google/wiki40b huggingface dataset:
Siguldas bobsleja un kamaniņu trase

Vēsture

Trases vēsture sākusi veidoties jau 19. gadsimta beigās, kad kņazs Kropotkins savas muižas teritorijā izbūvēja 900 m garu ledus ceļu ar vienu virāžu. Šī mākslīgi izveidotā ledus trase bija pirmā kamaniņu trase visā Baltijā. Trasei attīstoties, no ārzemēm sāka ievest arī pirmos bobus, un pēc to parauga vietējie entuziasti uzsāka gatavot kamaniņas paši.
Mūsdienu mākslīgās ledus trases projektēšanu veica Leipcigas sporta būvju zinātniski tehniskais centrs. Celtniecību veica Siguldas Pārvietojamā Mehāniskā Kolona un Sarajevā bāzētā Dienvidslāvijas firma Graming. Trases pirmā kārta nodota ekspluatācijā 1986. gadā.
Atjaunojoties Latvijas Republikai, trases uzturēšanai tika izveidota bezpeļņas organizācija valsts SIA "Bobsleja un kamaniņu trase "Sigulda"", bet ar Ministru Kabineta rīkojumu nr. 743 tā tika pārveidota par valsts sabiedrību ar ierobežotu atbildību.
Bobsleja trasē tika veikta pretsaules un ārējo nokrišņu aizsardzības sistēmas nomaiņa. 2009. gada 17. septembrī tiek atklāta mākslīgā ledus starta estakāde.

Trases virāžas

Kopējais trases garums (ar bremzēšanas zonu) ir 1420 m. Kopējais virāžu skaits ir 16. Trases garums no vīriešu starta punkta ir 1200 m, bet no sieviešu starta punkta - 1000 m. Maksimālais attīstāmais ātrums trasē ir 120 km/h (no vīriešu starta).
Ernests Birkhāns

Biogrāfija

Ernests Birkhāns piedzima 1872. gada 31. martā Bīriņu pagastā. Mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā, studēja Rīgas Politehniskās augstskolas Tirdzniecības nodaļā un Leipcigas universitātē. Papildinājās Antverpenē, Vīnē un Prāgā. No 1900. gada bija Rīgas Politehniskā institūta docents. Pēc institūta evakuācijas Pirmā pasaules kara laikā no 1915. līdz 1920. gadam dzīvoja Krievijā. Pēc atgriešanās Rīgā bija Latvijas Universitātes docents un Tautsaimniecības nodaļas dekāns.
1922. gadā viņu ievēlēja 1. Saeimā no Bezpartijiskā nacionālā centra saraksta. Amatā bijis līdz 1925. gadam. Šajā laikā kandidēja arī Rīgas domes vēlēšanās.
Kopš 1926. gada bija Grieķijas goda ģenerālkonsuls Rīgā. 1929. gadā kļuva par Rīgas biržas komitejas priekšsēdētāju.
E. Birkhāns bija Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības bankas direktors.
Pēc Latvijas okupācijas viņu 1941. gadā apcietināja un notiesāja kā Saeimas deputātu, Grieķijas ģenerālkonsulu, sociāli bīstamu elementu, izsūtīja uz Krievijas PFSR, kur viņš mira Usoļlaga soda nometnē.
Tallinfilm

Kinostudijas vēsture

Kinostudija Tallinā tika dibināta 1940. gadā pēc Igaunijas pievienošanas PSRS  uz 1940. gadā nacionalizētās studijas "Eesti Kultuurfilm" bāzes. Sākotnēji tā bija kinohroniku un dokumentālo filmu studija. Otrā Pasaules kara laikā tā nedarbojās, kinohronikas tika veidotas studijās "Ļenfilm" un "Mosfilm".  
No 1941. gada — Igaunijas kinohroniku studija, no 1947. gada — Tallinas kinostudija. 
1944. gadā studija atjaunoja darbību, no 1954. gada tā sāka izlaist spēlfilmas. Nosaukums "Tallinfilm" tai tika dots 1963. gadā. Tika uzņemtas arī populārzinātniskās un animācijas filmas. 1994. gadā studija kļuva par valsts akciju sabiedrību. 1997. gadā par akciju un studijas ēku īpašnieku kļuva tajā paša gadā dibinātā Eesti Filmi Sihtasutus. 2001. gadā kinostudija tika likvidēta. Savā rakstā "Rekviēms", stāstot par pēdējo studijas pastāvēšanas dienu, Semjons Škoļņikovs, kurš studijā “Tallinfilm" bija nostrādājis 46 gadus, skumji rezumēja:  «"Ķinīša" šeit vairs nebūs. Nekad nebūs. Taču kino tomēr "būs". Taču ne tieši "tāds"». 2011. gadā izveidotā SIA ar nosaukumu "Talinfilm" nodarbojas ar kinoteātra "Artis" vadību Tallinas tirdzniecības un izklaides centrā "Solaris".  
No 2011. gada tiesības uz bijušajā kinostudijā "Tallinfilm" uzņemtajām filmām pieder Igaunijas Filmu institūtam (Eesti Filmi Instituut).
1937. gada Latvijas čempionāts šahā

1937. gada Latvijas šaha čempionāts - VI Latvijas šaha kongress un 3. Latvijas šaha čempionāts.

Turnīra gaita

VI Latvijas šaha kongress un 3. Latvijas šaha čempionāts notika Rīgā Lieldienu brīvdienu laikā no 25. marta līdz 7. aprīlim 1937. gadā.
Vīriešu turnīra reglaments joprojām respektēja Latvijas šaha meistara titula īpašniekus, jo 3. Latvijas šaha čempionāts bija paredzēts tikai trim spēcīgākajiem: Vladimiram Petrovam, Fricim Apšeniekam un Movšam Feiginam (turnīrā nepiedalījās V šaha kongresā meistara nosaukumu ieguvušais Edgars Krūmiņš). Cīņa stiprāko trijotnes starpā ritēja četros apļos un bija ļoti sīva, jo nevienam no dalībniekiem neizdevās uzvarēt abus mikromačus. Beigās nedaudz veiksmīgāks, pateicoties graujošajam rezultātam pret Feiginu, bija Petrovs, kas otro reizi pēc kārtas izcīnīja Latvijas šaha čempiona nosaukumu.
Pārējie šahisti sacentās VI Latvijas šaha kongresa divos virsturnīros, kuru uzvarētāji savstarpējā 10 partiju finālmačā izcīnīja Latvijas šaha meistara nosaukumu. Šis turnīrs noslēdzās ar Teodora Berga minimālu uzvaru pār Volfgangu Hāzenfusu.
VI Latvijas šaha kongress vienlaicīgi bija arī atlases turnīrs I Ķemeru starptautiskajam šaha turnīram, kas norisinājās no 16. jūnija līdz 8. jūlijam 1937. gadā. Sešas ceļazīmes uz Ķemeru turnīru saņēma visi Latvijas čempionāta dalībnieki (Petrovs, Apšenieks, Feigins), abi Latvijas šaha kongresa uzvarētāji (Bergs, Hāzenfuss), kā arī tika izcīnīta trešā vieta Latvijas šaha kongresā, kuru ieguva K.Ozols pēc uzvaras papildu mačā par V.Mežgaili 3,5:2,5.
Pirmo reizi notika arī Latvijas čempionāts sievietēm, kura uzvarētāja ieguva tiesības pārstāvēt Latviju 1937. gada Pasaules šaha čempionātā Stokholmā. Par turnīra favorīti sākumā tika uzskatīta Elīza Fogele, kas pirms ierašanās Latvijā bija izcīnījusi Hamburgas meistares (čempiones) nosaukumu, taču turnīrs atklāja pavisam jauniņo Rīgas Valsts 2. ģimnāzijas audzēkni Mildu Lauberti. Abas līderes pieveica visas pārējās pretinieces, bet savstarpējā partijā spēlēja neizšķirti, tā dalot pirmo vietu. Tā jau pirmajā Latvijas sieviešu čempionātā bija nepieciešams papildu mačs no 6 partijām, kurā Laubertes pārākums neradīja šaubas, un viņa pēc 4 uzvarām kļuva par pirmo Latvijas šaha meistari.
Vedela jūra

Robežas

Rietumos norobežo Antarktīdas pussala, austrumos sasniedz Princeses Martas krastu. Dienvidos robežojas ar Antarktīdu, Vedela jūra veido dziļu ieloci, kuru klāj ledāji.
Atmiņas karte

Atmiņas karte jeb zibkarte ir elektroniskā energoneatkarīga zibatmiņas ierīce, ko izmanto digitālas informācijas glabāšanai. Populārākās atmiņas kartes realizācijas (SD/MMC, CF, MS) ir savietojamas ar plašu ierīču klāstu, tostarp viedtālruņiem, ciparkamerām, planšetdatoriem un MP3 atskaņotājiem. Zibkartes bieži pielieto, lai palielinātu gala ierīces atmiņu.

Vēsture

No 1991. gada bija pieejamās PCMCIA formfaktora atmiņas kartes.
Laikā no 1995. līdz 2005. gadam norisinājās "formātu karš" starp konkurējošiem zibkaršu formātiem, kurā uzvarēja SD atmiņas karšu formāts. 
Sākot ar 2010. gadu, vairākums patēriņa preču kategorijas ierīču atbalsta vienīgi kādu no SD karšu formfaktoriem.
Punkts (ģeometrija)

Punkts ir objekts telpā, kuram ir koordinātas, bet nav izmēru, laukuma, tilpuma, virziena un jebkādu citu raksturlielumu. Ģeometrijā punkts netiek definēts. Punkta svarīga īpašība ir tā, ka visi ģeometriskie ķermeņi sastāv no punktiem. Tāpēc punkts ir viens no ģeometrijas pamatjēdzieniem.
Fizikā bieži tiek lietots materiāla punkta jēdziens. Tas ir objekts kura izmēri ir niecīgi, bet kuram ir masa. Tātad materiālu punktu raksturo koordinātas un masa.
Punkts un taisne ir ģeometrijas pamatjēdzieni.
Proletariāts

Proletariāts (vācu: proletariat no latīņu: proletarius — nabagi) ir sociālā šķira, kurai nepieder īpašums un ražošanas līdzekļi. Tā galvenais iztikas avots ir sava darbaspēka pārdošana. Pēc sociālās stratifikācijas teorijas proletariāts atrodas starp sīkburžuāziju un lumpenproletariātu. Terminu ieviesa Kārlis Markss un Lorencs fon Šteins. Senajā Romā proletariāts bija visnabadzīgākais slānis, kas Romai deva tikai pēcnācējus.
Lasenbekas muiža

Lasenbekas muižas (vācu: Lassenbeck), arī Lašupes muižas, kungu māja atradās Lašupītes krastā Daugavpils novada Tabores pagastā, Lasenbergā. Kungu māja saglabājusies līdz mūsdienām, bet šobrīd ir pamesta un sliktā stāvoklī.

Vēsture

Lasenbekas muiža atdalīta no Liellašu muižas 1596. gadā, līdz 1704. gadam atradās Rēbinderu (von Rehbinder) dzimtas īpašumā un rakstos minēta kā Lasenbäck vai Lysbeck. Pirms Pirmā pasaules kara piederēja Aleksandram Račam (von Ratsch). 
Muižas kungu māja celta 1881. gadā neobaroka stilā. Izdemolēta Pirmā pasaules kara laikā.
17. autobusu maršruts (Rēzekne, līdz 2011)

Maršruts

Blaumaņa iela — Aušanas cehs kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Stacijas iela un Jupatovkas iela.
Aušanas cehs — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Jupatovkas iela, Zilupes iela, Ludzas iela, Latgales iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.

Atbrīvošanas alejas un Zilupes ielas rekonstrukcijas laikā

Sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem, no 2011. gada 14. marta, un sakarā ar Zilupes ielas rekonstrukcijas darbiem, no 2011. gada 30. maija, sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu un Pļavu ielām attiecīgi, ka rezultātā izmainījās maršruts Aušanas cehs — Blaumaņa iela, bet maršruts Blaumaņa iela — Aušanas cehs palika tāds pats.

Maršruts

Aušanas cehs — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Jupatovkas iela, Zilupes iela, Parka iela, Pļavu iela, Rēznas iela, Ludzas iela, Latgales iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Feimaņu pagasts

Upes

Rušenica

Ezeri

Diunoklis, Dziļiukšņa ezers, Feimaņu ezers, Gadrinkas ezers, Galdacis, Grebla ezers, Kodačka, Kovališku ezers, Lapuka ezers, Leidacs, Liskas ezers, Meirinka, Plovu ezers, Vieveru ezers, Čerstogas ezers. Ar Feimaņu pagastu robežojas Černostes un Zolvas ezeri.

Vēsture

1945. gadās Rēzeknes apriņķa Silajāņu pagastā izveidoja Feimaņu ciema padomi. Feimaņu ciems ietilpis Maltas (1949-1959) un Rēzeknes (pēc 1959. gada) rajonos. Feimaņu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Nikitišķu ciemu, 1963. gadā — daļu Čulku ciema kolhoza «Oktjabrj» teritorijas, 1965. gadā — daļa likvidētā Rušenicas ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Feimaņu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.

Reliģija

Pagastā ir 3 baznīcas: 2 vecticībnieku un 1 katoļu. Vecticībnieku baznīcas: Krupeņišku (30. gadi) un Vainovas (80. gadi). Feimaņu Svētā Jāņa Kristītāja katoļu baznīca (18. gadsimts) ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Dzelzs

Atrašanās dabā

Dzelzs tīrradņi, kas izveidojušies, magmai atdziestot, sastopami reti (Grenlandē, Francijā, Vācijā). Taču dzelzs pēc elementu izplatības Zemes garozā ieņem 4. vietu (aiz skābekļa, silīcija un alumīnija), jo tā veido daudzus minerālus un iežus. Svarīgākie no tiem ir magnetīts (magnētiskā dzelzsrūda), hematīts (sarkanā dzelzsrūda), limonīts (brūnā dzelzsrūda), siderīts (dzelzs špats), pirīts (dzelzs kolčedāns), arsenopirīts (arsēna kolčedāns). Dzelzi satur arī parastais māls.
Bagātākās dzelzsrūdu atradnes ir Urālos (Magņitogorska), Ukrainā Krivijrihas baseinā, Kerčas pussalā, Kurskas rajonā (Kurskas magnētiskā anomālija), Zviedrijā, Norvēģijā, Francijā, Polijā, Austrijā, kā arī Ziemeļāfrikā (Atlasa kalnos), ASV (Augšezera rajonā).
Uzskata, ka Zemes kodolā dzelzs masas daļa ir 90% (10% sastāda niķelis un kobalts).
Dzelzij ir liela nozīme dzīvajā dabā. Pieauguša cilvēka organisms satur 4—5 g Fe, ap 70% no tās ietilpst hemoglobīnā, kas pārnes skābekli no elpošanas orgāniem uz audiem. Dzelzs trūkums organismā izraisa anēmiju jeb mazasinību. No uztura vislabāk uzsūcas tā dzelzs, kas ir hēma sastāvā (hēms ir hemoglobīna molekulas neolbaltumvielu daļa), tādēļ gaļa ir labākais dzelzs avots. Divvērtīgā dzelzs uzsūcas labāk par trīsvērtīgo. Veselam vīrietim nepieciešams ap 10 mg dzelzs dienā, sievietei — ap 15 mg.

Īpašības

Dzelzs ir sudrabbalts, plastisks, viegli kaļams un velmējams metāls. Tīra dzelzs ir mīkstāka par zeltu un sudrabu, bet cietāka par alumīniju. Dzelzs fizikālās un mehāniskās īpašības būtiski ietekmē dažādi piemaisījumi. Tā, piemēram, čuguns, kurā oglekļa un dažādu citu piemaisījumu masas daļa ir 1,7—6,67%, parastajos apstākļos nav kaļams.
Dzelzij piemīt magnētiskas īpašības.
Dzelzs ir vidēji aktīvs metāls, taču ķīmiski tīra, kompakta dzelzs parastajos apstākļos ir izturīga pret sausa gaisa un tīra ūdens iedarbību. Dzelzs, kas satur nedaudz piemaisījumu, reaģē ar gaisā esošo skābekli un ūdens tvaikiem. Irdenā rūsas kārtiņa dzelzi neaizsargā no tālākās gaisa iedarbības. Sausā gaisā un jo sevišķi paaugstinātā temperatūrā (apmēram 500 grādi) uz dzelzs virsmas veidojas dzelzs oksīda aizsargslānis, kas metālu tomēr nedaudz pasargā no apkārtējās vides iedarbības.
Svaigs dzelzs pulveris ir pirofors. Laboratorijā piroforo dzelzi ērti iegūt, karsējot dzelzs oksalāta kristālhidrātu termoizturīgā mēģenē. Ja piroforās dzelzs pulveri izkaisa gaisā, tas reaģē ar skābekli, veidojot kvēlojošu dzirksteļu spietu.
Sakarsēta kompakta dzelzs gaisā oksidējas pakāpeniski, veidojot melnas dzelzs oksīda plāksnītes. Tīrā skābeklī dzelzs stieple dzirksteļojot sadeg. Paaugstinātā temperatūrā dzelzs reaģē ar gandrīz visiem nemetāliem, veidojot dažāda sastāva bināros savienojumus. Dzelzs savienojumi ar sēru un fosforu negatīvi ietekmē tērauda un citu sakausējumu īpašības.
Parastos apstākļos dzelzs reaģē ar atšķaidītām skābēm, veidojot dzelzs sāļus. Saskaņā ar metālu elektroķīmisko spriegumu rindu dzelzs aizvieto mazāk aktīvus metālus to sāļu šķīdumos. Sakarsēta līdz sarkankvēlei, dzelzs reaģē ar ūdens tvaiku. Ar sārmiem dzelzs nereaģē.
Kandža

Kandža jeb šmakovka (Latgalē) ir mājas apstākļos iegūts stiprais spirtotais dzēriens, kurā etanola saturs var būt 30 līdz 80 tilpuma procentiem. Vienkāršrunā kandžu sauc arī par dzimtenīti, paštecināto, samagonku, ļergu, ļurļaku, mēnesnīcu u.c.

Etimoloģija

Kandžas nosaukums cēlies no korejiešu vārda "handža", ar ko esot apzīmēts ļoti slikts šņabis, ko latviešu karavīri iepazina Krievijas—Japānas kara laikā.

Vēsture

Latvijā kandžas dzīšanas tehnoloģija tika pārņemta no baltvācu muižas brūžiem. Vajadzēja attapību un lielu izdomu, lai no tajā laikā pieejamajiem materiāliem izveidotu kandžas aparātu. Eksperimentālā ceļā tika noslīpēts pats dzīšanas process.

Izgatavošana

Sākumā sagatavo brāgu, kas visbiežāk ir ūdenī izšķīdināts cukurs, kam pievieno raugu. Šādu maisījumu atstāj uz noteiktu laiku rūgt.
Kad brāga gatava, to pārtvaicē, iegūstot kandžu. Parasti brāgas sildīšanai pārtvaicē izmanto karstus ūdens tvaikus. Veicot pārtvaici, jābūt uzmanīgam, jo ir gadījumi, kad augsta spiediena dēļ sprāgst brāgas katls, un var notikt applaucēšanās.
Lai uzlabotu kvalitāti, to mēdz atkārtoti pārtvaicēt, filtrēt caur ogli un izmantot citus paņēmienus. Ir ieteikums pirmo glāzi izliet, vai vismaz neizmantot iekšķīgi.
Kandžu var pazīt pēc īpatnējās smaržas.
Krālīki

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1568. gadā. Ilgu laiku atradās Habsburgu impērijas sastāvā, un tās vāciskais nosaukums bija Grūliha (vācu: Grulich). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Inflantijas seimiks

Inflantijas seimiks (poļu: Inflanckie sejmik, latīņu: conventio Livoniae) jeb Daugavpils seimiks (1677-1772) bija Vidzemes landtāga tiešs turpinājums Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldītajā Inflantijas vaivadijas daļā. Seimiki parasti notika Daugavpilī, dažreiz Rēzeknē (piemēram, 1709. gada 20. martā). Daugavpils seimiki notika pirms Polijas-Lietuvas seimiem, uz kuriem izvēlējās Inflantijas sūtņus. Savukārt pēc tam notiekošie "relācijas seimiki" apstiprināja seima lēmumus, lai tie iegūtu likumīgu spēku Inflantijas vaivadijā.

Vēsture

Jau 1598. gadā tika pieņemta jauna Vidzemes provinces kārtība (Ordinatio Livoniae), kas ierobežoja provinces autonomiju un noteica, ka landtāgi (provinces konventi jeb seimiki) sasaucami Cēsīs pēc Polijas karaļa ierosmes, lai ievēlētu četrus pārstāvjus (2 poļu un leišu, 2 vācbaltiešu) Polijas-Lietuvas kopvalsts seimā. Landtāga kompetencē palika atzinuma tiesības par priekšlikumiem, ko karaļa vārdā pasludināja viņa ieceltais hercogistes administrators (no 1598. gada Cēsu bīskaps), savukārt landtāgam bija tiesības iesniegt Polijas-Lietuvas seimam un karalim lūgumus un sūdzības.
Pēc Pārdaugavas hercogistes sadalīšanas starp Zviedriju un Poliju-Lietuvu (1629) un Otrā Ziemeļu kara (1655-1661) laikā, kad lielāko daļu Vidzemes ieņēma krievu karaspēks, Pārdaugavas hercogistes seimiks vēl ilgi turpināja funkcionēt emigrācijā. Olivas miera līgumā (1660) Polija-Lietuva oficiāli atteicās no Zviedru Vidzemes daļas, bet Krievija 1667. gada Andrusovas pamiera līgumā atteicās no okupētās Latgales daļas. Tādēļ 1677. gadā tika izveidota jauna Inflantijas vaivadija (Województwo inflanckie), kas reizumis tika dēvēta arī par Inflantijas kņazisti (księstwo inflanckie). Vaivadijas pašpārvaldi veica Inflantijas seimiks, kura deputātu vairākumu veidoja pārpoļoto Livonijas bruņinieku dzimtu un Lietuvas dižkunigaitijas muižniecības (šļahtas) pārstāvji.
Inflantijas seimiks turpināja darboties arī Lielā Ziemeļu kara laikā, kad vaivadiju uz laiku okupēja Pētera I vadītais Krievijas karaspēks. Kaut arī Daugavpils seimika kara laikā pieņemtie lēmumi nav saglabājušies pilnībā, tomēr institūcija funkcionēja normāli un relatīvi aktīvi, vienlaikus Daugavpils seimiki reizēm pārkāpa likumā noteiktās pilnvaras, piemēram, karaļa izņēmuma tiesības sasaukt muižniecību, jo Lielā Ziemeļu kara izraisītās politiskās krīzes situācijā šī likuma ievērošana nozīmētu vietējās muižniecības pašpārvaldes paralīzi.
Purvs

Purvs - sauszemes platība, kurai raksturīgs pastāvīgs vai ilgstošs mitrums, specifiska augu valsts un kūdras uzkrāšanās. Purvs ir viens no mitrāju veidiem. Saskaņā ar Latvijā pieņemto kūdras atradņu klasifikāciju purvainu vietu var uzskatīt par purvu tad, kad kūdras slāņa biezums tajā pārsniedz 0,3 metrus. Savukārt no bioloģiskā viedokļa par purvu tiek saukta jebkura vieta, kurā dominē purvam raksturīga augu valsts - un šāda augu valsts var izveidoties pat tad, ja kūdras slāņa biezums ir tikai 5 centimetri.
Purvam raksturīgi, ka šeit aug augi, kam nepieciešams liels daudzums mitruma un tādi augi, kas spēj pielāgoties mitrumam. Beidzoties veģetācijas periodam, purva augu virszemes daļa atmirst un daļēji satrūd. Tā kā purva augsne ir ļoti mitra un tajā nenotiek aktīva ūdens apmaiņa, t.i. ūdens purva augsnē ir stāvošs, trūdēšanas procesā ātri tiek izmantots ūdenī esošais skābeklis un izveidojas bezskābekļa vide. Šādā vidē trūdēšana praktiski apstājas, tālākā organisko atlieku sadalīšanās notiek daudz lēnāk.

Ģeomorfoloģija un hidroloģija

Purviem ir raksturīgi mazkustīgi un stāvoši ūdeņi. Tie parasti ir saistīti ar blakusesošiem ezeriem vai upēm.

Nosusināšana

Vēsturiski cilvēki ir nosusinājuši purvus, lai būtu pieejama lauksaimniecības zeme, lai tos vēlāk varētu apstrādāt, kā arī, lai samazinātu slimību infekcijas risku no purva kukaiņiem un dzīvniekiem. Daudzviet purvos izcērt kokus un līdz ar to tiek būvēti grāvji un kanāli. Tā rezultātā purvi var pārvērsties par slīksnāju vai pat atvērtu ūdens teritoriju.
Ekologi atzīst, ka purvi nodrošina ar svarīgiem un noderīgiem ekoloģiskajiem procesiem, kā piemēram, plūdu kontrolēšana, zivju uzturēšana, ūdens attīrīšana, oglekļa uzkrāšana un savvaļas vides uzturēšana. Daudzviet pasaulē purvus aizsargā valdības. Daudzviet Eiropā un Ziemeļamerikā purvu restaurēšanas projekti kļūst izplatītāki.
2009.—2010. gada Rīgas "Dinamo" sezona

Regulārā sezona

SP-spēles, U-uzvaras, Z-zaudējumi, UP-uzvara pagarinājumā, ZP-zaudējumi pagarinājumā, IV-iemestie vārti, IEV-ielaistie vārti, P-ti-punkti
Patkule

Vēsture

Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Patkules muižas (Gilsen) centra. 
Pēc 1920. gada zemes reformas Patkules muiža sadalīta 68 vienībās 443 ha kopplatībā. 
Patkule līdz 1949. gadam bija Patkules pagasta, bet līdz 1954. gadam — Patkules ciema centrs.
Augstrozes paugurvalnis

Ģeoloģija

Augstrozes paugurvalnis izvietojis uz lēzena, plakana, ziemeļu—dienvidu virzienā orientēta pamatiežu virsas pacēluma, kura augstums vietām pārsniedz 40 m vjl. Ziemeļu daļā pamatieži ir vidusdevona aleirolīti un smilšakmeņi, bet uz dienvidiem no Daibes tos sedz augšdevona smilšakmeņi. Pamatiežus klāj 20—40 m biezi kvartāra nogulumi — grants-smilts ar oļu piejaukumu, aleirīti, smilts, akmeņaina mālsmilts. Daudz nelielu smilts un grants karjeru, lieli kūdras krājumi.

Reljefs

Augstrozes paugurvalnis ir Idumejas augstienes augstākā daļa. Tā ziemeļu daļā ir viļņots līdzenums, ko saposmo 6—15 m augsti morēnuvāli un dauguļi ar plašiem pārpurvotiem pazeminājumiem starp tiem. Pārējo teritoriju uz dienvidiem no Madiešēnu purva aizņem pauguraine, kuras augstākajā daļā starp Augstrozes Lielezeru un Daibes purvu paceļas izolēti dauguļi, to masīvi vai virknes. Augstākie punkti ir Gulotnes kalns (125,4 m), Piltiņkalns (125,1 m), Lauskalns (124,7 m) un Cēsu kalns (116,7 m). Paugurvaļņa dienvidu daļā dauguļi veido meridionālā virzienā orientētas joslas, kas vislabāk izteiktas gar austrumu un rietumu malu. Pazemināto daļu aizņem purvi un ezeri. Brenguļu un Lielstraupes apkārtnē reljefu veido zemledāja izspieduma un sabīdījuma paugurgrēdas ar uzguldītiem kēmiem.

Klimats

Paugurvaļņa klimats mēreni vēss un stipri mitrs, jo tā reljefs kavē no Rīgas jūras līča plūstošo gaisa masu kustību. Gada vidējā temperatūra 4,8—5,0 °C, janvāra — –6,2 °C, jūlija — 16,7 °C. Bezsala periods 126—134 dienas, nokrišņu daudzums — 750—800 mm gadā — viens no lielākajiem Latvijā. Sniega sega veidojas decembra vidū, nokūst marta beigās.

Hidrogrāfija

Augstrozes paugurvalnis ir Salacas un Gaujas baseinu ūdensšķirtne. Upes galvenokārt nelielas, plūst pa plašiem pārpurvotiem pazeminājumiem, bieži ir padziļinātas un iztaisnotas. Vidējais kritums līdz 1,2 m/km, bet šķērsojot pauguru grēdas vai ledāja kontaktnogāzi — līdz 2—3 m/km. Paugurgrēdā atrodas Braslas pieteku Jenceļa, Divupes, Līčupītes un Strautenes augšteces, Lenčupes un tās pietekas Dūkupītes augšteces, Gaujas pietekas Draņķupīte un Ķūķupīte, kā arī Briedes un tās pietekas Mazbriedes augšteces.
Paugurlīdzenumā daudz ezeru. Lielāki un dziļākie ir ledāja katlieņu ezeri, kas koncentrēti augstākajā ziemeļu galā un dienvidos Pārgaujas novadā. Lielākie ir Augstrozes Lielezers (400 ha) un Ungurs (393 ha). Purvos daudz nelielu akaču ezeru un dzelves.

Dabas aizsardzība

Augstrozes paugurvaļņa ziemeļu gals atrodas Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāta teritorijā, kur izveidots Augstrozes un Klagatu purva dabas liegumi. Dienvidu gals iestiepjas Gaujas nacionālā parka teritorijā, kur izveidotas vairākas dabas liegumu zonas (Ungura ezera un purva liegums, Braslas ielejas liegums, Baukalna purva liegums, Gulbju salas purva liegums, Raiskuma-Auciema ezeru liegums), kā arī vairāki citi aizsargājami dabas objekti.