google/wiki40b huggingface dataset:
Saulenītes

Saulenītes (Heliozoea) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase (senāk Heliozoa kārta) kuras pārstāvji pēc ārējā izskata nedaudz atgādina Sauli. Saulenītes ir lodveida vienšūņi, kam uz visām pusēm, līdzīgi stariem, atiet pseidopodijas. Tām ir pastāvīga adatveida forma, jo tām centrā ir blīvs skeleta pavediens no radiāli izvietotām krama nūjiņām. Dažkārt vairākas saulenītes ar pseidopodijām saplūst, veidojot nepastāvīgas kolonijas. Actinophrys sol kolonijas diezgan bieži sastāv no 10—20 īpatņiem.
Protoplazmā ir izšķirama blīvāka, sīkgraudaina endoplazma ar kodoliem un vakuolizēta ektoplazma, kurā atrodas pulsējošās vakuolas. Saulenītes barojas ar sīkiem organismiem, ko satver ar pseidopodijām. Tās satver ne tikai nelielas aļģes, vienšūņus u.t.t., bet ķer pat sīkus daudzšūņus — virpotājus, mazus vēzīšus.

Vairošanās

Saulenītes vairojas parasti bezdzimumiski, pārdaloties uz pusēm vai, retāk, — pumpurojoties. Mūsu saldūdeņos plaši izplatītajām ģintīm Actinosphaerium un Actinophrys ir aprakstīta arī dzimumvairošanās. Actinophrys sol dzimumiski vairojas šādi. Saulenīte dalās, pārklājas ar recekļainu apvalku, un meitu šūnu kodolos notiek divas nogatavošanās dalīšanās. Pēc tam divas meitu šūnas no jauna saplūst un veido zigotu, kas pēc miera perioda attīstās par pieaugušu saulenīti. Šāda veida dzimumprocesu, kurā viens īpatnis dalās uz pusēm, bet abas meitu šūnas no jauna saplūst un veido zigotu, sauc par pedogamiju.

Ekoloģija

Saulenītes dzīvo galvenokārt saldūdeņos. Lielākā daļa brīvi peld ūdenī, bet ir arī sēdošas formas, kas ar īpašu kātu piestiprinās pie substrāta. Saulenītes visbiežāk sastop tīrā, ar skābekli bagātā ūdenī, tomēr dažas no tām (Actinosphaerium un Actinophrys) ir sastopamas arī netīros purvu ūdeņos. Liela daudzumā saulenītes var atrast kūdras purvos. Latvijas teritorijā saulenītes ir maz pētītas. Pašlaik pie mums ir zināmas 5 saulenīšu sugas. 3 sugas (Actinophrys sol, Raphidiophrys pallila, un Acanthocyrstis turfacea) ir atrastas Daugavas planktonā. Pirmās divas sugas bieži ir atrastas sfagnu sūnās Rīgas un Jūrmalas apkaimē. Kā Latvijas faunas elementi, nenorādot atradņu vietas, tiek nosaukti Actinosphaerium eichhorni un Vampyrella spirogyrae. Pēdējo gan daži autori pieskaita pie kailamēbām. Savukārt Igaunijā ir konstatētas 14 saulenīšu sugas.
Aizputes apriņķa muižu nosaukumi

Aizputes apriņķa muižu nosaukumi ir viens no avotiem Aizputes apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Pēc reformas Aizputes apriņķa robežās bija 3 lieli muižas centri (ar platību 150—300 ha) Cīravā, Kazdangā un Vaiņodē, kā arī 8 mazie muižas centri (ar platību 50—100 ha) Aizputes pils muižā, Aizputes Padurē, Apriķos, Bakūzē, Dzērvē, Embūtē, Rudbāržos un Upes muižā.
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Teodors Spuriņš

Biogrāfija

Dzimis 1898. gada 26. maijā Kuldīgas apriņķa Vilgāles pagasta skolā. Mācījies Cīravas pagasta skolā. Kandavas augstākajā tautskolā ieguvis skolotāja grādu. Pirmā pasaules kara laikā uzturējās Krievijā, 1918. gadā atgriezies Latvijā. No 1923. gada strādājis par skolotāju Ogres sešu klašu pamatskolā. Darbojās Ogres Kultūras biedrībā kā kora diriģents. 1924. gadā ierosinājis organizēt pirmos Ogres novada dziesmu svētkus, kuros piedalījās 12 kori un 600 dziedātāji. Kopš 1928. gadā bija Brāļu kapu komitejas Ogres Brāļu kapu nodaļas vadītājs. 1928. gadā uz Kultūras fonda domes dāvinājuma pamata izveidoja pilsētas bibliotēku ar 1500 sējumu lielu fondu, kuru arī pats vadīja.
Johans Georgs Švarcs

Dzīvesgājums

Johans Georgs Eižens Švarcs dzimis 1751. gadā Habsburgu impērijas Transilvānijas daļā. Studēja Jēnas universitātē, pēc krievu kņaza Gavrila Gagarina uzaicinājuma 1776. gadā devās uz Krievijas impērijai pievienoto Mogiļevu, kur kļuva par viņa radinieka A. Rahmanova mājskolotāju. 1779. gadā Švarcs pārcēlās uz Maskavu, kur, patiecoties brīvmūrnieku ieteikumiem, ieguva Maskavas universitātes vācu valodas lektora vietu un dedzīgi iestājās par krievu izglītības sistēmas reformēšanu. Maskavas universitātes konference atzinīgi novērtēja viņa plānus izdot jaunas mācību grāmatas. Šajā laikā viņš iepazinās ar žurnālistu un grāmatizdevēju Nikolaju Novikovu, kurš kļuva par Švarca ideju atbalstītāju līdz pat viņa mūža galam.
Pateicoties savu draugu ziedojumiem, Švarcs 1779. gada 13. novembrī pie Maskavas universitātes nodibināja Pedagoģisko semināru krievu skolotāju sagatavošanai. 1780. gadā viņš tika ievēlēts par Maskavas universitātes filozofijas profesoru, no 1781. gada viņš pasniedza vācu valodu ģimnāzijā pie Maskavas universitātes.
Pēc atgriešanās no ārzemju ceļojuma Švarca veselības stāvoklis pasliktinājās un no 1782. gada augusta viņš bija spiests samazināt savu pedagoģisko slodzi Maskavas universitātē, vairāk laika veltīdams ezotēriskām nodarbēm un rozenkreiceru ordeņa veidošanai. 1782. gada 6. novembrī ar viņa līdzdalību tika nodibināta "Draudzīgā biedrība" (Дружеское общество), kuras oficiālais mērķis bija mācību grāmatu iespiešana, dabaszinātņu, seno valodu, vēstures zināšanu izplatīšana un 35 jaunekļu izglītošana seminārā. Pēc ilgas slimošanas viņš mira 1784. gada 17. februārī.

Brīvmūrnieciskā darbība

Johans Georgs Švarcs 1776. gadā tika uzņemts kņaza Trubeckoja vadītajā brīvmūrnieku ložā Maskavā, tajā pašā gadā bija viens no Mohiļevas ložas „Herkuless šūpulī” dibinātājiem un 1779. gadā kļuva par tās vadītāju. 1779. gadā viņš devās uz Jelgavu, kur tika uzņemts ložā „Ernst zum rothen Adler“. Pēc pārcelšanās uz Maskavu 1779. gadā viņš kļuva par ložas „Draudzība/Trīs zobeni” meistara vietnieku, 1780. gadā nodibināja ložu „Harmonija” („Eintracht”).
1781. gadā Švarcs tika izvēlēts par Krievijas brīvmūrnieku pārstāvi Vilhelmbādes konventā. Vispirms viņš devās uz Pēterburgu, tad uz Jelgavu, kur Livonijas kapitulā tika iesvētīts „Zelta un Rožukrusta ordenī” ar ordeņa vārdu Garganus, tālāk ar brīvmūrnieku lielmeistara ieteikuma vēstuli devās uz Berlīni un Braunšveigu. No brīvmūrnieku Augstākās Direktorijas vadītāja Johana Kristiana Antona Tedena Švarcs saņēma pilnvaras kļūt par Krievijas rozenkreiceru vadītāju. Pēc atgriešanās Krievijā viņš 1782. gadā dibinātāja Rožukrusta ordeņa teorētisko grādu Maskavā.
1783. gadā Švarcs kļuva par Maskavas ložas „Pie Trīs karogiem“ (Zu den drei Fahnen) vadītāju un Striktās Observances VIII provinces Maskavas kapitula locekli un kancleru.
Pasta indekss

Pasta indekss ir burtu un/vai ciparu kopa, kuru pievieno pasta adresei, lai atvieglotu vēstuļu šķirošanu un nosūtīšanu adresātam. 2005. gada februārī pasta indeksi tika izmantoti 117 valstīs. Pasta indeksi, piemēram, nav Īrijā, Panamā, Afganistānā un citās valstīs. Latvijā pasta indeksā ir divas daļas: burti LV (Latvijas starptautiskais kods) un četrciparu skaitlis, kurā pirmie divi cipari ir administratīvā rajona šifrs, bet pēdējie divi cipari – pasta nodaļas numurs. Starp abām pasta indeksa daļām lietojama svītriņa (defise), piemēram: LV-3007 [Atsaucoties uz "Pasta adreses rakstības noteikumiem"].
Bobrova divīzija

Bobrova Divīzija — viena no Kontinentālās Hokeja Līgas Rietumu konferences divīzijām, izveidota 2008. gadā kā viena no četrām divīzījām ar mērķi sadalīt komandas pēc sportiskā (ģeogrāfiskā un citu) principa.
Nodēvēta par godu Vsevolodam Bobrovam (krievu: Всеволод Михайлович Бобров) — Padomju Savienības futbola un hokeja leģendai, kurš 1997. gadā arī uzņemts IIHF Slavas zālē spēlētāju kategorijā.
Līdakas

Izskats un īpašības

Līdakas ir vidēji lielas un lielas zivis. Tām ir raksturīgs torpēdveidīgs ķermenis, no sāniem nedaudz saplacināts. Tām ir pīles knābim līdzīga galva ar zobainu muti. Līdakai ir viena muguras spura, kas novietota tālu uz auzmuguri, gandrīz pie astes. Tai simetriski pretī atrodas paliela anālā spura. Astei ir šķelta astes spura, kurai ir 40—50 stari. Zvīņas mazas, gludas un apaļas. Līdakām ir tipisks krāsojums pelēkzaļš vai tumši zaļš, ar dažādiem raibumiem un plankumiem, lauztām svītrām un robotiem laukumiem, kas palīdz noslēpties starp ūdensaugiem, gaidot medījumu. Lai arī raibumu stils ir atšķirīgs starp sugām, katras līdakas raksts ir individuāls un unikāls. Dažām sugām spuras ir sārtas vai oranžas, bet kopumā tās ir pelēkzaļas. Acis lielas un dzeltenas.
Garākā dzimtas suga ir maskinonga (Esox masquinongy), kuras ķermeņa garums var sasniegt 183 cm, bet svars 31,8 kg. Toties smagākā ir līdaka (Esox lucius), kuras ķermeņa garums sasniedz 150 cm, bet svars 35 kg. Visas līdakas, kas smagākas par 5 kg, visbiežāk ir mātītes. Dzimtas mazākā suga ir Amerikas mazā līdaka (Esox americanus), kas parasti ir mazāka par 30 cm un sver mazāk par 0,5 kg.

Barība

Līdakas ir agresīvas plēsoņas un medī jebko, ko tās satiek savā ceļā. Tās medī dienas laikā, jo galvenā maņa ir redze. Līdakas pacietīgi gaida slēpnī līdz parādās piemērots medījums, visbiežāk tās ir nelielas zivtiņas. Līdakas medī arī mazākas savas sugas pārstāves. Bez zivīm tās medī arī ūdens kukaiņus un abiniekus, piemēram, vardes un salamandras, kā arī mazus zīdītājus, piemēram, kurmjus un peles. Arī mazi pīlēni un citi ūdensputnu mazuļi var kļūt par līdaku medījumu. Līdakas ir slavenas arī ar to, ka medī peldošas čūskas. Kopumā līdaka vienmēr ir izsalkusi un gatava medīt.

Vairošanās

Līdakas nārsto agri pavasarī. Seklā ūdenī ar vienu mātīti kopā nārsto vairāki tēviņi. Apaugļotie ikri ir lipīgi un pieķeras pie ūdensaugiem. Līdakas par ikriem nerūpējas. Ikru inkubācija ilgst 10—12 dienas. Tikko izšķīlušies līdakas kāpuri ar muti, kas atgādina snuķi, pieķeras pie ūdensaugiem. Šādā mazkustīgā veidā tie paliek pieķērušies apmēram vienu nedēļu. Kāpuri barojas ar atlikušo ikru (olas) dzeltenumu līdz ikru "soma" ir iztukšojusies un uzsūkusies. Sasniedzot apmēram 5 cm garumu, mazās līdakas sāk baroties ar ūdens bezmugurkaulniekiem. Līdakas aug ātri un drīz vien tās sāk medīt zivis. Mātītes aug ātrāk, tās izaug lielākas un dzīvo ilgāk nekā tēviņi.
Ansis Zeltiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1863. gada 30. oktobrī Mēdzūlas pagasta "Kaļēnos" kalēja Pētera Zeltiņa ģimenē. Mācījās Vecpiebalgas draudzes skolā. 1884. gadā iestājās 107. Troickas kājnieku pulkā, mācījās Viļņas junkuru skolā (1884—1886), pēc tam dienēja Viļņā. 1887. gadā paaugstināts par podporučiku, 1891. gadā par poručiku, 1900. gadā par štābkapteini. No 1901. gada dienēja Aizamūras robežsardzes karaspēkā Mandžūrijā. Piedalījās krievu-japāņu karā, pēc kura beigām turpināja dienēt robežsardzē, 1906. paaugstināts par rotmistru, 1913. gadā par apakšpulkvedi.
Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā bataljona komandieris Galīcijas frontē, 1915. gada jūlijā paaugstināts par pulkvedi. 1916. gada 18. martā iecelts par 4. Vidzemes latviešu strēlnieku bataljona, vēlākā pulka komandieri. Ievainots Ziemassvētku kaujās pie Ložmetējkalna, ārstēšanās laikā viņu pulka komandiera amatā aizstāja Rūdolfs Bangerskis. 1917. gada 11. februārī atgriezās ierindā, 1917. gada septembra Rīgas operācijas laikā artilērijas apšaudes laikā ievainots pie Lielās Juglas upes. Vācu lādiņa šķembas trāpīja rokā, kā arī abās kājās, pulkvedi Zeltiņu evakuēja uz hospitāli Petrogradā, vēlāk Novorosijskā. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada martā demobilizēts, līdz 1918. gada novembrim atveseļojās Pjatigorskā. Krievijas pilsoņu kara laikā uzturējies Kubaņā, kur vadīja kara invalīdu darbnīcu Jekaterinodaras pilsētā. Pēc Kubaņas ieņemšanas 1920. gada martā lielinieki viņu arestēja un nosūtīja uz karagūstekņu nometni Arhangeļskā.
1920. gada oktobrī atgriezās Latvijā, 1920. gada 26. oktobrī ieskaitīts Galvenā štāba virsnieku rezervē. 1920. gada 10. decembrī iecelts par Cēsu apriņķa apsardzības priekšnieku. 1921. gadā pārvietots par Jelgavas-Bauskas apriņķa priekšnieku, šo amatu, kā arī Jelgavas garnizona priekšnieka pienākumus pildīja līdz 1927. gada 20. decembrim, kad atvaļināts vecuma dēļ. 1923. gada 22. aprīlī apprecējās ar Minnu Gludiņu (1898—1984).
Mūža nogalē dzīvoja savā saimniecībā Zaļenieku pagasta "Vidzemes Strēlniekos", kas bija iekārtota agrākās Deģu muižas (Deggenhof) kungu mājas vietā. Miris 1942. gada 11. septembrī Zaļenieku pagastā, apglabāts Rīgas Brāļu kapos.

Dalība Ziemassvētku kaujās

1916. gada 23. decembrī pulkveža Zeltiņa komandētais 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulks sīvā cīņā ieņēma vācu nocietinātās blindāžas, kur saņēma vairākus gūstekņus un ložmetējus. Aizstāvēja ieņemtā rajona labo spārnu līdz atiešanas pavēles saņemšanai. 1917. gada 12. janvārī pie Ložmetējkalna atkal ieņēma vācu nocietinātās zemnīcas un noturēja tās līdz vakaram.

Piemiņa

Aleksandrs Grīns sava pulka komandieri pieminējis „Dvēseļu puteņa” desmit lappusēs. 2013. gadā pie Anša Zeltiņa vasaras mītnes Matīšu pagasta Pikātos tika atklāts piemiņas akmens. Pēc pulkveža dēla Nameja Zeltiņa un fonda "Lāčplēsis" ierosmes 2014. gadā pie Vecpiebalgas skolas sienas Ansim Zeltiņam piestiprināja piemiņas plāksni.
Brežņeva doktrīna

Brežņeva doktrīna bija Rietumu politiķu un sabiedrisko darbinieku apzīmēts PSRS ārpolitiskā kursa  princips laikā, kad PSKP vadītājs bija Leonīds Brežņevs. Tā deklarēja, ka atkāpšanās no sociālisma jebkurā Austrumu bloka valstī ir apdraudējums visām citām valstīm, un tādā gadījumā ir pieļaujama iejaukšanās attiecīgās valsts iekšējās lietās, ja nepieciešams, ar militāriem līdzekļiem. Doktrīna tika definēta 1968. gadā, ataisnojot Prāgas pavasara apspiešanu. Tā kā Austrumu blokā dominēja PSRS, praksē doktrīna nozīmēja, ka Austrumeiropas valstīm faktiski bija ierobežota suverenitāte. Doktrīna tika atmesta 20. gadsimta astoņdesmito gadu beigās līdz ar Mihaila Gorbačova kursu.
Narvaļu dzimta

Izskats un īpašības

Abas sugas ir vidēji lieli vaļi, apmēram 3 - 5 metrus gari. Tiem ir labi attīstītas, velvētas pieres un īsi vai vispār neesoši purni. Narvaļu tēviņiem toties ir ļoti garš, labi attīstīts kreisais ilknis. Abām sugām nav arī īstas muguras spuras, bet pa lejas daļas mugurkaula asi izceļas zema, gara tik tikko nojaušama ādas kroka, kas narvaļiem ir izteiktāka. Narvaļu dzimtas sugas ir ļoti vokālas un, lai sazinātos, izdod dažādas skaņas, kā arī izmanto navigācijai eholokāciju.
Narvaļu dzimtas sugas ir plēsīgas un barojas ar zivīm, moluskiem un maziem vēžveidīgajiem. Salīdzinot ar citiem vaļiem, tām ir mazāks zobu skaits - baltvalim ir daži vienkārši zobi, bet narvalim ir tikai 2 zobi, no kuriem viens tēviņiem ir attīstījies par ļoti garu ilkni. Grūsnības periods ilgst 14 - 15 mēneši abām sugām un vienmēr piedzimst viens mazulis. Mazuļi tiek zīdīti 2 gadus, bet dzimumbriedumu jaunie vaļi sasniedz 5 - 8 gadu vecumā. Sugas veido lielus barus, kas sastāv no vairākiem simtiem, bet ģimenes barā veido atsevišķu kopīgu vienību.
Pērlhārbora

Pērlhārbora (angļu: Pearl Harbor) ir lagūnas osta Havajās, ASV. Lielākā daļa ostas ir ASV Jūras kara flotes dziļūdens jūras bāze. Tāpat šeit atrodas ASV Klusā okeāna flotes vadība. 1941. gada 7. decembrī Japānas impērija bombardēja Pērlhārboras militāro bāzi, kas kļuva par argumentu, lai ASV iesaistītos Otrajā Pasaules karā. Pērlhārbora ir 5304 hektārus liela, tā tika uzbūvēta 1911. gadā.
Laimutis Šolis

Biogrāfija

1985. gadā absolvējis Maskavas Valsts Centrālo fiziskās kultūras institūtu. Ieguvis šaha trenera kvalifikāciju. No 1985. gada līdz 1992. gadam strādājis Ķēdaiņu šaha skolā. 2010. gadā bijis Lietuvas sieviešu izlases treneris Pasaules šaha olimpiādē. No 2010. gada strādā Kauņas šaha skolā par treneri. Pazīstamākais no viņa audzēkņiem ir Lietuvas šaha meistars Toms Laurušs.
2009. un 2014. gadā pārstāvējis Lietuvas klubus Eiropas klubu komandu čempionātos. 2007. gadā Starptautiskā šaha federācija viņam piešķīrusi FIDE meistara (FM) nosaukumu. 2014. gadā Lietuvas izlases sastāvā uzvarējis Eiropas senioru komandu šaha čempionātā.
Piedalījies 2009. gada Latvijas šaha čempionātā atpūtas bāzē "Mežezers" Pļaviņu novadā, kur ieņēmis 20. vietu.
Princis Čārlzs

Biogrāfija

Pirmais britu troņmantnieks, kurš pamatizglītību guvis valsts skolā (pirms tam karaliskās ģimenes atvases izglītoja guvernanti un privātskolotāji). Bērnībā priekšroku devis grāmatām, nevis sportam. Kembridžas universitātē studējis arheoloģiju, antropoloģiju un vēsturi. 21 gada vecumā oficiāli kļuvis par Velsas princi. 1971. gadā ieguvis kara lidotāja kvalifikāciju. Dienējis Lielbritānijas karaliskajā Jūras kara flotē, komandējot krasta apsardzes mīnu kuģi. 1976. gadā kā jūras kājnieku leitnants demobilizējies.
1981. gadā Čārlzs apprecējās ar lēdiju Diānu Spenseri (princesi Diānu). Viņiem piedzima divi dēli: Viljams (1982) un Harijs (1984). No 1992. gada abi laulātie dzīvoja šķirti, bet 1996. gadā (gadu pirms Diānas un viņas mīļākā bojāejas autokatastrofā) viņi izšķīrās (Čārlzs kļūst par pirmo britu troņmantnieku, kurš oficiāli šķīries). Čārlza un Diānas privātās dzīves peripetijas, izdomātas vai patiesas, ilgu laiku bija britu un Rietumu pasaules dzeltenās preses iecienīta tēma (Čārlzs par šo tēmu publiski neizteicās, tā kā viņa viedoklis nav zināms). 2005. gadā Čārlzs apprecējās otro reizi ar lēdiju Kamillu Pārkeri-Boulzu.
Būdams Velsas princis, viņu neierobežo etiķete, līdz ar to savu laiku princis velta jautājumiem, kas viņu satrauc: cīnās pret ģenētiski modificēto pārtiku, atbalsta arhitektūru, meklē labākus sakarus ar islāma pasauli un citām ticībām, dabas un dzīvnieku aizsardzību utt. Papildu regulārajām karaliskajām vizītēm un pienākumiem princis Čārlzs uzrauga savas labdarības organizācijas — aptuveni 20 bezpeļņas fondi, ieskaitot viņa jau 32 gadus kūrēto Prince's Trust, kas palīdz jauniešiem uzsākt savu biznesu. Kornvolas hercogistē, kuras pārvaldnieks ir Čārlzs, un kas sastāv no 20 grāfistēm, realizē savas idejas par ekoloģiski tīrās lauksaimniecības produkcijas ražošanu — ar to nodarbojas viņa izveidotā lauksaimniecības kompānija "Duchy Originals". Čārlza izveidotie fondi un iestādes pēdējo 20 gadu laikā Apvienotajā Karalistē vien radījušas vairāk nekā 100 000 jaunu darba vietu. Visai neraksturīga britu karaļnamam ir arī Čārlza interese par valsts lietām, kas ne īpaši patīk valdības ministriem, kuriem nākas atbildēt uz prinča vēstulēm un nereti pat doties uz Klārenshausu (Velsas prinča oficiālā rezidence), lai izskaidrotu tā vai cita lēmuma nepieciešamību. Formāli šāda pienākuma ministriem nav, taču atteikšanās tiktu uzskatīts par sliktā toņa demonstrāciju.
2008. gadā Apvienotās Karalistes troņmantnieks Velsas princis Čārlzs savā 60. dzimšanas dienā 14. novembrī no valsts augstāko militārpersonu rokām saņēmis trīs augstākās dienesta pakāpes. Čārlzs tagad ir flotes admirālis, sauszemes karaspēka ģenerālis un aviācijas maršals.
Divas reizes (1995, 2001) Čārlzs viesojās Latvijā. Otrās vizītes laikā, apmeklējot Brīvības pieminekli, Čārlzu — pēc pašas vārdiem, protestējot pret NATO un karu Afganistānā, — ar neļķēm iepļaukāja Daugavpils vidusskolniece, nacionālboļševiku partijas biedre Alīna Ļebedeva.
Frederiks Žolio-Kirī

Agrīnie gadi

1923. gadā Žolio-Kirī pabeidza Parīzes pilsētas Industriālās fizikas un ķīmijas augstskolu (ESPCI ParisTech). No 1925. gada strādāja par Marijas Sklodovskas-Kirī asistentu, kur iepazinās un 1926. gadā apprecējās ar Sklodovkas-Kirī meitu Irēnu. Ģimenē piedzima divi bērni — meita Helēna (dzimusi 1927. gadā, kļuvusi par kodolfiziķi) un dēls Pjērs (dzimis 1932. gadā, kļuvis par biofiziķi).

Zinātniskie pētījumi

Žolio-Kirī kopā ar sievu Irēnu Žolio-Kirī veica atoma struktūras pētījumus, pielietojot daļiņu sadursmes ar atoma kodolu. Šie pētījumi deva ieguldījumu neitrona atklāšanā, ko 1932. gadā izdarīja Džeimss Čedviks. Par pētījumiem, kas noveda pie jaunu radioaktīvo izotopu atklāšanas, 1935. gadā Frederiks un Irēna Žolio-Kirī saņēma Nobela prēmiju ķīmijā. 1947. gadā Frederiks Žolio-Kirī tika apbalvots ar Hjūza medaļu par ieguldījumu kodolfizikā.

Pēckara periods

2.pasaules kara laikā Žolio-Kirī darbojās Franču Pretošanās kustībā. Pēc kara bija pirmais Francijas Atomenerģētikas Komisariāta vadītājs, 1948. gadā uzraudzīja pirmās franču AES būvi. Bet tā kā Žolio-Kirī bija pārliecināts komunists, 1950. gadā viņam nācās pamest lielāko daļu no saviem pienākumiem. Tomēr viņš saglabāja profesora amatu augstskolā Collège de France. Darbojās arī politikā, bija Vispasaules Miera padomes prezidents, 1951. gadā tika apbalvots ar Staļina Miera prēmiju. 1955. gadā Žolio-Kirī bija starp 11 zinātniekiem, kas parakstīja Rasela-Einšteina manifestu, brīdinot par kodolieroču izplatīšanās bīstamību un aicinot uz starptautisku konfliktu miermīlīgu noregulēšanu. 
1956. gadā nomira Žolio-Kirī sieva Irēna. Viņš pats saslima ar hepatītu. Tas novājināja viņa veselību, un 1958. gadā pēc operācijas viņš mira. Žolio-Kirī vārdā nosaukts krāteris uz Mēness. kā arī ielas vairākās pilsētās (Sofijā, Odesā, Obņinskā, Dubnā).
Hermanis Kristofs Finks fon Finkenšteins

Dzīvesgājums

Dzimis 1693. gada 20. jūlijā Ālavas muižā (Alauen) Bauskas pilskunga Ernesta Vilhelma Finka fon Finkenšteina un viņa sievas Luīzes ģimenē. 
Studēja Jēnas universitātē Vācijā (1712-1715), vēlāk bija Lietuvas gvardes leitnants Grodņā (1717), Kurzemes landtāga deputāts Polijā-Lietuvā (1726-1732). 
Dobeles pilskungs (1733-1736), Kurzemes un Zemgales hercogistes kanclers Jelgavā (1736-1758). Pirmās Jelgavas ložas „Zu den drey Gekrönten Schwerdtern“ dibinātājs un tās krēsla meistars.
Miris 1758. gada 14. februārī Jelgavā.
Durbe

Vēsture

Durbes pilsnovads līdz 13. gadsimtam ietilpa Kursas Piemares zemē, kas 1253. gada Kurzemes dalīšanas dokumentā dēvēts par Lindāli. 1260. gada 13. jūlijā šeit notika Durbes kauja starp Livonijas un Vācu ordeņa apvienotajiem spēkiem un žemaišiem, kuru pusē pārgāja ordeņa karaspēkā iesauktie kurši. Kaujā ordenis tika sakauts - krita mestrs Hornhūzens, Prūsijas un Livonijas maršali, vairāk nekā 150 bruņinieku un daudz kristīto letu, līvu un igauņu karavīru.
1263. gadā pēc Livonijas ordeņa mestra Burharda fon Hornhūzena pavēles šeit uzcēla ordeņa pili. Mūra Durbes pils uzcelta ap 1380. gadu, Lindāles vārds pēdējo reizi minēts 1387. gadā.
15. gadsimta sākumā apkārt ordeņa pilij sāka veidoties pilsētiņa un gadsimta vidū tika uzcelta neliela baznīca. Vēlāk, 1651. gadā, tika iesvētīta mūra baznīca - Durbes luterāņu baznīca. 
Durbes pils nopostīta Lielā Ziemeļu kara (1700-1721) laikā.

Ģeogrāfija

Durbe atrodas Vārtājas viļņotā līdzenuma Ziemeļaustrumu malā, starp Piejūras zemieni un Rietumkursas augstieni. Vidējais Durbes pilsētas augstums ir 20 līdz 30 metri virs jūras līmeņa. Uz dienvidiem no Durbes ezera atrodas 1 km plata Durbes senleja, vietām ar 40 metrus augstiem krastiem. Augstākā Durbes vieta ir pilsētas ziemeļaustrumu nomalē "Durbes priediens" (40 metri virs jūras līmeņa). Durbes senlejas zemākā vieta ir zemais jeb zāļu purvs.
Eiropas dievlūdzējs

Izplatība

Eiropas dievlūdzējs ir bieži sastopams Eiropas dienvidos, no Portugāles līdz Turcijai un Ukrainai. Tāpat bieži sastopams arī Vidusjūras salās, Ēģiptē, Sudānā un Tuvajos Austrumos no Izraēlas līdz Irānai. 1890. gados ievests ASV austrumos, no kurienes izplatījies pa visu valsti un Kanādas dienvidiem. 21. gadsimta sākumā kukaiņi atrasti arī Kostarikā.
Eiropā dievlūdzēja izplatības robeža stiepjas gar ziemeļu platuma 50 paralēli, caur tādām valstīm un reģioniem kā: Francija, Beļģija, Vācijas dienvidi, Austrija, Čehija, Slovākija, Polijas dienvidi, Ukrainas mežu stepes un Krievijas dienvidi. Kopš 20. gadsimta beigām dievlūdzēju areāls pamazām plešas uz ziemeļiem. Eiropas dievlūdzēji 2008. gadā ir novēroti Vācijas ziemeļos, Baltkrievijā un Latvijā.
Eiropas dievlūdzējs galvenokārt ir sastopams zālāju biotopos (mežmalās vai krūmājos), jo tiem olu dēšanai ir nepieciešami zari.

Latvijā

Latvijā kopš 2008. gada Eiropas dievlūdzēji ir novēroti Daugavas upes baseinā. Vairāki novērojumi ir Daugavpils apkārtnē un Rīgā. Ziņojumi no Madonas un Rīgas ir uz ziemeļiem tālākās zināmās atradnes Eiropā. Latvijā kukaiņi novēroti māju iekšpagalmos, uz ēkām, parkos un dārzos.

Izskats

Eiropas dievlūdzējs ir paliels, iegarenas formas līdz 7 cm garš kukainis. Kukainis priekšējās kājas, kas ir daudz spēcīgākas par pārējiem diviem kāju pāriem, izmanto medījuma satveršanai. Galvenā atšķirības pazīme Eiropas dievlūdzējam no citām dievlūdzēju sugām ir samērā lielais, melnais plankums priekšējo kāju iekšpusē. Pieaugušiem indivīdiem vēderu sedz spārni, bet nepieaugušiem dievlūdzējiem to nav. Dievlūdzēji pārsvarā ir gaiši zaļā krāsā, bet iespējams sastapt arī dzeltenīgus vai brūnganus sugas pārstāvjus.