Tulkošana

Tulkošana ir vienas valodas rakstītu tekstu vai mutvārdu pārnešana, atveidošana un/vai skaidrošana citā valodā. 
Visvairāk valodās tulkotie darbi pasaulē ir Jaunā derība (pilnā apjomā pārtulkota aptuveni 1240 valodās), 1883. gadā izdotais Karlo Kollodi pasaku stāsts „Pinokio” (pārtulkots aptuveni 260 valodās), Jehovas liecinieku 2005. gadā izdotais „Ko patiesībā māca Bībele?” (pārtulkots 244 valodās) un 17. gadsimtā izdotā Džona Banjana divdaļīgā grāmata „Svētceļnieka gaita” (pārtulkota vismaz 200 valodās).

Vārda cilme

Latviešu valodnieks Konstantīns Karulis latviešu valodas vārda „tulkošana” cilmi saista ar vārdu „tulkot”, kas savukārt nāk no „tulks”, ko uzskata par līdz 13. gadsimtam ienākušu aizguvumu no senaustrumslāvu тълкъ ar nozīmi 'skaidrojums' (salīdzinājumā ar krievu толк — 'saprašana, spriedums' un 'толковать' — 'skaidrot'), kas visticamāk etimoloģiski saistīts ar latiņu „loquī” ('runāt'). Vārds „tulks” pirmo reizi rakstiskos avotos parādās 17. gadsimtā jau tā pašreizējā formā.

Veidi

Tulkošanu iedala rakstiskajā tulkošanā, ko veic tulkotājs, un mutvārdu tulkošanā, ko veic tulks. Rakstiski visbiežāk tulko dažādus dokumentus, vēstules, brošūras, rokasgrāmatas, e-pasta vēstules, pamācības, juridiskus dokumentus, zinātniskus tekstus, kā arī literārus tekstus — prozu, dzeju (latviešu valodā dzejas tulkošanu dēvē par atdzeju), lugas utt. Savukārt mutiski visbiežāk tulko konferences, seminārus, sanāksmes, lietišķas sarunas, pārrunas, video un Skype konferences, tālruņa sarunas, kinofilmas.

Secīgā tulkošana

Secīgā jeb konsekutīvā tulkošana ir mutiskās tulkošanas veids, kurā tulks noklausās garāku runas fragmentu un pēc tam teikto pārtulko citā valodā. Atkarībā no vienā piegājienā pārtulkojamā teksta garuma izšķir īso un garo secīgo tulkošanu. Īsajā secīgajā tulkošanā tulks tulko ik pēc 2—3 teikumiem, turklāt tulks parasti neveic piezīmes. To parasti izmanto lietišķās sarunās, īslaicīgos apmeklējumos, muzejos u.c. Garajā secīgajā tulkošanā tulks noklausās daudz garāku, no 5 līdz 10 un pat 20 minūtēm garu runu oriģinālvalodā un pēc tam, balstoties uz veiktajām piezīmēm, to pārnes mērķvalodā. Mūsdienās Latvijā un pārējā pasaulē arvien vairāk izmanto garo secīgo tulkošanu.

Sinhronā tulkošana

Sinhronā jeb simultānā tulkošana ir mutiskās tulkošanas veids, kurā tulks sēž skaņas necaurlaidīgā kabīnē un austiņās klausās sanāksmes telpā mikrofonā runāto un ar pāris sekunžu nobīdi to pārtulko tulkojumvalodā. Tulkojot sinhroni, salīdzinot ar secīgo tulkošanu, tiek ietaupīts laiks, taču tai vajadzīga samērā sarežģīta un dārga aparatūra, kā arī liela tulku koncentrēšanās un prāta piepūle, jo tulkam vienlaikus jāklausās un jārunā, tāpēc kabīnē visbiežāk atrodas vēl vismaz viens vai divi tulkotāji, kas darbojošos tulku ik pēc 10—30 minūtēm nomaina.

Tulkošanas atmiņas programmas

Tulkotāju darbā plaši tiek izmantotas tulkošanas atmiņas programmas, kas radītas ar mērķi nevis aizvietot tulkotājus, bet gan strādāt sadarbībā ar tiem, lai uzlabotu tulkošanas procesa ātrumu un kvalitāti. Tulkošanas atmiņas programmas palīdz nodrošināt tulkojuma saskaņotību, „atceroties” pareizo tulkojumu un iesakot tulkotājam to katru reizi, atkal sastopoties ar konkrēto frāzi. Samazinot izmaksas, ko rada darbs vairākās valodās, šādas tehnoloģijas ne vien palīdz saglabāt daudzās valodas — tās samazina izmaksas Eiropas uzņēmumiem un citām organizācijām, ko saista kopīgs darbs Eiropas vienotajā tirgū.