Emilis Melngailis

Biogrāfija

Dzimis Igates pagasta[5] Igates pagasta skolā 1874. gadā skolotmeistara-pagasta skrīvera sešu bērnu ģimenē, Pistolkorsu dzimtīpašumos, pasta kariešu Rīgas-Pērnavas ceļa malā. Melngailis pats asi protestēja, ja kāds viņam piedēvāja dzimšanu Vidrižos vai pat Līgatnē. Melngaiļa radi ienākuši Igatē 1862. gadā, Kārlis Šteins izpircis no barona lielu zemesgabalu, nodibinājis «Ķikreizas», viņa dēlu starpā sadalot zemi radās jaunsaimniecības «Šķūtis» un «Jaunšķūtis», tur allaž komponists apciemoja savus radus, dēladēlam «Silarāji», Šteini un Mežoki nāk no «Maisiņiem» Raunas pagastā, pats Šteins bija sulainis, kas vēlāk kļuvis Stelpes muižas rentnieks, par rentes gados sapelnīto nopirka minēto Igates galu.

Bērnība un skolas gadi

Vēlākais komponists uzsvēra, ka abi vecāki bija ienācēji Metsepoles lībiskā dialekta Vidrižu pusē, jo runāja vidus dialektā, tēvs Jēkabs Melngailis no Baiškalna «Paurniešiem», Raunas draudzē, māte no Košķeles Burtnieka krastā. Emiļa tēvs Jēkabs dzimis 1846. gada 12. janvārī, 17 gadu vecumā Raunas pils mācītāja Sokolovska mājskolotājs un dārznieks, 1871. gada 26. septembrī Lēdurgas baznīcā pēc sarakstīšanās vācu valodā, apņēma par sievu savu no Raunas laikiem skolnieci Elīzu (Līzi) Mežoku no Raunas Marijkalna, Jūlija Boldiņa (Julius Bolding) pieņemts strādāja kā Īgates skolmeistars no 1870. gada līdz 1893. gadam piedalījies Pirmo Latviešu vispārējo Dziesmu svētku (1873) gatavošanā Lēdurgas skolotāja Baltgaiļa vadītajā Lēdurgas vīru korī. Tēvs Īgatē strādājis ari kā skrīveris, bāriņtiesā līdz 1893. gadam, kad rusifikācijas dēļ (tēvs neprot krievu valodu, bet vācu un angļu) Melngaiļu ģimene pārceļas uz mātes Raunas Marijkalnu jeb Māriņkalnu. Māte mācījusi zēnu spēlēt klavieres vēl pirmsskolas vecumā. Igates skolā mazbērna gados dzīvojis ar apteksni Līzi, ko ļoti mīlējis.
Mācījies Igates, Lēdurgas, Raunas un Vecpiebalgas draudzes skolās, Piebalgā kopā ar Andrievu Niedru. Lēdurgas draudzes skolā pildījis kazāka (pagasta ziņneša) pienākumus, piegādājot pastu uz Aijažiem. Vecpiebalgas draudzes skolā Kārļa Millera klasē sacer savu pirmo vokālo kompozīciju "Modināšanas dziesmu" Millera dzimšanas dienas svinībām divpadsmit gadu vecumā 1886. gada 3. decembrī ar Aleksandra Mezīša vārdiem, kuru toreiz atskaņo vēlākajam arhibīskapam Irbem. Laika posmā no 1887. līdz 1891. gadam viņš mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā. Pēdējā skolas gada laikā viņš dzīvoja kopā ar Rūdolfu Blaumani, iedraudzējās ar Emīlu Dārziņu, Jāni Endzelīnu. Rūdolfs Blaumanis, Pēteris Stučka (kā "Resnais"), Andrievs Niedra un Emīls Dārziņš piedalījās lauksaimniecības darbos, siena talkās Emiļa Melngaiļa vecāku mājās, Dārziņš konsultējās ar Emilu par studijām Drēzdenē, Blaumanim bija īslaicīga intīma aizraušanās ar Emiļa māsu Jūliju Elizabeti, kam viņš vēlējās literāro varoni "Elīnu" kādā dramaturģiskā sacerējumā.
Lai nopelnītu līdzekļus studijām trīs gadus strādā muižas skolās par mājskolotāju, pa gadam Igaunijā, Popē, Ezerē, kur ar folkloras vākšanu nav nodarbojies, ko vēlāk nožēlo, taču pēc paša vārdiem tieši tad, 1895. gadā, dzīvodams aristokrātu muižās, pieņemoties svarā un spēlējot šahu ar vēlāko arhibīskapu Teodoru Grīnbergu nolēmis nodarboties ar mūziku un šahu.

Vācijas Impērijā

1896. gadā uz vienu gadu aizbrauca uz studijām Drēzdenes konservatorijā. Studē mūziku pie Vācu enaģēliski luterisko superindentantu dzimtas pēcteča, īstenā slepenpadomnieka Fēliksa Augusta Bernharda Drezekes (1835—1913), kura iespaidā pievērsies Vāgneram, par latviskās mūzikas problēmām nedomājot, taču iepazīstot Borodina daiļradi, tieksmē pēc krieviskā Vācijas Impēriju un studijas tur pamet tikai pēc viena gada. Drēzdenē sacer vairākas kompozīcijas, tai skaitā vairākas no vēlāk sacerētā "Latvju rekviēma".

Pēterburgas periods

Dienējis Pēterburgas militārā kadetu korpusā par angļu un vācu valodas pedagogu. Kādu laiku strādā kā recenzents Pēterburgas avīzē "St. Petersburger Zeitung".
1898. gadā devās uz Pēterburgas mūzikas konservatoriju, šajā laikā draugs muzikālais Antons Skrinda. Iestājeksāmenā Nikolajs Rimskis-Korsakovs 1901. gadā beidz studijas konservatorijā, kur visvairāk iespaidojas no krievu romanisma īpaši Musorgska operām, kur paša vārdiem "raženu vietu ieņem no tautas nākusī dziesmiņa, ja viņas būtība ir pareizi izcelta, iztulkota". Studijas pamet pēc strīda ar Rimski-Korsakovu, Musorgska "Borisa Godunova" oriģinālveidu aizstāvot; turpina kā eksternis 1901. gadā saņemot brīvmākslinieka diplomu. Roberta Bērziņa Latvju violītes ierosina viņu uz 1902. gada pirmo kora dziesmu krājuma "Birzēs i norās" burtnīca, toreiz gan Melngailis nekādu folkoru nevāca, bet tieši pēc šīs publikācijas pa pastu saņem no Kurzemes un citiem latviešu tautas melodiju vācējiem gatavus krājumus. Melngailis ar paveikto ir neapmierināts, 1904. gada izdevumā to labo, spilgti parādās divbalsības dubultojums, liekot vīru balsīm paralēli dziedāt sievu balsu harmonizācija, kas jāuzskaita par krievisku, nevis latvisku dziedāšanas veidu. Komponists uzskatīja Pēterpurgas laiku par postošu, kas nesis nelaimi pēc nelaimes viņa dzīvī, radot lūzumu.

Vidusāzijā

1905. gadā nākamā folklorista mājās Raunas «Marijkalnā» ierodas kazaki un smagi piekauj Emiļa tēvu, jo Melngailis Pēterburgā esot rakstījis dziesmas ar Raiņa vārdiem. 1906. gadā caur vecāku mājām Raunā, bēgot no Orlova soda ekspedīcijas represijām par 1905. revolūciju, kopā ar māsu Elīnu un četrus gadus veco meitu Lindu nonāk uz aristokrātijas izpriecu kuģa, kas no Astrahaņas kursē pa Kaspijas jūru un kā kapteinis ir Melngaiļa mātes brālis Valdemārs Mežaks, slepens sakarnieks ar Piektā gada revolucionāriem Šveicē, kādam nolūkam daudzus gadus vēlāk Emilis sūta naudu. 1906. gadā pārcēlās uz dzīvi Āzijā, Taškentā, toreizējā Turkestānā, kur dzīvoja līdz 1920. gadam. Dien kadetu korpusā, mācot vācu valodu, 1912., 1913. gadā tiek nosūtīts uz Kembridžas Universitāti, kursiem, pēc kā sāk mācīt arī angļu valodu; vasaras braucieni uz Rīgu jāizlūdz ar militārās komandatūras atļauju, Emilam nodarboties ar mūziku ir aizliegts, viņš muzicē kopā ar čellistu ģenerālmajoru fon Kohu, kad 1908. gada novembrī par godu meitas Rūtas piedzimšanai spēlē Rahmaņinova mūziku, militārā komandatūra par to sacērt pedāļharmoniju ar cirvi; tikai, kad Melngaili piespiež bez maksas mācīt klavierēs ģenerālgubernatora meitu, tad atļauj klavieres viņa mājās. Vidusāzijā Melngailis atver vīna darītavu, uzsverot vīnogu Muscat un CabernetSavignon šķirnes, piekopj dravinieka arodu, tur piensaimniecību, kā arī labāko visā Turkestānā šķirņu vistkopību ar sievu Annu. 1912. gada 3. decembrī Taškentā dzimst dēls Tenis Vītauts. Jaunākā meita Maija turpat Āzijā arī mirst. Āzijā māca arī angļu, vācu valodas. Tieši Taškentā uzsāk "Bārenītes slavināšanas" diatonisko stilu, pateicoties uzbeku vienstāvu pilsētas augļu dārzu svelmainajam iespaidam. 1912. gadā iznāca "Birzēs i norās" otrā burtnīca. 1915. gadā norīkots dienestā par Guļčas cietokšņa — Vidusāzijas kolonizēšanas atbalsta punkta Palmīras kalnājā — komandata sekretāru. Āzijā nākamais folklorists jūt policejisku despotismu pret sevi kā nometināto, carisma kārtu aizspriedumus to provinciālā saasinājumā, austrumu despotisma projekciju rupjos sadzīves netikumos, kas summējas nežēlīgā fiziskā vardarbībā pret Melngaili un viņa ģimeni; simfoniskā poēma un dziesmu krājums iet bojā.

Latvijas Republikā

Pēc Brīvības cīņu beigām 1920. gadā atgriežas Latvijā, pats uzsver, ka Krievijas revolūcijas oktobra apvērsuma aicināts, nodibina zemnieku saimniecību Priekuļos pie Cēsīm ar ābeļdārzu, lopiem, sekmīgi piedalās šķirnes vistu konkursos, kad vistu saimniecība un dzīvojamās ēkas nodedzina, strādā kā taksometra vadītājs, taču cieš autokatastrofā, rakstījis par vieglo pasažieru automobiļu vadīšanas pedagoģisko līdzekļu trūkumu, neatrod algotu darbu ne kā valodas skolotājs, ne kā komponists. Nostājas pret Latviešu biedrību jeb "māmuļniekiem, nodarbojas ar politiku, saimnieciski un politiski nepraktisks, ar amerikānisku reklāmu izgāžas neveiksmīgi kandidējot Saeimas vēlēšanās, aģitējot no sava taksometra, pēc šīs neveiksmes nostājas pret demokrātiju, pret balsošanu, pret balsu vairākuma principu, jo pēc rakstura ir despotisks, bargs, valdonīgs, straujš un eksplozīvs, ass, šķautņains, spurainu dabu dēļ neveiksmēm laulības dzīvē, taisnprātīgs, ļaunatminīgas un paštaisnās dabas dēļ daudzi viņu uzlūko vienīgi par dīvaini, par cilvēku bez diplomātijas, kas nekur īsti neiederas. Plānojis pat pamest Latviju.
1924. gadā rūgtumu sniedz Melngaiļa pārorķestrētais Musorgska "Borisa Godunova" uzvedums operā.
Sācis Vecmīlgrāvī, Mangaļu pagasta pie Dombrovska Burtnieku namā dzīvojošā Dainu tēva Barona mācīties latvisko tautas mūzikas ritmu pamatkārtulas. Apceļo Nīcavu, Rucavu, Bārtu, kaimiņtautu kurseniekus Kuršu kāpā un Latgali savācot 4342 tautas melodiju, pēc paša teiktā iegūstot "pavisam jaunu uzskatu par šīs zemes senatni", šim nolūkam Ozolnieku velosipēdu fabrika uzkonstruē un uzdāvina komponistam īpašu velosipēdu, jo parastajiem Melngailis ir par smagu. Folklorista Priekuļu puses mājās «Eiķēni» viesojušies Alfrēds Kalniņš, Jānis Zālītis, Pēteris Barisons, Jūlijs Madernieks, Jāzeps Vītols. Sāk darboties ar diriģēšanu, savu kori organizē sava drauga Blaumaņa vārdā nosauktajā Lielajā Aleksandra Ņevska (Ņevas) ielā 11, Rīgā, dodas tūrē pa Latviju. Melngailim deva iespēju kļūt par Latvijas konservatorijas folkloras katedras vadītāju. Neatkarīgajā Latvijā Melngailis bija virsdiriģents 1931. gadā Septītajos latvju dziesmu svētkos un 1933. gada Dziesmusvētku Atceres dziesmu dienās, ko vēlāk nodēvēja par Astotajiem latvju dziesmu svētkiem un 1938. gada Latvju dziesmas devītajos svētkos. Ulmaiņlaikos komponists uzstāja, ka dziesmu svētku telpiskā risinājumā pie estrādes aiz klausītājiem jābūvē akustiskas reverbrācijas pusloka siena, izstāžu zāle tautas mūzikas instrumentiem un bufete.

PSRS okupācijā

Pēc okupācijas kļuva par koservatorijas profesoru, bet lekcijās bijis visai kuriozs. Latvijas Padomju Sociālistiskā Republika 1945. gadā Melngailim piešķīra Latvijas PSR Tautas mākslinieka goda nosaukumu, 1949. gadā viņš saņēma Darba Sarkanā Karoga ordeni. Saņēmis Augusta Kirhenšteina LPSR Augstākās Padomes Prezidija Goda rakstu. Kļuva Staļina un Ždanova laika Latvijas PSR Komponistu savienības priekšsēdētājs.
Mirst vienatnē savā mājoklī Rīgā, zaudējis pusi agrākā svara, sirdzis ar sirdi, skaņradi atrada vienu pēc vairākām dienām Ziemassvētkos jau sastingušu un sakņupušu, bet miršanas apliecībā ierakstīja, ka miris 1954. gada 20. decembrī Rīgā.

Folklora un apdare

Emilis Melngailis ir savācis ap 220 latviešu tautasdziesmu apdares krājumos "Birzēs i norās" ("Tumša nakte, zaļa zāle", "Ozolīti, zemzarīti", "Bērīts manis kumeliņis", "Tek saulīte tecēdama", "Kas kurmīti dancināja"), kā arī kora dziesmas ("Jāņuvakars", "Senatne"). Kopumā iznāca 10 "Birzēs i norās" burtnīcas, tās tika izdotas laika posmā no 1902. līdz 1956. gadam. "Latviešu mūzikas folkloras materiāli" (ap 5000 tautasdziesmu melodiju). I d. Korsa. II d. Maliena. III d. Vidiena. Latviešu dancis. Melngailis ir uzsvēris savu uzskatu, ka Kurzemē mūzikas instrumentu spēles tradicionāli plašāko prasmju dēļ folkloras muzikalitāte ir bijusi augstāka kā Vidzemē. Melngaiļa dziesmu "Rīgas torņa gala zīle" jau 1938. gadā iekļauj Igauņu dziesmu svētku oficiālajā programmā. Melngailis stingri uzsvēra latviešu tautas melodiju diatonismu, piederību sengrieķu harmonijām, kas krasi atšķiroties no klasiskajām mažoru, minoru kadencēm, īpaši minoros, kur tautas melodija atmet ievadtoni. Lai arī Jēkabs Graubiņš un Ludis Bērziņš pareizi uzsvēra, ka mūzikas metrika latviešu tautas dziesmās atbilst teksta dipodijai, Melgailis savos melodiju apstrādājumos to nereti ignorēja, piemēram, trīsdaļīgu taktsmēru apzīmējot par divdaļīgu ("Bārenītes slavinājums", "Miezītim balti milti" u. c.), jauktu taktsmēru uztver kā vienkāršu ("Vīrs, kam vara", "Smagu liecu lazdiņu" u. c.), turklāt Melngailis uzsvēris, ka komponēt oriģinālmūziku nav grūtāks uzdevums par astoņtaktīgas latviešu tautas dziesmas harmonizēšanu.

Intelektuālā īpašuma tiesības

Melngailis bija pirmais pazīstams latviešu cīnītājs par radošo profesiju intelektuālā īpašuma tiesībām, jau neatkarīgās Latvijas Republikas laikā viņš uzsvēra, ka bez viņa atļaujas un autora honorāra apmaksas personām nav tiesību izpildīt viņa kompozīcijas. Latvijā autortiesības uz Emiļa Jūlija Melngaiļa vokālajām un vokāli instrumentālajām kompozīcijām izbeigsies ar 2024. gada 21. decembrī — septiņdesmit gadus pēc juridiskās nāves, ja autora mantisko tiesību turētāji necels prasību vispārējās jurisdikcijas tiesā par autortiesību izmantošanas pagarināšanu, sakarā ar neiespējamību izmantot autora intelektuālā īpašuma tiesības Pirmā Pasaules kara, Otrā Pasaules kara un PSRS totalitārā okupācijas režīma periodā. Pirmoreiz Melngaiļa kompozīciju publisks atskaņojums ārpus ierastā ģimenes loka noticis 1900. gada pavasarī Ķeizardārzā, kur to Briģa, Erdmaņa un Reinholda (vecākā) veic Rīgas kori. Melngailis savās kompozīcijās pārveidojis dzejnieku oriģinālos darbu, piemēram, Aspazijas. Jau Pēterburgas periodā folkorists rakstīja savam draugam Velēnā skolotājam Kārlim Tarzieram, lai tas rīko koncertus ar Melngaiļa dziesmām un naudu sūta uz Pēterburgu.

Ģimene

Folklorista māte Elīza Mežoka (Mežaka) mūža nogalē, 20. gadsimta trīsdesmito gadu nogalē dzīvo Tirzā pie savas māsas. Mātesmāsa Alma Mežaka-Sermule ieprecējās Tirzas «Dakaros», Sermuļu ģimenē, par ko rakstīja Apsīšu Jēkabs
Pirmā sieva — vācu valodas skolotāja, igauniete Lēnija Mīrisepa (Leeni Müürisepp), kas dzemdē komponistam meitu Lindu, mirst ar tīfu, otrā sieva — krieviete, Pēterburgas studente Antoņina Ļebedjeva mirst "traģiskā nāvē", ko vēlāk nodēvēja par "pašnāvību", trešā sieva baltkrievu latviete Anna Bērena, dzimusi 1988. gada 10. oktobrī latgales latvešu pilsētā Drisā (šorīd īslaicīgi Baltkrievijā), kuru 1906. gadā ierauga pirmoreiz kādā koncertā, bet jau nākamajā dienā sastop kā pārdevēju kancelejas preču veikalā Berga bazārā, Anna mirst 1938. gada 12. oktobrī.

Emiļa Melngaiļa radinieki

Emila Melngaiļa vecākās māsas, klavierskolotājas, vācu valodas skolotājas Jūlija Elizabetes Melngailes (dzimusi 1872. gada 15. jūlijā, mirusi 1949. gada 30. novembrī), meita ir Anna Elizabete (Elza) Subre, dēli ir Latvijas armijas štāba Apmācības daļas nodaļas priekšnieks, "Latvijas Kareivija" atbildīgais redaktors (1922—1932) Edvīns Aleksandrs Mednis (-1967), Jānis Mednis (Zviedrijā), Egons Monvīds Mednis (dzimis 1903. gada 14. janvārī Mālpilī, miris 1988. gada 26. septembrī Granhevenā, Mičiganā), viņa dēls Helmūts Monvīds Mednis (dzimis 1933. gada 4. jūnijā), dzīvo Granhevenā (Grand Haven, Ottawa County), Mičigānā, ASV, viņa meita Inta. Annas Elizabetes (Elzas) Subres un Kārļa Subra bērni ir Tālivaldis Jānis Subris, Helēna Iveta Zariņa (Subre).