Desmitkājvēži

Latvijā

Latvijā ir sastopamas 8—9 sugas: platspīļu upesvēzis (Astacus astacus), šaurspīļu upesvēzis (Astacus leptodactylus), Amerikas signālvēzis (Pacifastacus leniusculus), dzeloņvaigu vēzis (Orconectes limosus), piekrastes peldkrabis (Carcinus maenas), Ķīnas krabis (Eriocheir sinensis), parastā garnele (Palaemon adspersus), smilšu garnele (Crangon crangon) un Eiropas akmeņu garnele (Palaemon elegans). Lai arī Eiropas akmeņu garnele ir novērota Baltijas jūrā, iespējams, ka pie Latvijas krastiem tā nemājo.

Morfoloģija

Galvenā raksturojošā īpatnība ir krūšu uzbūve, ar kurām ir saaudzis galvkrūšu vairogs. Sānu kroka — branhiostegīts, ko veido galvkrūšu vairogs, sedz žaunu dobumu un žaunas; ūdens straumi, kas apskalo žaunas, rada un virza otra apakšžokļu pāra eksopodīts (skafognatīts). Astoņi krūšu kāju pāri diferencējušies trijos divzarainu žokļkāju pāros un piecos ejkāju pāros, kas ar retiem izņēmumiem ir vienzaraini; pirmais ejkāju pāris pārveidojies spīlēs. Ķermeņa pakaļgalā atrodas astes spura, ko veido anālais segments kopā ar sesto vēdera kāju pāri; divi pirmie vēdera kāju pāri tēviņam ir dzimumorgāni.
Desmitkāji pārvietojas peldot un rāpojot, tādēļ tos iedala divās grupās: peldvēžos un rāpotājvēžos. Kādreiz šīs grupas bija desmitkāju apakškārtas. Bet mūsdienās apakškārtu iedalījums mainīts, balstoties uz ģenētiskajiem pētījumiem.
Peldošos desmitkājus raksturo no sāniem saplacināts ķermenis un pieres dzelknis (rostrum), liels zvīņveida antenu eksopodīts, garas un tievas krūšu kājas jeb ejkājas, labi attīstītas vēdera peldkājas. Šādas pazīmes ir, piemēram, smilšu garnelei (Crangon crangon). Rāpojošajiem desmitkājiem, piemēram, upes vēzim, turpretim ir dorsoventrāli saplacināts ķermenis un pieres dzelknis, relatīvi vājāk attīstīts antenu eksopodīts, īsākas un resnākas krūšu kājas un vāji attīstīts vēders.
Starp rāpojošajiem vēderkājiem izšķir garastes vēžus (Macrura), kuriem vēders nav zaudējis lokomotoro funkciju un ir spēcīgi attīstīts, ar labi izveidotu astes spuru, mīkstastes vēžus — vientuļniekvēžus (Anomura), ko raksturo mīksts vēders, vēdera un ekstremitāšu nepilnīga attīstība un asimetrija un bieži vien sestā ekstremitāšu pāra pilnīgs trūkums: vēdera mīkstums un asimetrija saistīti ar instinktu slēpt vēderu moluska gliemežnīcā.
Īsastes vēži jeb krabji (Branchyura) izceļas ar ekstrēmi īsu, saplacinātu un paplašinātu vēderu, bieži ar samazinātu segmentu skaitu tēviņiem. Vēders paliekts zem platā krūšu nodalījuma. Mātītes zem tā paslēpj olas, kuras piestiprina pie vēdera kājām, tādēļ vēders ir ļoti plats un tik cieši nepieguļ pie krūšu apakšējās virsmas.

Attīstība

Desmitkāji postembrionālajā attīstībā iziet metamorfozi, kas var būt ļoti sarežģīta. Vissaliktākā tā ir peldošajiem desmitkājiem. Tā, piemēram, penejs - Penaeus iziet visas desmitkāju kāpuru fāzes — nauplija, metanauplija, protozoejas, zoejas un mizisa fāzi. Visraksturīgākā ir zoejas fāze, kurā par lokomotoriem orgāniem ir trīs pirmie krūšu kāju pāri, kas pieaugušam vēzim pārvēršas par žokļkājām. Pēc zoejas fāzes seko mizisa fāze ar labi attīstītām divzarainām krūšu kājām.

Izplatība

Lielais vairums desmitkāju apdzīvo jūru. Vieni no tiem sastopami tikai atklātajā jūrā; pie tiem pieder daļa peldošo vēžu. Citi uzturas jūras piekrastes joslā. Desmitkāju mazākā daļa apdzīvo saldūdeņus: tā ir upes vēžu grupa, kas, atskaitot nedaudzas sugas, kuras piemērojušās iesāļiem ūdeņiem un sastopamas okeānu upju grīvās, dzīvo tikai saldūdenī.