google/wiki40b huggingface dataset:
Stīvens Spīlbergs

Bērnība

Stīvens Spīlbergs piedzima Sinsinati pilsētā (Ohaio, ASV) inženiera Arnolda Spīlberga un profesionālas pianistes Leijas Adleres (dzimusi Poznere) ģimenē. Mātei nācās atmest ieceri par karjeru, lai izaudzinātu četrus bērnus – Stīvenu, Annu, Sjū un Nensiju. Vēlāk ģimene pārvācās uz Fīniksu (Arizona), kur Stīvens uzsāka skolas gaitas. Stīvens bieži sēdēja mājās un skatījās televizoru. Bet, kad no tēva dāvanā saņēma 8 milimetru kameru, Stīvens ieguva jaunu iesauku – "Cilvēks-kinokamera". Pēc dažiem mēnešiem viņš mēģināja filmēt īsmetrāžas filmas ar aktieriem. 12 gadu vecumā, mācoties Kalifornijas štata koledžā (angļu: California State College), viņš pirmo reizi piedalījās jauniešu amatieru kino skatē. Savā pirmajā skatē viņš arī ieguva uzvaru ar 40 minūšu filmu par karu "Bēgšana uz nekurieni" (1960), kurā bija filmējušies viņa vecāki un māsas.
1963. gada 24. martā vietējā kinoteātrī bija neparasta pirmizrāde – divas stundas ilga mākslas filma "Debesu ugunis", kuru Stīvens Spīlbergs bija uzņēmis kopā ar citiem skolēniem. Filmas sižetā citplanētieši nolaupa cilvēkus, lai tos izstādītu kosmiskajā zoodārzā. Filmu finansēja Stīvena vecāki: projektā tika ieguldīti apmēram 600 ASV dolāru, filmēšanas grupu bez maksas ēdināja viņa māte, maketa veidošanā palīdzēja tēvs.

Debija

Kalifornijā, uz kurieni pārcēlās Spīlbergi, Stīvens divas reizes mēģināja iestāties Dienvidkalifornijas Universitātes kinoskolā, taču abas reizes tika noraidīts ar verdiktu: "pārāk bezcerīgs". Tad viņš iestājās tehniskajā koledžā, bet vasaras brīvdienās uzņēma 20 minūšu filmu "Emblins", kura viņam kļuva par caurlaidi uz lielo kino. 1969. gadā kinokompānija Universal Studios pēc "Emblina" noskatīšanās ar jauno režisoru noslēdza līgumu par seriāla "Nakts galerija" (1969) uzņemšanu. Pēc diviem gadiem Spīlbergs uzņēma savu pirmo pilnmetrāžas filmu "Duelis" (1971). Filma, kas bija veidota  televīzijai, ieguva Grand Prix balvu tikko izveidotajā fantastisko filmu festivālā "Avoriazs", un pēc šīs veiksmes tā tika pielāgota lielajiem ekrāniem.
Režisora debija lielajā kino Spīlbergam bija filma "Šugarlendas ekspresis" (1974), kas ieguva pozitīvas kritiķu atsauksmes.

Jaunie eksperimenti

1980. gadi Spīlbergam bija sava veida jaunu eksperimentu un pavisam citādu filmu veidošanas laiks. Vēl viņš uzsāka plašus producēšanas darbus, esot 1984. gadā paša veidotās kinokompānijas Amblin Entertainment īpašnieks, kas savukārt mūsdienu skatītājam padarīja slavenus tādus režisorus kā Džo Dante, Džons Lendiss, Toubs Hūpers, Roberts Zemekis. Ar Spīlberga līdzdalību tika izlaists vairāk nekā simt filmu — "Atpakaļ nākotnē", "Kurš iegāza trusīti Rodžeru?", "Gremlini", "Viesuļvētra", "Vīri melnā", "Katastrofa", "Zorro maska" un daudzas citas.
Marija Severina

Biogrāfija

Šahu četru gadu vecumā iemācījis spēlēt tēvs. Daudzkārtējā Krievijas jauniešu šaha čempionātu laureāte. Vairākkārt pārstāvējusi Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvusi 2011. gadā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U16 vecuma grupā. 2012. gadā Mariborā izcīnījusi bronzas medaļu Pasaules jauniešu šaha čempionātā meitenēm U18 vecuma grupā. 2013. gadā uzvarējusi Pasaules jauniešu šaha ātrspēles čempionātā meitenēm U18 vecuma grupā. 2015. gadā bijusi trešā Krievijas junioru šaha čempionātā U21 vecuma grupā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2013. gadā Severinai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 2016. gadā kļuvusi par Krievijas sporta meistari šahā.
2017. gadā beigusi Maskavas starptautisko ekonomikas un finanšu institūtu (krievu: Международный институт экономики и финансов).
Ilgtermiņa finanšu ieguldījumi

Ilgtermiņa finansu ieguldījumi

Ilgtermiņa finanšu ieguldījumi ir uzņēmuma ieguldījumi finanšu instrumentos ilgāk par gadu un no kuriem ienākumus ir paredzēts iegūt procentu, dividenžu veidā, kā maksu par izmantošanas tiesībām.

Ilgtermiņa finanšu ieguldījumu veidi

-ilgtermiņa vērtspapīru iegāde (akcijas, obligācijas uc.);

-ilgtermiņa monetārie instrumenti (noguldījumi bankās, aizdevumi citām organizācijām utt.);

-līdzdalība citu organizāciju kapitālā.

Līdzdalības novērtēšanas metodes

Līdzdalību kapitālā novērtē un norāda finanšu pārskatā saskaņā ar izmaksu vai pašu kapitāla metodi.

Saskaņā ar izmaksu metodi finanšu ieguldījumus kapitālsabiedrībās un citus finanšu ieguldījumus uzskaita to iegādes vērtībā. 

Uzskaites vērtību veido:

1) sākotnēji atzīstot:

-pamatkapitālā iemaksātā nauda;

- pamatkapitālā ieguldītā manta.

2) katra pārskata perioda beigās:

-nosaka līdzdalības vērtības samazinājumu

Pēc pašu kapitāla metodes uzskaites vērtību veido:

1) sākotnēji atzīstot:

-pamatkapitālā iemaksātā nauda;

-pamatkapitālā ieguldītā manta.

2) katra pārskata perioda beigās:

-līdzdalību palielina vai samazina atbilstoši līdzdalības daļas vērtības izmaiņām kapitālsabiedrību pašu kapitālā, pamatojoties uz kapitālsabiedrības gada pārskatā norādīto informāciju;

-Līdzdalības vērtību nosaka, reizinot kapitālsabiedrības pašu kapitāla vērtību ar iestādei  piederošo daļu procentu.
Ilgtermiņa finansu ieguldījumi ir riskanti, jo pieprasa stratēģisko prognozi uz ilgu laiku.
Gedesa rags

Gedesa rags (angļu: Cape Geddes, spāņu: Punta Geddes) ir klinšains zemesrags Lorija salas ziemeļos Antarktīdā. Izvietojies Fērguslija pussalas ziemeļu galā un atdala Brounsa līci rietumos no Makdugala līča austrumos.
Zemesragu pirmā nokartēja Viljama Brūsa ekspedīcija 1903. gadā un nosauca par godu skotu biologam un sociologam Patrikam Gedesam (Patrick Geddes). No 1946. līdz 1947. gadam zemesragā funkcionēja britu polārstacija Keipgedesa.
Gedesa rags un apkārtējā pussalas teritorija ir atzīta par putniem nozīmīgu vietu — tajā atrodas zodsiksnas pingvīnu kolonija un ligzdo ap 200 pāru lielo dienvidu vētrasputnu.
Roberts Uldriķis

Klubos

Spēlējis JDFS Alberts un JFC Skonto jauniešu komandās, pārstāvējis arī "Skonto" kluba dublieru komandu. Pirms 2015. gada sezonas pievienojās Virslīgas klubam Metta/LU. Virslīgā debitēja 2015. gada 12. aprīlī spēlē sprt "Skonto". Metta/LU kluba sastāvā nospēlēja divas sezonas un 36 spēlēs Virslīgā guva 7 vārtus. 2016. gada sezonā tika divas reizes atzīts par apļa labāko jauno futbolistu.
2016. gada decembrī noslēdza līgumu ar citu Virslīgas klubu RFS. Jau savā pirmajā Virslīgas spēlē jaunā kluba rindās izcēlās ar diviem vārtu guvumiem. 2017. gada sezonas 1. aplī tika vēlreiz atzīts par labāko jauno spēlētāju.
2018. gada jūlijā Uldriķis noslēdza četru gadu līgumu ar Šveices klubu Sion.

Izlasē

Bijis dažādu vecumu Latvijas jauniešu izlašu spēlētājs. Latvijas nacionālajā izlasē debitēja 2017. gada 12. jūnijā draudzības spēlē pret Igauniju, laukumā nākot uz maiņu 65. minūtē.
Narbonna

Vēsture

Pirmā gadsimtā Narbonna bija Romas impērijas Gallijas provinces galvaspilsēta un osta. Mauri 719. gadā iekaroja vestgotu Septimaniju un valdīja pilsētā līdz 759. gadam. Mauri no Narbonnas valdīja pār Vidusjūras rietumiem, kā arī ap 720. gadu iekaroja Karkasonu. Viduslaikos Narbonna bija kataru atbalsta centrs un vēlāk ietekmīga Romas katoļu bīskapija.
Ekrānuzņēmums

Ekrānuzņēmums (angļu: screenshot — 'ekrānuzņēmums') ir monitorā, televizorā vai kādā citā vizuālajā izvadierīcē redzams attēls, kuru dators uzņem un saglabā starpliktuvē vai cietajā diskā kā attēla datni. Windows operētājsistēmā ekrānuzņēmumu var iegūt, nospiežot "Print Screen" taustiņu.
Marko Filipovičs

Sasniegumi šaha kompozīcijā

Kopš 2010. gada piedalījies vairākos Pasaules čempionātos šaha kompozīciju risināšanā, labākais rezultāts 3. vieta (2017).
10. Eiropas čempionātā ieguvis trešo vietu.
Mieži

Vasaras mieži

Vasaras mieži ir viens no svarīgākajiem vasarāju kultūraugiem ar plašu pielietojumu. No to graudiem iegūst putraimus, miltus (nelielos daudzumos), iesalu, miežu kafiju, spirtu, raugu. Taču lielāko miežu graudu daudzumu izmanto lopbarībā. Miežu salmi ir lopbarībai vērtīgāki nekā rudzu vai kviešu salmi.
Degošais

Sižets

Filmas galvenais varonis ir Iļja Ripss, kurš 20 gadu vecumā mēģināja sadedzināties Rīgas centrā. Šī dedzināšanās bija domāts kā protests pret Padomju okupāciju Čehoslovākijā. Pašlaik Ripss mitinās Izraēlā un tiek uzskatīts par vienu no ievērojamākajiem matemātiķiem pasaulē, kurš savā zinātniskajā darbā nepazīst robežas.
Rīgas sākumskola "Valodiņa"

Izglītības programma

Speciālās pamatizglītības pirmā posma (1.-4.klase) programma izglītojamajiem ar valodas traucējumiem (11015511).

Vēsture

Skola dibināta 1969. gadā kā Rīgas speciālā pagarinātās dienas skola bērniem ar smagiem valodas traucējumiem. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1994. gadā skolu pārdēvēja par Rīgas Logopēdisko
skolu, bet 2003. gadā par Rīgas sākumskolu „Valodiņa”.

Skolas ēka

Skolas ēka atrodas bijušajā Dauges īres namā (arhitekts Kārlis Johans Felsko, 1896).
Viļāni

Ģeogrāfiskais raksturojums

Viļāni atrodas Latvijas austrumu daļā, administratīvi kopš 2009. gada — Viļānu novadā, pirms tam tā bija Rēzeknes rajona pilsēta.
Fizioģeogrāfiski Viļāni atrodas Jersikas līdzenuma austrumu daļā, galvenokārt Maltas labajā krastā (40 km no Maltas ietekas Lubāna ezerā). Apkaimes reljefs pārsvarā ir līdzens un nedaudz paugurains. Lielāko pauguru vidējais augstums ir 120 — 130 m vjl. Uz Austrumiem no pilsētas sākas Latgales augstienes Rēzeknes pazeminājums un Rāznas pauguraine, uz dienvidiem — Maltas pazeminājums, uz ziemeļiem — Lubāna līdzenums. Cauri pilsētai tek Malta. Viļānu apkaimē tai ir stāvi, 5 — 12 m augsti, gleznaini krasti, augšpus tilta izveidota neliela ūdenskrātuve.

Klimats

Viļānos klimats ir mēreni kontinentāls, vidēji silts un mitrs. Gada vidējā temperatūra ir 6 °C, janvāra vidējā temperatūra apmēram -7 °C, jūlija 17,5-18 °C. Nokrišņi apmēram 600 mm gadā.

Iedzīvotāji

20. gs. sākumā iedzīvotāju skaits tagadējā Viļānu teritorijā bija lielāks par tūkstoti. Tas pakāpeniski palielinājās līdz 30. gadiem, bet 2. pasaules karā gandrīz par 50% samazinājās. Iedzīvotāju skaits īpaši strauji pieaugua 1950. — 1962. g., kad Viļāni bija rajona centrs. 90. gados iedzīvotāju skaits pamazām samazinājās negatīvā dabiskā pieauguma un negatīvās migrācijas dēļ.

Pilsētbūvniecība un arhitektūra

Pilsētu rotā divu torņu baroka baznīcas siluets un klostera piebūve. 1852. gadā Viļānos bija 12 sētas, 20. gs. sākumā — 242 dzīvojamās ēkas, septiņas no tām bija mūra ēkas. 1930. gadā pilsētai tika apstiprināti būvnoteikumi, kuros paredzēja saimniecības centra, dzīvokļu rajona izveidošanu un celtniecību. Pieļaujamais būvmateriāls netika reglamentēts. Notika pilsētas labiekārtošanas darbi. Galvenajās ielās tika ierīkoti betona trotuāri, nomaļās ielas grantētas, ierīkoti apstādījumi. Veikti priekšdarbi pilsētas tirgus laukuma paplašināšanai, parka un peldētavas ierīkošanai. Pēc 2. pasaules kara tika likvidēti kara postījmi, uzceltas dzīvojamās un sabiedriskās ēkas, tai skaitā Viļānu vidusskolas četrstāvu ēka.

Reliģija

Tagad Viļānos darbojas divas draudzes: katoļu un vecticībnieku. Baroka stilā ar diviem torņiem celtā katoļu baznīca ar klosteri pabeigta 1772. gadā. Vecticībnieki uzcēluši 20. gs. 30. gados lūgšanu namiņu, vēlāk apmūrēja silikātķieģeļiem. 2005. gadā draudzes prāvests A. Voronovs sadarbībā ar SIA "Ābekoks" pārveidoja to par koka dievnamu, iekšienē tika veikts liels remonts.
Jumpravmuižas koncentrācijas nometne

Izveidošana

Nometne tika izveidota 1941. gada decembra sākumā. SD ieteica muižu pievērst lauksaimniecībai, izmantojot ebreju darbaspēku. Pēc citiem plāniem, šeit bija paredzēts izveidot pagaidu nometni, kur izvietot Salaspils koncentrācijas nometnes celtniecībai paredzēto darbaspēku. 29. novembrī nometnē ieradās 714 ebreju no Nirnbergas. Decembrī ieradās 3984 reiha ebreju, galvenokārt no Štutgartes, Hamburgas, Lībekas un Vīnes.

Nometnes uzbūve un apstākļi nometnē

Nometne bija 200 ha liela. Tās teritorijā atradās vairāki lieli šķūņi, kūtis, zirgu staļļi un palīgēkas, kur izvietoja ieslodzītos. Nometni apsargāja Latviešu palīgpolicija, vēlāk iekšējo apsardzi veica nometnē izveidota ebreju policija. Ieslodzītos nodarbināja visdažādākajos darbos — muižas iekārtošanā, akmeņlauztuvēs pie Daugavas un amatnieku darbnīcās, kas atradās muižas apkārtnē. Nometnē atradās 4-4,5 tūkstoši ieslodzīto. Apmēram 800 ieslodzīto gāja bojā 1941.—1942. gada ziemā no bada, aukstuma un slimībām.

Ieslodzīto tālākie likteņi

1942. gada martā 1600—2000 ebreju no Jumpravmuižas nometnes aizveda uz Biķernieku mežu, kur tie tika nošauti. 1943. gadā dzīvi bija palikuši tikai apmēram 450 ieslodzītie. Ap šo laiku nometne tika likvidēta, taču vēl 1943. gada septembrī Mazjumpravas muižā uzskaitīts dažādos darbos nodarbināts 81 ebrejs.
Edvards Plankets

Biogrāfija

Piedzimis bagātu aristokrātu ģimenē un lielāko savu mūža daļu pavadījis senajā Dansenī pilī netālu no Īrijas pilsētas Taras. Mantojis barona Dansenī titulu, kas ticis nodibināts 15. gadsimtā. Būdams materiāli nodrošināts, daudz laika veltījis saviem vaļaspriekiem. Bijis pazīstams kā ceļotājs un mednieks. Aizrāvies arī ar kriketu, uzvarējis Īrijas šaušanas čempionātā, sastādījis šaha uzdevumus, izgudrojis asimetrisko šahu, kurā parastais figūru komplekts cīnījies pret 32 bandiniekiem, bet 1929. gadā šaha simultānspēles seansā nospēlējis neizšķirti ar Pasaules šaha eksčempionu Hosē Raulu Kapablanku. Piedalījies četrās militārās kampaņās (tajā skaitā arī Angļu—būru karā), vienā no kurām ticis arī ievainots. 1940. gadā kļuvis par angļu valodas katedras vadītāju Atēnu universitātē. Miris no apendicīta. 
Savus literāros darbus sacerējis galvenokārt izklaides nolūkos, bet grāmatas publicējis uz sava rēķina, parakstoties kā lords Dansenī (angļu: Lord Dunsany). Palīdzējis īru literātiem, bet vienu no Planketa stāstu krājumiem palīdzējis izdot Nobela prēmijas laureāts literatūrā Viljams Batlers Jeitss.
Tiek uzskatīts par vienu no fantāzijas literatūras pamatlicējiem, pateicoties savām grāmatām par izdomāto valsti Peganu - "Peganas dievi" (1905), "Laiks un dievi" (1906) un stāstiem no grāmatas "Trīs pusložu nostāsti". Tāpat fantāzijas literatūras žanrā ir uzrakstīts romāns "Elfu karaļa meita" un krājumi "Brīnumu grāmata".
Mazāk populāri ir Planketa reālistiskie un detektīvstāsti, kā piemēram, aptuveni pusotra simta stāstu par detektīvu Džozefu Džorkensu (angļu: Joseph Jorkens) un zinātniski fantastiskais romāns "Pēdējā revolūcija" - par mašīnu sacelšanos. Viņa lugas ar panākumiem tikušas izrādītas Lielbritānijā un ASV.
Bidentāls līdzskanis

Izplatība

Atšķirībā no interdentālajiem līdzskaņiem, kam artikulācijā ir iesaistīta mēle (kā [n̪͆]), ir vismaz viens apstiprināts īsta bidentāla līdzskaņa lietojums runātā valodā. Melnās jūras piekrastē (Ziemeļkaukāzā) dzīvojošie šapsugi vienā no apakšdialektiem lieto bidentālu nesvelpenisku berzeni. Citos dialektos un adigu literārajā valodā šajā pozīcijā lieto [x]. Fonēmiski šāda skaņa var tikt transkribēta kā /x̪͆/. Tomēr šīs skaņas radīšanas laikā nav novērojama berze pie mīkstajām aukslējām un zobi ir vienīgie iesaistītie artikulētāji. Lūpas ir atvērtas, zobi sakosti un mēle miera stāvoklī. Gaiss plūst caur zobiem un skaņa ir vidēja starp /ʃ/ un /f/. Šādu skaņu fonētiski var transkribēt ar [h̪͆], jo [h] tāpat pašam nav savas artikulācijas vietas.

Atveidošana latviešu valodā

Latviešu valodā bidentāls līdzskanis atveidojams ar nebalsīgu labiodentālu berzeni un burtu "f".
Raitis Ivanāns

Karjera

Karjeru viņš sāka kā aizsargs, bet spēlējot Ziemeļamerikā pārkvalificējās par uzbrucēju. Uz Ziemeļameriku viņš devās 1996. gadā kopā ar Aleksandru Andrejevu, Rihardu Augstkalnu, Valēriju Fiļimonovu, Arvīdu Reķi un Rodrigo Laviņu. Ziemeļamerikā Ivanāns sākotnēji spēlēja zemākajās līgās un kļuva par tā saucamo hokeja policistu. Viņš 2004. gadā Milvokī "Admirals" sastāvā kļuva par pirmo Latvijas hokejistu, kurš izcīnīja otras spēcīgākās Ziemeļamerikas hokeja līgas AHL čempiona titulu — Kaldera kausu.
Lai gan nekad nav draftēts NHL draftā, 2004. gada 16. jūlijā ar Latvijas hokejistu uz diviem gadiem līgumu noslēdza NHL klubs Monreālas "Canadiens". Leģendārais NHL klubs vēlējās papildināt savas rindas ar vienu no lielākajiem spēlētājiem - 1,92 metru garo un 119 kg smago latviešu uzbrucēju. Pirmajā NHL līguma sezonā sakarā ar NHL lokautu hokejists spēlēja farmklubā, tomēr jau nākamsezon 2005. gada 8. oktobrī Ivanāns debitēja NHL. Tiesa jau pirmajā NHL kautiņā pret garāko NHL hokejistu Zdeno Haru Ivanāns guva vaiga kaula lūzumu un Monreālas "Canadiens" rindās aizvadīja tikai četras spēles, sezonu aizvadot farmklubā AHL.
2006. gada 13. jūlijā ar Latvijas hokejistu līgumu uz vienu gadu noslēdza cits NHL klubs Losandželosas "Kings". Šajā komandā Ivanāns spēja nostiprināties un aizvadīja pirmo pilno sezonu NHL. 2006. gada 12. oktobrī viņš kļuva par astoto Latvijas hokejistu, kas guvis vārtus NHL (spēlē pret Dalasas "Stars"). 2007. gada 18. martā viņš līgumu ar Losandželosas "Kings" pagarināja uz vēl vienu gadu, bet 2008. gada janvārī to pagarināja vēl par diviem gadiem. 2010. gada 1. jūlijā parakstīja līgumu ar citu NHL klubu: Kalgari "Flames". Kluba sastāvā spēlēja līdz 2011.—2012. gada sezonas beigām, pēc tam pārgāja uz KHL klubu Rīgas "Dinamo", noslēdzot ar to divu gadu līgumu. Tiesa, 2013. gada jūnijā klubs līgumu ar Ivanānu lauza.
2014. gada septembrī Ivanāns paziņoja par karjeras beigām.
Ivanāns 1999. gadā spēlējis Latvijas junioru izlases sastāvā Pasaules U-20 čempionāta "B" grupā, Latvijas pieaugušo izlases rindās Raitis debitēja 2008. gadā, piedaloties Pasaules čempionāta Kanādā.
Boņuks 2016

Komisija

Balvas „Boņuks 2016” vērtēšanas komisijā darbojās 25 pērnā gada balvas ieguvēji un pieaicinātie attiecīgās sfēras pārzinātāji: mūziķis un latgalisko projektu vadītājs, Latgaliešu kultūras gada balvas dibinātājs Guntis Rasims, režisors Viesturs Kairišs, ērģelniece Iveta Apkalna, Lūznavas muižas vadītāja Iveta Balčūne, tulkotājs Guntars Godiņš, literāte un žurnāliste Evika Muizniece, dzejnieks un literatūrzinātnieks Valentīns Lukaševičs, dzejniece Anita Mileika, latgaliešu tradicionālās kultūras eksperte Ruta Cibule, režisore Māra Zaļaiskalns, komponiste Ilona Rupaine, etnomuzikoloģe Asnate Rancāne, literatūrzinātniece Ilga Šuplinska, dzejniece un žurnāliste Anna Rancāne, Kārsavas novada izpilddirektors Toms Vorkalis, producentu apvienība “3 KM” pārstāvji, raidījuma “Sajūti Latgali!” veidotāji Sandra un Jānis Rimicāni, mūziķis Arnis Slobožaņins, komponists Andrejs Selickis, mūziķis Artūrs Uškāns, portāla “Latgalīšu kutlurys gazeta” vadītāja Laura Melne, Latvijas Radio Latgales studijas vadītāja Renāte Lazdiņa, latgaliešu kultūrvides aktīviste un projektu vadītāja Edīte Husare, literāts un mūziķis, Latgaliešu kultūras gada balvas dibinātājs Oskars Orlovs un Latgales vēstniecības GORS vadītāja Diāna Zirniņa.
Bērzaunes pils

Bērzaunes pils, agrāk Bērzones pils (vācu: Bersohn, sākotnēji Bersone, Barson) bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu Tīzenhauzenu pils 14.-16. gadsimtā, sagrauta 18. gadsimta sākumā, drupas tagad atrodas Madonas novada Bērzaunes pagasta Bērzaunē pie Bruņinieku mājām.

Vēsture

Pēc Letijas sadalīšanas 1229. gadā Rīgas arhibīskaps iekaroto Jersikas (Letijas) kēniņvalsts Bērzaunes pilsnovadu izlēņoja savam vasalim Tīzenhauzenam. 
Pils ir uzcelta pirms 1382. gada senā letgaļu pilskalnā, kas atradās pie senā ceļa no Kokneses uz Cesvaines pili un tālāk uz Tālavas zemēm. Pirmais tās īpašnieks bija Rīgas arhibīskapa vasalis Bertolomejs no Tīzenhauzas. 1469. gadā aprakstītas pils ēkas, vārti, tilts pils priekšā, nocietinājumu valnis un dzirnavu ezers. Bērzaunes novada kungiem piederēja arī Tirzas, Kalsnavas, Vējavas un Adulienas muižas.
Pēc Rusova hronikas ziņām Livonijas kara laikā 1577. gadā pili ieņēma un izlaupīja Krievijas cara Ivana IV karaspēks. 1578. gadā to ieņēma Polijas-Lietuvas kopvalsts karaspēks, karalis Stefans Batorijs 1582. gadā to atdeva atpakaļ Heinriham fon Tīzenhauzenam.
Poļu—zviedru kara laikā 1622. gadā iekaroto Bērzaunes pili piešķīra Johanam Baneram un 1633. gadā pils bija iekļauta to Zviedru Vidzemes piļu sarakstā, kuras būtu jālabo.
Uzskata, ka pili izpostīja un pameta Lielā Ziemeļu kara laikā vai arī jau pirms tam.
Marķīza Pauluči albumā redzams, ka 1830. gadā pils vietā jau bijušas drupas, vienīgi apaļais tornis vēl bijis gandrīz sākotnējā augstumā. To pilnīgi nopostīja Otrā pasaules kara laikā, kad 1944. gadā Bērzaunes apkārtnē notika sīvas kaujas pret uzbrūkošo Sarkano armiju un pilskalnā bija izraktas tranšejas.

Pils apraksts

Pils uzcelta Bērzaunes upes kreisā stāvkrasta līkumā, kas to aizsargāja no rietumiem. Austrumu un ziemeļu pusi aizsargāja ap 20 m plats zemes valnis, bet dienvidu pusē bija dīķis. 
Tās mūra sienas veidoja 44x51 m lielu četrstūri, kura iekšienē uzturējās pils īpašnieki un viņu karadraudze. Pils sienu apakšdaļa bija 1,3-1,5 m bieza un mūrēta no neskaldītiem laukakmeņiem. Pagalmā pie apkārtmūra bijušas atsevišķas celtnes, bet rietumu sienas vidū celts nedaudz izvirzīts četrstūrains tornis.
1522. gada pils dalāmajā grāmatā minēts, ka vienā pils pusē bijis remteris ar virtuvi, telpas ar pagrabiem, kapela, klētis, bez tam minēts jaunais tornis, slēgta telpa ieroču un munīcijas glabāšanai, kā arī paceļamais tilts un tilts starp abiem vārtiem. 
Poļu—zviedru kara laikā, kad 1601. gadā un 1621. gadā par pili cīnījās zviedru un poļu-lietuviešu karaspēki, pils dienvidaustrumu stūri sargāja apaļais tornis 7 m diametrā, kas iekšpusē bija tikai 2-2,5 m plats. Torņa sienas pils iekšpusē bija 1,9 m un ārpusē 2,5 m biezas un pēc Kārļa Levisa of Menāra apraksta tam bijušas astoņas šaujamlūkas.

Mūsdienās

No četrstūrainā torņa ir samanāmi ar zemi klāti pamati. Savukārt no laukakmeņiem celtā dienvidaustrumu torņa vietā var atrast izplūdušu gruvešu kaudzi. Aptuveni 10 m uz ziemeļiem ir saglabājusies 2,5-3 m augsta laukakmeņu siena, kura ir iemūrēta baltu ķieģeļu saimniecības ēkā.
Boriss Vipers

Dzīvesgājums

Dzimis 1888. gada 16. aprīlī Maskavā Roberta Vipera un viņa sievas Anastasijas, dzimušas Ahramovičas,  ģimenē. Mācījās Maskavas 7. klasiskajā ģimnāzijā. Studēja Maskavas Universitātes vēstures un filoloģijas fakultātē (1906-1911).
1915. gadā ievēlēts par Maskavas Universitātes privātdocentu.
1918. gadā viņš aizstāvēja disertāciju "Klusās dabas attīstības problēmas". 1921. gadā ieguva Dr. phil. grādu un bija Maskavas Mākslas zinātnes institūta direktors (1923-1924).
1924. gadā pārcēlas uz dzīvi Latvijā, bija Latvijas Mākslas akadēmijas mācībspēks - sākumā kā ārštata docents, vēlāk kā vecākais docents. 1928. gadā arī viņa sievai un trīs berniem atļāva izbraukt no PSRS uz Latviju. 1931. gadā kļuva par Latvijas Universitātes profesoru filoloģijas un filozofijas fakultātē pie mākslas vēstures katedras, kur pasniedza mākslas vēsturi un teoriju (1931-1940).   
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada pavasarī Boriss Vipers kopā ar tēvu Robertu Viperu pārcēlās uz Maskavu, kur turpināja mākslas vēstures pētījumus PSRS Zinātņu akadēmijas Materiālās kultūras vēstures institūtā. Sakarā ar Vācijas iebrukumu PSRS no 1941. līdz 1943. gadam pavadīja bēgļu gaitās Taškentā. Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja Maskavas Universitātē kā Aizrobežu mākslas zinātnieks, turpināja lasīt Latvijas Universitātē izstrādātos studiju kursus. Kad Vispārīgās mākslas zinātnes katedru (кафедра общего искусствознания) apvienoja ar Krievu mākslas katedru, 1954. gadā B. Viperu atbrīvoja no amata, un viņš nodarbojās ar aspirantu darbu vadīšanu PSRS Mākslas Zinātņu akadēmijas Mākslas vēstures institūtā. 
Miris 1967. gada 24. janvārī Maskavā.
Grimšova tēma

Grimšova tēma ir tēma šaha kompozīcijā. Tās būtība — melno tālšāvēja figūra izdara kritisko gājienu un pēc tam tiek aizsegta ar savu figūru.
Tēma nosaukta amerikāņu problēmista V. Grimšova vārdā, kurš 1852. gadā publicēja šāda tipa uzdevumu.