google/wiki40b huggingface dataset:
Oskars Spurdziņš

Politiskā darbība

Atmodas laikā iesaistījies Latvijas Tautas frontē un Zaļajā partijā. 1989. gadā ievēlēts Valmieras tautas deputātu padomē, bet 1990. gadā, tikai 27 gadu vecumā kļuva par tās priekšsēdētāju.
1993. gadā piedalījās 5. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Zaļās partijas veidotā Zaļā saraksta, bet netika ievēlēts. 1994. gadā kļuva par Finanšu ministra Andra Piebalga padomnieku.
1995. gadā piedalījās 6. Saeimas vēlēšanās no LNNK un Latvijas Zaļās partijas kopīgā saraksta, taču atkal netika ievēlēts parlamentā. Toties jau nākamajā gadā O. Spurdziņš bija padomnieks diviem ministriem: Valsts ieņēmumu valsts ministrei Aijai Počai un Īpašo uzdevumu ministram Pašvaldību lietās Ernestam Jurkānam.
1997. ievēlēts Valmieras pilsētas domē, pretendējis arī uz domes priekšsēdētāja amatu, bet nav guvis kolēģu atbalstu.
O. Spurdziņš bija Tautas partijas dibinātāju skaitā 1998. gadā un kandidēja no tās saraksta arī 7. Saeimas vēlēšanās, tomēr atkal netika ievēlēts. 1999. gada jūlijā O. Spurdziņš kļuva par 7. Saeimas deputātu mandātu uz laiku nolikušā partijas līdera Andra Šķēles vietā. 2002. gadā notikušajās 8. Saeimas vēlēšanās viņš netika ievēlēts nākamajā Saeimas sasaukumā.
2004. gada 9. martā O. Spurdziņš kļuva par Induļa Emša valdības Finanšu ministru, šo pašu amatu viņš saglabāja arī Aigara Kalvīša Ministru kabinetā. 2006. gada oktobrī O. Spurdziņš tika ievēlēts 9. Saeimā, kā arī saglabāja Finanšu ministra amatu Kalvīša otrajā valdībā, kas darbojās līdz 2006. gadam. Ivara Godmaņa Ministru kabinetā O. Spurdziņu Finanšu ministra amatā nomainīja Atis Slakteris, bet O. Spurdziņš 2007. gada 20. decembrī atjaunoja 9. Saeimas deputāta mandātu.
10. Saeimas vēlēšanās startēja ar ceturto numuru no apvienības "Par Labu Latviju" saraksta Vidzemes apgabalā, taču netika ievēlēts. 2012. gada pavasarī O. Spurdziņš bija reģionālās partijas "Valmierai un Vidzemei" dibinātāju skaitā un tika ievēlēts tās valdē.
No 2010. gada decembra ir "VTU Valmiera" valdes priekšsēdētājs.
Ērdmans Tolgsdorfs

Dzīvesgājums

Dzimis ap 1550. gadu Prūsijā prūsiski runājošā ģimenē. Darbojās kā Gūtštates kanoniķis Austrumprūsijas Varmijas bīskapijā, iestājās jezuītu biedrībā. Pēc Cēsu bīskapijas nodibināšanas 1583. gadā Cēsu doma prāvests Oto Šenkings viņu uzaicināja uz Livoniju, lai še stātos pretim reformācijas izplatīšanai un nostiprinātu katolicismu. Vispirms Tolgsdorfs bija priesteris Valmieras draudzē, tad Rīgas Sv. Jēkaba baznīcas priekšnieks. Runādams bērnībā latviešu valodai radniecīgu valodu, viņš ātri iemācījās latviski un sarakstīja latviešu dievkalpošanai un garīgas dzīves kopšanai nepieciešamās grāmatas. Viņš bijis starp latviešiem ļoti ieredzēts. Šenkings viņu nosaucis par Livonijas tēvu un apustuli. 1585. gadā Viļņā iespieda viņa latviski tulkoto 70 lappušu tekstu ar nosaukumu Kriscige pammacischen no thems Papreksche Galwe gabblems Christites macibes. Prexskan thems nemacigems vud iounems bernems (Kristīgā pamācīšana no tiem papriekš galvas gabaliem Kristītās mācības. Priekš tiem nemācītiem un jauniem bērniem). Vēlāk izdeva arī pirmo latviešu valodas vārdnīcu (Nomenclator) un dziesmu grāmatu (Hymni et antiphonae ...). No 1604. gada Tolgsdorfs dzīvoja Cēsīs, kur bija bīskapa O. Šenkinga galvenais palīgs rekatolizācijas darbā.
Miris 1620. gada 4. oktobrī Cēsīs, apglabāts Cēsu Sv. Jāņa baznīcā.
Lamberts

Darbība bīskapa amatā

Par Lamberta izcelsmi nav drošu ziņu. Zināms, ka viņš bija cēlies no Solrē Eno jeb Henegavas (franču: Hainaut, vācu: Hennegau) grāfistē, kas atrodas mūsdienu Francijas un Beļģijas teritorijā. 
Pēc pirmā Sēlijas un Zemgales bīskapa Lipes Bernharda nāves bīskaps Alberts, 1224. vasarā iecēla Lambertu par jauno bīskapu. Lai arī Alberts bija pārkāpis savas tiesības iecelt tikai pirmo bīskapu, pāvests Honorijs III apstiprināja bīskapijas robežas 1224. gada 14. novembrī.
Bīskaps Alberts ar pāvesta legāta Modenas Vilhelma piekrišanu 1226. gada 21. martā no bīskapa Mežotnes sēdekļa atdalīja Sēliju, no kuras Lamberts atsacījās. Sēliju vēlāk pievienoja Rīgas bīskapijai, bet Lambertam kā kompensāciju piešķīra vēl nekristītos Zemgales rietumu novadus, nodibinot Zemgales bīskapiju. Sēlijas ienākumus pagaidām atstāja Lambertam. Kā Sēlijas — Zemgales bīskaps Lamberts faktiski savā bīskapijā nav uzturējies. 1226. gadā pēc 6. janvāra bīskaps Lamberts kopā ar pāvesta legātu Modenas Vilhelmu devās uz Igauniju, bet 1227. gada janvārī piedalījās Sāmsalas iekarošanā. 
Pēc bīskapa Alberta nāves pāvesta legāts Balduīns no Alnas panāca, ka 1232. janvārī pāvests Gregorijs IX personīgi viņu Lamberta vietā iecēla par Zemgales bīskapu. Pāvests uzskatīja, ka Lamberta amatam nav bijis likumīga pamata un visi Lamberta rīkojumi tika atcelti. 
Rakstu avotos ziņas par Lambertu atrodamas no 1224. gada līdz 1231. gadam, bet 1234. gadā viņš minēts jau kā miris.
Bādlauzika

Vēsture

Pilsēta rakstos pirmoreiz pieminēta 1096. gadā.
Chrysolina cerealis

Izplatība

Šī suga ir izplatīta no Britu salām un Centrāleiropas uz austrumiem caur Dienvidaustrumeiropu, Kaukāzu, Kazahstānu un Mongoliju līdz Usūrijai. Nominālā pasuga (C. cerealis cerealis) ir izplatīta Centrāleiropā un Rietumeiropā, C. cerealis cyaneoaurata pasuga ir sastopama Sibīrijā un Mongolijā, C. cerealis megerlei — Centrāleiropā un Dienvidaustrumeiropā, C. cerealis mixta — Alpos un Pirenejos, C. cerealis rufolineata — Ziemeļkaukāzā, Ukrainā, Krimā un Krievijas Eiropas daļā.

Apraksts

Imago ķermeņa garums ir 5,5—7 mm; ķermenis ir spoži nokrāsots dažādās krāsās: sarkanā, zeltītā, zaļā un zilā. Ķermeņa apakšdaļa ir tumši zila, augšdaļa ir sarkanīga. Klipeuss, galvvidus, trīs gareniskas līnijas, šuve un sānu mala uz pronotuma un trīs gareniskas līnijas uz katra segspārna ir violetas. Var būt cita krāsu kombinācija: ķermeņa lejasdaļa ir violeta, augšdaļa ir netīra vara krāsā ar zaļām vai zilām līnijām, kas neiet līdz ķermeņa galam un izzūd. Vēl var būt īpatņi ar violetu ar purpura nokrāsas lejasdaļu un ar melni zilām un zaļām līnijām. Ziemeļu īpatņiem ķermeņa augšdaļa ir ar vāji redzamām melnām līnijām vai bez tām. Vēl ir īpatņi, kuriem ķermeņa augšdaļa ir pilnīgi melna.

Attīstība

Šīs vaboles imago sastopami no aprīļa līdz septembrim. Mātītes dēj olas jūnijā uz asiem graudaugu lapu galiem. Kāpuri ir sastopami no septembra līdz oktobrim. Parasti ziemo kāpuri, bet var ziemot arī jaunās vaboles.

Ekoloģija

Chrysolina cerealis dzīvo mežos, mežainā apvidū, pļavās un nezālēm aizaugušās vietās, taču daži īpatņi ir sastopami arī kalnu pļavās augstumā līdz 600 metriem virs jūras līmeņa. Galvenokārt barojas ar vilnaino mārsilu un mazo mārsilu, sekundāri barības augi ir mētras, vībotnes, kalnu pupumētra, parastā smaržmētra. Kalnainās areāla vietās imago un kāpurus dienas vidū var atrast uz vai zem augiem, kas aug no klinšu plaisām.
Tramvajs

Tramvajs Latvijā

Pirmais zirgu vilces tramvajs Latvijas teritorijā bija Rīgas tramvajs, kuru atklāja 1882. gada 23. augustā. Pirmo elektriskā tramvaja līniju Latvijā atklāja 1899. gada 18. septembrī Liepājā. Rīgā elektrisko tramvaju ieviesa tikai 1901. gadā (Rīgas 700 gadu jubilejas gadā), tā izmēģinājuma brauciens notika 1901. gada 20. jūnijā plkst. 22 pa maršrutu Aleksandra vārti (mūsdienās Gaisa tilta rajons) — Aleksandra tilts (mūsdienās tilts pār kanālu pie Brīvības pieminekļa).
1912. gada 3. jūnijā atklāja elektriskā tramvaja līniju Ķemeri—Jaunķemeri. 1913. gadā tajā kursēja 5 tramvaja motorvagoni un 4 piekabināmie vagoni. Tā pastāvēja apmēram 3 gadus — 1915. gadā pirms Pirmā pasaules kara vagonus un iekārtas izveda uz Krieviju, Staraja Rusas pilsētu. 30. gadu sākumā pa vecajām sliedēm kursēja tramvajs ar gazolīna motoru, vēlāk ar dīzeļdzinēju. Līnija pastāvēja līdz 1933. gadam. Pēc Otrā pasaules kara tramvaja vietā atklāja autobusa maršrutu.
Ikšķiles dzelzceļa stacija sākusi darbu 1863. gadā. No 1863. līdz 1915. gadam starp Baldoni un Ikšķili kursējis diližanss. 1917. gadā kara vajadzībām vācu armija uzbūvēja šaursliežu dzelzceļa līniju no Mencendarbes (Merzendorf) līdz Ikšķilei. 1921.gadā no šīs līnijas sliedēm izbūvēja zirgu tramvaja līniju no Baldones līdz Daugavai (Vēveriem). 1922 gadā izbūvēja līniju no Ikšķiles stacijas līdz Daugavai. Pāri Daugavai zirgus un braucējus pārcēla prāmis. Zirgu tramvajs tautā tika saukts par "trulīti". Tramvajs ar pārtraukumu (1935. gadā) kursēja līdz 1940. gadam. 1938.gadā vācu žurnāls atzīmē, ka zirgu tramvaja līnija Baldone—Ikšķile ir pēdējā Eiropā. 1941. gadā pēc vācu okupācijas sliedes nojauktas.
Daugavpilī pirmo 6 km garo tramvaja līniju, kas vedusi no depo līdz Daugavpils dzelzceļa stacijai, atklāja 1946. gada 5. novembrī.
Zirgu vilces tramvajs bija arī Tukumā kravu pārvadāšanai un Ventspilī pasažieru pārvadāšanai no Ventspils dzelzceļa stacijas līdz Bērnu sanatorijai Baltijas jūras krastā.
Pilsētprojekts

«Pilsētprojekts» jeb Latvijas pilsētu celtniecības projektēšanas institūts bija lielākais Latvijas PSR arhitektūras un pilsētbūvniecības uzņēmums.

Vēsture

Kopš 1944. līdz 1946. gadam eksistēja Latvijas PSR Dzīvokļu un sabiedrisko ēku celtniecības ministrija Projektēšanas kantoris, kā arī no 1944. gada līdz 1951. gadam Latvijas PSR Ministru padomes Arhitektūras lietu pārvaldes Republikāniskās arhitektūras un plānošanas darbnīcas. Dibināts 1951. gadā, no 1951. gada līdz 1955. gadam Latvijas PSR Celtniecības ministrijas Republikāniskais projektēšanas institūts. Arhīvā «Pilsētprojekta» fondā ietilpst arī Rīgas pilsētas galvenā arhitekta pārvalde Rīgas ģeodēzijas kantoris (1945—1951), Rūpnīca "Dziļurbums" (1945—1953) un Latvijas PSR Kurināmā rūpniecības ministrijas projektēšanas kantoris "Lattopprojekt" (1946—1950).
No 1955. gada līdz 1991. gadam oficiālais nosaukums bija Latvijas PSR Valsts celtniecības komitejas Latvijas valsts pilsētu celtniecības projektēšanas institūts «Latgiprogorstroj» jeb «Pilsētprojekts» (Латвийский государственный институт проектирования государственного строительства "Латгипрогорстрой"). 1987. gadā institūtā bija 870 darbinieku, kā arī kompleksās projektēšanas nodaļas tika izveidotas arī Liepājā un Daugavpilī.
1993. gadā bijušie institūta darbinieki uz tā darbnīcu bāzes izveido akciju sabiedrību «Pilsētprojekts», un Latvijas pilsētu celtniecības projektēšanas institūtu privatizē sabiedrība ar ierobežotu atbildību "Latvijas Projektēšanas sabiedrība", ko dibināja akciju sabiedrība «Pilsētprojekts» un citas kapitālsabiedrības, kuras izveidojuši bijušie institūta darbinieki.

Arhitektūra un pilsētbūvniecība

«Pilsētprojekts» veidoja pilsētu ģenerālplānus, kā arī lielāka mēroga apdzīvoto vietu funkcionālās shēmas, transporta shēmas, mikrorajonu detālplānojumus, pilsētu vēsturisko centru rekonstrukcijas plānus, ūdensvada un kanalizācijas tīklus, tiltus, sabiedriskās ēkas, dzīvojamās ēkas, skolas, bērnudārzus un citu apjomu arhitektūru.
Institūts ne mazāk kā četrdesmit gadus vadīja pilsētbūvniecības un arhitektūras radošo attīstību un tendences Latvijā, tajā strādājuši teju visi izcilākie un vadošie 20. gadsimta Latvijas arhitekti pēc Otrā pasaules kara, piemēram, Gunārs Melbergs, Gunārs Lūsis-Grīnbergs, Ēvalds Fogels, Marta Staņa, Modris Ģelzis, Meinards Medinskis, Imants Jākobsons, Oļģerts Ostenbergs, Dzintars Driba, Artūrs Reinfelds, Valērijs Kadirkovs, Aldona Berķe, Aina Tītmane, Ivars Strautmanis, Oļģerts Krauklis, Juris Gertmanis, Andris Kronbergs, Zane Kalinka, Viktors Valgums, Ivars Millers, Silvis Grīnbergs, Andris Šēnbergs, Vitālijs Fjodorovs, Jānis Lejnieks un daudzi citi.
«Pilsētprojektā» tika radītas radošās darbnīcas, process bija vērsts uz arhitektūras kvalitātes celšanu un individualitāti, kas ļāva izvērsties dažādu meistaru radošajiem rokrakstiem; faktiski tika radīti mūsdienu arhitektu biroju sistēmas priekšteči.
Atradās Krišjāņa Valdemāra ielā 38 un Skolas ielā 21, Rīgā.
Esmeralda Ermale

Personīgā dzīve

E. Ermale vairāk kā 30 gadus nodzīvoja laulībā ar pazīstamo arhitektu Edgaru Treimani. Ģimenē izaugušas divas meitas: Liene un Ilze.
Gorža

Gorža (no franču: gorge) ir fortifikācijā lietots termins, ar kuru apzīmē ieeju nocietinājumā, netiešā nozīmē, nocietinājuma aizmugurējā uz savējo pusi vērstā mala. Nocietinājums var būt ar atklātu goržu kā lunets, redans vai ar slēgtu goržu (nocietinājuma aizmugurē atrodas valnis) kā redute.
Saulīšu ciems

Transports

Saulīšus ar Rīgas centrālo daļu, kā arī Pļavniekiem savieno Rīgas satiksmes 34. maršruta autobuss: Centrāltirgus-Saulīši. Tas kursē tikai darba dienās. Virzienā Centrāltirgus-Saulīši: 6 reizi, Saulīši-Centrāltirgus: 7 reisi.
2000. gada vasaras olimpiskās spēles

Stadium Australia

Stadium Australia bija galvenā olimpisko spēļu norises vieta. Tajā notika atklāšanas un noslēguma ceremonijas, kā arī futbola turnīra fināls un vieglatlētikas sacensības.

Olimpisko spēļu talismani

Sidnejas olimpisko spēļu talismani ir Sids, Millija un Ollijs. Sids ir pīļknābis, kas tika nosaukts par godu Sidnejai, Millija ir ehidna, kas tika nosaukta par godu vārdam "gadu tūkstotis" (millennium), taču Ollijs ir zivju dzenis, kas tika nosaukts par godu vārdam "olimpiāde". Šo talismanu dizaineri ir Mets Hatons un Džozefs Šekers.
Galīcijas un Lodomērijas karaliste

Galīcijas un Lodomērijas karaliste ar Krakovas lielhercogisti un Aušvicas un Zatoras hercogistēm (vācu: Königreich Galizien und Lodomerien mit dem Großherzogtum Krakau und den Herzogtümern Auschwitz und Zator, poļu: Królestwo Galicji i Lodomerii wraz z Wielkim Księstwem Krakowskim i Księstwem Oświęcimia i Zatoru, ukraiņu: Королівство Галичини та Володимирії з великим князіством Краківським і князівствами Освенцима і Затору) bija nomināla karaļvalsts vēsturisko Mazpolijas, Galīcijas un Volīnijas (Vladimirijas) kņazistes teritorijā Austrijas karalistes, vēlāk Austrijas impērijas un Austroungārijas sastāvā.

Vēsture

Mazpolija no 11. gs. kļuva par Polijas valsts kodolu ar Krakovu kā valsts galvaspilsētu. Austrumos no tās no 1140. līdz 1199. gadam Galīcijā pastāvēja Kijevas Krievzemē ietilpstošā Galīcijas kņaziste ar galvaspilsētu Galičā. 1199. gadā Galīcijas kņazisti apvienojot ar Volīnijas kņazisti, tika izveidota Galīcijas-Volīnijas kņaziste, kas 13. gadsimta otrajā pusē kļuva par karalisti.
Ungārijas karalis Andrāšs II 1205. gadā tika kronēts par Galīcijas-Volīnijas valdnieku, jau esot Ungārijas, Horvātijas Dalmācijas, Romas karalis (latīņu: Dei gratia, Hungariae, Dalmatiae Croatiae, Romae, Seruiae, Galliciae, Lodomeriaeque rex).
1392. gadā Galīcijas-Volīnijas teritoriju savā starpā sadalīja Polijas un Lietuvas valdnieki. Ungārijas karaļiem līdz 1527. gadam saglabājās Galīcijas un Lodomērijas valdnieku tituls. To pārmantoja Austrijas monarhi un izmantoja to Pirmās Polijas dalīšanas (1772) laikā, kad Mazpolijas un Galīcijas (bet ne Volīnijas) teritorija nokļuva Svētā Romas impērijas sastāvā esošās Austrijas karalistes, vēlāk Austrijas impērijas un Austroungārijas sastāvā. Pēc Pirmās pasaules kara Mazpolija, Galīcija un Volīnija tika iekļautas Polijas Republikas sastāvā.
Coptosperma borbonicum

Apraksts

Jauno kociņu lapas ir krāsainas un rakstainas. To dzīsla sākumā sarkana, kas mazos kociņus pasargā no bruņurupučiem. Šie zālēdāji spēj atšķirt sarkano krāsu, kuru uzskata par indīgu.
Būdami svaigi, pieaugušu koku baltie ziedi izplata patīkamu smaržu. Taču pēc novīšanas to smaka kļūst smirdīga, tāpēc šī auga vietējais nosaukums ir bois de rat ("žurkas koks").

Izplatība

Endēms Maurīcijai un Reinjonai. Augu izmanto dārzniecībā un ainavu veidošanā.
Aleksandrs Kerenskis

Biogrāfija

Dzimis Simbirskā skolas direktora ģimenē. Kerenska tēvs bija sava priekšnieka skolu inspektora dēla Vladimira Ļeņina skolotājs, abas ģimenes pazina viena otru.
1903. gadā beidza Sanktpēterburgas universitātes Juridisko fakultāti un kopš 1904. gada strādāja par zvērinātu advokātu. 1905. gada decembrī tika arestēts sakarā ar aizdomām par iesaistīšanos eseru kaujas grupā. Kā advokāts piedalījās daudzās skaļās tālaika tiesas prāvās (Ļenas zelta raktuvju strādnieku apšaušanas izmeklēšanā, Beilisa prāvā, procesā pret Valsts domes boļševiku frakciju).
No 1915. gada A. Kerenskis vadīja Krievijas Valsts domes Darba frakciju (t.s. "trudovikus"). Līdz 1917. gadam pildīja neregulārās brīvmūrnieku lielložas Krievijas Tautu Lielais Austrums ģenerālsekretāra pienākumus.
Kerenskis, būdams Petrogradas Strādnieku un kareivju padomes priekšsēdētāja biedrs, aktīvi piedalījās 1917. gada Februāra revolūcijā. Martā viņš pievienojās sociālistu revolucionāru (eseru) partijai un kļuva par tieslietu ministru, vēlāk (maijā—septembrī) ieņēma kara un jūras ministra posteni.
1917. gada 21. jūlijā Kerenskis nomainīja Georgiju Ļvovu Pagaidu valdības ministru priekšsēdētāja amatā. Iesaistījās Korņilova dumpja likvidēšanā. 6.—7. novembrī (24.—25. oktobrī pēc vecā stila) lielinieku vadītās sacelšanās rezultātā viņa valdība tika gāzta. Pats Aleksandrs Kerenskis palika brīvībā, laikus pameta Petrogradu un neveiksmīgi vērsās pie karaspēka, lai atgūtu varu.
Vēlāk Kerenskis centās organizēt pretestību padomju varai, 1918. gadā izbrauca no Krievijas un dzīvoja Parīzē, bet pēc 2. pasaules kara sākuma pārcēlās uz ASV. Kad Vācija uzbruka PSRS, Kerenskis vērsās pie Staļina ar sadarbības piedāvājumiem, bet tika ignorēts. Pēc Kerenska nāves 1970. gadā vietējā pareizticīgā baznīca atteicās apglabāt Kerenski savā kapsētā, uzskatīdama viņu par vienu no Krievijas sagrāves galvenajiem vaininiekiem.
Ostrova (Krievija)

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1342. gadā kā pleskaviešu pils Veļikajas upes salā, no kā arī pilsētas nosaukums. 1501. gadā to ieņēma Livonijas ordenis Valtera fon Pletenberga vadībā. 1510. gadā Ostrava iekļāvās Maskavijas valstī. Livonijas kara laikā Ostrovu ieņēma Stefana Batorija karaspēks, bet pēc Jamas Zapoļskas miera līguma to atdeva Krievijai. 
Pēc Ziemeļu kara Ostrova kā robežpilsēta savu nozīmi zaudēja. No 18. gadsimta Ostrova bija ievērojams linu tirdzniecības centrs. 1853. gadā tika uzcelts tilts pār Veļikaju, kas mūsdienās ir viens no pilsētas simboliem. 
Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 6. jūlija līdz 1944. gada 21. jūlijam atradās Vācijas okupācijā. Pilsētas apkaimē cīnījās latviešu leģiona 15. divīzija. 1944. gada 16. martā uz dienvidaustrumiem no pilsētas pie Veļikajas upes abu latviešu leģiona divīziju spēki tika iekļauti vienā struktūrvienībā. Šis datums mūsdienās ir Leģionāru piemiņas diena. Ostrova karā tika smagi nopostīta.

Ekonomika

Ostrovā atrodas Ostrovas elektrisko mašīnu rūpnīca (Островский завод электрических машин), kas izgatavo eletromotorus.
Uz dienvidaustrumiem no pilsētas atrodas Krievijas armijas kara aviācijas bāze.

Cilvēki

Ostrova ir slēpotāja Mihaila Ivanova (Михаил Петрович Иванов, 1977) dzimtā pilsēta.
4. jūnijs

4. jūnijs ir gada 155. diena pēc Gregora kalendāra (156. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 210 dienas.
Teritorijas attīstības indekss

Aprēķināšana

Pēc administratīvi teritoriālās reformas teritorijas attīstības indeksa vērtības aprēķina trīs grupu ietvaros – plānošanas reģioniem, republikas pilsētām un novadiem (Vanags, et al., 2010: 81).

Novadiem TAI aprēķina izmantojot četru grupu rādītājus:

• bezdarba līmenis, % (reģistrēto bezdarbnieku skaits pret darbspējas vecuma iedzīvotāju skaitu);

• iedzīvotāju ienākuma nodokļa apmērs uz vienu iedzīvotāju, latos;

• demogrāfiskās slodzes līmenis (bērnu un pensijas vecuma iedzīvotāju skaits pret darbspējas vecuma iedzīvotāju skaitu, reizināts ar 1000);

• pastāvīgo iedzīvotāju skaita izmaiņas pēdējo piecu gadu laikā, % (starpība starp pastāvīgo iedzīvotāju skaitu perioda beigās un perioda sākumā pret iedzīvotāju skaitu perioda sākumā, reizināta ar 100) 

Ar TAI faktiski apzīmē divus atšķirīgus rādītājus: teritorijas attīstības līmeņa un teritorijas attīstības līmeņa izmaiņu indeksus (turpat). 2009.gadā tika ieviestais „teritorijas attīstības līmeņa izmaiņu indekss” sākotnēji tiek saukts par ‘attīstības ķēdes indeksu’ jeb ‘teritorijas attīstības gada indeksu’ (Vanags, et al., 2010: 87), bet oficiālajā terminoloģijā kopš 2010.gada tas tiek dēvēts par teritorijas attīstības līmeņa izmaiņu indeksu . Teritorijas attīstības līmeņa indekss ir ‘klasiskais’ TAI, to aprēķina, izmantojot konkrētā gada datus par katru teritoriju un tos salīdzinot ar tā paša gada valstī vidējiem rādītājiem (attiecīgajā teritoriju grupā).

Teritorijas attīstības līmeņa izmaiņu indeksu aprēķina pēc konkrētā gada datiem, salīdzinot ar iepriekšējā gada vidējiem rādītājiem, un tas „raksturo attīstības līmeņa izmaiņas pret iepriekšējo gadu, parādot teritoriju atpaliekošu vai apsteidzošu attīstību, salīdzinot ar vidējo attīstības līmeni iepriekšējā gadā.”
Pirolīns

Iegūšana

3-Pirolīnu iegūst, reducējot pirolu ar cinka putekļiem un ledus etiķskābi.
Mauritānijas administratīvais iedalījums

Mauritānijas administratīvo iedalījumu veido 12 vilāji un 1 galvaspilsētas reģions. Vilāji sīkāk iedalās 44 departamentos (moughataa), savukārt tos veido 216 komūnas.
Robins Huds (1973. gada filma)

Sižets

Filmā tiek sekots līdzi leģendārā Robina Huda (lapsas), lāča Mazā Džona un Notingemas iedzīvotāju piedzīvojumiem laikā, kad viņi cīnās pret Prinča Džona pārmērīgajiem nodokļiem.
Hippodamia convergens

Izplatība

Hippodamia convergens ir plaši izplatīta Ziemeļamerikā — Meksikā, ASV un Kanādas rietumos, un Centrālamerikā. Dienvidamerikā sastopama Kolumbijā.
Cetema

Pieaugušo īpatņu apraksts

Ķermeņa garums ir parasti 3-5 mm. Galva un krūšu kurvis ir daļēji spīdoši dzelteni.

Ekoloģija

Kāpuri attīstās uz graudaugiem, parasti uz smilgas (Agrostis).
Rādiuss

Par riņķa līnijas rādiusu sauc jebkuru nogriezni, kas savieno riņķa līnijas centru ar kādu no tās punktiem. Par rādiusu mēdz saukt arī šī nogriežņa garumu. Riņķa līnijas un sfēras rādiuss ir vienāds ar pusi no tās diametra.
Vispārīgākā gadījumā ģeometrijā, grafu teorijā, inženierzinātnē un citās nozarēs rādiuss kādam objektam (piemēram, sfērai, cilindram, daudzstūrim, grafam) ir attālums no tā centra vai simetrijas ass līdz tā tālākajiem punktiem. Šādā gadījumā rādiuss var būt lielāks par pusi no diametra.
Dālene

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1188. gadā.