Vecticība

Vecticība (krievu: старообрядчество, староверие, древлеправославие) ir Krievijas caristes laikā radušies pareizticīgās baznīcas strāvojumi, kuri bija vērsti pret patriarha Nikona un cara Alekseja baznīcas reformu (1650—1660). Šīs kustības piekritējus sauc par vecticībniekiem (krievu: старообрядцы).   
Dievkalpojuma reforma izraisīja šķelšanos Krievijas pareizticīgo baznīcā. Līdz 1905. gada 17. aprīlim vecticībniekus, izņemot vienticībniekus, Krievijas impērijā oficiāli dēvēja par "šķeltniekiem" (раскольники) un pakļāva represijām. Tikai 1971. gadā Maskavas Patriarhāts oficiāli atcēla vecticībnieku un veco krievu rituālu nolādējumus "kā nebijušus" (яко не бывшие).   
Tomēr nolādējumu atcelšana nenoveda vecticībniekus ar vietējām pareizticīgajām baznīcām līdz lūgšanas (euharistiskajai) sadraudzībai. Vecticīgie, kā agrāk, uzskata tikai sevi par īstajiem pareizticīgajiem kristiešiem un uzskata Krievijas pareizticīgo baznīcu par citas konfesijas baznīcu. Vecticībnieki-popieši uzskata jaunā rituāla piekritējus par "otrās kārtības" ķeceriem, kurus baznīcai pievieno caur Konfirmāciju, ar garīgā amata saglabāšanu (ar nosacījumu, ka kristīšana iepriekš tika veikta ar pilnīgu iegremdēšanu); savukārt vairums bezpopiešu uzskata KPB par "pirmās kārtības" ķeceriem, kurus baznīcai pievieno tikai caur kristīšanu (pat, ja iepriekš kristīšana tika veikta ar pilnīgu iegremdēšanu).   
Lielākā vecticībnieku kopiena mūsdienās ir Krievijas Pareizticīgā vecticībnieku baznīca (vecticībnieki-popieši).   
Ievērojamākais vecticības darbinieks bija protopops Abakums (Petrovs), kas iestājās pret reformu ieviešanu, par ko tika sadedzināts kopā trim domubiedriem, mūkiem Lācaru un Epifāniju un priesteri Nikiforu.

Bezpopieši

Bezpopieši (krievu: Беспоповцы) ir tie vecticībnieki, kas laika gaitā ir zaudējuši priesterus vai arī atteikušies no tiem. Ir bezpopieši, kas māca ka pasaulē valda Antikrists, un visi "pareizie, vecie" priesteri izmira, tāpēc baznīca var iztikt bez sakramentiem (šādi bezpopieši atzīst tikai trīs sakramentus - kristības, grēksūdze un laulības, kurus, pēc pareizticīgo noteikumiem, var veikt parasts cilvēks; ir bezpopiešu kopienas, kas atzīst tikai kristību un grēksūdzi, piemēram, fedosieši). Priesteris, pārejot no Krievijas pareizticīgās baznīcas, saglabā savu svētību un lūdzas kā parasts cilvēks. Katrai bezpopiešu draudzei ir mācītājs (krievu: наставник), tas ir draudzes ievēlētais cilvēks, kas vada dievkalpojumus un pārvalda visas draudzes lietas. Dažreiz mācītāja pienākumus var pildīt arī sieviete. Bezpopieši ir sašķēlušies vairākās kopienās - pomori, filipieši, fedosieši, aronieši, netieši u.c. Šīs kopienas neatzīst cita citu un uzskata par ķeceriskām. Lielākā no šīm kopienām ir pomori jeb Vecticībnieku Pomoru Baznīca (krievu: Древлеправославная Поморская Церковь). Ir bezpopieši, kas atzīst priesterus, tomēr laika gaitā tos zaudējuši, tie ir "bēgļpopieši" (krievu: беглопоповцы), kuri guvuši savu nosaukumu tādēļ, ka savās draudzēs pieņēma priesterus no valdošās oficiālās baznīcas, kuri, atteicoties no nikoniešu ķecerības, pieņēma vecticību. 
Latvijās pastāv 65 bezpopiešu draudzes, kuras pārsvarā pieder pie Latvijas Vecticībnieku Pomoru Baznīcas.

Popieši

Popieši (krievu: поповцы) ir vecticībnieki, kuriem ir priesteri. Priesteri, kas pāriet no Krievijas pareizticīgās baznīcas, saglabā savu svētību (bet ar nosacījumu, ka priesteris ir kristīts ar pilnīgu iegremdēšanu, jo pretējā gadījumā kristīšana notiek vēlreiz). Divas lielākās popiešu kopienas ir Krievijas Pareizticīgā vecticībnieku baznīca (krievu: Русская Православная Старообрядческая Церковь) un Krievijas Senpareizticīgā baznīca (krievu: Русская Древлеправославная Церковь (РДЦ)).

Vienticība

Vecticībniekus, kas pievienojušies Krievijas pareizticīgajai baznīcai, saglabājot vecos rituālus, sauc par vienticībniekiem (krievu: единоверцы). Šie vecticībnieki atzīst arī jaunos rituālus. Vienticība bija dibināta kā pārejas posms uz jauno rituālu, taču paši vienticībnieki laika gaitā saglabāja veco rituālu. Sākotnēji vienticībnieku dievnamos drīkstēja lūgties tikai vecticībnieki, kas ir pievienojušies valdošajai baznīcai, bet tie cilvēkiem, kas bija kristīti pēc jaunā rituāla, lūgties šajos dievnamos nedrīkstēja. Otrā pasaules kara laikā vienticība faktiski beidza savu pastāvēšanu. Mūsdienās pastāv KPB draudzes, kuras lūdzas pēc vecā rituāla, taču vairums šādu draudžu kalpo pēc abiem rituāliem.

Divkāršā aleluja

Nikona reformu gaitā divkāršā vārda "aleluja" teikšana tika aizvietota ar trīskāršo izrunāšanu. "Аллилуйя, аллилуйя, слава Тебе, Боже" vietā sāka teikt "Аллилуйя, аллилуйя, аллилуйя, слава Тебе, Боже". Pēc reformu piekritēju uzskatiem, trīskāršā "alelujas" atkārtošana simbolizē statūtu par Svēto Trīsveinību. Savukārt vecticībnieki norāda uz to, ka "слава Тебе, Боже" (latviešu: gods Tev, Dievs) jau pats par sevi ir viens no senebreju vārda "aleluja" tulkojumiem, tāpēc divkāršā "aleluja" atkārtošana kopā ar "gods Tev, Dievs" jau ir Trīsvienības godināšana.
Pēc vecticībnieku viedokļa, senajā baznīca "aleluja" teica divreiz, un arī Krievijas baznīca pirms šķelšanās to izrunāja divreiz. Veiktie pētījumi parādīja, ka Grieķu baznīcā trīskāršā atkārtošana sākotnēji tika izmantota ļoti reti, bet izmantoties visā Grieķija sāka tikai 17. gadsimtā. Divkāršā aleluja Krievzemē nebija nekāds jaunums, kas parādījās Krievijā tikai 15. gadsimtā, kā saka reformu aizstāvji, un, jo vairāk, nebija nekāda drukas vai pārrakstītāju kļūda. Vecticībnieki norāda, ka trīskāršo "aleluja" atkārtošanu nosodīja senā krievu baznīca (Stoglava koncils) un arī paši grieķi, piemēram, svētais Maksims Grieķis. Savulaik svētais Pleskavas Eufrosīns (15. gadsimts), kad Pleskavā radījās jautājums par "aleluju" skaitu, veica pētījumu par divkāršo aleluju. Viņš aizbrauca uz Konstantinopoli, kur, vērojot vietējos dievkalpojumus un apspriežot šo jautājumu ar Konstantinopoles patriarhu, apstiprināja, ka Konstantinopolē "aleluju" skaita divreiz. Nikona reformu laikā Sv. Eufrosīna pētījums tika aizliegts un svētā godināšana tika atcelta.

Dievkalpojuma dziedāšana

Pēc pareizticīgo baznīcas šķelšanās, vecticībnieki nepieņēma jauno daudzbalsīgo dziedāšanas stilu un jauno notāciju. Viņu saglabātā "āķu" jeb "zīmju" dziedāšana ieguva savu nosaukumu no zīmēm, pēc kurām tika izpildīti dziedājumi. 
Zīmju dziedājumos nav paužu, apstāšanās, visi dziedājumi tiek izpildīti nepārtraukti. Dziedāšanas laikā jāmēģina dziedāt tā, lai izklausītos "kā viena balss". Viezbiežāk dziedājumu izpildītāji dzied savā īstā balsī (etnogrāfiskajā manierē). Senāk koru sastāvs bija tikai vīriešu, taču mūsdienās, dziedātāju mazā skaita dēļ koros dzied arī sievietes.

Ikonas

Vecticībnieki savā mākslā saglabāja no Bizantijas ņemtos ikonu glezniecības un taisīšanas paņēmienus. Vecticībnieki nepieņēma jaunos Rietumeiropas glezniecības paņēmienus. Protopops Abakums savos polēmiskajos darbos norādīja uz jauno ikonu "katoļu izcelsmi". It īpaši cienījamas ir Andreja Rubļova gleznotas ikonas, kuras Simtnodaļu Sinode nosauca par paraugu. Vecticībnieku starpā ir ļoti izplatītas dzelzs lietas ikonas. Pēc šķelšanās valdošajā baznīcā dzelzs ikonas tika aizliegtas, jo tas asociējas ar vecticību.
Vecticībnieku ikonās ir saglabājušies sižeti, kas arī mūsdienās valdošajā baznīcā nav izplatīti, piemēram, svētā mocekļa Kristofora ikonas, uz kurām viņš ir attēlots ar suņa galvu.

Vecticībnieki Latvijā

Krievu vecticībnieki Latvijas teritorijā ieradās XVII gs. otrajā pusē, bēgot no vajāšanām dzimtenē. Šobrīd Latvijā ir aptuveni 7600 vecticībnieku (2004), kas pamatā dzīvo Latgales lauku novados. 1991. gadā tika atjaunota Latvijas Vecticībnieku Pomoras Baznīcas Centrālā Padome (Центральный Совет Древлеправославной Поморской Церкви Латвии). Daudzi no vecticībniekiem mitinās Daugavpilī, kurā pašlaik ir sešas draudzes, tādēļ baznīcas aprindās tā tiek dēvēta par "Vecticībnieku Jeruzalemi".
Vecticībnieks Sidors Kuzņecovs 1841. gadā uz Dreiliņbušas muižas zemes Ķengaragā nodibināja Kuzņecova porcelāna un fajansa fabriku. Lielākā daļa Kuzņecova fabrikas strādnieku arī bija vecticībnieki, kas nāca no Gžeļas, Duļevas, Kolomnas un citām Piemaskavas ciemiem un pilsētām, kas bija slavenas ar porcelāna amatniecību. Visiem, kas iestājās darbā rūpnīcā, tās īpašnieki dāvinājuši Bībeli un prasījuši, lai tie ar cieņu izturas pret uzņēmuma strādnieku ticību. Maskavas forštatē izveidojās viena no lielākajām un ietekmīgākajām Latvijas vecticībnieku kopienām.
Jēkabpilī pastāv svētā svētmocekļa protopopa Abakuma draudze, kas ir vienīgā popiešu draudze visā Baltijā, kas atzīst Belajakriņicas hierarhiju (Krievijas Pareizticīgā vecticībnieku baznīca).