Augustā ASV karaspēks iegāja Manilā, bet 1899. gada 1. janvārī Agvinaldo tika pasludināts par Filipīnu prezidentu. ASV karaspēka pavēlniecība jau agrāk deklarēja, ka filipīniešu spēkiem ir aizliegts pietuvoties Manilai.

Atklāta karadarbība

1899. gada 4. februārī bruņota incidenta dēļ sākās karadarbība. Nekāds kara pieteikums netika paziņots, ASV prezidents Viljams Makkinlijs deklarēja, ka Manilai uzbrukuši bandīti. Šīs un nākamās dienas laikā notika t. s. Manilas kauja, kuras rezultātā filipīnieši tika atspiesti no Manilas. ASV kara gadu laikā palielināja iesaistītā karaspēka daudzumu līdz 126 000 karavīriem. Tā kā filipīniešu spēki bija apmēram 90 000 karavīru un tiem trūka ieroču, tie relatīvi ātri tika sakauti.

Partizānu karš

No 1900. gada filipīnieši pārgāja uz partizānu kara taktiku. Iesākumā ievērojami pieauga ASV karaspēka zaudējumi, un prezidents Makkinlijs pat izskatīja iespēju pamest Filipīnas. Tomēr turpinot karu daudz nežēlīgāk, — apšaujot filipīniešus, kuri padevušies; nodedzinot veselus ciemus, amerikāņiem izdevās pamazām sakaut pretinieku. 1901. gada 23. martā amerikāņi sagūstīja prezidentu Agvinaldo. 1901. gada 1. aprīlī Agvinaldo atzina ASV aneksiju un trīs nedēļas vēlāk pubicēja uzsaukumu, kurā aicināja savus sekotājus nolikt ieročus. Tomēr filipīniešu spēki turpināja karot Migela Malvara vadībā. Izmantojot izdedzinātās zemes taktiku, amerikāņiem izdevās sakaut filipīniešu kaujiniekus. 1902. gada aprīlī Malvars padevās.

Kara rezultāts

Nelielas filipīniešu daļas turpināja pretošanos līdz 1913. gadam, arī Moro nemiernieki, kuri darbojās atsevišķi no Akvinaldo karavīriem.
Pašā ASV izveidojās spēcīga opozīcija karam, kuras pazīstamākie pārstāvji bija Marks Tvens, Endrū Karnegī un Viljams Džennings Braiens, kuri uzskatīja, ka ASV nedrīkstētu pārvērsties par koloniālu valsti.
ASV anektēja Filipīnas, 1916. gadā tai tika piešķirta pašpārvalde, bet 1946. gadā tā kļuva par neatkarīgu valsti. Spāņu valodas vietā par valsts valodu kļuva angļu valoda.
ORLEN Lietuva

Vēsture

1964. gadā PSRS Naftas un ķīmiskās rūpniecības komiteja pieņēma lēmumu Lietuvā būvēt naftas pārstrādes rūpnīcu. 1970. gadā uzcelts naftas vads Polocka—Ventspils. 1970. gadā par rūpnīcas vietu izvēlēta vieta netālu no Mažeiķiem. Rūpnīcu sāka celt 1972. gadā. 1980. gadā pabeigts pirmais komplekss LK–1 un aprīlī izlaista pirmā mazuta partija. 1981. gadā Rietumeiropas tirgum sākta dīzeļdegvielas ražošana. 1982. gadā sākta bitumena ražošana. 1984. gadā ekspluatācijā nodots otrais pārstrādes komplekss LK–2. 1985. gadā sākta naftas vakuuma destilācijas kompleksa KT–1 būve, kura pabeigta 1989. gadā.
1991. gada 24. janvārī izveidots valsts uzņēmums Nafta. 1995. gadā tas reorganizēts par akciju sabiedrību Mažeikių Nafta. Aptuveni 10 % tās kapitāldaļu tika piešķirtas darbiniekiem, bet pārējo paturēja valsts. 1995. gadā reģistrēts Būtiņģes naftas jūras termināla operators AB Būtingės nafta, kura 34 % ieguva Mažeikių Nafta. 1996. gadā uzņēmums sāka veidot degvielas uzpildes staciju tīklu ar zīmolu Ventus. 1997. gadā izveidots meitas uzņēmums Ventus-nafta, kas pārvaldīja degvielas uzpildes staciju tīklu.
1998. gadā valdība nolēma Mažeikių Nafta 33 % akciju pārdot ASV enerģētika uzņēmumam Williams International. Darījums noslēgts 1999. gada 29. oktobrī. Williams ieguva pavisam 53,7 % akciju, bet vēlāk piedzīvoja problēmas, un 2001. gadā puse no akcijām tika pārdotas Krievijas uzņēmumam Jukos. 2002. gada septembrī Jukos ieguva visas Williams piederošās akcijas. 2003. gadā Jukos tika apsūdzēts finanšu mahinācijās. Lai izvairītos no bankrota, tas savus aktīvus sāka pārdot, to skaitā arī Mažeikių Nafta. 2006. gada jūnijā Jukos pārdeva Mažeikių Nafta 53,7 % akciju Polijas uzņēmumam PKN Orlen. Pēc dažiem mēnešiem Orlen vienojās ar Lietuvas valdību par vēl 30,66 % kapitāldaļu pirkšanu. Darījums noslēdzās 2006. gada 15. decembrī.
2006. gada 12. oktobrī rūpnīcā izcēlās liels ugunsgrēks. Zaudējumi tika lēsti aptuveni 38 miljoni eiro.
2009. gada 1. septembrī AB Mažeikių Nafta pārdēvēta par AB ORLEN Lietuva.