google/wiki40b huggingface dataset:
Vladislavs Rubulis

Izglītība un sabiedriskā darbība

Vladislavs Rubulis piedzima Rēzeknē 1887. gada 24. decembrī (pēc vecā stila — 11. decembrī) Antona un Marijas Rubuļu ģimenē. 1897. gadā viņš sāka mācīties Rēzeknes pamatskolā, vēlāk mācījās Rēzeknes pilsētas skolā, kuru pabeidza 1903. gadā. 1905. gada pavasarī iestājās Pēterburgas katoļu garīgajā seminārā, taču drīz no tā izstājās, lai pievērstos farmaceita profesijai. Studijas viņš turpināja Maskavā un Harkovā, kur 1915. gadā ieguva provizora grādu farmaceitikā.
Darbojies Pēterbugas latviešu muzikālajā biedrībā, no 1906. līdz 1907. gadam bija tās valdes loceklis. Darbojies studentu organizācijā "Gunskurs". 1912. gadā izdeva un rediģēja laikrakstu "Jaunos Zinias". Pirmā pasaules kara laikā turpināja strādāt Pēterburgā, 1915. gadā dibināja Latgaliešu biedrību palīgā kara upuriem. Rubulis bija biedrības vadītājs visu tās pastāvēšanas laiku. Tā sadarbojās ar Latviešu bēgļu centrālkomiteju. 1917. gadā iesaistījās Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes darbībā un strādāja tās prezidijā, par spīti tam, ka sēdes notika Valkā. Kad LPNP sēdes tika pārceltas uz Pēterburgu, daļu no tām rīkoja V. Rubuļa dzīvoklī. Bija latviešu studentu korporācijas Lacuania biedrs.

Politiskā darbība

Tālāko darbību Pēterburgā bremzēja lielinieku nākšana pie varas. 1920. gadā Vladislavs Rubulis kopā sievu un dēlu atgriezās Latvijā. Ministru kabinets viņu iecēla par Latgales apgabala darba inspektoru, turklāt, Rubulis bija laikraksta "Latgalīts" redaktors. 1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā, pārstāvējis Latgales Zemnieku partiju. Darbojies publisko tiesību un valsts pārvaldes iekārtas komisijā. 1925. gadā ievēlēts 2. Saeimā. Darbojies deputātu lietu izmeklēšanas, pašvaldības, kā arī publisko tiesību un valsts pārvaldes iekārtas komisijās.
1925. gada decembrī kļuva par tautas labklājības ministru Kārļa Ulmaņa vadītajā valdībā. Amatu saglabāja arī Artura Alberinga kabinetā. 1926. gada decembrī amatu zaudēja, taču atgriezās 1928. gada janvārī Pētera Juraševska valdībā. Viņš amatā palika līdz 1934. gada martam, būdams piecās dažādās valdībās. Šajā laikā ievēlēts un darbojies arī 3. un 4. Saeimā. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gada 15. maijā atgriezies ministra amatā, kur palika līdz savai nāvei.

Nāve

Dzīves nogalē Vladislavam Rubulim bija sirds problēmas, kurām sekoja asins saindēšanās ar komplikācijām. 1937. gada 21. maijā ievietots Rīgas 2. slimnīcā, kur miris 1937. gada 26. jūnijā pulksten 7.53. Sakarā ar Rubuļa nāvi pusmastā tika nolaisti Latvijas karogi pie visu ministriju un tautas labklājības ministrijai padoto iestāžu ēkām, kā arī Ministru prezidenta standarts pie valdības ēkas. Apbedīts Rēzeknes Katoļu kapos.
Ragakāpa (dabas parks)

Vēsture

20. gadsimta sākumā apmežoja kādreiz klejojošās baltās smilšu kāpas. 1962. gadā 17 metru augsto Ragakāpu iekļāva valsts aizsardzībā esošo dabas objektu sarakstā. 1970. gadā pie Ragakāpas nodibināts zvejniecības muzejs, kas savas durvis apmeklētājiem vēra 1979. gadā. 2003. gadā Jūrmalas brīvdabas muzejs kļuva par Jūrmalas pilsētas muzeja filiāli, kas popularizē un pēta Jūrmalas iedzīvotāju senākā nodarbošanās veida attīstību.
Jevgeņijs Varlamovs

Spēlētāja karjera

Uzaudzis Igaunijā, tās vietējā līgā Varlamovs arī sāka savu profesionāļa karjeru, no 1991. līdz 1995. gadam spēlējot klubā Tallinna JSK rindās, vienlaicīgi spēlējot arī Igaunijas jauniešu izlasēs.
No 1995. līdz 1998. gadam Varlamovs spēlēja Krievijas Superlīgas kluba Maskavas "Krylia Sovetov" rindās, taču tad pievienojās Kazaņas "Ak Bars" vienībai. Kazaņā aizsargs spēlēja līdz pat 2003. gadam. 2003.—04. sezonā Varlamovs pievienojās Magņitogorskas "Metallurg" rindām, kluba sastāvā spēlējot līdz pat 2011. gada vasarai. "Metallurg" rindās Varlamovs kļuva par 2007. gada Krievijas čempionu hokejā.
No 2011. līdz 2013. gadam Varlamovs bija Ņižņijnovgorodas "Torpedo" kapteinis. 2013. gada 8. jūlijā paziņoja par spēlētāja karjeras beigšanu.
Naro-1

Raķetes uzbūve

Naro-1 divpakāpju raķete, kas derīgo kravu līdz 100 kg var ievadīt orbītā ar 38° slīpumu 100 līdz 300 km augstumā. Pirmā pakāpe ir analoģiska krievu raķetes Angara universālajam raķešu modulim (URM). Dzinējs ir RD-151 ar vilci 1700 kN, kas ir Angara raķetēs izmantotā dzinēja RD-191 atvieglināta versija.
Otro pakāpi izgatavo KARI, tā darbojas ar cieto degvielu. Nesējraķetes kopējā masa ir 140 t.

Priekšvēsture

1992. gadā Dienvidkoreja izstrādāja un palaida vairākas raķetes un pavadoņu sistēmas ārpus savas valsts, piemēram, KSR-1 un KSR-2 cietās degvielas zondējošās raķetes. 2000. gadā ar Krievijas palīdzību Dienvidkoreja sāka būvēt Naro kosmosa centru Naro salā 485 km uz dienvidiem no Seulas. 2002. gada 28. novembrī veiksmīgi tika palaista šķidrās degvielas zondējošā raķete KSR-3. 2002. gadā Dienvidkoreja paziņoja, ka izstrādās nelielu pavadoņu nesējraķeti KSLV (Korea Space Launch Vehicle) līdz 2005. gadam, kas balstīsies uz KSR-3 iestrādnēm. Tā būtu pašmāju ražota, ar 122 500 kN vilci, darbotos ar šķidro skābekli un petroleju. Tai būtu trīs pakāpes. Sakarā ar finansiāliem un tehniskiem sarežģījumiem tika nolemts raķetes izstrādē piesaistīt Krieviju.
2004. gada 26. oktobrī Hruņičeva Valsts kosmiskā centra direktors A. Medvedevs ieradās Dienvidkorejā un parakstīja līgumu par dalību KSLV-1 izstrādē. Hruņičeva uzņēmums izgatavotu pirmo pakāpi, bet Koreja — otro.

Pirmais lidojums

Naro-1 pirmais izmēģinājuma lidojums notika 2009. gada 25. augustā. Plūsmvirža daļējas atvēršanās dēļ pavadonis STSAT-2 neatdalījās un netika ievadīts orbītā.

Otrais lidojums

Otrais Naro-1 starts notika 2010. gada 10. jūnijā 08:01 UTC. Lidojuma 137. sekundē pazuda sakari no raķetes. Tiek uzskatīts, ka tā eksplodēja. Dienvidkoreja un Krievija izveidoja avārijas komisiju, kurai bija jānosaka kļūmes iemesls. 2010. gada augustā tā tikās, bet nespēja dot vienotu slēdzienu.

Trešais lidojums

Trešais starts 2013. gada 30. janvārī bija veiksmīgs, un eksperimentāls pavadonis STSAT-2C tika ievadīts orbītā.
Hotina

Vēsture

Par pirmo reizi, kad Hotina tika pieminēta rakstos, dažkārt uzskata 9. gadsimta sākumu, tomēr droši tā zināma no 14. gadsimta sākuma. Pilsētas attīstība saistīta ar 13. gadsimtā celto pili. Vēstures gaitā pilsēta vismaz 20 reizes mainījusi valstisko piederību. Līdz 17. gadsimta beigām tā bija strīdus teritorija starp Poliju-Lietuvu un Moldāvijas kņazisti. 1621. gada rudenī pie Hotinas notika Hotinas kauja, kurā Žečpospoļitas karaspēks (Jana Karola Hodkeviča vadībā) un Zaporožjes kazaki (Petro Sahaidačnija vadībā) sakāva osmaņu un krimiešu spēkus sultāna Osmana II vadībā. 1673. gada 11. novembrī pie pilsētas notika otra Hotinas kauja, kurā poļi Jana III Sobeska vadībā sakāva turku spēkus. No 1711. gada (ieņemot to Ziemeļu kara laikā) līdz 1812. gadam (zaudēta Krievu—turku kara rezultātā) tā bija Osmaņu impērijas sastāvā, bet no 1812. līdz 1917. gadam - Krievijas impērijas Besarābijas guberņā. 1917. līdz 1918. gadam Hotina bija Moldāvijas Demokrātiskās Republikas pilsēta, līdz iekļāvās Rumānijā. 1919. gada janvārī un februārī pilsētas apkaimē notika Hotinas sacelšanās, kurā ukraiņi vērsās pret Rumānijas varas iestādēm. 1940. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, to iekļāva Ukrainas PSR. Otrā pasaules kara gados no 1941. līdz 1944. gadam Hotina atkal bija Rumānijā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Hotinā dzimis Osmaņu impērijas lielvezīrs Alemdars Mustafa pašā (Alemdar Mustafa Paşa, 1755 — 1808).
Progress M-61

Krava

Kopējā kravas masa bija 2569 kg. Tajā ietilpa degviela stacijas dzinējsistēmai, skābeklis, ūdens, pārtikas preces, apģērbs, medicīniskās iekārtas apkalpei.
Sansevastjanas "Real Sociedad"

Agrīnā vēsture

Sansevastjanā futbols parādījās 1900. gadu sākumā, kad ar to iepazīstināja studenti un strādnieki, kuri atgriezās no Lielbritānijas. 1904. gadā tika izveidots San Sebastian Recreation Club klubs, un 1905. gadā tas piedalījās Spānijas Karaļa kausa izcīņā. 1905. gada maijā no kluba atdalījās San Sebastian Football Club. 1909. gadā tas pieteicās Karaļa kausam, bet reģistrācijas ierobežojumu dēļ tam nācās startēt zem Club Ciclista de San Sebastian nosaukuma. Šī komanda finālā uzvarēja Club Español de Madrid ar 3-1, iegūstot kausu. Pēc neskaidrību atrisināšanas 1909. gada 7. septembrī tika izveidots Sociedad de Futbol klubs. 1910. gadā Spānijas klubi piedalījās divos konkurējošos kausu turnīros un Sociedad de Futbol piedalījās Copa UECF ar nosaukumu Vasconia de San Sebastian. Tajā pašā gadā karalis Alfonso XIII, kurš izmantoja Sansevastjanu kā vasaras galvaspilsētu, kļuva par kluba patronu, līdz ar to klubs ieguva nosaukumu Real Sociedad de Fútbol.
Real Sociedad bija viena no komandām, kura 1928. gadā piedalījās La Liga dibināšanā. Pirmajā tās turnīrā komanda ierindojās ceturtajā vietā un tās spēlētājs Francisko "Pako" Bjensobass kļuva par rezultatīvāko turnīra spēlētāju. Līdz ar Spānijas Otrās Republikas izveidi 1931. gadā komanda mainīja nosaukumu uz Donostia Club de Futbol, bet 1939. gadā pēc Pilsoņu kara atgriezās pie vecā nosaukuma.
Komanda pārsvarā ir atradusies uz robežas starp Primera un Segunda divīzijām, 1940. gados komanda izkrita un atkal atgriezās augstākajā līgā septiņas reizes. Šajā laikā komandas vārtsargs bija vēlākais tēlnieks Eduardo Čillida, līdz beidza karjeru savainojuma dēļ.

Panākumi 1980. gados

Par veiksmīgāko periodu kluba vēsturē uzskata 1980. gadu sākumu, kad klubs divas sezonas pēc kārtas uzvarēja Spānijas čempionātā. Pirmais čempionu tituls tika izcīnīts 1980.–1981. gada sezonā, kad, iegūstot vienādu punktu skaitu ar Madrides "Real", komanda ierindojās 1. vietā, jo sasniedza labākus rezultātus savstarpējās spēlēs. Nākamājā sezonā Real Sociedad veiksmīgi aizstāvēja čempionu titulu. 1982.–1983. gada sezonā tika sasniegts labākais rezultāts Eirokausos - komanda iekļuva Eiropas Čempionvienību kausa (tagad UEFA Čempionu līga) pusfinālā, kur divu spēļu summā piekāpās Hamburger SV. 1987. gadā komanda otro reizi izcīnīja Spānijas Karaļa kausu.
Daudzus gadus Real Sociedad sekoja savu basku sāncenšu Athletic Bilbao praksei sastāvā iekļaut tikai basku spēlētājus. Šī politika tika atmesta, kad 1989. gadā viņi iegādājās Īrijas izlases spēlētāju Džonu Aldridžu no Liverpool.

21. gadsimts

Nākamais liekākais panākums tika izcīnīts 2002.–2003. gada sezonā, kad Real Sociedad kļuva par Spānijas vicečempioniem, piekāpjoties tikai Madrides "Real". Tas ļāva kvalificēties UEFA Čempionu līgai, kur nākamajā sezonā iekļuva astotdaļfinālā. 2006.–2007. gada sezonā komanda ierindojās tikai 19. vietā un bija spiesta atstāt Pirmo divīziju. Taču jau 2010. gada izdevās uzvarēt Otrās divīzijas turnīrā un atgriezties augstākajā līgā. Vēlreiz Čempionu līgai izdevās kvalificēties 2013. gadā, kad grupu turnīrā Real Sociedad ierindojās 4. vietā un izslēgšanas spēlēm nekvalificējās.
Bo Hamburgers

Dopings

2001. gadā viņu atlaida no Team CSC komandas pēc pozitīva EPO testa. Vēlāk viņš tika attaisnots, jo B prove bija zem testa robežas, bet joprojām augstāka par normālu. Pēc šī gadījuma Dānijas riteņbraukšanas savienība viņam vairs neļāva pārstāvēt Dāniju. Hamburgers šo pret aizliegumu cīnījās ar juridiskiem līdzekļiem.
Savā grāmatā Den største pris — en cykelrytters bekendelser, kas Dānijā tika izdota 2007. gada 7. novembrī, viņš atzinās EPO un cilvēka augšanas hormona lietošanā no 1995. līdz 1997. gadam.
Viņa vārds parādījās arī Francijas senāta 2013. gada 24. jūlijā publicētajā dopinga testu sarakstā no 1998. gada Tour de France, kas tika atzīti par pozitīvām EPO analīzēm, veicot atkārtotu pārbaudi 2004. gadā.
Adelaida

Sports

No 1985. līdz 1995. gadam Adelaidas ielu trasē notika Formula 1 Grand Prix posmi. Kopš 1999. gada pilsētas apkārtnē katru gadu notiek šosejas riteņbraukšanas sacensības Tour Down Under.
Kobrona skansts

Kobrona skansts jeb Kobronskansts (zviedru: Cobrons skans, vācu: Kobron-schanz, Kober-schanz) bija Poļu—zviedru kara laikā būvēta skansts Daugavas kreisajā krastā pie Mārupītes ietekas Kīleveina grāvī tagadējā Torņakalna apkaimē.
Mūsdienās bijušo nocietinājumu vietā uzbūvēta Latvijas Universitātes Dabas māja.

Vēsture

Nocietinājumu uzbūvēja Rīgas aplenkuma laikā 1621. gadā zviedru armijas pulkveža Samuela Kobrona (īstajā vārdā Kokbērna, Cockburn) vadībā netālu no senākā Sarkanā torņa. 1641. gadā Kobronskanstī ierīkoja bastionus, ravelīnus, aizsarggrāvi, un nocietinājums ieguva zvaigžņveida formu, 1642. gadā nojauca Sarkano torni. 
1656. gada Rīgas aplenkuma laikā zviedri aizbēra Mārupītes ieteku, tā applūdināja līdzenumu ap skansti un  pārvērta to par grūti pieejamu saliņu. Lielā Ziemeļu kara sākumā 1700. gada pavasarī sakšu karaspēks ģenerāļa Jākoba Heinriha Fleminga vadībā ieņēma Kobrona skansti un pārdēvēja to par Oranienbaumu. 
Nākamā Rīgas aplenkuma laikā 1709. gadā skansti ieņēma krievu karaspēks un pārdēvēja to par Pētera I skansti (krievu: шанец Петра Первого). Pēc kara beigām skansts teritorijā uzbūvēja ķieģeļnīcu. Napoleona karu laikā 1810. gadā izbūvēja jaunu tilta skansti, ko nodēvēja par Elizabetes skansti. Torņkalna pļavas pie skansts pārvērta par esplanādi. Kobronskansti atjaunoja un paplašināja arī Krimas kara laikā 1854. gadā. 
1868. gadā caur Kobronskansts teritoriju izbūvēja Rīgas–Jelgavas dzelzceļa līniju. 1873. gadā stājās spēkā Totlēbena noteikumi, kas dzelzceļa tilta aizsardzības nolūkā aizliedza veikt jebkādus būvniecības darbus 300 asu (jeb 639 m) attālumā no Kobronskanstes nocietinājumiem.
1908. gadā atļāva apbūvēt Torņakalna esplanādi (tagadējo Uzvaras parku).

Pētījumi

2011. gadā pirmo reizi tika veikti Kobronskansts arheoloģiskie izrakumi. 2014. gadā tika veikti jau plašāki un ilgāki arheoloģiskie pētījumi, ko veica firma "AIG" Mārtiņa Lūsēna vadībā. Pētījumu rezultātā tika atklātas 10 celtņu paliekas. Tika atklātas arī dažādas pāļu konstrukcijas, ar kurām tika stiprināti grāvji, kanāli un tiltu vietas. Bez 17. gadsimta būvēm tika atrasta arī senāka apbūve, kas varētu būt attiecināma Sarkanā torņa laikiem. Tur tika atrasta 13. gadsimta monēta. Bez to tika atrasti daudzi 17. gadsimta sadzīves un militārie priekšmeti. Tika atklātas sprādzienu bedres, kas liecina, ka skansts tika apšaudīta (domājams Ziemeļu kara laikā). Interesanta arī slēgtā, priežu brusēm bruģētā galerija, kas domājams no skansts iekšpuses veda uz ravelīniem (izvirzītiem trīsstūrveida nocietinājumiem). Pa šīm ejām karavīri droši varēja pārvietoties uz pozīcijām un atpakaļ. Bastionu vietas bija redzamas vēl 20. gadsimta sākumā, pirms viss tika aizbērts.
Olimpiskais stadions

Nosaukumu Olimpiskais stadions parasti dod Vasaras olimpisko spēļu galvenajam stadionam. Tradicionāli tajā notiek atklāšanas un noslēguma ceremonijas, kā arī vieglatlētikas sacensības. Ne visu šo stadionu nosaukumos ir iekļauti vārdi Olimpiskais stadions. Ziemas olimpiskajās spēlēs parasti nav centrālā Olimpiskā stadiona, taču konkrētiem norises stadioniem piemīt Olimpiskā stadiona funkcijas, jo tajos parasti notiek atklāšanas un noslēguma ceremonijas.
Lapmežciema pagasts

Upes

Medupīte, Siliņupe, Slocene, Starpiņupīte.

Ezeri

Aklais ezers, Akmeņradziņu ezers, Dūņieris, Kaņieris, Kugrainis, Putnezers.

Vēsture

Līdz 1945. gadam Lapmežciema pagasta teritorija ietilpa Slokas pagastā, līdz 1949. gadam - Salas pagastā. 1945. gadā Salas pagastā izveidoja Lapmežciema un Salas ciemus. 1962. gadā Lapmežciema ciemam pievienoja daļu Salas ciema. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2006. gadā pagasts reformējās par Lapmežciema novadu. 2009. gadā Lapmežciema novads iekļauts Engures novadā un atkal kļuvis par pagastu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas pagasta teritorijā ir Antiņciems, Lapmežciems, Ragaciems, Bigauņciems un Čaukciems.
Mets Dišēns

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru sāka 2009.—10. gada sezonā, kad debitēja NHL kluba Kolorādo "Avalanche" sastāvā. Jau savā debijas sezonā viņš bija viens no kluba rezultatīvākajiem spēlētājiem, 81 spēlē gūstot 55 punktus. 2016. gada Dišēns kļuva par "Avalanche" kapteini.
2017. gada novembrī Dišēns tika aizmainīts uz Otavas "Senators".
2019. gada februārī tika aizmainīts uz Kolumbusas "Blue Jackets". 2019. gada jūlijā kā brīvais aģents pievienojās Našvilas "Predators".
Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada Olimpisko čempionu, divas reizes izcīnījis Pasaules čempionāta zelta medaļas.
Hermonasa

Apraksts

Senā apmetne šeit izveidojās 6. gadsimta pr.Kr. pirmajā pusē. Hermonasas pilsēta tika dibināta ne vēlāk, kā 6. gadsimta pr.Kr. beigās un tālāk praktiski bez pārtraukuma turpināja pastāvēt, mainot vienīgi izmērus un nosaukumus. 4. gadsimtā pr.Kr. vienlaicīgi ar Sindiku Hermonasa tika iekļauta Bosfora valstī.
Kolonija tika dibināta meotu un sindu apdzīvotajā teritorijā, kas toreiz saucās Sindika. Tā atradās Tamaņas pussalas dienvidu daļā uz plaša piekrastes plato, un gar krastu stiepās līdz pat mūsdienu Novorosijskai. Ziņu, ka Hermonasa atrastos Sindikas sastāvā, nav. Iespējams, ka tā atradās dubultā grieķu-sindu pārvaldē.
Pirmajos gadsimtos caur Hermonasu notika Bosfora tirdzniecības darījumi ar alāniem.
Arheoloģiskie izrakumi šeit kļuva pasaulē pazīstami. To gaitā tika atrasti marmora frīzes fragmenti no Afrodītes tempļa ar gigantu attēliem, 4. gadsimta pr.Kr. Bosfora zelta monētu depozīts, bet kurgānveida nekropolē tika atrasts 4. gadsimta pr.Kr. marmora sarkofāgs, kurš bija izgatavots pēc grieķu tempļa formas.

Etimoloģija

Pēc Arriana ziņām pilsētas dibināšanā piedalījās grieķi-eolieši Semandra no Mitilēnas vadībā. Pēc viņa nāves pilsētā sāka valdīt viņa atraitne, Hermonasa. Viņas vārdā pilsēta arī tika nosaukta. Bet pēc Dionīsija dibināšanā piedalījās grieķi-jonieši Hermona vadībā, kura vārdā kolonija ieguva savu nosaukumu. Pēc V.Blavatska domām Arheanaktīdi (pirmie Bosfora valdnieki) bija cēlušies no dižciltīgas Mitilēnas dzimtas, kas pārcēlās uz Hermonisu. Pilsētas nosaukums var nozīmēt arī "Hermeja (t.i. tirdzniecības) salu" (sengr. Ἑρμαῖος νῆσος; doriešu νᾶσος "sala").

Nekropole

Hermonasas nekropole atrodas uz rietumiem, dienvidrietumiem un dienvidaustrumiem no pilsētas, un to veido daudzi kurgānu apbedījumi (5-6 km. rādiusā), kas savienoti ar trim galvenajiem senajiem ceļiem, pie kuriem tie tika izveidoti. Nozīmīgākās ir Rietumu kapenes 2 km. garumā no nelielas gravas, kas norobežo tās no pilsētas līdz kurgānam "Tamaņa-21" pie platas un dziļas gravas nogāzes. Kapenes aizņem piekrastes joslu starp Ļebedeva ielu un piekrastes krauju.
Hermonasas nekropoles atradumi ir pasaulē plaši pazīstami un izstādīti Valsts vēstures muzejā un Ermitāžas zelta krātuvē.
Biruta Skujeniece

Dzīvesgājums

Dzimusi Jelgavā, Katoļu ielā, dzejnieka Eduarda Skujenieka un pirmās profesionālās latviešu teātra kritiķes, Ādolfa Alunāna māsas Luīzes Skujenieces ģimenē. Pavisam ģimenē bija četri bērni. Biruta gājusi Āgenskalna Latviešu biedrības meiteņu skolā, mācības turpināja Ķeniņa meiteņu ģimnāzijā Rīgā. Pēc tēva pašnāvības 1897.gadā sāka piedalīties Alunāna teātra izrādēs. Sešpadsmit gadu vecumā jau spēlāja lielas lomas. Šajā periodā iepazinās ar Raini un Aspaziju. Pirmā publikācija – dzejolis "Dziesma apklususi" laikrakstā Rīgas Apskats 1908. gadā. Bija precējusies ar pirmo neatkarības laika Rīgas policijas prefektu, Jāni Dambekalnu, no kuģu īpašnieku Dambekalnu dzimtas. Laulībā piedzima dēls. No 1907. līdz 1909. studējusi Filharmoniskās biedrības skolā Maskavā. Atgriezusies Rīgā rīkoja deklamāciju vakarus un vadīja Raiņa kluba dramatisko sekciju. Iepazinās ar Jāni Sudrabkalnu, kas viņai veltīja vairākus dzejoļu ciklus. No 1912. līdz 1914. studēja dramatiskās mākslas augstskolā Berlīnē. Spēlēja Rīgas Latviešu teātrī. Nodibinājusi un kādu laiku vadījusi savu "Intīmo teātri". 1925.gadā izdeva savu vienīgo dzejoļu krājumu "Staru spārni pār dūmainu upurtrauku". Tajā pašā gadā sākusi studēt tēlniecību un glezniecību Latvijas Mākslas akadēmijā. 
Gājusi bojā vilciena katastrofā Jūrmalā pie Mellužiem (vienīgais upuris divu vilcienu sadursmē). Apbedīta Rīgā, Meža kapos.

Darbi

1988. gadā apgāds „Liesma” Rīgā izdeva Skujenieces dzejas krājumu „Pusnakts vilcieni”.
2002. gadā apgāds „Daugava” Rīgā izdeva Birutas Skujenieces un Jāņa Sudrabkalna vēstuļu un daiļdarbu kopojumu „Kā rīta un vakara zvaigzne...” ISBN 9984741060
Čārlzs Renkens

Biogrāfija

Piedzimis Brislingtonā netālu no Bristoles. Šahu iemācījies spēlēt skolas gados, bet par spēcīgu spēlētāju izveidojies mācību laikā Oksfordas Vedhema koledžā, kuru beidzis 1850. gadā. 1851. gadā Londonas šaha turnīrā pēc izslēgšanas sistēmas nokļuvis līdz finālam, kur zaudējis Zamuelam Bodenam. 1867. gadā kļuvis par Anglikāņu baznīcas vikāru Sendfordā uz Temzas netālu no Oksfordas. 1869. gada aprīlī kopā ar Vinstona Čērčila tēvu Rendolfu nodibinājis Oksfordas Universitātes šaha klubu un kļuvis par tā pirmo prezidentu. 1869. gadā dalījis arī 2.-3. vietu 5. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā Jorkā, kurā piedalījušies ārpus Londonas dzīvojošie Anglijas šaha amatieri. 1871. gadā apmeties Vusteršīras grāfistes pilsētā Malvernā, kur nodzīvojis līdz sava mūža beigām. 1872. gadā viņš šeit uzvarējis 8. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā. Aizrāvies arī ar korespondencšahu un 1872. gadā uzvarējis Britu šaha asociācijas turnīrā. No 1877. līdz 1880. gada septembrim bijis šaha žurnāla Chess Player’s Chronicle redaktors. Sadarbojies arī ar citu šaha žurnālu British Chess Magazine. 1878. gadā Londonā ieņēmis 2. vietu 14. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā. 1881. gadā uzvarējis 16. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā, apsteidzot Džonu Ouenu un Viljamu Veitu. 1883. gadā dalījis 5.-6. vietu starptautiskā šaha turnīrā Londonā, kurā uzvarējis Kurts fon Bardelebens.
1889. gadā izdevis pirmo šaha atklātņu teorijai veltīto grāmatu angļu valodā - Chess Openings Ancient and Modern, kurai bijis nozīmīgs ieguldījums tā laika šaha teorijas attīstībā.
Kosumelas jenots

Izskats

Kosumelas jenots ir izteikti mazāks par pārējām divām jenotu sugām: krabjēdājjenotu un parasto jenotu. Tam ir mazāki zobi, uz kakla ir plats, melns matojuma laukums, astes pamatkrāsa zeltaini dzeltena vai bronzas sarkanbrūna ar melniem gredzeniem. Mazie zobi liecina par ilgstošu izolāciju no pārējiem jenotiem. Kopumā tas ārēji ir līdzīgs samazinātam parastajam jenotam. Kažoka krāsa ir pelēka vai pelēkbrūna, uz sejas raksturīgās melnās "brilles" kā visiem jenotiem. Ķermeņa garums 50—100 cm, astes garums 20—40 cm, svars tēviņiem 3,7 kg, mātītēm 3,3 kg. Daži indivīdi var sasniegt 4,5 kg. Abiem dzimumiem augumā nav liela atšķirība, toties ilkņi tēviņiem ir par 1 cm garāki kā mātītēm.

Uzvedība

Salu bieži izposta tropiskās vētras. Šie skarbie apstākļi ir izveidojuši Kosumelas salas veģetāciju. Jenoti dod priekšroku mangrovju audzēm salas piekrastē, bet tos var sastapt arī piekrastes purvos un tropu mežos. Kosumelas jenotam patīk mangrovju audžu smilšainās augsnes.
Kosumelas jenots ir vientuļnieks, bet reizēm var novērot nelielas grupas, kas iespējams sastāv no mātītes un tās mazuļiem. Kosumelas jenoti dzīvo diezgan tuvu viens otram, 1 kvadrātkilometrā dzīvo 17—27 jenoti. Iespējams, ka Kosumelas jenoti tāpat kā parastie jenoti nav īpaši teritoriāli, jo barības resursi ir bagātīgi.
Lai arī salu bieži posta viesuļvētras, un daudzi jenoti aiziet vētru laikā bojā, tomēr par galveno Kosumelas jenota ienaidnieku varētu nosaukt tūrisma industriju.

Barība

Kosumelas jenots ir visēdājs, bet tā pamatbarība ir krabji, kas sastāda vairāk kā pusi no visas pārējās barības. Tas barojas arī ar augļiem, vardēm, ķirzakām un kukaiņiem. Lietus sezonā jenoti ēd vairāk augļus, bet sausajā sezonā vairāk krabjus un citus sīkos dzīvniekus. Kosumelas jenotu tieksme uz krabjiem varētu izskaidrot faktu, ka tie ir sastopami ļoti ierobežotā teritorijā salas piekrastē un ka tie neizplatās salas iekšienē.

Vairošanās

Kosumelas jenotam nav noteikta pārošanās sezona, tas var sapāroties jebkurā laikā visu gadu. Mātītes dzimumbriedumu sasniedz apmēram 1 gada vecumā, bet tēviņi 2 gados. Grūsnība ilgst 63 dienas, piedzimst 4—6 mazuļi.