Jevgeņijs Jevtušenko

Dzīvesgājums

Dzimis kā Jevgeņijs Gangnuss (Евгений Гангнус) 1932. (pēc pases 1933.) gadā Zimas pilsētā Irkutskas apgabalā Sibīrijā. Viņa tēvs bija ģeologs Aleksandrs Gangnuss (1910—1976) un māte ģeoloģe, vēlāk aktrise Zinaīda Jevtušenko (1910—2002). Pēc pārcelšanās uz Maskavu 1944. gadā viņa vecāki izšķīrās un māte viņa uzvārdu nomainīja uz Jevtušenko. Mācījās Maskavas 254. un 607. skolās. Kopā ar tēvu piedalījās ekspedīcijās uz Kazahstānu (1948) un Altaja kalniem (1950).
1949. gadā viņš publicēja savu pirmo dzejoli laikrakstā "Padomju sports". No 1951. gadā uzsāka studijas Maskavas Gorkija Literatūras institūtā (Литературный институт имени А. М. Горького), 1952. gadā iznāca viņa pirmais dzejas krājums "Nākotnes izlūki" (Разведчики грядущего), bet 1956. gadā poēma "Stacija Ziema". 1954. gadā apprecējās ar dzejnieci Bellu Ahmaduļinu. 1957. gadā viņu no institūta atskaitīja par "disciplināriem pārkāpumiem", patiesībā par Dudinceva romāna atbalstu "Ne maize vien" (Не хлебом единым). Viens no īpašajiem Hruščova atkušņa centriem bija tikšanās Maskavas Politehniskā muzeja Lielajā auditorijā, kurās Jevtušenko kopā ar saviem biedriem piedalījās kopš 1960. gada. "Dzejnieks Krievijā ir vairāk nekā dzejnieks" — tas bija paša Jevtušenko jaunrades manifests un plaši pazīstams aforisms.
Prāgas pavasara apspiešanas laikā 1968. gadā uzrakstīja protesta dzejoli Танки идут по Праге. Publiski aizstāvēja padomju disidentus Brodski, Solžeņicinu un Danielu. 1978. gadā apprecējās ar savu pielūdzēju īrieti Dženu Batleri (Jan Butler).
Gorbačova perestroikas laikā bija PSRS Rakstnieku savienības sekretārs (1986—1991), 1987. gadā apprecējās ar Mariju Novikovu. No 1986. gada līdz 1991. gadam Jevtušenko bija PSRS Rakstnieku Savienības valdes sekretārs. No 1989. gada viņš bija rakstnieku asociācijas "Aprīlis" līdzpriekšsēdētājs. Kopš 1988. gada — biedrības "Memoriāls" dalībnieks.
1989. gada 14. maijā ar lielu pārsvaru, gūstot 19 reizes vairāk balsu nekā tuvākais kandidāts, tika ievēlēts par PSRS tautas deputātu no Harkovas.
1991. gadā aizbrauca ar ģimeni strādāt Talsas universitātē Oklahomā, ASV.
Miris 2017. gada 1. aprīlī Talsā. Saskaņā ar testamentu viņš tiks apglabāts Krievijas rakstnieku ciemata Peredelkino kapsētā blakus Borisam Pasternakam.

Latviskās saknes

2002. gada 21. jūlijā kopā ar satīriķi Mihailu Zadornovu uzstājās Dzintaru koncertzālē ar poētisku programmu “Starp pilsētu “jā” un pilsētu “nē””.
Pats dzejnieks par savām latviskajām saknēm teica:
 Es esmu vienīgais krievu  rakstnieks – Raiņa prēmijas laureāts. Tas bija vēl stagnācijas  laikos, kad es iestājos par disidentiem un nokļuvu oficiālās  kritikas ugunīs. Raiņa prēmija man bija vienkārši patīkama ne  vien tādēļ, ka es ļoti mīlu šo dižo dzejnieku. Tas zināmā mērā  bija atbalsts man ļoti grūtā dzīves brīdī.
Manas latviešu saknes aizved gadsimtu dziļumos. Mana tēva uzvārds bija Gangnuss. Tas ir ļoti rets uzvārds. Mani senči 18. gadsimta  beigās Latvijā ieradās no Vācijas. Viņi bija izcili stikla pūtēji  – līdz pat šim laikam glabāju apbrīnojama krāšņuma kristāla lodi.  Bet mans tēvatēvs matemātiķis Rūdolfs Vilhelmovičs Gangnuss,  vācieša un latvietes dēls, tika sacerējis trigonometrijas mācību  grāmatu. Vecotēvu arestēja 1937. gadā Maskavā, kad man bija četri  gadi. Atceros viņu pirms aresta un to, kā viņu arestēja gandrīz  vienlaikus ar otru manu vecotēvu sarkano komandieri Jermolaju  Jevtušenko. Viņi ļoti draudzējās – Rūdolfs Vilhelmovičs, gandrīz  atturībnieks, mierīgs, apdomīgs cilvēks un neapvaldāmā,  čapajeviskā temperamenta Jermolajs Naumovičs. Bieži vien viņi  stundām ilgi sarunājās. Es daudz atdotu par to, lai no jauna  izdzirdētu viņu sarunas, tagad es tās saprastu. Jermolajs  Naumovičs vairs neatgriezās. Gangnuss, kas teicami runāja  latviski, tika arestēts “par spiegošanu Latvijas labā”. (Esmu to  aprakstījis poēmā “Māte un neitronbumba”.) Brīnumainā kārtā  izdzīvoja, taču atgriezās salauzts. Bija man arī tēvocis Ēriks, skolotājs, brīnišķīgs cilvēks. Latvietis. Mums kaut kad netālu no Rīgas piederēja pat neliela muižiņa dīķmalā. Es to neesmu  redzējis, taču brālis bija aizbraucis…
Rīgā man vienmēr bijis daudz labu  lasītāju, draudzējos ar daudziem latviešu rakstniekiem,  dzejniekiem, māksliniekiem. Mēs, rakstnieki, diemžēl, tagad ļoti  reti tiekamies. Kaut kā pārstājām tulkot viens otru, radusies  kaut kāda garīga atsvešinātība. Taču atcerēsimies, cik daudz kas  mūs saista. Būšu ļoti priecīgs, uzstājoties Rīgā, zālē redzēt gan  latviešus, gan krievus. Un pacentīšos darīt visu, lai apvienotu  viņus – dzeja to spēj. Galu galā mēs esam vienas un tās pašas  diezgan nežēlīgas vēstures bērni, taču mēs esam arī vienas  izmocītas, bet tomēr skaistas kopējas mātes – mūsu planētas –  bērni. Ar tādām jūtām tad es arī braucu uz Latviju.
Latvijā populāra ir dziesma "Krīt visbaltākie sniegi" (1968) Adriana Kukuvasa izpildījumā, šīs dziesmas vārdu autors ir J. Jevtušenko (atdzejojis Jānis Peters), ko daudzi līdz šim uzskata par nepārspētu un kas popularitāti ieguva pēc konkursa «Ko tu proti?».

Jevtušenko un Pauls

2012. gada maijā nāca klajā Raimonda Paula un Jevgeņija Jevtušenko albums "Dod Dievs" (Dai, Bog), kas izskanēja 2011. gada konkursa Jaunais vilnis personīgajā Maestro vakarā. Ierakstā piedalījās Vladimirs Presņakovs, Irina Alegrova, Leonīds Agutins, Andželika Varum, Aleksandrs Buinovs, Valērijs Meladze un Laima Vaikule.

Sadarbība ar Jevtušenko bijusi liela bauda, teica Maestro.
"Kad mēs strādājām pie albuma "Dod Dievs", Jevgeņijs man sūtīja vēstules. Man mājās nekādas īpašas elektronikas nav, Internetu nelietoju. Un man bija īpaši patīkami, ka viņš rakstīja uz tekstu laukiem, tas bija piezīmes man, ļoti skaisti uzrakstītas. Tikai Jevgēnijs tik skaisti varēja, neviens cits... Mēs dziedājām šo programmu Siguldā, domājam pat uz latviešu valodu tulkot, lai nevienam nebūtu problēmas. Bet dziedājām tomēr krieviski, tāpēc, ka pārtulkot Jevtušenko dzeju ir ļoti grūti, un nav nepieciešams. " Raimonds Pauls