google/wiki40b huggingface dataset:
Mazā zoss

Izplatība

Mazā zoss ligzdo šaurā joslā pāri arktiskajai Eirāzijai. Ziemo Eiropas dienvidos, bet galvenās ziemošanas vietas ir Kaspijas un Melnās jūras piekrastes zemienēs, Krievijas dienvidos, Kazahstānā, kā arī Ķīnas austrumos. Mazā zoss Eiropā ligzdo Skandināvijā un Somijā, tomēr populācija ir ļoti neliela. Tā ir visapraudētākā no visām zosu sugām, kas mājo šajā reģionā. 20. gadsimtā un īpaši pēc 1950. gada mazo zosu populācija samazinājās par 90%. Ziemā mazā zoss reizēm ieklejo Ziemeļāfrikā, sasniedzot Ēģipti, un Ziemeļamerikā, kur to var novērot Džordžijas štatā.
Latvijā mazā zoss ir reta caurceļotāja, tomēr patiesā situācija ir neskaidra. Daži no novērojumiem nav pienācīgi dokumentēti un eksistē tikai baumu līmenī.

Izskats

Mazā zoss ir ļoti līdzīga baltpieres zosij, bet ir par to mazāka un slaidāka, tā ir tikai nedaudz lielāka nekā meža pīle. Tās ķermeņa garums ir 53—66 cm, spārnu plētums 115—135 cm, svars 1,5—2 kg. Mazajai zosij ir proporcionāli garš kakls un spārni, kas sakļautā veidā sniedzas pāri astei. Galva apaļa, ap acīm koši dzelteni gredzeni, kājas oranžas, bet nelielais knābis rozā. Apspalvojums pelēkbrūns gan uz muguras, gan vēdera, lai gan pieaugušām zosim uz vēdera var būt melni laukumi, zemaste balta. Piere balta. Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, bet to piere ir tumša, uz vēdera nav melno laukumu un kājas ir dzeltenīgi pelēkas.

Atšķirības no baltpieres zoss

Abas sugas (mazo zosi un baltpieres zosi) ļoti grūti atšķirt lidojumā, bet baltpieres zoss ir lielāka, kakls un knābis garāki, baltais pieres laukums mazāks un ap acīm nav dzeltenā gredzena. Mazajai zosij spārni ir proporcionāli garāki. Uz zemes mazās zosis ir ātrākas, veiklākas soļotājas nekā baltpieres zosis, turklāt jauktos baros pamatā uzturas bara priekšgalā.

Uzvedība un barība

Mazā zoss ligzdo retinātā mežu tundrā, kurā galvenokārt aug krūmi, purvu un ezeru tuvumā, ziemo atklātā ainavā, tīrumos ezeru tuvumā. Ligzdošanas teritoiju mazā zoss pamet laikā no augusta vidus līdz septembra vidum.
Mazā zoss ir izteikta veģetāriete. Ligzdošanas sezonas laikā tā barojas ar zāli un jaunajiem krūmu dzinumiem, bet migrācijas periodā un ziemā tās galvenā barība ir sēklas un graudi, piemēram, kvieši un auzas. Ziemas periodā mazās zosis veido kopīgus barus ar citu sugu zosīm.

Ligzdošana

Mazās zosis sāk ligzdot maija beigās vai jūnija sākumā. Ligzda ir sekla iedobe purvainā augsnē, tā vienmēr atrodas zem kāda krūma vai lielāka zāles cera. Ligzda tiek izklāta ar augiem un dunām. Dējumā ir 3—7 olas. Inkubācijas periods ilgst 25—28 dienas. Jaunie putni sāk lidot 35—40 dienu vecumā.
Lēzeļa lipare

Apraksts

Daudzgadīgs, līdz 20 cm augsts lakstaugs. Gums vesels. Pie stublāja pamata divas zilganzaļas, lancetiskas lapas. Ziedkopa skraja. Ziedi dzelteni vai zaļi. Ziedlapas šauras. Lūpa vesela, šaura. Auglis - stāva, šķautņaina pogaļa. Latvijā zied jūlijā.

Izplatība

Aug Eiropā, dažviet Ziemeļamerikā un Āzijā.

Biotopi

Aug tikai mitrās augsnēs: kaļķainās un avoksnainās pļavās, zāļu un pārejas purvos.
Straupes pagasts

Daba

Pagasts atrodas Idumejas augstienes Limbažu viļņotajā līdzenumā. Austrumu daļā iesniedzas Augstrozes paugurvalnis. Augstākais paugurs ir pie Cīruļiem — 101,7 m vjl.

Upes

Brasla, Gauja, Ķūķupīte, Nabe, Panūta, Pūrica, Silēnu upīte, Spelte, Strautene.

Ūdenstilpes

Pūricu ezers, Riebiņu ezers, Sāruma ezers.

Vēsture

Tagadējais Straupes pagasts izveidots līdz 1949. gadam pastāvējušo Lielstraupes un Mazstraupes pagastu teritorijā. Straupes ciemu pirmo reizi izveidoja 1945. gadā Lielstraupes pagastā, bet jau 1951. gadā to likvidēja un pievienoja Lielstraupes ciemam. 1973. gadā Cēsu rajonā Straupes ciemu izveidoja no jauna, tajā apvienojot likvidēto Lielstraupes ciemu un daļu Mazstraupes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Straupes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Pārgaujas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Straupe, Plācis (pagasta centrs), Lielstraupe, Brasla, Mazstraupe, Pušpūri, Strautiņi.
Edirne

Nosaukums

Sākotnēji pilsēta saukta par Adrianopoli (grieķu: Ἁδριανούπολις) tās dibinātāja, Romas imperatora Adriana vārdā un grieķi pilsētu tā sauc arī mūsdienās. Turki pilsētu gan oficiāli, gan sarunvalodā sauc par Edirni, lai arī pastāv otrs apzīmējums Edrene. Pilsētas nosaukumi citās valodās: bulgāru Odrin, maķedoniešu Едрене un serbu Jedrene. Iespējams, visi šie vārdi atvasināti no vārda Adrians.

Vēsture

Edirnes apkaime bija karalauks vairāk kā 16 ievērojamām militārajām sadursmēm jau kopš antīkās Grieķijas laikiem.
Saskaņā ar grieķu mitoloģiju, valdnieka Agamemnona dēls Orests uzcēlis pilsētu Orestija (Orestias) vietā, kur satek upes Tundža, Arda un Hebrusa. Pilsētu vēlāk no jauna dibināja Romas imperators Adrians vietā, kur agrāk esot bijusi trāķiešu pilsēta Uskudama (arī Uskadama vai Uskodama). Adrians pilsētu paplašināja, uzcēla vairākus pieminekļus un nomainīja tās nosaukumu ar Adrianopole. Pilsētu noteica par Romas impērijas Hemimontas, jeb Trāķijas provinces centru. 323. gadā pie pilsētas kaujā Adrians nogalināja Licīniju, bet 378. gadā Valēnu nogalināja goti. 813. gadā pilsētu aplenca Bulgārijas hans Krums, kurš savus padotos veda uz bulgāru zemēm Donavas ziemeļos.
Konstantinopoles Latīņu impērijas laikā pie Adrianopoles bulgāru imperators Kalojans sakāva krustnešus, bet vēlāk (1227) pilsētu iekaroja Epīras despots Teodors Komnenoss. Vēlāk viņa karaspēku sakāva bulgāru imperators Ivans II Asens. 1365. gadā pilsētu iekaroja Osmaņu impērijas sultāns Murats I un to pasludināja par galvaspilsētu līdz 1453. gadam, kad osmaņi ieņēma Konstantinopoli.
Adrianopolē dzimis Konstantinopoles iekarotājs sultāns Mehmeds II (1432).
Balkānu karu laikā (1912-13) Adrianopole bija galvenais aizsardzības punkts Konstantinopolei un austrumu Trāķijai. 1829. gadā (grieķu neatkarības kara laikā) pilsētu iekaroja Krievijas impērijas karaspēks un 1878. gadā (bulgāru neatkarības kara laikā) to ieņēma bulgāri. 1920. gados to atkal iekaroja grieķi.
Osmaņu impērijā Adrianopole bija vilājeta galvaspilsēta ar 96 000 iedzīvotājiem. Pilsētā uzplauka vilnas, zīda, paklāju un lauksaimniecības produktu tirdzniecība. 1905. gadā pilsēta cieta plašā ugunsgrēkā. 1905. gadā pilsētā dzīvoja 80 tūkstoši iedzīvotāju, no kuriem 30 tūkstoši bija musulmaņi (turki, albāņi, čigāni un čerkesi), 22 tūkst. grieķi, 10 tūkst. bulgāri, 4 tūkst. armēņi, 12 tūkst ebreji un 2 tūkst. citas tautības.
Asaru dzimta

Latvijā

Latvijā sastopamas trīs asaru dzimtas sugas: zandarts (Sander lucioperca), asaris (Perca fluviatilis) un ķīsis (Gymnocephalus cernuus). Zandarts sastopams Baltijas jūras piekrastē un līčos, kā arī ar tiem saistītajos saldūdeņos. Asaris — populāra makšķernieku zivs, kas tiek audzēta arī zivsaimniecībās, sastopams saldūdeņos un jūrā pie upju ietekām. Ķīsis tiek uzskatīts par zivsaimniecībām kaitīgu zivi, tas dzīvo upēs un ezeros.

Izskats un īpašības

Asaru dzimtas zivīm ir slaids un nedaudz no sāniem saplacināts ķermenis, kas klāts ar ktenoidālām zvīņām. Tā kā asaru dzimtas zivis ir plēsīgas, tām ir arī asi zobi. Muguras spura ir sadalīta divās daļās, pirmā no tām dzeloņaina, bet otrā mīksta. Turklāt tā var būt sadalīta pilnībā vai daļēji. Vēdera spurām viens ass stars, pārējie mīksti. Anālai spurai viens vai divi stari. Ja ir otrs, tad parasti vāji attīstīts. Žaunu vāka kauli ar dzeloņiem. Lielākais dzimtā — zandarts, kura ķermeņa garums var sasniegt 130 cm, svars 20 kg.
Valmieras draudzes novads

Valmieras draudzes novads (vācu: Kirchspiel Wolmar) bija viens no 16 Vidzemes guberņas Valmieras apriņķa draudzes novadiem.

Vēsture

Valmieras novads izveidojies kā viens no trim Tālavas zemes galvenajiem novadiem blakus Burtniekiem un Trikātai, caur to veda senais ceļš no Gaujas ielejas uz Pleskavu un Ugauniju. Pēc Tālavas dalīšanas 1224. gadā to ieguva Zobenbrāļu ordenis, vēlāk tas bija viens no Livonijas ordeņa Gaujas koridora novadiem. Livonijas ordeņa mestrs Villekens no Endorpes Tālavas pārvaldei 1283. gadā Gaujas labajā krastā uzcēla mūra pili un Svētā Sīmaņa baznīcu. 1323. gadā Valmiera minēta ar nosaukumu "Valdemāra pilsēta".
Livonijas kara laikā 1560. gadā krievu karaspēks aplenca un bombardēja Valmieru, tomēr cietoksni ieņemt nespēja. 1577. gadāValmieras cietoksnis padevās Livonijas ķēniņam Magnusam.
Sukot

Svētku vēsture

Sukots ir vieni no senākajiem ebreju svētkiem, jo norādījumi par to svinēšanai jau atrodami Torā, Trešās Mozus grāmatas 23 nodaļā:
33 Un Tas Kungs runāja uz Mozu, sacīdams: 34 "Runā uz Israēla bērniem un saki: piecpadsmitajā šī paša septītā mēneša dienā būs Būdiņu svētki, septiņas dienas ilgi, Tam Kungam. 35 Pirmajā dienā lai tiek sasaukta svēta sapulce; tanī dienā lai neviens neko nestrādā. 36 Septiņas dienas nesiet uguns upuri Tam Kungam, bet astotajā dienā lai jums ir vēlreiz sasaukta svēta sapulce, un Tam Kungam atnesiet uguns upuri, jo tā ir svētku pēdējā diena, kurā lai neviens nekādu darbu nestrādā. 37 Šie ir Tā Kunga svētki, ko jums būs nosaukt par svētām sapulcēm, lai varētu pienest uguns upuri Tam Kungam, dedzināmo upuri un ēdamo upuri, kaujamo upuri un dzeramos upurus, kā tas iekrīt ikvienai dienai, 38 atskaitot Tā Kunga sabata dienas devas un jūsu dāvanas, tāpat neskaitot visas jūsu solījumu reizes, kā arī neskaitot visus jūsu labprātības upurus, ko jūs dodat Tam Kungam. 39 Bet piecpadsmitajā dienā septītajā mēnesī, kad jūs būsit ievākuši zemes augļu ražu, jums būs svētīt Tā Kunga svētkus septiņas dienas; pirmajā dienā turiet sabatu, un astotajā dienā arī turiet sabatu. 40 Un pirmajā dienā ņemiet augļus no vislabākajiem kokiem, palmu zarus un zarus no kupli noaugušiem kokiem un no Eifratas apses, un jums būs Tā Kunga, sava Dieva, priekšā līksmoties septiņas dienas. 41 Un šos svētkus jums būs svētīt Tam Kungam septiņas dienas gadā; tas lai ir mūžīgs likums jūsu cilšu ciltīm; septītajā mēnesī jums tos būs svētīt. 42 Septiņas dienas jums būs dzīvot būdiņās; visiem, kas dzimuši Israēlā kā iedzimtie, tiem ir jādzīvo būdiņās 43 tāpēc, lai jūsu pēcnācēji zinātu, ka Israēla bērni ir dzīvojuši būdiņās, kad Es tos izvedu no Ēģiptes zemes — Es, Tas Kungs, jūsu Dievs."
Šķiet, ka senatnē Sukota svētki svinēti kā ražas novākšanas svētki, kad pateicībā par labo ražu senie izraēļi devās uz Jeruzālemi, uz Templi, pateikties Dievam un veikt upurēšanu.

Svētku svinēšana

Svētku laikā ebreji uzceļ trauslas pagaidu būdiņas kurās, ja vien nelīst lietus un nesnieg sniegs, tie ietur visas maltītes, kā arī guļ. Sukots ilgst septiņas dienas. Pirmā diena tiek atzīmēta ar svētku maltīti un speciālām lūgšanām sinagogā, pārējās dienas sauc par "svētku dienām" (Chol HaMoed) kurās atļauts gatavot ēst un iet ciemos, taču netiek atļauts smags darbs, kas traucētu svētku atmosfērai. Svētku septīto dienu sauc par Lielo Hošanu (Hoshana Rabbah) un tai arī ir īpaša liturģija.
Sinhronā peldēšana

Sinhronā peldēšana ir sporta veids, kurā sportisti ūdenī veido kompozīcijas mūzikas pavadībā. Olimpiskajās spēlēs un Pasaules čempionātos nenotiek sacensības vīriešiem, taču citās starptautiskās sacensībās piedalās arī viņi. Sporta veida pirmsākumos, 1880. gados, sinhronajā peldēšanā startēja vienīgi vīrieši. Bieži starptautiskās sacensībās (piemēram, Pasaules čempionātos) sinhronās peldēšanas sacensības notiek kopā ar citiem ūdenssporta veidiem. Peldētāji žūrijai izpilda divas kompozīcijas: vienu tehnisko un vienu brīvā stila kompozīciju.
Sinhronā peldēšana kopš 1984. gada ir iekļauta Olimpisko spēļu programmā. Tajās pašlaik tiek sadalīti divi medaļu komplekti: sieviešu duetiem un komandām (agrāk sacensībās piedalījās arī sportistes pa vienai). Šis ir viens no diviem sporta veidiem Olimpiskajās spēlēs (arī mākslas vingrošana), kurā sacensības notiek tikai sievietēm.
Šo sporta veidu starptautiski pārvalda Starptautiskā peldēšanas federācija (International Swimming Federation, FINA).
Gemini 2

Lidojuma gaita

Gemini 2 tika palaists 1965. gada 19. janvārī 14:03:59.861 UTC ar nesējraķeti Titan II GLV (sērijas numurs 62-12557, lidojums GT-2) no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma LC-19.
Lielākais augstums tika sasniegts 171,1 km. Nolaižamais aparāts nolaidās Atlantijas okeānā 3422 km attālumā no Kanaveralas zemesraga. Lidojums ilga 18 minūtes 16 sekundes.
Secernenti

Morfoloģija

Maņu orgāni papillu veidā atrodas tikai galvas kapsulā. Amfīdas sīkas, porveidīgas, bieži izvirzītas uz priekšu, un bieži atrodas uz lūpām. Fotoreceptoru nav. Ir sazarots kakla dziedzeris ar vienu vai diviem kanāliem hipodermas sānu valnīšos. Ādas dziedzeri reducēti. Bieži sastopami rektālie dziedzeri. Secernentiem ir fazmīdas - jūtīgas vai dziedzeru dabas pāru orgāni, kas atrodas astes abos sānos. Sānu hipodermālo un astes terminālo dziedzeru nav. Kutikula ar pazeminātu caurlaidību un labām aizsardzības spējām, īpaši pūstošā vidē dzīvojošiem vai arī augu un dzīvnieku parazītiem. Tēviņiem bieži ir attīstīti bursālie spārni.
Asaru ģints

Izskats un īpašības

Asaru ģints zivīm ir slaidi, nedaudz sāniski saplacināti ķermeņi. Tos sedz ktenoidālas zvīņas. Žaunu vāka kauli ar dzeloņiem. Asaru sāna līnijas sistāma jutīgi uztver ūdens vibrācijas. Kā jau plēsīgai zivij, asara mutē ir daudzi, asi zobi. Eiropas asaris un Balhaša asaris ir augumā līdzīgi, to maksimālais garums ir apmēram 50 cm, svars 4,75 kg. Mazākais no visām sugām ir dzeltenais asaris, kura lielākie indivīdi ir apmēram 25 cm gari.
Muguras spura ir pilnībā sadalīta divās daļās, pirmā no tām dzeloņaina, bet otrā mīksta. Vēl ir pāris vēdera spuru, kas novietotas izteikti uz priekšu, un pāris krūšu spuru, anālā spura un astes spura. Kloāka atrodas uzreiz aiz anālās spuras. Visām trim sugām ir asariem raksturīgais zebrveida svītrojums.

Nārstošana

Asaru sugas nārsto aprīļa beigās vai maija sākumā. Ikri savienoti vienā virknē un tiek noslēpti pie ūdensaugiem vai ūdenī nogrimušiem zariem, mizām u.c. substrātiem.
Laukirbes

Izskats un īpašības

Laukirbes ir vidēji lieli irbju apakšdzimtas (Perdicinae) putni. Tām ir raksturīgas proporcionāli mazas galvas un noapaļotas, kompaktas ķermeņa formas. Apspalvojums ir pelēkbrūni raibumains, kājas un knābis pelēki. Laukirbēm atšķirībā no citiem fazānu dzimtas putniem abi dzimumi ir samērā līdzīgi. Mātītes, salīdzinot ar tēviņiem, ir mazākas un to apspalvojums pelēkāks. Ārēji laukirbe un Daurijas laukirbe ir ļoti līdzīgas, kā arī tās ir tuvu radniecīgas. Tibetas laukirbei ir kontrastains melnbalts sejas apspalvojums, un astē tai ir 16 spalvas, nevis 18, kā tas ir pārējām divām sugām. Laukirbes pamatā barojas ar dažādām sēklām, bet nelielos apjomos arī ar kukaiņiem.
Laukirbei (Perdix perdix) ir ļoti liels olu skaits dējumā — 10 līdz 20 olas. Iespējams, tas ir viens no lielākajiem no visiem putniem pasaulē.
Jelgavas apriņķa muižu nosaukumi

Jelgavas apriņķa muižu nosaukumi ir viens no avotiem Jelgavas apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Pēc reformas Jelgavas apriņķa robežās saglabājās 3 lieli muižas centri (ar platību 150—300 ha) Līvbērzē, Lielplatonē un Mazelejā, kā arī 12 mazie muižas centri (ar platību 50—100 ha) Audruvē, Kalnamuižā, Lielapguldē, Lielbērzē, Lielvircavā, Mežmuižā, Oglainē, Ozolmuižā, Staļģenē, Vilcē, Viskaļos un Zaļā muižā.
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
2008. gada Pasaules čempionāta hokejā izlašu sastāvi

Šeit ir visu 2008. gada Pasaules čempionāta hokejā augstākās divīzijas izlašu sastāvi.
Garastes upesūdrs

Izskats

Garstes upesūdrs izskatā ir ļoti līdzīgs Ziemeļamerikas upesūdram, tikai ir par to nedaudz mazāks. Ap muti garastes upesūdram ir gandrīz balts apmatojums. Trijām garstes upesūdra pasugām ir dažāda deguna forma. Deguna formas var apskatīt šeit Galva ir noapaļota un nedaudz saplacinātas formas. Ausis mazas un apaļas, kas novietotas zemu uz galvas. Purniņš īss, plats un noapaļots, segts ar biezām ūsām. Kakls spēcīgs, un platāks par galvu. Acis mazas, apaļas, novietotas sejā augstu un plati. Mātītēm ir 4 piena dziedzeri.
Kā visiem ūdriem garstes upesūdram ir garš, slaids, cilindrisks ķermenis ar īsām, spēcīgām kājām. Tēviņi ir nedaudz lielāki par mātītēm. Tēviņu ķermeņa garums ir 83—97 cm, astes garums 55—65 cm, svars 16—24 kg. Mātītēm ķermeņa garums ir 65—76 cm, astes garums 44—51 cm, svars 12—15 kg. Tam ir īss, biezs kažoks, brūni pelēkā krāsā, ar gaišāku pavēderi un pazodi. Kažoka pavilna ir ļoti mīksta un bieza, akotspalva to saglabā sausu, kamēr ūdrs ir ūdenī. Aste ir bieza, koniska un muskuļota. Tās garums var sasniegt 1/3 daļu no visa ķermeņa. Ķepas ir ar peldplēvēm, un upesūdrim ir 5 pirksti katrai ķepai.
Priekškājas ir īsākas kā pakaļkājas, kas ļauj attīstīt ievērojamu ātrumu peldot. Kad ūdrs peld lēni, tas airējas ar visām 4 pleznotajām kājām. Kad ūdrs nirst vai peld ātri, priekškājas tiek cieši piespiestas pie ķermeņa, bet pakaļkājas kopīgi ar spēcīgu astes propellerveida kustību stumj ūdri cauri ūdenim.

Uzvedība un barība

Garastes upesūdri ir vientuļnieki un aktīvi visu diennakti. Teritorijās, kurās ir aktīva cilvēku darbība, ūdri ir kļuvuši par nakts dzīvniekiem. Tie savā starpā sazinās ar svilpieniem, dūkšanu un spiedzieniem. Garsastes upesūdri rok alas ūdens tilpju krastos, zem koku saknēm, akmeņiem, reizēm alas tiek izraktas mīkstajā kaļķakmens iezī.
Lai gan garstes upesūdri galvenokārt barojas ar zivīm, vēžveidīgajiem un moluskiem, tie apēdīs jebko, ko varēs nomedīt; kukaiņus, mazus rāpuļus, putnus un citus mazus dzīvniekus. Mazāku ieguvumu tie apēd uzreiz ūdenī, bet lielāku medījumu garastes upesūdrs iznes krastā un tad apēd.

Vairošanās

Garastes upesūdri ir vientuļnieki, un pretējā dzimuma ūdri pavada kopā 1 dienu gadā, pārošanās dienu. Māte mazuļus audzina viena pati. Garastes upesūdram nav noteikts riesta laiks. Tāpat kā citiem ūdriem arī garastes upedūdram piemīt embrioniskā diapauze un tas var būt atlikta embrija attīstība. Mazuļi piedzimst nevarīgi, akli, bet ar kažoku. Acis atveras 44 dienu vecumā. Pēc 52 dienām mazie sāk atstāt uz īsu laiku dzimšanas alu, bet, sasniedzot 74 dienu vecumu, tie sāk sekot mātei līdzi ūdenī.
Pušas baznīca

Vēsture

Dievnams ir koka celtne, kuru uzbūvēja 1743. gadā par Pušas muižas īpašnieka Antona Šadurska līdzekļiem. Dievnamu cēla pēc tā laika būvniecības — guļbūves metodes, celtni cērtot tikai ar cirvi. Uzreiz pēc uzbūvēšanas baznīcu nodeva jezuītu aprūpē, kuri šeit izveidoja jezuītu misiju, sauktu arī par Šadurska misiju. Atpērkot Krievijas kara ministrijai Daugavpils jezuītu īpašumus 1811. gadā, uz Pušu pārcēlās arī Daugavpils jezuīti, ieskaitot noviciātu un kolēģiju. Dagdas jezuītu misija bija arī atkarīga no Pušas jezuītu kolēģijas, kas liek secināt, ka Puša bijis jezuītu centrs, kas pastāvēja līdz 1820. gadam, kad jezuīti tika izraidīti un misijas punkts beidza pastāvēt.

Eksterjers

Dievnams atrodas uzkalnā, lapu koku ieskauts. Baznīcas dārzu aptver žogs — uz mūra pamatiem būvēti ķieģeļu stabiņi ar dēļu latām, bet ieejas vārti ir veidoti no sarkaniem ķieģeļiem. Guļbūves baznīca ir būvēta uz mūra pamatiem, zem kuriem atrodas aizmūrēti pagrabi, kuros apbedīti mirušie jezuīti. Dievnama jumts klāts ar cinkotu skārdu, virs baznīcas ieejas atrodas mazs tornītis. Baznīcas dārza labajā pusē atrodas vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis — aptuveni 10 metrus augsts 19. gadsimtā celts zvanu tornis, kurā atrodas divi — 1743. un 1881. gados lieti zvani. Blakus dievnamam atrodas prāvesta A.Trabunasa 1949. gadā būvēta guļbūve, kas kalpo kā draudzes plebānija.

Interjers

Dievnamā atrodas trīs altāri. Centrālais, 18. gadsimta vidus kokgriezumiem bagātais altāris, kuru papildina 19. gadsimta glezna ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis un ir veltīts Vissvētajai Trīsvienībai. Labajā pusē atrodas Svētā Franciska Džironimo altāris, bet kreisajā — Svētās Dievmātes altāris ar Lurdas Dievmātes statuju tā vidū. Abi sānu altāri tapuši 18. gadsimta vidū. Tikpat seni baznīcā ir aplūkojami feretrons, monstrance un Svētās Trīsvienības glezna. Dievnamā atrodas darbojošas latviešu ērģeļmeistara J. Gremzes būvētas ērģeles.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Mihails Sivickis. Pušas draudze veidojās vienlaicīgi ar baznīcas būvniecības laiku.
Draudzei ir 9 kapsētas — Pušas kapsēta, Sivgaļu kapsēta, Butkānu kapsēta, Pērtnīku kapsēta, Patmalnieku kapsēta, Zundu kapsēta, Žērkļu kapsēta, Zascenku kapsēta un  Rukmaņu kapsēta.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Vissvētākās Jaunavas Marijas Dieva Mātes svētki, Sveču diena, Svētā Franciska Džironimo diena, Vissvētākās Trīsvienības svētki, Jēzus Kristus Vissvētākās Sirds svētki, Svēto Joahima un Annas diena, Svētā apustuļa Bartolomeja svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas Bezvainīgās Ieņemšanas svētki.
Bērzes pagasts

Upes

Ālave, Bērze, Gaurata, Pienava.

Vēsture

Mūsdienu Bērzes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Bērzu jeb Bērzes muiža (Bershof, Bērze), Kreijas muiža (Kraienhof), Krišjāņa muiža (Christianshof), Lielvirkus muiža (Groß-Heiden, Virkus), Miltiņu muiža (Dorotheenhof, Miltiņi), Plepju muiža (Pleppenhof), Udzes muiža (Udsen).
1945. gadā Jelgavas apriņķa Šķibes pagastā tika izveidota Austrumu ciema padome. 1954. gadā Dobeles rajona Austrumu ciemam pievienoja likvidētā Šķibes ciema Mičurina kolhoza teritoriju. 1963. gadā Austrumu ciema kolhoza «Nākotne» 5. brigādes teritoriju pievienoja Līvbērzes ciemam. 1965. gadā Austrumu ciemam pievienota Deģu ciema padomju saimniecības «Šķibe» teritorija, 1968. gadā - Auru ciema padomju saimniecības «Krimūnas» un Bites ciema padomju saimniecības «Krimūnas» teritoriju. 1971. gadā padomju saimniecības «Krimūnas» teritorija pievienoja Krimūnu ciemam. 1977. gadā pievienota daļa Bērzes un Dobeles ciemu teritorijas, bet daļa Austrumu ciema teritorijas pievienota Glūdas ciemam. 1979. gadā pievienota daļa Dobeles ciema teritorijas bet daļa Austrumu ciema pievienota Krimūnu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu un pārdēvēja par Bērzes pagastu, bet lielākā daļa pirmskara Bērzes pagasta tagad ietilpst Jaunbērzes pagastā. 2009. gadā Bērzes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Dobeles novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Miltiņi, Šķibe (pagasta centrs), Bērze, Virkus, Runči.
Cikāžveidīgie

Īpašības

Daudzu sugu cikāžu nimfas sevi ieskauj sekrētā, ko izdala īpaši tam piemērotie malpīgijvadi - kukaiņu izvadorgāni, kas atbrīvo hemolimfu no slāpekli saturošajām atkritumvielām un piedalās osmoregulācijā. Nimfas nekad neiekļauj hidrofobisks vasks, kāds iekļauj laterncikāžu nimfas. Visas infrakārtas sugas barojas ar augu sulu. Lielākajai daļai cikāžveidīgo sugu gremošanās sistēmā ir filtrācijas kambaris, kas atrodas kuņģī un kas augu sulu uzsūkšanas brīdī palīdz atbrīvoties no šķiedrvielās esošā liekā ūdens.
11. marts

11. marts — gada 70. diena (71. diena garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 295 dienas.