google/wiki40b huggingface dataset:
Jānis Ozols (grāmatizdevējs)

Biogrāfija

Dzimis saimnieka ģimenē. Mācījies Vecpiebalgas pagastskolā un draudzes skolā. Strādājis arī par skolotāju. Vadījis Vecpiebalgas Labdarīšanas biedrību. 1885. gadā Vecpiebalgā atvēris grāmatu veikalu sava tēva mājās, 1893. gadā — Cēsīs un 1901. gadā — Alūksnē. 1895. gadā Cēsīs Ozols nodibinājis grāmatu izdevniecību, kurā izdotas arī latviešu autoru grāmatas. Uzņēmumā arī strādājis Kārlis Skalbe. Bijuši vairāki mācekļi, tai skaitā Jānis Roze, Oskars Jēpe, Jūlijs Bračs. Pēc Ozola nāves to vadījuši Jānis Roze un Paula Ozola.
Iesaistījies 1905. gada revolūcijā. 1906. gada 1. janvārī tika arestēts, februārī viņu nošāvusi soda ekspedīcija.
Apglabāts Bērzaines kapos Cēsīs, kur 1931. gadā atklāts Burkarda Dzeņa veidots kapa piemineklis.
Alegorija

Alegorija ir vēsturiskā žanra paveids, kurā notikumus un parādības atspoguļo simboliski, nevis stāstoši. Alegorija vēstījumu padara vispārīgu. Alegorija ir visa tēlojuma aina, kas jāsaprot pārnestā nozīmē. Alegorijas kļuva ļoti izplatītas 17. — 18. gadsimtā.
Literatūrā alegorija ir kādas (parasti sabiedriskas) parādības aizstāšana ar citu līdzīgu (parasti dabas) parādību; daiļdarbus, kuru pamatā ir alegorija, sauc par alegorijām, bet tēlus — par alegoriskiem tēliem.
Bieži vien alegoriskas figūras atšķiršanai no reālas personas ir vajadzīgas priekšzināšanas. Sākot ar renesanses laikmetu, simbolus atšķirt palīdzēja speciāli izdoti leksikoni un ilustrētas vārdnīcas. 17. gadsimta klasicisma perioda mākslinieki, pievēršoties alegoriskiem sižetiem, ievēroja līdzīgus paņēmienus, kā gleznojot vēsturiskās ainas. Tie bija liela formāta darbi ar tajos attēlotiem alegoriskiem personāžiem, kuru ķermeņi bija daļēji atkailināti, it kā veidoti no citas matērijas, ar pārlaicīgiem tērpiem, ikdienišķa apģērba vietā redzot drapērijas. Bieži vien šiem personāžiem ir spārni, norādot uz metaforisko tēlu. Šīs pazīmes palīdz saprast un pat bez ielūkošanās rakstos uzminēt, ka attēlotā figūra ir alegorija.
Reizēm alegorijas var būt sastopamas arī vēsturiskā žanra darbos, kas visbiežāk novērojams Francijā tapušos darbos, kas nepieder pie klasicisma mantojuma.

Svētie

Viduslaikos reliģiskā glezniecība pieradināja ticīgos pēc simboliem atpazīt svētos. Jāņa Kristītāja simbols bija jērs, svētā Pētera — atslēgas, svētajam Erasmam bija izlaistas zarnas, bet svētajam Bartolomejam — nodīrāta āda.

Antīkie dievi

Antīko dievu simboli: vecs vīrs ar izkapti — Saturns, vīriešu kārtas radība ar trijzaru dakšu — Neptūns, bārdains vīrs ar ērgli un zibeni — Jupiters.

Ideju un tikumu personifikācijas

Sieviete ar zobenu un svariem simbolizē taisnību, tieslietas, bet sieviete, kas rokās tur čūsku ieskautu spoguli — piesardzību. Gara auguma veci vīri ar urnām un niedru vainagiem simbolizē iznīcību.
Lāsma Kauniste

Biogrāfija

Izglītību ieguva LVFKI, ko pabeidza 1964. gadā. 1962. gadā apprecējās ar igauņu ātrslidotāju Toivo Kaunisti.
Trenējās pie 1939. gada Eiropas ātrslidošanas čempiona Alfona Bērziņa, arī pie Arvīda Leinerta un Jevgeņija Krasiļņikova.
1967. gada pasaules čempionātā daudzcīņā izcīnīja 2. vietu, 1968. gadā — 4. vietu.
Piedalījās 1968. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Tajās augstāko vietu ieņēma 1500 m distancē (5. vieta), vēl bija 11. vietā 1000 m distancē un 12. vietā 3000 m distancē. 1969. gada Pasaules čempionātā Grenoblē uzvarēja daudzcīņā ar 189,566 punktiem.
Vairākas reizes uzvarēja arī PSRS čempionātos atsevišķās distancēs, bija vairākkārtēja vicečempione.
Laikā no 1976. līdz 1989. gadam viņa bija Rīgas 7. bērnu un jaunatnes sporta skolas direktore.
Pārstāvot Latviju World Champion Masters ātrslidošanas sacīkstēs, L. Kauniste 2002. un 2004. gadā uzvarēja vecuma grupā virs 60 gadiem, bet 2011. gadā — 65—70 gadu vecuma grupā.
Elpa marmorā

Sižets

Izabele kopā ar vīru Ļudu dzīvo netālu no lielpilsētas. Viņu dēlam Gaiļam ir epilepsijas lēkmes, tomēr tajā pašā laikā viņš ir gudrāks par vairumu viņa vecuma bērnu. Izabele kādu izlemj ģimenē pieņem Ilju  — zēnu no bērnunama.
Kokogles

Kokogles ir koksnes pārogļošanās gala produkts, kas rodas, karsējot koku bez gaisa piekļuves, pirolīzes procesā. Ogļu struktūru nosaka pirolīzes procesā izmantotā temperatūra (parasti no 450 līdz 550 °C). Kokogles bieži tiek izmantotas grilēšanā, tāpēc tās dažreiz tiek sauktas arī par griloglēm.
Lielāko daļu no kokoglēm veido ogleklis (no 80 līdz 92%), vēl nozīmīga daļa ir slāpeklis (4,0–4,8%) un skābeklis (5–15%). Kokogļu blīvums ir atkarīgs no izmantotās koksnes, piemēram, egļu kokogļu blīvums ir 260 kg/m³, bet bērzu kokoglēm blīvums ir 380 kg/m³. Tā kā kokogles ir porainas (porainums 75–80%), tad patiesais kokogļu blīvums ir 1430 kg/m³. Kokogļu īpatnējais sadegšanas siltums ir no 31,5 līdz 34,0 MJ/kg.
Maiks Komrijs

Karjera

1999. gada NHL draftā viņu izraudzījās Edmontonas "Oilers" trešajā kārtā ar kopējo 91. kārtas numuru. "Oilers" sastāvā spēlēja no 2000. līdz 2003. gadam, kad tika aizmainīts uz Filadelfijas "Flyers", neilgu laiku nospēlēja arī Fīniksas "Coyotes" sastāvā. 2004.—2005. gada NHL lokauta laikā viņš spēlēja Zviedrijas Elitsērijas līgas kluba Farjestadas BK rindās, 10 spēlēs gūstot vienus vārtus un atdodot 6 rezultatīvas piespēles. Pēc tam atgriezās NHL, divas sezonas aizvadot "Coyotes" vienībā. 2006.—2007. gada sezonas laikā M. Komrijs pārgāja uz Otavas "Senators" (sasniedza Stenlija kausa izcīņas finālu, kurā viņa pārstāvētā vienība zaudēja Anahaimas "Ducks"), taču jau nākamajā sezonā pārstāvēja Ņujorkas "Islanders", kur aizvadīja pusotru sezonu, pēc tam atgriezās "Senators" rindās. 2009.—2010. gada sezonā viņš pārstāvēja "Oilers", savukārt 2010.—2011. gada sezonā — Pitsburgas "Penguins". 2012. gada februārī paziņojas par karjeras beigšanu.
Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2002., 2003. un 2006. gada Pasaules čempionātos, 2003. gadā izcīnot zelta medaļas.
Oslo

Vēsture

Sāgas vēsta, ka Oslo ir dibināta 1048. gadā un to ir dibinājis Norvēģijas karalis Haralds III. Oslo tiek uzskatīta par galvaspilsētu  kopš Hākona V valdīšanas laikiem (1299—1319), kad viņš tur patstāvīgi dzīvoja. Viņš arī sāka būvēt Akešhūsa cietoksni.
Oslo vairākas reizes ir tikusi smagi iznīcināta ar uguni. Pēc uguns nelaimes 1624. gadā, Norvēģijas un Dānijas karalis Kristiāns IV atjaunoja pilsētu citā vietā, nosaucot to par Kristiāniju (Christiania). Kristiānija saglabāja Norvēģijas centrālās pilsētas raksturu, kaut arī pati Norvēģija bija personālūnijā ar Dāniju (1483-1814) un Zviedriju (1814-1905). 1850. gadā pilsēta bija visvairāk apdzīvotā pilsēta Norvēģijā pārspējot Bergeni.
1905. gadā Oslo kļūst par neatkarīgās Norvēģijas galvaspilsētu. 1925. gadā pilsēta ieguva savu tagadējo nosaukumu Oslo. Rātsnams tika izveidots bijušajā graustu rajonā, to cēla no 1931-1950. gadam.
2. pasaules kara laikā 1940. gada 8. aprīlī Oslo okupēja Vācijas karaspēks. Oslo darbojās kolaborantu valdība Kvislinga vadībā. Oslo tiek atbrīvota tikai pēc Vācijas kapitulācijas karā.
2011. gada 22. jūlijā Norvēģijā notika divi terorakti, kas bija vērsti pret valdību un civiliedzīvotājiem. Viens no tiem notika Oslo, kuras laikā notika bumbas sprādziens valdības ēku kvartālā. Oslo bojā gāja astoņi cilvēki un vairāki desmiti cilvēku tika ievainoti.
Māja

Māja jeb nams ir celtne, kas paredzēta dzīvošanai un citai sabiedriskām un saimnieciskām darbībām. Māja kalpo par patvēruma vietu no nelabvēlīgiem laikapstākļiem, kā arī gulēšanai, aizsardzībai un vienkārši atpūtai. Mājas tiek sauktas arī par mājokļiem, lai gan ar šo terminu saprot arī dzīvokļus.

Vēsture

Sākotnēji cilvēki mājokļus būvēja atkarībā no klimata, pieejamajiem materiāliem, kā arī no briesmām, kas to apdraudēja ikdienā. Tiklīdz cilvēks iemācījās rīkoties ar cirvi, mājokļu celšanā tika izmantota koksne, kas vairākus gadsimtus bija viens no nozīmīgākajiem izejmateriāliem mājas būvēšanā. Toties silto un mitro klimatisko joslu iedzīvotāji ilgi vēl pēc cirvja izgudrošanas dzīvoja mājās, kuras bija būvētas no zāles un salmiem. Āfrikā un Klusā okeāna salās mitekļus veidoja no apkārtnē atrodamajām zālēm, bambusa lapām un vīteņaugiem. Savukārt vietās, kur bija sauss un karsts klimats, senie cilvēki veidoja mājas, nopinot mājas karkasu no lokaniem zariem un pēc tam apziežot to ar šķidriem māliem, kas vēlāk saulē izžuva.
Zinātnieki uzskata, ka Senajā Ēģiptē cilvēki pirmie iemācījās izveidot ķieģeļus. Savukārt Senās Divupes iedzīvotāji atrada paņēmienu, kā šos ķieģeļus padarīt stiprākus un izturīgākus, bet asīrieši iemācījās ķieģeļus pārklāt ar glazūru. No šādiem ķieģeļiem celtas mājas saglabājās pat gadsimtiem ilgi.

Mājas celtniecība

Lai uzceltu māju, ir jāveic vairāki priekšdarbi. Jānolūko zemes gabals, jāizvēlas mājas projekts, ņemot vērā budžetu, jāplāno mājas arhitektūras stils un iekštelpu interjers, jānovērtē, kā saules gaisma apspīdēs namu, un citi darbi. Mājas celtniecības laikā ir jāņem vērā vissīkākie sīkumi, jo vēlāk nepilnības izlabot var būt grūti.
Katras mājas celtniecību sāk ar rakšanas darbiem, kur pēcāk būs tās pamati. Pamatus parasti lej no betona, kurā ir salikti akmeņi vai tērauda stiegrojums (dzelzsbetona). Kad mājai ir pamati, ķeras gan pie ārējo, gan iekšējo sienu celtniecības. Noteikti daļai no sienām ir jābūt izturīgām, jo uz tām balstīsies mājas jumts. Tās sauc arī par nesošajām sienām. Materiāli, no kuriem veido sienas var būt dažnedažādākie, piemēram, ķieģeļi, betons, koks, māls, akmens. To izvēli lielā mērā nosaka ne tikai ģimenes budžets, bet arī pieejamība konkrētā ģeogrāfiskā vietā. Būvniecības pēdējais posms ir jumta izveidošana.
Kad māja ir zem jumta, var sākt iekšdarbus jeb apdares darbus. Mājā ieliek durvis un logus, veic špaktelēšanas un krāsošanas darbus, tapešu līmēšanu, ievelk elektrotīklu, izveido ūdensvadu un kanalizācijas sistēmu. Viens no pēdējiem darbiem parasti ir grīdas ieklāšana.
Protams, lai namu varētu apdzīvot, ir nepieciešamas mēbeles, pie logiem aizkari vai žalūzijas un dažādi dekoratīvi elementi, piemēram, pie sienām gleznas, kas rada mājīguma sajūtu.
Horhe Luiss Borhess

Biogrāfija

Horhe Luiss Borhess ir dzimis 1899. gadā Buenosairesā. Viņa tēvs bija Horhe Giljermo Borhess Aslams (Jorge Guillermo Borges Haslam), bet māte — Leonora Asevedo Suaresa (Leonor Acevedo Suárez). Tēvs bija jurists un psiholoģijas skolotājs. Bērnībā Horhes ģimene dzīvoja Buenosairesas apkaimē Palermo. Līdz 11 gadu vecumam Horhe Luiss Borhess mācījās mājās. Šajā laikā brīvi pārvaldīja ne tikai spāņu, bet arī angļu valodu.
1914. gadā Borhesu ģimene pārcēlās uz Šveices pilsētu Ženēvu, kur Horhe Luiss ar māsu uzsāka mācības Ženēvas koledžā. Šajā laikā Horhe sāka mācīties arī franču valodu. 1918. gadā viņš absolvēja koledžu un ieguva bakalaura grādu. Tā kā tajā laikā Argentīnā bija nemieri, tad ģimene nolēma, ka paliks Eiropā, līdz beigsies Pirmais pasaules karš. Nākamo trīs gadu laikā viņi dzīvoja dažādās pilsētās: Lugāno, Barselonā, Palmā, Seviljā un Madridē. Šveicē Borgess ļoti iespaidojās no Artūra Šopenhauera un Gustava Meirinka darbiem, bet Spānijā no Gijoma Apolinēra un Filipo Tomāzo Marineti darbiem. Tie vēlāk kalpoja par iedvesmas avotu pašam.
1921. gadā Borhesu ģimene atgriezās Argentīnā. Sākumā bija grūti iedzīvoties, jo bija grūti atrast darbu zemās kvalifikācijas dēļ. Nebija arī draugu. Bet ar laiku viņš sāka publicēt savus dzejoļus un esejas sirreālisma žurnālos. 1930. gados sāka strādāt par bibliotekāru un pasniedzēju. 1938. gadā nomira Borhesa tēvs. Tā paša gada Ziemassvētku vakarā arī pašu Horhi Luisu Borhesu skāra nelaime. Viņš sasita galvu un nonāca slimnīcā. Tur viņš bija tuvu nāvei asins saindēšanās dēļ.
1950. gados Borhess pilnībā kļuva akls. Par viņa palīdzi rakstniecībā kļuva Borhesa māte. 1955. gadā Borhess kļuva par Argentīnas Nacionālās bibliotēkas vadītāju un literatūras profesoru Buenosairesas universitātē. 1961. gadā izpelnījās starptautisku uzmanību, kad ieguva literatūras balvu Prix Formentor, kuru togad ieguva arī Semjuels Bekets. Borhess nomira 1986. gadā, 86 gadu vecumā, Ženēvā no aknu vēža.
Iveta Ratinīka

Biogrāfija

2000. gadā Rēzeknes Augstskolas Humanitārajā fakultātē iegūts humanitāro zinātņu bakalaura grāds filoloģijā un latviešu valodas, literatūras un kultūras vēstures skolotāja augstākās profesionālās izglītības diploms. 2002. gadā Latvijas Universitātē iegūts humanitāro zinātņu maģistra grāds filoloģijā. 2012. gada septembrī — filoloģijas doktorante Daugavpils Universitātē. Strādājusi par latviešu valodas un literatūras, kā arī kultūras vēstures skolotāju Rēzeknē, bijusi Baltu filoloģijas pētnieciskā centra vadītāja un sabiedrisko attiecību speciāliste Rēzeknes Augstskolā, zinātniskā līdzstrādniece, tekstu autore reklāmas aģentūrā “McCann-Ericson Riga”, bijusi AKKA/LAA komunikācijas nodaļas vadītāja, kopš 2008. gada strādā par latviešu valodas un literatūras skolotāju Āgenskalna Valsts ģimnāzijā.
2008. gadā kļuva par latviešu valodas un literatūras skolotāju. 2011. gadā izdevusi pirmo dzejas krājumu "Rūgts". 2014. gadā saņēmusi Ata Kronvalda balvu. 2015. gadā izvirzīta Eiropas Gada cilvēks Latvijā 2015 titulam. 2015. gadā iekļuva ažiotāžā par tikumības likumu. Pēc vecāku sūdzības izteikta brīdinājuma, kas tika tieši pamatots ar tikumības likumu, I. Ratinīka izteica Twitter savas domas, kas vēlāk izraisīja ažiotāžu sabiedrībā par nekonkrēto likuma izmaiņu. I. Ratinīka ir kritizējusi vairākus Izglītības un zinātnes ministrijas iecerētos grozījumus Izglītības likumā.

Politiskā darbība

Iesaistījusies politikā, darbojoties partijā "Latvijas attīstībai". 2017. gada jūnijā I. Ratinīka kandidēja Rīgas domes vēlēšanās no Latvijas Reģionu apvienības un partijas "Latvijas attīstībai" kopējā saraksta un tika ievēlēta domē. Pēc vairāku mēnešu darba viņa devās grūtniecības atvaļinājumā, un vietu domē ieņēma nākamais kandidāts sarakstā Ojārs Judrups.
Mariner 9

Mērķis

Mariner 9 tika izstrādās ar mērķi turpināt Marsa atmsofēras pētījumus, kurus iesāka Mariner 6 un Mariner 6, kā arī kartēt vismaz 70% no planētas virsmas, kā arī pētīt abus Marsa pavadoņus. Uz aparāta tika uzstādīts arī infrasarkano staru radiometrs ar mērķi novērot iespējamo planētas vulkānismu.
Ventspils Svētā Krusta Romas katoļu baznīca

Vēsture

Sākotnēji Ventspilī ir bijusi koka kapliča, kas celta 1805. gadā par bīskapa Kossakovska līdzekļiem. Tā bijusi Kuldīgas baznīcas filiāle un apkalpoja Kuldīgas draudzes prāvests. 19. gadsimta beigās Ventspils sāka veidoties par lielu pilsētu, tāpēc Kuldīgas prāvests Francis Lukšo 1898. gadā par saviem līdzekļiem uzcēla pašreizējo mūra dievnamu doriešu stilā. Zemes gabalu, uz kura atrodas baznīca un pārējās ēkas, no F. Šebinska nopirka Kuldīgas prāvests E. Landsbergs kapsētas ierīkošanai. 2011. gada 4. aprīlī Kurzemes bīskapijas  bīskaps Vilhelms Lapelis iesvētīja atjaunoto altāri,  kura centrā ir Nemitīgās palīdzības Dievmātes svētglezna, bet augstāk altārī ir ievietota Svētā Kazimira prinča svētglezna.

Eksterjers

Dievnams ir mūra celtne, 30 metrus gara un 13 metrus plata ēka, kas būvēta doriešu stilā. Ēkas sienas ir apmestas un krāsotas, tās jumts ir klāts ar cinkoto skārdu. Nav torņu. Ieejas daļā atrodas izvirzīts portiks.  Baznīcu ieskauj dārzs, ko noslēdz mūra stabiņos koka latiņu žogs. Apkārt dievnamam atrodas kapsēta, kuru izmantoja līdz Otrajam Pasaules karam.

Interjers

Tā ir 21 metru gara telpa līdz presbitērijam ar koka grīdu un griestiem, kas ir taisni segti un apmesti. Griesti balstās uz 6 pīlāriem. Virs ieejas ir kora telpas ar ērģelēm. Lūgšanu zālē ir augsti soli dievlūdzējiem. Ir viena sakristeja, kur glabājas liturģiskās drēbes un trauki. Baznīcā bija trīs altāri. Galveno jeb centrālo altāri ieslēdz divas kolonnas, tajā ir krusts, kuram abās pusēs ir Svētā Jāzepa un Svētā Staņislava Kostkas statujas.  Agrāk bija vēl sānu altāri ar Jēzus Sirds un Svētā Kazimira gleznām, kā arī altāris ar Jaunavas Marijas statuju Svētā Pētera un Jaunavas Marijas Nemitīgās Palīdzības gleznām, no kurām pēdējo atveda no svētvietas Romā. Šī glezna ir valsts nozīmes mākslas piemineklis,  restaurēta 2007. gadā un atstāta dievnamā, tāpat aplūkojama ir Dievmātes Pasludināšanas glezna. Viens sānu altāris ir pārvests uz Kandavas baznīcu.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Liepājas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Juris Krisūns  OSPPE. Ventspils draudze sākusi veidoties 19. gadsimta sākumā, uzceļot koka kapelu, bet nodibinājās 1898. gadā, uzceļot pašreizējo dievnamu. Dievkalpojumi baznīcā notiek katru dienu, tie tiek noturēti latviešu un poļu valodās. Darbojas Svētdienas skola, kursi laulātajiem, Marijas leģions un harizmātiskā kopiena "Klints".

Draudzes lielākie svētki un atlaidas

Draudzes lielākie svētki ir Svēto apustuļu Pētera un Pāvila diena, Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas diena, Svētā Krusta paaugstināšanas svētki — 40 stundas, Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas diena.
Gunārs Koemecs

Biogrāfija

Dzimis 1949. gada 1. septembrī Viesītē. 1971. gadā absolvēja Rīgas Politehniskā institūta Elektroenerģētikas fakultāti. Pēc augstākās izglītības iegūšanas strādāja par tehniķi Ziemeļrietumu apvienotajā dispečerpārvaldē, vēlāk — dispečerpunktā «Baltija» par operatoru, inženieri, grupas vadītāju, dienesta priekšnieka vietnieku, galveno ekonomistu.
Koemecs bija Elektroenerģētiķu asociācijas prezidents, kā arī no 1991. līdz 1993. gadam bija rūpniecības un enerģētikas ministra Aivara Millera vietnieks Godmaņa Ministru padomē. 1993. gada janvārī viņam valdība izteica rājienu par likuma pārkāpumiem Berģu autoservisa iznomāšanā.
1993. gada aprīlī Koemecs tika iecelts par valsts akciju sabiedrības «Latvenergo» ģenerāldirektoru. Būdams amatā, viņš 1994. gadā parakstīja galvojumu «Bankas Baltija» kredītam akciju sabiedrībai «Finanšu norēķinu centrs» 10 miljonu latu apmērā, kas vēlāk pārtapa t.s. «3 miljonu lietā». Pēc Valsts kontroles rosinājuma izskatīt Koemeca atbilstību amatam, viņš 1995. gada 16. martā tika atbrīvots no amata. Elektroenerģētiķu asociācija draudēja ar streiku, bet Koemecs solīja iesniegt prasību tiesā.
Koemecs bija Latvijas Zemnieku savienības biedrs un tika plānots, ka viņš piedalīsies 6. Saeimas vēlēšanās.
Miris 1995. gada 24. jūnija vakarā no miokarda infarkta. Koemeca nāve sākotnēji tika uzskatīta par aizdomīgu, un tobrīdējais Latvijas Ministru prezidents Māris Gailis izteicās, ka lietas izmeklēšanā būtu jālūdz ASV Federālā izmeklēšanas biroja palīdzība.
Makss Blīmihs

Biogrāfija

Pēc Pirmā pasaules kara bijis viens no vadošajiem Vācijas šahistiem. 1920. gadā Berlīnē 20. Vācijas šaha kongresā bijis trešais (uzvarējis Frīdrihs Zēmišs). 1925. gadā Breslavā ieņēmis 11. vietu 24. Vācijas šaha savienības kongresā (uzvarējis Jefims Bogoļubovs) 1926. gadā Drēzdenes starptautiskajā šaha turnīrā ieņēmis 9. vietu (uzvarējis Ārons Nimcovičs). Uzvarējis Leipcigas pilsētas šaha čempionātos (1928, 1930). 1928. gadā Hāgā pārstāvējis Vāciju 2. šaha olimpiādē.
Pirmā vācu šaha žurnāla Deutsche Schachzeitung ilggadējs redaktors (1925—1942). Pirms tam vadījis šaha nodaļas Leipcigas laikrakstos Leipziger Tageblatt un Leipziger Nachrichten. Bijis ilggadējs Saksijas šaha savienības funkcionārs. Šajā amatā apliecinājis sevi kā nacionālsociālisma ideju atbalstītāju. 1941. gadā atkārtoti izdevis Žana Difrena un Žaka Mizesa grāmatu "Mazā rokasgrāmata šaha spēlē" (vācu: Kleine Lehrbuch des Schachspiels), no kuras izņēmis visus ebreju šahistu vārdus.
Smailā kailgalve

Izplatība

Smailā kailgalve ir izplatīta Ziemeļu puslodes aukstajos un subarktiskajos reģionos. Tās dabiskais izplatības reģions ir Eiropa visbiežāk tā sastopama Ziemeļeiropas, Centrāleiropas un Austrumeiropas reģionos. Sēne ir sastopama arī Latvijā.
Tā visbiežāk aug pakalnu dienvidu nogāzēs ar zemu zāli, it īpaši, govju un aitu ganībās. Tā aug arī pie grīšļiem, uz to bojāgājušajām, puvušajām saknēm.
Piemineklis

Piemineklis, arī monuments (latīņu: monumentum), ir arhitektūras vai tēlniecības veidojums kaut kā, piemēram, cilvēka vai kāda vēsturiska notikuma, piemiņai. Pieminekļus parasti iedala arhitektūras, arheoloģiskajos, tēlniecības, vēstures un kultūras pieminekļos.
Tie ir tikuši veidoti jau tūkstošus gadu senā pagātnē. Aizvēstures periodā ir veidoti dolmeni, tumuli un citas līdzīgas struktūras. Ēģiptes piramīdas, Grieķijas Partenons, Lielais Ķīnas mūris, Indijas Tadžmahāls un Lieldienu salu moai ir daži no pazīstamākajiem senajiem pieminekļiem. ASV Brīvības statuja un Francijas Eifeļa tornis ir vieni no mūsdienās populārākajiem pieminekļiem. Viens no Latvijas populārākajiem un ievērojamākajiem pieminekļiem ir Brīvības piemineklis. Pieminekļi bieži tiek izmantoti kādas pilsētas vai vietas izskata uzlabošanai.
Ar terminu "piemineklis" plašākā nozīmē apzīmē objektu, kas veido valsts, tautas, cilvēces kultūras mantojuma daļu.
Kaspars Dubra

Klubos

Dubra ir JFC Skonto audzēknis. 2007. gadā pievienojās Skonto galvenajai komandai, taču laukumā tā arī neizgāja un tika izīrēts JFK Olimps komandai. 2009. gada sezonu sāka Skonto sastāvā, nospēlēja tikai vienu spēlu un atkal tika aizdots "Olimpam". 2010. gadā nostiprinājās Skonto komandā. Viņš tika atzīts par LMT Virslīgas 2010. gada sezonas mēneša labāko spēlētāju jūlijā. 
2012. gada februārī parakstīja līgumu ar Polijas 1. līgas klubu Bitomas "Polonia". Tomēr kluba sastāvā aizvadīja tikai četras spēles un tā paša gada jūlijā atgriezās Latvijā, pievienojoties FK Ventspils. Ventspilī nospēlēja divarpus sezonas, divas reizes (2013. un 2014. gadā) izcīnot Latvijas čempionu titulu.
2015. gada februārī pārcēlās uz Baltkrievijas klubu Barisavas BATE. 2015. gada sezonā kopā ar komandu kļuva par Baltkrievijas čempionu. 2016. gadā atkārtoja šo panākumu.

Izlasē

Bijis Latvijas jauniešu izlašu dalībnieks. 2010. gada 17. novembrī Dubra debitējis Latvijas nacionālajā izlasē draudzības spēlē pret Ķīnu, nākot uz maiņu spēles kompensācijas laikā. Pirmos vārtus izlases labā guvis 2016. gada 29. martā draudzības spēlē pret Gibraltāru.
Daudzskaldnis

Daudzskaldnis ir telpiska figūra, ko ierobežo daudzstūri tā, ka jebkuriem ierobežojošiem daudzstūriem vai nu nav kopīgu punktu, vai ir tieši viens kopīgs punkts, vai ir kopīga vismaz viena mala. Ierobežojošos daudzstūrus sauc par daudzskaldņa skaldnēm. Savukārt skaldņu virsotnes sauc par daudzskaldņa virsotnēm.
Daudzskaldņu piemēri ir kubs, taisnstūra paralēlskaldnis, piramīda, prizma utt.

Regulārs daudzskaldnis

Svarīgs daudzskaldņu gadījums ir regulārs daudzskaldnis. Tas ir izliekts daudzskaldnis, kura visas skaldnes ir viens un tas pats regulārs daudzstūris un kura daudzplakņu kakti pie virsotnēm ir vieni un tie paši. Ir zināmi pieci regulārie daudzskaldņi.
Šudža Durrānī

Cīņa par varu un kāpšana tronī

Šaha Šudžas tēvs bija Durrānī impērijas valdnieks šahs Timurs Durrānī. Pēc Timura nāves (1793) valstī sākās haoss, jo valdnieks nebija sev atstājis pēcteci. Varu valstī sagrāba Timura dēli, kas katrs kontrolēja savu provinci un karoja savā starpā. Šajā cīņā šahs Šudža ieguva Pešāvaru (mūsdienu Pakistānā), no kurienes centās atkarot savam brālim šaham Mahmudam Durrānī nozīmīgās Afganastānas pilsētas Kabulu un Kandahāru, taču tika sakauts. 1803. gadā Šudža atkal devās uzbrukumā Kabulai, ko pēc dienas ilgas cīņas ieņēma. Mahmudam tika piedots un ļauts neskartam atkāpties uz Herātu.)
Dažu nākamo gadu laikā Šudža centās īstenot afgāņu varu pār sikhu apdzīvoto Pendžābu un Sindu, taču ik reizi, kad viņš atstāja galvaspilsētu, sākās jauna sacelšanās un vissmagākās kaujas viņam nācās izcīnīt pret citiem afgāņiem. Kamēr Šudža apspieda vairākus asiņainus afgāņu dumpjus, sikhu varu Pendžābā pamazām saliedēja Randžits Singhs.

Trimda

1809. gadā no Herātas ar jaunu karaspēku atgriezās Šudža brālis Mahmuds, kas kaujā pie Nimlas sakāva Šudžu. Nākamos trīs gadus Šudža pavadīja bēguļojot pa kalniem un vervējot jaunu armiju, taču, Mahmuda karaspēka vajāts, bija spiests meklēt patvērumu Kašmīrā un vēlāk Randžita Singha galmā Lahorā (1813—1814), kur viņam atņēma slaveno impērijas simbolu Kohinūras dimantu. Pēc tam Šudža uzturējās Ludhiānā, kur kala jaunus plānus Afganistānas troņa atgūšanai.)
1834. gadā Šudža ar slepenu Randžita Singha atbalstu devās cauri Sindai uz Kandahāru, taču Dosta Muhammeda armija viņu sakāva. Turpmākos četrus gadus Šudža uzturējās greznā pansijā Ludhiānā Britu Indijā.