google/wiki40b huggingface dataset:
Lestera

Vēsture

Pēc Monmutas Džefrija ziņām pilsētu dibinājis mītiskais britu karalis Leirs, nosaucot par Kerleiru (Kaerleir). Arī mūsdienās pilsētas nosaukums velsiešu valodā ir Kerlīra (Caerlŷr). Pašu karali pēc leģendas karaliene Kordēlija apglabāja zem Souras upes. Šos notikumus par pamatu lugai "Karalis Līrs" izmantojis Viljams Šekspīrs.
Pirms romiešu ierašanās Lestera bija ķeltu cilts koreltauvu (corieltauvi) galvenais centrs. Ap 50. gadu romieši šeit nodibināja pilsētu, kuru sauca par Rate Koreltauvora (Ratae Corieltauvorum), kas kļuva par vienu no svarīgākajām romiešu pilsētām Britānijā. Pēc romiešu aiziešanas pilsēta panīka. No VII līdz IX gadsimtam Lestera bija bīskapijas centrs (bīskapiju atjaunoja 1927. gadā). Kad Angliju pakļāva t. s. dāņi, tā kļuva par vienu no Danelāga centriem. XI gadsimtā Lestera zaudēja pilsētas tiesības (atjaunotas tikai 1919. gadā).
1265. gadā Simons de Monfors piespieda Anglijas karali Henriju III Lesterā akceptēt pirmā brīvi vēlētā Anglijas parlamenta sanākšanu. 1485. gadā Lesterā tika apglabāts pēdējais Jorkas dinastijas Anglijas karalis Ričards III. 1530. gadā Lesterā mira kardināls Tomass Volsijs.
XVIII gadsimta beigās caur pilsētu tika izbūvēts kanāls, kas savienoja to ar Londonu un Birmingemu, veicinot rūpniecības attīstību. Lestera attīstījās kā trikotāžas un apavu ražošanas centrs. XX gadsimtā attīstījās arī mašīnbūve, tomēr mūsdienās šīs rūpniecības sfēras pilsētā ir panīkušas. Pēc Otrā pasaules kara pilsētā strauji palielinājās iebraucēju skaits no bijušajām britu kolonijām, tāpēc XX gadsimta 70. gados Lestera bija viens no ietekmīgākajiem labējās partijas Britu nacionālā fronte (British National Front) centriem.
Trīssoļlēkšana

Trīssoļlēkšana ir vieglatlētikas lēkšanas disciplīna, kurā dalībniekiem pēc iespējas tālāk ar trīs soļiem jāaizlec speciāli sagatavotā bedrē.
Lēciena atzīme ir dēlītis, kuram mūsdienu čempionātos ir uzlikta maza plastilīna strīpiņa, lai varētu redzēt pēdas, ja sportists ir pārkāpis atspēriena dēlīti. Pirmā piezemēšanās ir jāveic ar to pašu kāju, ar kuru tika veikts atspēriens. Nākamā fāze ir solis, kura laikā ir jāpiezemējas uz otras kājas. Tad seko pēdējais solis — lēciens smilšu bedrē, tāpat kā tāllēkšanā. Lēciens netiek ieskaitīts, ja sportists pārkāpj atspēriena dēlīti, sajauc trīssoļlēkšanas soļus vai neveic lēcienu atvēlētajā laikā (parasti vienā minūtē).
Trīssoļlēkšana ir iekļauta Olimpisko spēļu vieglatlētikas sacensību programmā. Vīrieši Olimpiskajās spēlēs sacenšas kopš 1896. gada, sievietes — kopš 1996. gada.
Pasaules rekords tāllēkšanā vīriešiem ir 18,29 m un pieder Džonatanam Edvardsam no Lielbritānijas, uzstādīts 1995. gada 7. augustā. Pasaules rekords tāllēkšanā sievietēm ir 15,50 m un pieder Inesai Kravecai no Ukrainas, uzstādīts 1995. gada 10. augustā.
Pasaules rekords trīssoļlēkšanā telpās vīriešiem (17,92 metri) pieder Tedijam Tamgo no Francijas. Pasaules rekords trīssoļlēkšanā telpās sievietēm (15,36 metri) pieder Tatjanai Ļebedevai no Krievijas.
2. šaha olimpiāde

2. šaha olimpiāde notika no 1928. gada 21. jūlija līdz 6. augustam Nīderlandes konstitucionālajā galvaspilsētā Hāgā.

Vispārīgs apskats

Pēc britu delegāta prasības, 1927. gada FIDE kongress pieņēma nepopulāru lēmumu Nāciju turnīros (olimpiādēs) varēs startēt tikai amatieri. Pie tam tiesības izlemt, ko pieskaitīt pie profesionāļiem, deleģēja nacionālajām šaha federācijām. Par pamatu šim lēmumam kalpoja fakts, ka Nāciju turnīrs notika vienlaicīgi ar Amsterdamā notikušajām 9. Vasaras olimpiskām spēlēm, kurās tolaik startēja tikai amatieri. Šis lēmums izsauca vairāku federāciju neapmierinātību, dažas valstis pat atteicās piedalīties turnīrā, nepiedalījās arī paši angļi. Tāpēc olimpiādes laikā notikušā FIDE kongresa delegāti vienbalsīgi pieņēma lēmumu turpmāk šahistus vairs nedalīt amatieros un profesionāļos. 
Spēles notika Nīderlandes parlamenta ēkā. 
Spēles reglaments: trīs kārtas divās dienās, apdomas laiks: stundā 20 gājieni.

Uzvarētāju individuālie rezultāti

Godalgoto komandu dalībnieku individuālie rezultāti apkopoti nākamajās trīs tabulās:
Amerikas placentāļi

Vēsture

Senākie fosilie atradumi ir atrasti Dienvidamerikā, un tie ir apmēram 60-65 miljonus gadu veci no paleogēna laika. Šīs virskārtas dzīvnieki ilgu laiku attīstījās izolētā vidē Dienvidamerikā. Antiļu salas Amerikas placentāļi sasniedza miocēna sākumā, bet Centrālameriku un Ziemeļameriku pirms apmēram 9 miljoniem gadu.

Īpatnības

Zinātniskais nosaukums Xenarthra nozīmē dīvainās locītavas. Šis vārds tika izvēlēts tādēļ, ka šiem dzīvniekiem ir savdabīgi un atšķirīgi no visiem pārējiem zīdītājiem mugurkaula skriemeļi. Tiem ir papildus kustēšanās spējas, kādas nav citiem zīdītājiem. Tēviņiem nav ārējo krūšu dziedzeru, tie atrodas starp urīnpūsli un taisno zarnu. Amerikas placentāļiem ir arī vislēnākā vielmaiņa no visiem dzemdētājzīdītājiem.
Roks Tičars

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Tičars sāka 2005.—06. gada sezonā Slovēnijas hokeja līgas kluba HK Kranjska Gora. Slovēnijā uzbrucējs aizvadīja arī 2006.—07. gada sezonu, taču tad pārcēlās uz Zviedriju, no 2007. līdz 2009. gadam spēlējot Timrå IK jauniešu komandā. No 2009. līdz 2011. gadam Tičars spēlēja HK Jeseņice rindās, kļūstot par divkārtēju Slovēnijas čempionu.
2011.—12. gada sezonu uzbrucējs aizvadīja Vācijas hokeja līgas vienībā Krēfeldes "Pinguine", taču pēc tam divas sezonas aizvadīja Ķelnes "Haie" rindās. 2014. gada vasarā hokejists pievienojās KHL vienībai Bratislavas "Slovan", tās sastāvā nākamajās divās sezonās kopā atzīmējoties ar 61 rezultativitātes punktu.
Baltijas kara flote

Baltijas kara flote (krievu: Балтийский флот ВМФ Российской Федерации) ir Krievijas kara flotes sastāvdaļa Baltijas jūrā.
Kara flotes štābs atrodas Kaļiņingradā, bet galvenās bāzes — Baltijskā un Kronštatē. Flotes flagmanis ir 1991. gadā uzbūvētais eskadras mīnu kuģis "Nastojčivij" (Настойчивый). Flotes sastāvā 2019. gadā bija 1 eskadras mīnu kuģis, 2 fregates, 4 korvetes, 13 mazie kara kuģi, 12 kaujas kuteri, 4 lielie desantkuģi, 2 mazie desantkuģi, 9 desantkuteri un 3 zemūdenes. 1999. gadā Baltijas flotes personālsastāvs bija 33 200 cilvēki.

Vēsture

Par flotes dibināšanas datumu uzskata 1703. gada 18. maiju, kad Ziemeļu kara laikā cara Pētera I komandēti Krievijas karavīri Ņevas grīvā 30 laivās sagrāba divus zviedru kuģus — mazkuģi (botu) un šņavu. 1703. gadā Lodeinoje Poļē tika uzbūvēts pirmais flotes kuģis — 28 lielgabalu fregate "Štandart" (Штандарт).
Pēc Latvijas okupācijas Baltijas kara flotes bāzes atradās Liepājas Karostā un Daugavgrīvas cietoksnī.
Eksogēnie procesi

Noskalošanās process un akumulācija

Noskalošanās procesi jeb delūvija veidošanās notiek īslaicīgi, līstot lietum un kūstot sniegam. Mazās straumes spēj aizskalot iežu sīkās daļiņas un pārnest tās lejup pa nogāzi. Nogāzes pakājē samazinās ūdens tecēšanas ātrums un šeit izgulsnējās un uzkrājās iepriekš nestās iežu daļiņas. Delūviju veido smilts, mālsmilts, smilšmāls. Rupjākās frakcijas netiek nonestas lejā ar ūdens palīdzību, bet gan tās nobirst un noslīd gravitācijas spēku ietekmē. Nogāžu virsmas erozjas procesā pakāpeniski kļūst lēzenākas. Reljefa formu virsotnes ir nabadzīgākas ar barības vielām, jo no virsmas erozijas procesu rezultātā tiek noskalota augsnes auglīgā virskārta. Tas kaitē lauksaimniecībā izmantojamo zemju īpašniekiem. Kalnu delūvija veidošanos var novērota kādā lauksaimnieciski apstrādātā laukā, kur redzama augsnes krāsu maiņa – pauguru galos gaišāka, zemāk tumšāka. Šāda krāsu maiņa norāda uz to, ka auglīgākā virskārta ir noskalota zemāk, bet augstāk palikusi mālainā frakcija, kas nav tik irdena un nav tik viegli pārvietojama. Akumulācija ir denudācijas pretējais process, kurā noskalotie produkti izgulsnējas un sāk uzkrāties. Atkarība no virzošā ģeomorfoloģiskā procesa izšķir upju, ezeru, jūras, vēja, ledāja un gravitācijas akumulācijas procesus. Veidojas akumulatīvās reljefa formas. Denudācijas un akumulācijas procesi ir savstarpēji saistīti, to mijiedarbības rezultātā notiek Zemes virsas nolīdzināšana .

Karsta process

Ir ierosinājums atdalīt šo daļu un izveidot atsevišķu rakstu Karsts, šeit saglabājot tikai pamatinformāciju.
Karsta procesa darbības rezultāts ir redzamas Gaujas senielejā Lībānu – Jaunzemju strautā. Strautā atrodami saldūdens kaļķieži. Tie ir veidojušies no karbonātiskiem ūdeņiem. Tie izskalojušies no dolomītu plaisām, kas saistoties ar skābekli oksidējas un veido jaunus iežus – šūnakmeni, kaļķakmeni. Netālu novērojams arī izneses konuss, kurš sastāv no saldūdens kaļķiežiem. Tas izskaidrojams ar to, ka ūdens straumes var sanest tikai to materiālu, kas apvidū ir pieejamas. Šobrīd kaļķieži uzkrājas salīdzinoši lēni, jo nav pietiekami augsta temperatūra un atbilstoši apstākļi. Saldūdens kaļķieži sastopami arī Triečupītē jeb Bušlejā tā sauktajā Kazugravā.

Sufozija

Ir ierosinājums atdalīt šo daļu un izveidot atsevišķu rakstu Sufozija, šeit saglabājot tikai pamatinformāciju.
Gaujas senielejā Lielajā nišā pie Raiskuma Sarkanajām klintīm, kas veidotas no smilšakmeņa, kuru kvarca graudiņus apņem Fe2O3, kas piešķir sarkanīgo krāsu, ir redzamas sufozijas radītās plaisas. Sufozija ir pazemes tukšumu un tos pārsedzošo nogulumiežu iegruvumu veidošanās, pazemes ūdeņu plūsmām izskalojot sīkās drupiežu daļiņas.
Vilis Pāvulāns

Dzīves gājums

Dzimis Susējas pagasta "Vilkupēs" (tagad Aknīstes pagastā) lauksaimnieka ģimenē. Mācījās vietējā pagastskolā, Pirmā pasaules kara laikā bēgļu laikā atšķirts no ģimenes. Mācījās vakara vidusskolā Rīgā, pēc tam pabeidza grāmatveža un revidenta kursus Olava komercskolā. Strādāja par Lēdmanes kooperatīva vadītāju. 1932. gadā iestājās Aizsargu organizācijā un tika iecelts par Rīgas apriņķa nodaļas komandieri. No 1937. gada dzīvoja Rīgā, bija Kooperācijas skolas direktors.
1942. gadā, Vācu okupācijas laikā, atjaunots Kooperācijas skolas direktora amatā. 1943. gadā iesaistījās nacionālajā pretošanās kustībā. Otrā pasaules kara beigās Vilnis Pāvulāns 1944. gada jūlijā piedalījās Rīgas aizsargu pulka ģenerāļa Kureļa grupas formēšanā un vadīja saimniecības komandu. Pēc sadursmes ar vācu armijas spēkiem kara tiesa viņam inkriminēja sacelšanās gatavošanu un notiesāja uz nāvi, tomēr vēlāk apžēloja un nosūtīja uz Štuthofas koncentrācijas nometni.
Tuvojoties frontei, 1944. gada Ziemassvētku vakarā viņam izdevās izbēgt no Štuthofas koncentrācijas nometnes un kara beigās sasniegt britu okupācijas zonu Vācijas rietumos, vēlāk Zviedriju. Miris 1995. gadā Zviedrijā, apbedīts Rīgā, Meža kapos.
Andrejs Veckalns

Biogrāfija

Dzimis Tūjas pagastā zemnieka ģimenē. Mācījies Rīgas amatnieku vakarskolā. No 1903. gada Rīgas sociāldemokrātiskās organizācijas biedrs, bet no 1904. gada LSDSP biedrs. Piedalījies 1905. gada revolūcijā. Par revolucionāro darbību arestēts 1905. gada janvārī un 1907. gadā. Kopš 1908. gada emigrācijā — Vācijā, Šveicē.
Ārzemēs Veckalns turpināja izglītoties amatniecības skolā un Vintertūras būvtehnikumā. Paralēli strādājis par būvstrādnieku Cīrihē. 1914. gadā atgriezies Krievijā, kur strādājis par zīmētāju un būvniecības vadītāju dažādās vietās. 1917. gada revolūcijas laikā atkal aktīvi iesaistījies politiskajā darbībā. Veckalns apkaroja lielinieku uzskatus, par ko 1918. gadā kādā pretlielinieciskā konferencē tika arestēts.
Pēc atbrīvošanas atgriezies dzimtenē, kur sākumā nelegāli apmeties Rīgā, bet 1919. gada sākumā ieradies Liepājā. Aģitējis pret landesvēru, kā arī propagandējis sociāldemokrātiskās idejas. 1919. gada 10. oktobrī brīvprātīgi iestājies Latvijas Bruņotajos spēkos. Piedalījies Rīgas aizstāvībā un vēlākajā tās atbrīvošanā Bermontiādes laikā. Par izrādīto drosmi vēlāk apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.
No 1919. gada Tautas padomes loceklis no LSDSP. Satversmes sapulces deputāts no 1920. līdz 1922. gadam. No 1922. līdz 1934. gadam bijis 1., 2., 3. un 4. Saeimas deputāts. Latvijas arodbiedrību centrālā biroja priekšsēdētājs. Bijis arī Rīgas domes deputāts. Pēc Ulmaņa apvērsuma uz vairākiem mēnešiem ieslodzīts Liepājas koncentrācijas nometnē.
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada 14. jūnijā kopā ar ģimeni Veckalnu deportēja uz PSRS. 1942. gada 18. aprīlī piespriests nāvessods, kas izpildīts 18. maijā Soļikamskas Usoļlagā.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Dominikā

Sarakstā apkopotas tās vietas Dominikā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopā UNESCO sarakstā ir iekļautas oficiāli 1 vieta (dabas objekts), savukārt 3 vietas Dominikā ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Dominika Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1995. gada 4. aprīlī.
Angļu valodas institūts

Angļu valodas institūts (angļu: English Language Institute of Riga) bija Latvijas Izglītības ministrijas speciāla mācību iestāde Rīgā, kas gatavoja vidusskolu un pamatskolu angļu valodas skolotājus, kā arī tirdzniecības darbiniekus sadarbībai ar valstīm, kur nepieciešama angļu valodas prasme.

Dibināšana

Angļu valodas institūts dibināts 1922. gadā bijušās Lomonosova ģimnāzijas ēkā Troņmantnieka (tagad Raiņa) bulvārī 29. Tā uzdevums bija sagatavot angļu valodas skolotājus, kantora darbiniekus un tirdzniecības darbiniekus sakariem ar valstīm, kurās dominēja angļu valoda.

Institūta struktūra

Institūtā darbojās trīs nodaļas: pedagoģiskā, literatūras un komerciālā (no 1924). Visus mācību priekšmetus pasniedza angļu valodā (mācībspēki bija galvenokārt angļi). Mācību ilgums pedagoģiskajā un literatūras nodaļā bija 6 gadi, komerciālajā nodaļā - 5 gadi. Stipendijas piešķirtas netika, mācību maksa bija 60-100 latu gadā. Pedagoģijas nodaļu beigušajiem piešķīra vidusskolas angļu valodas skolotāju grādu. AVI diploms deva iespēju papildināt zināšanas Londonas universitātē.

Pārveidošana par Pedagoģisko institūtu

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada oktobrī AVI tika likvidēts un uz tā bāzes tika izveidots Valsts valodu institūts, kas jau novembrī tika pārdēvēts par Valsts pedagoģisko valodu institūtu. 1944. gada decembrī atjaunots kā Rīgas svešvalodu institūts, 1945. gada 27.februārī pārdēvēts par LPSR Valodu un literatūras pedagoģisko institūtu, bet 1946. gada 14.septembrī par Valsts pedagoģisko institūtu. Visbeidzot 1954. gada 24.septembrī tā nosaukums bija Rīgas pedagoģiskais institūts, kas tika slēgts 1958. gada novembrī un ēka tika nodota LVU rīcībā.
Tagad šajā ēkā atrodas Latvijas Universitātes Matemātikas un informātikas institūts.
Beiganas starptautiskais mūzikas festivāls

Beigana

Beigana pazīstama ar Choatian templi, kurš ir viens no nozīmīgākajiem dievietes Mazu tempļiem. Kā kultūras pilsēta Beigana ir aktīva tikai reliģisku svētku dienās. Beiganas Filharmonijas asociācijai ir izdevies apvienot Beiganas pilsētas izglītību un koncertdarbību.

Vēsture

2005. gadā Beiganas Filharmonijas asociācija rīkoja pirmo Beiganas starptautisko mūzikas festivālu. Koncertos uzstājās Beiganas pūšaminstrumentu skolēnu orķestris, kā arī Chia-Hu konservatorijas skolēnu orķestris. 2006.gadā Heincs Čens tika apstiprināts par māksliniecisko direktoru un apņēmās attīstīt festivālu līdz starptautiskam līmenim. Kopš tā laika festivāls ir bijis ļoti populārs starp klausītājiem, medijiem un vietējiem politiķiem. Kopš 2005. gada festivālu katru gadu apciemojis pilsētas mērs Su-Ji-Feng un citi politiķi. 2007. gadā Beiganas festivālu apmeklēja Detmoldas mūzikas augstskolas rektors, profesors Martins Kristiāns Fogels (Martin Christian Vogel).

Festivāla apraksts

Festivālam ir bijuši nopietnās (klasiskās) mūzikas koncerti Beiganā, Douliu un Siņjinā. Ir arī vakari ar vieglo mūziku, piemēram, atklāšanas koncerts ”Starptautiskās kultūras vakars” vai ”Kluba koncerts” restorānā. Neskaitot muzikālos priekšnesumus, festivāla ietvaros ir arī mācību stundas, kuras sniedz uzaicinātie mūziķi. Katram interesentam ir iespēja piedalīties šajās stundās. Visi koncerti un apmācības stundas ir bez maksas.

Sponsori

Beiganas starptautisko mūzikas festivālu atbalsta Beiganas pilsēta ar saviem līdzekļiem un Taibei pilsētas Domes kultūras nodaļa. 2009.gadā Beiganas starptautiskais mūzikas festivāls ir saņēmis atbalstu no Sibēliusa Akadēmijas.

Mediji

Dažādas vietējās un valsts avīzes un TV kanāli ir ziņojuši par Beiganas starptautisko mūzikas festivālu. Arī ”Lippische Landes-Zeitung” (Vācijā) ir publicējusi rakstus par festivālu.

Beiganas Filharmonijas asociācija

Galvenais festivāla rīkotājs ir Beiganas Filharmonijas asociācija, kuras pārstāvji strādā brīvprātīgi, nesaņemot atalgojumu.
Kārlis Lamberts

Dzīvesgājums

Dzimis 1879. gada 27. jūlijā Dobeles apriņķī. No 1909. līdz 1912. gadam bija Luda Bērziņa sieviešu tirdzniecības skolas inspektors.
Pēc Pirmā Pasaules kara 1919. gadā viņš kopā ar Jāni Gresti bijušās Jēkabmiesta apriņķa skolas ēkā nodibināja Jēkabpils apriņķī reāltipa Valsts vidusskolu (vēlāko Jēkabpils Valsts ģimnāziju). 1922. gadā skolā tika atvērta komercdaļa, kas 1927. gadā pārtapa par Valsts komercskolu, abas apvienotās skolas Kārlis Lamberts vadīja līdz 1935. gadam. Līdztekus Kārlis Lamberts bija Jēkabpils pilsētas vadītājs (1931—1935), vēlāk strādāja Jēkabpils pilsētas domē par ierēdni.
Miris 1942. gada 11. augustā, apbedīts Jēkabpils pilsētas kapsētā.
Prospektpoints

Prospektpoints (angļu: Prospect Point) ir zemesrags Greiema krasta dienvidrietumu piekraste Antarktīdā. Izvietojies Velingradas pussalas ziemeļrietumos Holtedāla līča krastā iepretī Fišailendu salām. Pirmoreiz aptuveni nokartēja Britu Greiema Zemes ekspedīcija 1934.—1937. gados. 1957. gadā Lielbritānija zemesragā ierīkoja polārstaciju Bāze J. Zemesragu un vēlāk arī polārstaciju pēc Folklenda Salu toreizējā gubernatora E. Erousmaita ierosinājuma nosauca par Izredžu ragu (Prospect Point). Staciju slēdza 1959. gadā, bet 2004. gadā tās paliekas no zemesraga aizvāca.
Jakobs Mihaels Reinholds Lencs

Dzīvesgājums

Dzimis 1751. gada 23. janvārī Cesvaines mācītāja un vēlākā Vidzemes superintendanta Kristiāna Dāvida Lenca (1720-1798) ģimenē. Kristiāns Dāvids Lencs citstarp ir vienas no pirmajām sprediķu grāmatām latviešu valodā. Tās ievadā viņš atzīst, ka die Letten auch sind die Menschen ("arī latvieši ir cilvēki").
1760. gadā pārcēlās uz dzīvi Tērbatā, kur tēvs ieguva mācītāja vietu.
1766. gadā publicēja savu pirmo dzejoli.
1768.-1770. gadā studēja teoloģiju Karaļauču universitātē. Klausījies lekcijas, ko lasījis Imanuels Kants, kura ietekmē viņu aizrāvis Žans Žaks Ruso (Jean-Jacques Rousseau). 
1771. gadā viņš pārtrauca studijas Karaļaučos, kā dēļ viņa tēvs pārtrauca attiecības ar dēlu. Iestājās dienestā pie Kurzemes muižniekiem Kleistiem, kuriem devās līdzi uz Strasbūru. Strasbūrā ievadīts intelektuāļu biedrībā Société de philosophie et de belles lettres, kur par viņa paziņu un ideālu kļuvis jaunais literāts Johans Volfgangs Gēte, viņa paziņu lokā nokļuva arī Johans Gotfrīds Herders un Johans Kaspars Lafaters.
1772. gadā ceļojis kopā ar brāļiem Kleistiem pa Vāciju.
1773. gadā atsācis studijas Strasbūrā.
1774. gadā pārtraucis dienestu pie Kleistiem un sācis pastāvīgu literāta dzīvi.
1776. gadā kopā ar Gēti pārcēlās uz Veimāru, tomēr drīz vien sastrīdējās ar viņu.
1777. gadā pārcēlās no vienas vietas uz otru Vācijā un Šveicē.
1778. gadā pasliktinājās Lenca psihiskais stāvoklis.
1779. gadā atgriezās Rīgā pie tēva.
1780. gadā nesekmīgi centās kļūt par Rīgas Domskolas vadītāju un nav atradis darbu arī Pēterburgā. 
1781. gadā pārcēlās uz Maskavu, saņēma lielu atbalstu no brīvmūrnieku aprindām, palīdzēja tulkot brīvmūrnieku tekstus krieviski, bija ložas amatvīrs. 1792. gada 4. jūnija rītā atrasts miris uz ielas Maskavā.

Sabiedriskā darbība

Gētes, Herdera, Vīlanda draugs, Strasbūras literārās biedrības dibinātājs (1775). Rīgas ložas „Zum Schwerdt“ brālis (1780). Maskavas ložu „Sfinksa” (1783) un „Zu den drei Fahnen“ (1783-1784) brālis. Plānojis dibināt literāro biedrību kā Maskavas ložas „Trīs zobeni“ filiāles organizāciju (1784).
Rindām auga ozoliņi

Rindām auga ozoliņi ir latviešu tautasdziesma Jurjānu Andreja apdarē, kas pirmo reizi atskaņota Sestajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1926. gadā.
Tautasdziesmas harmonizējums jauktajam korim sacerēts 1914. gadā. Autors tajā jau konsekventi turējies diatonisma robežās, un, kaut pati meldija nav no krāšņākām, atsevišķi etnogrāfiskie paņēmieni, piemēram, viscaur izturētie ērģeļpunkti vidus balsis, darbam piešķir diezgan dzīvu un reizē īpatnu arhaisku noskaņu.
Ķērpjutu kārta

Morfoloģija

Galva samērā liela. Saliktās acis labi attīstītas, actiņas 3. Taustekļi daudzposmaini, gari, tievi, diegveida. Tēviņiem tie nereti klāti ar gariem, atstāvošiem, bet mātītēm ar īsiem, pieguļošiem matiņiem. Mutes orgāni grauzēja tipa. Apakšžokļu tausti samērā gari, tiem 4 posmi, apakšlūpas taustiem l—2 posmi. Priekškrūšu posms pa lielākai daļai mazs, vāji attīstīts, vislabāk attīstīts viduskrūšu posms. Kājas garas un tievas. Kāju pēdām 2—3 posmi. 4 plēvveida spārni ar nedaudz dzīslām, bezkrāsaini, caurspīdīgi vai krāsaini, miera stāvoklī sakļauti jumtveidā. Priekšspārni garāki par pakaļspārniem, parasti pārsniedz vēdera galu. Dažām sugām spārni īsi vai arī to nemaz nav. Citām sugām spārni ir tikai tēviņiem. Vēders īss, ieapaļš, sastāv no 9 posmiem.

Dzīvesveids

Spārnotās ķērpjutis atrodamas jau maijā un jūnijā, bet visvairāk jūlijā, augustā un septembrī mežos, dārzos, alejās uz lapu un skuju kokiem un krūmiem, arī vecām, ķērpjainām koka sētām. Tās pārtiek no ķērpjiem, parazitāro sēņu micēlija un sporām, aļģēm (Protococcaceae) un dažādām organiskām atliekām. Nespārnotās mitinās putnu ligzdās, zemsegā mežos, siena šķūņos, telpās. Dzīvokļos, noliktavās, muzejos un līdzīgās vietās reizēm bojā sausus pārtikas produktus, kā arī grāmatas, herbārijus, kukaiņu kolekcijas. Sugas, kas mājo dzīvokļos un siltumnīcās uz lauru kokiem, atrodamas visu gadu.

Vairošanās un attīstība

Dažas sugas pārklāj olas ar zīda pavedieniem, kurus izdala apakšlūpas dziedzeri. Attīstās, nepilnīgi pārvērzdamās. Kāpuri līdzīgi pieaugušiem kukaiņiem. Jaunie kāpuri no pieaugušiem kukaiņiem atšķiras ar spārnu, actiņu, iekšējo un ārējo dzimumorgānu trūkumu. Lielajam vairumam sugu ir 6 kāpuru stadijas, kuru gaitā pieaug taustekļu posmu skaits un parādās spārnu aizmetņi, kas pēc katras ādas maiņas kļūst lielāki.

Pētījumi Latvijā

No 19. gadsimtā izdotās literatūras secināms, ka Latvijā bija atrastas 17 sugas. Kopš 1946. gada ķērpjutis pētīja ilggadīgā Dabas muzeja darbiniece L.Danka, kura periodā no 1950. līdz 1981. gadam publicējusi 11 rakstus. Saskaņā ar Latvijas ķērpjutu katalogu /Spuris, 1985/ vietējā faunā atklātas 43 sugas. Vispilnīgāk izpētīta Rīga un tai tuvās vietas. Rīgā atklātas 26 sugas, tikpat Rīgas līča piekrastes zonā no Ķemeriem līdz Saulkrastiem. Koknesē atrastas 16 sugas, Rūjienā - 14.
Astrīde Ivaska

Dzīves gājums

Dzimusi ģenerāļa Mārtiņa Hartmaņa ģimenē. Mācījusies Rīgas 1. valsts ģimnāzijā un Rīgas Franču licejā. 1944. gadā emigrējusi uz Vāciju, tur beigusi Hānavas nometnes latviešu ģimnāziju. Studējusi Marburgas Universitātē romāņu, ģermāņu un slāvu valodu (1946—1949). 1949. gadā apprecējusies ar igauņu dzejnieku Ivaru Ivasku un abi pārcēlušies uz ASV.
No 1950. līdz 1952. gadam strādājusi Minesotas Universitātes bibliotēkā. No 1958. līdz 1966. gadam bijusi Minesotas Sv. Olafa koledžas un Oklahomas Universitātes valodu pedagoģe. No 1962. līdz 1982. gadam darbojusies žurnāla "Jaunā Gaita" redakcijā. 1991. gadā kopā ar dzīvesbiedru pārcēlusies uz Īriju, dzīvojusi Fauntinstaunā. 2001. gadā atgriezusies Latvijā.
Saņēmusi Zinaīdas Lazdas balvu (1969), PBLA Kultūras fonda balvu (1973), Jāņa Jaunsudrabiņa balvu (1981), Kārļa Goppera fonda balvu (1984). Literatūras gada balva par mūža ieguldījumu (2008). Saņēmusi IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni (2001).