google/wiki40b huggingface dataset:
Glāznieki (Krustpils pagasts)

Ciema rašanās

Pirmo reizi Glāznieki kā sādža Glāzneeki rakstos minēta 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Glāznieku sādžā dzīvojuši 9 māju saimnieki. Sādžai pieskaitīts arī mežsargs Krava Fricis. 1906. gadā sādžai "Глазниеки" zemes platība bijusi 139 desetīnas ar desmit sētām, kurās dzīvojuši 64 iedzīvotāji. 1943. gadā Glāzniekos bijuši 11 māju īpašnieki. 1984. gadā sādžā bijušas 15 saimniecības un 28 iedzīvotāji.
2009. gadā Glāzniekos dzīvojuši 32 iedzīvotāji un ir šādas mājas: Ābeles, Aires, Aleksandrs, Glāznieki 1, Glāznieki 3, Glāznieki4, Glāznieki 5, Kalniņi, Kaspari, Krasti, Krūmāji, Lejaslīči, Līči.
MGCP

Vides vārteju vadības protokols jeb MGCP (angļu: Media Gateway Control Protocol) ir protokols, kas īsteno publiskajā komutējamā telefonu tīklā (PSTN) raidīto audiosignālu pārvēršanu datu paketēs, ko raida interneta tīklā vai kādā citā pakešu tīklā. Vispārējā bāzes arhitektūra un programmēšanas saskarne ir aprakstīta RFC 2805. MGCP ir pēctecis vienkāršajam vārtejas vadības protokolam (SGCP).
MGCP ir signālu un zvanu kontroles protokols, ko izmanto IP balss pārraides (VoIP) sistēmas, kas parasti savstarpēji sadarbojas ar publisko komutējamo telefonu tīklu (PSTN).
Romiešu tēma

Romiešu tēma ir viena no loģiskās skolas galvenām tēmam šaha kompozīcijā. Tās būtība — galveno plānu, kas sākuma pozīcijā ir maldinājums, realizēt traucē melno figūra. Tāpēc baltie vispirms spēlē sagatavošanās plānu, aizvilinot melno figūru uz paralēlo līniju, kur šī figūra, mēģinot novērst draudu, rada melno pozīcijā izšķirošu novājinājumu, kas ļauj baltajiem realizēt galveno plānu. Romiešu tēmas īpatnība ir melno figūras kustības ģeometriski analoģiskais raksturs maldinājumā un risinājumā. Pēc pozīcijā izsauktā novājinājuma rakstura izšķir romiešu tēmu ar melno figūras ņemšanu vai aizsegšanu, ar balto figūras atsaistīšanu, ar melno karalim vai citai figūrai nepieciešamā lauciņa bloķēšanu, ar gājiena spaida radīšanu un tā tālāk.

Vēsture

Nosaukumu tēma ieguvusi no 1905. gadā žurnālā Deutsches Wochenschach publicētā J. Koca un K. Kokelkorna uzdevuma, kas bijis veltīts viņu draugam, Romā dzīvojošam šahistam. Etidē pirmais romiešu tēmu realizējis Hermanis Matisons.
Futbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — Sieviešu turnīrs

Priekšsacīkstes

12 sieviešu futbola izlases tika sadalītas 3 apakšgrupās - grupu uzvarētāji un otro vietu ieguvēji, kā arī divas labākās trešo vietu ieguvējas turpināja cīņu par medaļām "play-off" turnīrā.
Zvīņastveidīgie

Kopīgās īpašības

Abu dzimtu grauzējiem gandrīz nav nekādas ārējas līdzības. Visus zvīņastveidīgos grauzējus apvieno kopīga anatomiskā īpatnība, kā košļāšanas muskuļi savienoti ar vaiga kaula loku.

Sistemātikas diskusijas

Šīs apakškārtas izdalīšana sākotnēji tika apšaubīta, jo nav fosilo atradumu, kas atbalstītu apakškārtā iedalīto abu dzimtu radniecību. Vairāki autori uzskata, ka šīs dzimtas ir ļoti attāli radniecīgas un ka tās būtu jāizdala vai nu atsevišķās apakškārtās vai vismaz atsevišķās infrakārtās. Tomēr kopš 2002. gada Montgelarda ģenētisko analīžu rezultātiem, šī hipotēze tiek uzskatīta par drošu.
Oksana Vozovika

Šahistes karjera

2002. gadā kļuvusi par FIDE starptautisko sieviešu meistari (WIM). 2003. gadā ieņēmusi 3. vietu starptautiskā šaha turnīrā Nikolajevā. Par šo panākumu tajā pašā gadā viņai piešķirts FIDE starptautiskās lielmeistares nosaukums (WGM). 2005. gadā dalījusi pirmo vietu divos starptautiskos turnīros Harkovā: Rektora kausā  un Temīda-2005. 2006. gada Ukrainas sieviešu čempionātā dalījusi pirmo vietu ar Annu Ušeņinu, taču uzvarējusi papildmačā un kļuvusi par Ukrainas čempioni. Tajā pašā gadā uzvarējusi Rektora kausā Harkovā. 2007. gadā Ukrainas sieviešu izlases sastāvā uzvarējusi Pasaules komandu šaha čempionātā Jekaterinburgā. Piedalījusies arī 2009. gada Latvijas atklātajā šaha čempionātā Mežezerā (Pļaviņu novads), kur uzrādīja labāko rezultātu dāmu konkurencē. Pēdējos gados šaha turnīros piedalās reti.
Afrodīte

Afrodīte (grieķu Ἀφροδίτη 'radusies no jūras putām') sengrieķu mitoloģijā ir mīlas un skaistuma, kā arī auglības un dzīvības dieviete.
Romiešu mitoloģijā Afrodīti dēvē par Veneru.

Rašanās

Afrodīte dzima no jūras putām, kuras tajā bija radušās, kad Krons nocirta Urānam ģenitālijas un jūrā nokļuva viņa sēkla un asinis (Hēsiods vēstīja, ka reizē ar Afrodīti no putām radušās arī erīnijas un giganti). "Iliādā" minēta cita Afrodītes izcelsmes leģenda - viņa bijusi Diones meita (Dione varētu būt Reja). Daži dzejnieki par Afrodītes tēvu uzskatīja Zevu.

Afrodīte un Hēfaists

Baidīdamies, ka Afrodītes lielā skaistuma dēļ dievi savā starpā varētu uzsākt cīņu, Zevs Afrodīti salaulāja ar Hēfaistu. Hēfaists Afrodītei izkala dažādas skaistas rotas, kas viņu darīja vēl pievilcīgāku. Afrodīte laulībā bija nelaimīga, tāpēc meklēja citu dievu (parasti - Areja, taču arī Adonīsa u.c.) sabiedrību. Hēfaists reiz ar smalki izkaltām ķēdēm pieķēra Areju un Afrodīti gultā un sasauca pārējos Olimpa dievus skatīties. Viņš abus atbrīvoja vien pēc tam, kad Poseidons bija Hēfaistam apsolījis, ka Arejs Hēfaistam samaksās (pēc atbrīvošanas Arejs šo solījumu neturēja).

Afrodīte un Psīhe

Afrodīte bija greizsirdīga uz mirstīgas sievietes — Psīhes — skaistumu. Viņa lūdza Erotam ar savām zelta bultām panākt, ka Psīhe iemīlas visneglītākajā vīrietī uz zemes. Erots piekrita to izdarīt, taču pats iemīlējās Psīhē (vai arī nejauši sadūrās ar zelta bultu). Psīhe katru nakti devās uz alu tikties ar Erotu. Kādu nakti viņa nolēma Erotu apskatīt, bet viņš aizbēga. Psīhe devās Erotu meklēt.
Dēmetra viņai deva padomu lūgt Afrodītei svētību. Afrodīte lika Psīhei paveikt nepaveicamu uzdevumu, taču Erots, kurš viņu joprojām mīlēja, viņai palīdzēja. Tad Afrodīte viņai lika savākt zelta vilnu no aitām, kuras viņu saplosītu, taču arī šoreiz Psīhe tika brīdināta un savāca vilnu, kas bija aizķērusies zaros, tā palikdama dzīva. Afrodīte paziņoja, ka uztraukumu dēļ zaudējusi daļu sava skaistuma, tāpēc sūtīja Psīhi uz mirušo valstību tam pakaļ. Psīhei izdevās arī nokļūt mirušo valstībā un izkļūt no tās. Viņa nolēma skaistumu paturēt sev, taču iegrima dziļā miegā, no kura viņu atmodināja Erots, kurš bija viņai piedevis. Tad Erots lūdza Zevu un Afrodīti dot savu piekrišanu viņu precībām. Viņi piekrita, un Zevs Psīhi darīja nemirstīgu.
Piltene

Vēsture

Pirms 13. gadsimta, vēl pirms Ventspils dibināšanas, Piltene veidojās kā Ventas lejteces galvenā tirdzniecības vieta, drošā attālumā no Baltijas jūras sirotāju (vikingu) tieša uzbrukuma draudiem. Līdzīgā veidā veidojās senās upju ostas Daugmalē, Jelgavā, Grobiņā un Turaidā. Iespējams arī, ka vecā kuršu osta atradusies pie Lagzdīnes pilskalna. Ap 1220. gadu, pēc nepierādītām hipotēzēm un tautas teikām, Dānijas karalis Valdemārs II (1170-1241) licis Piltenē uzbūvēt pili. Ir zināms, ka šajā laikā dāņu karaspēks karaļa Valdemāra II vadībā iekaroja Tallinu (1219), bet Zobenbrāļu ordenis iekaroja Sāmsalu (1227). 1230. gadā kuršu ķēniņa Lamekina līgumā ar Romas pāvesta sūtni Alnas Balduīnu latīņu valodā pieminēta kiligunda Langis, kas atbilst mūsdienu Landzei, atrodas pāris km attālumā no Piltenes. 1309. gadā pirmo reizi tika pieminēta Kurzemes bīskapa Burharda (Burchard) (1300-1311) Piltenes pils, kurā atradusies bīskapa kanceleja un soģa (Stiftsvogt) sēdeklis. 1330. gadā lietuviešu karaspēks aplencis pili, bet nespēja to ieņemt. Ap pili bijis miestiņš (suburbium). 1350. gadā Pilteni piemeklēja mēra epidēmija.
1557. gadā Piltenei piešķīra Rīgas pilsētas tiesības un tiesas varu pēc Aizputes, Kuldīgas un Ventspils namnieku parauga. 1559. gadā Dānijas karalis Frederiks II no Kurzemes un Sāmsalas bīskapa Jāņa IV Minhauzena nopirka viņa tiesības uz Sāmsalu, bet pēc tam 1560. gada maijā no koadjutora Ulriha Bēra, kuram saskaņā ar kanoniskajām tiesībām pēc bīskapa nāves vai atteikšanās būtu jākļūst par jauno Kurzemes bīskapu, atpirka arī Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam. 1578. gadā pēc zaudētās cīņas par Livonijas ķēniņvalsts izveidi Krievijas cara Ivana IV vasaļatkarībā, Magnuss apmetās Piltenē kā pēdējais luterticīgais Kurzemes bīskaps. 1579. gadā Magnuss padevās Polijas virskundzībai. 1583. gadā Bīskaps Magnuss, neatstādams mantiniekus, mira Piltenē. Līdz ar to Kurzemes bīskapijas pastāvēšanu uzskata par izbeigušos. 1585. gadā pēc tā sauktā "Piltenes mantojuma kara" (Kronborgas miera līgums) Dānija pilnībā atteicās no bijušās Kurzemes bīskapijas teritorijas par labu Polijai-Lietuvai.
1617. gadā Kurzemes bīskapija tika pārvērsta par autonomu Piltenes apgabalu Polijas-Lietuvas pakļautībā. Visa administratīvā vara pārgāja Aizputei. 1585. gadā pils inventarizācijas akti uzrāda tās izpostīto stāvokli. 1621. gadā tika pieminēts, ka pils ir pa pusei sagruvusi, savukārt ap 1750. gadu sagāzās pēdējā pils apdzīvojamā daļa.
Trenčīna

Vēsture

Pie Trenčīnas pils atrasts romiešu uzraksts, kas tiek datēts ar 179. gadu. Visticamāk, ka Trenčīnas pils dibināta Lielmorāvijas valsts laikā. Kopš 1017. gada - Ungārijas sastāvā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Trenčēna (ungāru: Trencsén). Kopš 11. gadsimta Trenčēnas komitāta centrs. No 1302. un 1321. gadam Trenčīnas pils bija magnāta Mātes Čāka (Máté Csák, 1260/65 - 1321) rezidence, no kurienes viņš kontrolēja lielu daļu no mūsdienu Slovākijas. 1708. gada 3. augustā pie pilsētas notika Trenčīnas kauja, kurā Habsburgu karaspēks sakāva kurucus Ferenca II Rākoci vadībā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, Slovākijas Nacionālās sacelšanās laikā, Trenčīna atradās vācu SD un Gestapo galvenā mītne. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (95,3 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (65,8 %), nereliģiozi (22,3 %), luterāņi (7,1 %).
Trenčīna ir hokejistu Mariāna Gāborīka (1982), Zdeno Hāras (1977) un Tomāša Zāborska (1987) dzimtā pilsēta.
Canon

Vēsture

Canon Inc. priekšteci Precision Optical Instruments Laboratory 1937. gadā Tokijā dibināja Takeši Mitarai, Goro Tošida, Saburo Učida un Takeo Maeda.
1934. gadā tiek izstrādāts Japānas pirmās 35 mm fokālā plāna slēdža kameras The Kwanon prototips. 1940. gadā tiek izstrādāta Japānā pirmā rentgenstaru kamera. 1947. gadā uzņēmums tiek pārdēvēts par Canon Camera Co., Inc. 1958. gadā tiek pieteikts televīzijai paredzēts objektīvs ar maināmu fokusa attālumu. 1959. gadā tiek pieteikta pasaulē pirmā kinokamera ar maināma fokusa attāluma objektīvu ‘Relfex Zoom 8’. 1964. gadā tiek pieteikts pirmais Japānā ražotais 10 taustiņu kalkulators ‘Canola 130’. 1969. gadā uzņēmums tiek pārdēvēts par Canon Inc.
1971. gadā tiek pieteikta profesionāla spoguļkamera F-1 un FD sistēmas objektīvi. 1976. gadā tiek pieteikts pasaulē pirmais fotoaparāts ar mikroprocesoru AE-1. 1985. gadā tiek pieteikts pasaulē pirmais tintes printeris, tas izmanto Bubble Jet tehnoloģiju. 1987. gadā tiek pieteikta EOS 650 autofokusa spoguļkamera, tiek nodibināts Canon fonds. 1988. gadā Canon iepazīstina ar 'Kyosei filozofiju'. 1992. gadā tiek pieteikts EOS 5 — pasaulē pirmais fotoaparāts, kurā autofokusu kontrolē ar aci.
1995. gadā tiek pieteikts pirmais komerciāli pieejamais objektīvs ar iekšēju attēla stabilizāciju — EF 75-300mm f/4-5.6 IS USM. Tiek pieteikts APS sistēmas kabatas izmēra fotoaparāts IXUS. 1997. gadā Canon sāk ražot ciparu videokameras.
2003. gadā lai rekonstruētu senas Ēģiptes mūmijas seju, tiek lietota pasaulē pirmā pārvietojamā ciparu radiogrāfijas sistēma. 2005. gadā tiek pieteikta Canon pirmā augstas izšķirtspējas (HD) videokamera. 2007. gadā Canon Europe 50. gadadiena. 2008. gadā Canon reģistrēja vairāk nekā 2000 ASV patentus.
Sarkankakla zoss

Izplatība

Sarkankakla zosis ligzdo Eirāzijas pašos ziemeļos, Sibīrijas ziemeļu tundrā. Lielākā daļa populācijas (70%) koncentrējas Taimiras pussalā, taču ligzdošanas areāls aptver reģionu no Jamalas rietumos līdz Hatangas līcim austrumos. Ziemo pārsvarā Melnās jūras reģionā Bulgārijā un Rumānijā, kā arī Grieķijā. Maza daļa populācijas ziemo arī pie Kaspijas jūras un Turcijā. Migrācijas laikā reti ieceļo Rietumeiropā.

Latvijā

Latvijā reta ieceļotāja gan pavasara, gan rudens migrāciju laikā. Parasti novērota baros kopā ar citu sugu zosīm. Kopš 1879. gada, kad fiksēts pirmais sarkankakla zoss nomedīšanas gadījums tagadējā Latvijas teritorijā, ir reģistrēti vismaz deviņi šīs sugas putnu novērojumi, pie tam novērojumu biežumam ir tendence pieaugt, ko gan var skaidrot arī ar putnu vērošanas popularitātes pieaugumu.

Izskats

Sarkankakla zoss ir maza zoss (garums 53—56 cm, līdzīgs lielāko sugu pīlēm). Masa 1—1,7 kg. Raksturīgs ļoti krāšņš apspalvojums, īss, resns kakls un strups knābis. Lai arī melnā, baltā un sarkanbrūnā krāsā tērptās zosis ir spilgtas, tomēr citu zosu barā, īpaši starp Branta ģints zosīm tās ir grūti pamanāmas.

Uzvedība

Sarkankakla zoss ir kustīgs un aktīvs putns, laba peldētāja un nirēja. Tās ir sabiedriskas un ārpus ligzdošanas sezonas pulcējas lielos, trokšņaiņos baros.
Barībā izmanto tikai augu barību.

Ligzdošana

Ligzdošanu uzsāk 3 vai 4 gadu vecumā, pāri veidojas ziemošanas vietās. Ligzdo atsevišķi pāri vai retās kolonijās, ūdenstilpju krastos, parasti izvēlas vietas, kur tuvumā ligzdo plēsīgie putni (lielais piekūns, kaijas), šādā veidā izvairoties no polārlapsu apdraudējuma. Parasti dēj 5—7 olas, ko 23—25 dienas perē tikai mātīte, kamēr tēviņš uzturas ligzdas tuvumā.

Aizsardzība

Sarkankakla zoss ir apdraudēta putnu suga, tā ir iekļauta Sarkanajā grāmatā, kā suga, kurai draud pilnīga izzušana, jo ir maza populācija ar tendenci samazināties un neliels ligzdošanas areāls. Populācijas samazināšanās iemesli nav pārliecinoši zināmi, pašreizējais populācijas lielums tiek vērtēts kā 37 000 pāru. Iespējams, ka būtiskākais skaita samazināšanās faktors pēdējos 50 gados ir cilvēka pieaugošā ietekme uz Sibīrijas ziemeļu dabu, īpaši naftas un gāzes ieguve sugas ligzdošanas areālā.
Digg

Digg ir ziņu tiešsaistes sociālā tīkla tīmekļa vietne ar uzsvaru uz tehnoloģiju un zinātnes rakstiem. Tā iekļauj sociālo grāmatzīmjošanu, blogošanu un sindikāciju, kā arī ne-hierarhisku, demokrātisku redakcionālo kontroli. Ziņas un jaunas tīmekļa lappuses vietnei pievieno paši tās lietotāji, kuru balsis arī pēc tam izšķir, vai ievietotā ziņa nonāks līdz pirmajai lapai vai nē. Tas atšķiras no hierarhiskās redakcijas sistēmas, kas ir lielākās daļas ziņu vietņu pamata.
Deniss Bodrovs

Spēlētāja karjera

Dzimis Toljati, tur Bodrovs arī uzsāka savas spēlētājas gaitas. Profesionāļa karjeru aizsargs sāka 2004.—05. gada sezonā Krievijas Augstākās līgas kluba Samāras CSK VVS rindās. Jau nākamo sezonu viņš aizvadīja Krievijas Superlīgas vienībā Toljati "Lada", tās sastāvā aizvadot nākamās divarpus sezonas.
2008.—09. gada sezonas vidū Bodrovs pārcēlās uz Mitišču "Atlant" rindām. 2009.—10. gada sezonas vidū Bodrovs "Atlant" pameta, pievienojoties Amerikas hokeja līgas klubam Adirondekas "Phantoms".
Jau 2010. gada vasarā hokejists atgriezās KHL, noslēdzot līgumu ar Maskavas "Spartak". 2013.—14. gada sezonā pildīja arī "Spartak" kapteiņa funkcijas. 2014. gada maijā noslēdza trīs gadu līgumu ar Ufas "Salavat Julajev".
Krievijas hokeja izlases rindās izcīnījis sudraba medaļu 2006. gada Pasaules čempionātā junioriem.
Dīķa hokejs

Dīķa hokejs (angļu: Pond hockey) ir hokeja paveids, kas ir ļoti līdzīgs hokejam, taču tiek spēlēts uz aizsalušas ūdenstilpes ledus. Laukuma lielums ir 50-80% no standarta NHL laukuma. Tam nav ne bortu, ne stikla aiz vārtiem, kas atvieglo laukuma izveides procesu. Parasti tikai sniega barjera laukuma malās palīdz saglabāt ripu spēlē. Tā kā aiz vārtiem nav aizsargbarjeras, vārtu augstums ir mazāks un parasti spēlē nav formāla vārtsarga. Tādēļ dīķa hokejs vairāk koncentrējas uz slidošanas prasmi, nevis metieniem. Neformālā spēlē dīķa hokejs tiek spēlēts bez pienācīgiem vārtiem (vārti tiek pielāgoti pēc vajadzības). Laukumi ir visādos izmēros un bez bortiem (pat bez sniega barjerām).
Pastāv arī Pasaules dīķa hokeja čempionāts un vairākas citas neliela mēroga sacensības.
Termins "dīķa hokejs" tiek bieži lietots Kanādā un ir sinonīms angļu valodas vārdam Shinny. Šajā kontekstā tas raksturo jebkuru neorganizētu hokeja spēli ārpus telpām, parasti uz aizsalušas ūdenstilpes ledus.
2. janvāris

2. janvāris ir gada 2. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 363 dienas (364 garajā gadā).

Vārda dienas

Indulis, Ivo, Iva, Ivis
Zvana lāčpurns

Taksonomija

Saskaņā ar DNS pētījumiem, Eirāzijā augošie zvana lāčpurni, būdami vizuāli identiski Ziemeļamerikā augošajiem, tomēr pārstāv atsevišķu no tiem sugu. Tagad Ziemeļamerikā tiek izdalīta suga Morchella populiphila kontinenta ZR daļā un Morchella punctipes austrumu daļā. Atšķirt šīs sugas bez ģenētiskas izpētes iespējams tikai ģeogrāfiski un atšķirībai pašlaik nav praktiskas nozīmes.

Augšanas apstākļi

Meža nobiru saprofīts. Aug grupās aprīļa beigās un maijā lapu un jauktu koku mežos un dārzos, arī pļavās un palienēs, bagātā augsnē. Sastopams Eiropā un Āzijā, biežāk dienvidu rajonos.

Barības vērtība

Laba ēdamā sēne, taču dobuma dēļ ar ļoti nelielu ēdamo masu. Retuma dēļ vairākās Eiropas valstīs, ieskaitot Poliju un Čehiju, iekļauta Sarkanajās grāmatās.
Ēdama pēc 10 minūšu termiskas apstrādes, kas samazina sēnē iespējami esošo toksīnu daudzumu. Dažiem indivīdiem var izsaukt nelielus un diennakts laikā pārejošus gremošanas trakta vai nervu sistēmas traucējumus.

Līdzīgās sugas

Visi citi lāčpurni, ar kurām Latvijā šo sugu varētu sajaukt, ir ēdami. Līdzīgi tai ir ķēvpupi, kuri atšķiras no lāčpurniem ar savu virsmu, kura vienmēr ir izlocīti krunkaina, kamēr lāčpurniem — tīkloti šūnaina. Bisītes jeb ķerveļi ir ar īsiem kātiņiem un lielām cepurītēm.
Luidži Čenturīni

Biogrāfija

Pēc profesijas bijis jurists. Strādājis Dženovas nodokļu departamentā, vairāk nekā 18 gadus bijis vietējās slimnīcas padomes viceprezidents. Finansiāli atbalstījis pirmos trīs Itālijas nacionālos šaha čempionātus. Atstājis vērtīgu ieguldījumu šaha galotņu teorijā. 1853. gadā Dženovā publicējis brošūru Giuoco degli Scacchi. Finale di Torre e Cavallo contro Torre, kurā izanalizējis galotni, kurā tornis un zirdziņš cīnās pret torni. 1865. gadā publicējis arī darbu, kas bijis veltīts šaha atklātņu teorijai, tomēr vēsturē palicis kā šaha galotņu teorētiķis. Sadarbojies ar sava laika šaha izdevumiem. Bijis pazīstams arī kā šaha kompozīciju sastādītājs.
Insulīns

Biosintēze

Insulīns veidojas no prekursora proinsulīna bēta šūnās jeb bazofilajos insulocītos aizkuņģa dziedzerī. Proinsulīns sintezējas uz graudainā endoplazmatiskā tīkla ribosomām. Proinsulīns sastāv no 3 peptīdu ķēdēm (A, B un C). A un B ķēdes saistītas ar disulfīda saiti, C peptīds saista A un B ķēdes. Gatavs proinsulīns nokļūst Goldži kompleksā, kur proteolītisko enzīmu ietekmē sašķeļas C-peptīds. No Goldži kompleksa insulīns, C peptīds un bieži proinsulīns nokļūst vezikulās, kur insulīns saistās ar cinku un depolarizējas kristāliskā stāvoklī. Dažādu stimulu ietekmē vezikulas kustas citoplazmatiskās membrānas virzienā un atbrīvo ūdenī izšķīdušo insulīnu pirmskapilārajā telpā.
Insulīns ir vienkāršs olbaltums no 51 aminoskābju atlikumiem, kurš sastāv no divām (A un B) polipeptīdu ķēdēm. Ar masu 6000 daltoni. A ķēde satur 21 aminoskābju atlikumu, B ķēde — 30 aminoskābju atlikumus. A ķēdei raksturīgi disulfīda tiltiņi.
Stiprākais insulīna sekrēcijas stimulators ir glikoze, kura saistās ar membrānas receptoriem. Insulīna atbilde uz glikozes iedarbību sastāv no divām fāzēm. Pirmā fāze ir ātra, tajā atbrīvojas jau "gatavais" insulīns. Otrā fāze ir lēna, tās laikā insulīns tiek sintezēts no jauna. Signāls no citoplazmatiskās membrānas enzīma adenilātciklāzes tiek sūtīts uz cAMF (ciklisko adenozīnmonofosfātu) sistēmu, kura mobilizē kalciju no mitohondrijiem, kurš piedalās insulīna atbrīvošanā.

Iedarbība

Asinīs insulīns var būt brīvā vai saistītā veidā. Brīvs insulīns iedarbojas uz tādiem mērķu orgāniem, kā aknas, skeleta muskuļi, zarnas. Saistīts insulīns ietekmē taukaudus. Muskuļaudu šūnas un taukšūnas ir lielākā mērā atkarīgas no insulīna, lai transportētu šūnās glikozi. Tāpēc muskuļaudus un taukaudus dēvē par insulīna atkarīgiem audiem.
Galvenā insulīna nozīme organismā ir glikozes koncentrācijas pazemināšana asinīs. Insulīns aktivē galvenos glikolīzes fermentus, stimulē glikogēna veidošanos no glikozes aknās un muskuļos, veicina tauku un olbaltumvielu sintēzi, palielina šūnu membrānu caurlaidību glikozei. Turklāt insulīns nomāc fermentu, kuri sašķeļ glikogēnu un taukus, darbību, tātad tam ir ne tikai anaboliska, bet arī antikataboliska iedarbība.

Cukura diabēts

Insulīna sekrēcijas traucējumi bēta šūnu bojājumu dēļ jeb absolūtais insulīna trūkums ir galvenais I tipa cukura diabēta cēlonis. Relatīvais insulīna trūkums jeb insulīna iedarbības uz audiem traucējumi noved pie II tipa cukura diabēta rašanās.
Pērs

Pērs (angļu: Peer) ir titula statuss, kas ir pie lordu kategorijas piederoša aristokrātijas titula īpašnieks, tiesīgs piedalīties Lordu palātas (House of Lords) darbā.
Pērisms (angļu: Peerage) kā atsevišķa titulāra kategorija pastāvēja Francijā un pastāv Lielbritānijā.

Pērs Lielbritānijā

Apvienotajā Karalistē ir 5 rangu pēri: hercogs, marķīzs, grāfs, vikonts, barons. Skotijā piektā ranga pērs ir nevis barons, bet gan parlamenta lords, jo Skotijā, kuras aristokrātijas struktūra atšķiras no angļu varianta, barons nav pērs, bet vienkārši titulēts aristokrāts ar barona ranga valdījumu, vai arī mantojis titulu, kurš nav lords.
Anglijas īpatnība vēl ir arī tāda, ka tituls attiecas tikai uz personu, nevis tā ģimenes locekļiem (tas attiecas pat uz karalisko ģimeni). Ja tiem nav sava titula, tad formāli kā ļaudis bez titula, tie pieskaitāmi vienkāršajiem ļaudīm, kaut arī pēc heraldiskajiem likumiem atbilst "džentrī" (Gentry) kārtai (mazā aristokrātija - baroneti, bruņinieki, skvairi, džentlmeņi - kas ir kā starpslānis starp pēriem un jomeniem - Yeomen, Yeomanry, - t.i. brīvajiem zemniekiem).
Pēra statusu var piešķirt vai nu personai uz mūžu, t.s. mūža pēri (to ļauj divi likumi: 1876. gada Likums par apelācijas jurisdikciju - Appellate Jurisdiction Act - un 1958. gada Likums par mūža pērismu - Life Peerages Act), vai arī ar rakstisku patentu piešķirt titula pārmantojamību, t.s. mantojuma pēri.

Pērisma rašanās

Pēc tam, kad Viljams I Iekarotājs kāpa Anglijas Karalistes tronī, viņš veica administratīvo reformu, sadalot valsti "manorās" (manor), t.i. feodālos valdījumos, kurus piešķīra valdījumā karalistes baroniem. Tos, kuru valdījumā bija vairākas manoras, sāka dēvēt par "lielbaroniem" (greater barons). Tajā laikā sāka veidoties iekšējā gradācija, parastos baronus uz Karaliskās padomes sapulcēšanos aicinot šerifiem, savukārt lielbaroniem karalis uzaicinājumu sūtīja pats personīgi. Sākot ar 1254. gadu parastos baronus uz Karalisko padomi pārstāja aicināt, savukārt lielbaroni šīs tiesības sāka mantot. 
XIV gs. tika ieviesti hercogu un marķīzu rangi, XV gs. - izveidots vikonta tituls.

Pērs Francijā

Francijā pastāvēja sava, kontinentālā pērisma sistēma.