google/wiki40b huggingface dataset:
Viktors Zemgals

Karjera

Viktors Zemgals kā mūziķis sevi sāka realizēt jau skolas gados, kā dalībnieks Emīla Dārziņa speciālās mūzikas vidusskolas (tagad Doma kora skolas) zēnu korī, kā arī profesionālajos kolektīvos, tostarp Alvja Birkova 1969. gadā dibinātajā "Dzintara Lelles" un Aleksandra Kublinska veidotajā "Jūrmalas Balsis" 1976. gadā. Tomēr lielāku atzinību guva V. Zemgala iesaistīšanās komponista Borisa Rezņika "Eolika". 
Muzikālo izglītību Viktors Zemgals ieguva J. Vītola Latvijas valsts konservatorijas (tagad Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmija) mūzikas pedagoģijas nodaļā. "Eolika" kā Latvijas popmūzikas fenomens ilga 30 gadus, taču Zemgals sevi realizēja arī soloprojektos un viņa kompozīcija "Magnolijas Zieds" ir viena no raksturīgākajām, raksturojot šo solokarjeras posmu.
Vairāku gadu garumā Viktors Zemgals pildīja laika ziņu moderatora lomu Latvijas Televīzijā, kopš 1993. gada papildinot LTV "Panorāma" komandu.

Skandāli

Dažus mēnešus pēc "Eolikas" 30.gadadienas koncerta 2010. gadā plašāka sabiedrība uzzināja par nesaskaņām grupas dalībnieku vidū. Viktors Zemgals gan periodiski pievienojies "Eolikai" jubilejas koncertprojektos, taču akcentējot Zemgalu kā solomākslinieku.
Nitrili

Nitrili, jeb organiskie cianīdi, ir organiski savienojumi, kuru molekulās viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar -C≡N (nitrila jeb cianīda) grupu. Nitrili sadaloties var atšķelt cianīdjonus, kas ir toksiski. Nitrilus dažreiz uzskata par karbonskābju funkcionālajiem atvasinājumiem, jo tos var iegūt, dehidratējot amīdus.
Zīgene

Vēsture

Pilsētas vēsture ir aizsākusies ar mazu kalnrūpniecības ciematu, kas dibināts 1079. gadā. Pilsētas tiesības Zīgene ieguva 1303. gada 19. oktobrī.
16. gadsimtā pilsētu pārveidoja par labi aizsargātu ciekstoni. Pilsētu ieskāva biezas cietokšņa sienas ar 16 torņiem un trīs pilsētas vārtiem. Cietoksni 1592. un 1695. gadā piemeklēja ugunsgrēks.
Otrā pasaules kara laikā pilsētu bieži bombardēja, jo caur pilsētu gāja nozīmīgs dzelzceļa posms.
Pāvils Laizāns

Biogrāfija

Pāvils Laizāns piedzima 1888. gada 2. novembrī Sakstagala pagastā. Divu gadu vecumā kļuva par bāreni. Mācības uzsāka 11 gadu vecumā skolā Pēterburgā. Vēlāk iestājās Pēterburgas Universitātē, kur sākotnēji studēja dabaszinības. Vēlāk pārgāja jurisprudences programmā un augstskolu pabeidza. Piedalījās Pirmajā pasaules karā.
Laizāns bija 1917. gada Latgales kongresa prezidija loceklis, Rēzeknes zemstes valdes loceklis. No 1918. līdz 1920. gadam bija Latvijas Republikas pagaidu parlamenta — Tautas padomes — loceklis, pārstāvēja latgaliešu frakciju. 1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē no Latgales Kristīgo zemnieku savienības saraksta. 1921. gadā kopā ar Pēteri Zadvinski izstājās no frakcijas un izveidoja Latgaliešu bezpartijisko grupu. Amatā bija līdz 1922. gadam.
No 1923. līdz 1925. gadam Laizāns bija Latgales apgabaltiesas loceklis. No 1925. līdz 1933. gadam strādāja par notāru Daugavpilī.
Nodarbojās ar publicistiku, tulkoja darbus ar pseidonīmiem Lopsu Jākubs un P. Smylgs. Bija laikraksta «Jaunas Zinias» redaktors, Daugavpils Latviešu biedrības valdes loceklis, Franča Trasuna piemiņas fonda priekšsēdētājs un Daugavpils dramatiskā teātra valdes priekšsēdētājs.
Miris pēc kuņģa slimības Rīgas 1. slimnīcā 1933. gada 27. novembrī. Apbedīts Daugavpils kapos.
Felikss Dzeržinskis

Dzīvesgājums

Cēlies no šļahtiču dzimtas. Dzimis 1877. gadā Dzeržinavas (Дзяржы́нава) sādžā Viļņas guberņā ģimnāzijas skolotāja Edmunda Rufina Dzeržinska (1838—1882) un viņa sievas Helēnas, dzimušas Januševskas, deviņu bērnu ģimenē. Mācījās Viļņas ģimnāzijā (1887—1895), bet to nepabeidza slikto sekmju dēļ. Tajā laikā vecākajās klasēs mācījās viņa vēlākais pretinieks Juzefs Pilsudskis. 
1895. gadā Dzeržinskis kļuva par vienu no 1893. gadā dibinātās Polijas un Lietuvas karalistes Sociāldemokrātijas (PLKSD) līderiem. Citi šīs partijas ievērojami darbinieki bija Roza Luksemburga, Leo Jogihess un Kārlis Radeks. 1897. gadā arestēts un ieslodzīts Kauņas cietumā, 1898. gadā izsūtīts uz Vjatkas guberņu, no kuras 1899. gadā aizbēdzis uz Varšavu. 1900. gadā atkal apcietināts un ieslodzīts Varšavas un Sedlces cietumos. 1902. gadā izsūtīts uz ViļujskuSibīrijā, ceļā uz izsūtījuma vietu viņš izbēga un darbojās PLKSD partijā Vācijā un Šveicē. Piedalījās 1905. gada revolūcijas nemieru organizēšanā Varšavā, 1908. gadā apcietināts un izsūtīts uz tagadējo Krasnojarskas novadu, no kurienes aizbēga 1909. gadā.
No 1910. līdz 1912. gadam dzīvoja Krakovā, tālaika Austroungārijas teritorijā, kur apprecējās ar partijas biedreni Sofiju Muškatu. 1912. gadā slepeni ieradās Varšavā, kur tika arestēts. Ieslodzīts vispirms Orlā, vēlāk Butirku cietumā Maskavā. 
Atbrīvots pēc Februāra revolūcijas, 1917. gada augustā Dzeržinski ievēlēja KSDS(b)P Centrālajā komitejā. Aktīvi piedalījās Oktobra revolūcijas plānošanā un realizēšanā. Kad 1917. gada 20. decembrī Tautas Komisāru padome nodibināja Viskrievijas Ārkārtējo komisiju cīņai pret kontrrevolūciju un sabotāžu (čeku), Dzeržinskis kļuva par tās pirmo vadītāju. Pilsoņu kara gados čeka izvērsa sarkano teroru pret faktiskiem, iespējamiem vai iedomātiem režīma pretiniekiem. Plaši tika praktizētas masveida nošaušanas bez tiesas, ķīlnieku ņemšana, publiski nāvessodi un citas darbības pretinieku un mierīgo iedzīvotāju iebaidīšanai.
Gatavojoties Varšavas ieņemšanai Poļu—padomju kara laikā, 1920. gada 28. jūlijā Bjalistokā pēc viņa iniciatīvas tika nodibināta Polijas Pagaidu revolucionārā komiteja jeb "Polrevkoms" kā plānotās Padomju Polijas marionešu valdība.
Miris 1926. gada 20. jūlijā ar infarktu pēc divu stundu runas CK pret t.s. „Apvienoto opozīciju” Trocka, Zinovjeva un Kameņeva personās. Apglabāts Maskavas Sarkanajā laukumā pie Kremļa sienas.
RPC

Attāls procedūras izsaukums, attālās procedūras izsaukums jeb RPC (angļu: Remote procedure call) ir starpprocesu komunikācija, kas ļauj datorprogrammai izsaukt subrutīnu vai procedūru, lai to izpildītu citā adrešu telpā (parasti uz cita datora ar koplietojamu tīklu) bez programmētāja skaidras detaļu kodēšanas šai attālajai saskarnei.
Kvebeka

Demogrāfija

2011. gadā Kvebekā dzīvoja 7 903 001 iedzīvotāji, kas ir apmēram 23% no Kanādas iedzīvotāju skaita. Pēc šī rādītāja tā ir otra lielākā Kanādas province aiz Ontārio provinces. Aptuveni pusei no Kvebekas iedzīvotājiem ir pirmo franču kolonistu, kas ieradās 18. gadsimta beigās, asinis. Franču valodu ikdienā lieto aptuveni 80% iedzīvotāji. Kopš 1974. gada tā ir provinces oficiālā valoda. Aptuveni 10% iedzīvotāji ikdienā izmanto angļu valodu, un ir britu kolonistu pēcteči, bet atlikušie 10% ir Amerikas pamatiedzīvotāji, austrumeiropieši, portugāļi, grieķi, haitieši un aziāti (galvenokārt no Dienvidaustrumāzijas).
Jimmy Eat World

Grupas nosaukuma izcelsme

Grupas nosaukums ir saistīts ar vienu no grupas dalībniekiem, taču ne Džimu Edkinsu, bet gan Tomu Lintonu. Viņa divi jaunākie brāļi - Džims un Eds - bērnībā bieži ķīvējās. Tādēļ Džimam, kurš parasti izrādījās pārāks, jo bija stiprāks un resnāks, par atriebību astoņgadīgais Eds uzzīmēja attēlu, kurā viņš savu brāli attēloja ēdam pasauli. Zīmējuma paraksts bija Jimmy Eat World, kas ir gramatiski nepareizs (tulk. - Džimijs ēst pasauli). Šo bildi un uzrakstu ieraudzījis, Toms Lintons piedāvāja saviem draugiem pēc tās nosaukt arī savu mūzikas grupu.

Vēsture

Grupas pirmais albums "Jimmy Eat World" tika izdots 1994. gadā tikai 2000 eksemplāros, jo to finansēja paši grupas dalībnieki. 1995. gadā viņus atklāja kāds mūzikas producents, kā rezultātā tika parakstīts līgums ar Capitol Records ierakstu kompāniju. Ar šīs kompānijas atbalstu izdotais albums "Static Prevails" gan grupas vārdu neiznesa ārpus kontinenta, tomēr nodrošināja pietiekoši lielus panākumus kā arī koncertturnejas ASV.
1999. gadā albums "Clarity" tika izdots tikai ASV tirgum, tomēr Jimmy Eat World mūziķi par saviem līdzekļiem iepirka lielu daudzumu albumu un noorganizēja to nosūtīšanu uz Eiropu, kur tie tika salīdzinoši efektīvi arī pārdoti.
2001. gadā tika izdots albums "Bleed American", taču grupa bija spiesta to pārdēvēt par "Jimmy Eat World" pēc 11. septembra teroristu uzbrukumiem. Tā paša nosaukuma dziesma tika pārdēvēta par "Salt Sweat Sugar".
Rietumsahāra

Agrīnā vēsture

Senākie zināmie Rietumsahāras iedzīvotāji varēja būt bafūri. 3. gadsimtā šajā teritorijā ienāca berberu ciltis.Islama atnākšana 8. gadsimtā nospēlēja galveno lomu attiecību attīstībā starp dažādiem Sahāras reģioniem, kas vēlāk kļuva par mūsdienu Marokas, Rietumsahāras, Mauritānijas, Alžīrijas un to kaimiņreģionu teritorijām. 11. gadsimtā mūsdienu Marokas un Rietumsahāras teritorijā ienāca arābu makilu cilts no Jemenas, 14.-15. gadsimtā sasniedzot Sahāras ziemeļu pierobežas rajonus. Vairāku gadsimtu laikā dažas no vietējām berberu ciltīm sajaucās ar makilu cilti, tādējādi izveidojot unikālu Marokas un Mauritānijas kultūru.
Turpinot attīstīties tirdzniecībai, reģions kļuva par karavānu maģistrāli, it īpaši starp Marakešu un Timbuktu Mali. Viduslaikos Rietumsahāras teritoriju kontrolēja berberu Almohādu un Almoravīdu dinastijas.
El Ninjo

El Ninjo (spāņu: El Niño — mazulis) ir globāla rakstura dabas parādība, kas aptver okeānu un atmosfēru. El Ninjo un pretēja rakstura parādība — La-Ninja — ir visizteiktākās globālās cikliskās klimata izmaiņas, kas izpaužas vairāku gadu laikā. El Ninjo ir anomāli liels (virs 0,5 °C vairāk nekā 5 mēnešu laikā) Klusā okeāna virsmas ūdeņu temperatūras pieaugums (attiecīgi La Ninja ir šo ūdeņu temperatūras kritums). Šāda pasiltināšanās notiek neregulāri ik pēc 2 līdz 7 gadiem un turpinās parasti 1—2 gadus. El Ninjo ietekme uz dienvidu puslodes un visas pasaules klimatu ir milzīga.
El Ninjo tā nosaukta tādēļ, ka parasti sākas ap Ziemassvētkiem un vietējiem Dienvidamerikas iedzīvotājiem tā asociējās ar Kristus dzimšanu. Pirmo reizi šo terminu zinātnē sācis lietot Gilberts Tomass Volkers 1923. gadā.

El Ninjo sekas

Siltie, ar planktonu nabadzīgie tropiskie ūdeņi ar tā saucamo El Ninjo okeāna straumi nokļūst tālu uz austrumiem un nomaina aukstās Humbolta straumes jeb Peru straumes ūdeņus. Aukstā Humbolta straume ir bagāta ar planktonu un tajā ir lieli rūpnieciski izmantojamo zivju resursi. Tādēļ ūdeņu sasilšana pie Peru krastiem El Ninjo ietekmē krasi samazina zivju nozveju un ir liels ekonomisks trieciens vietējai zvejniecībai. El Ninjo radītās lietusgāzes var izraisīt iznīcinošus plūdus vairākos Dienvidamerikas rajonos. Savukārt Austrālijā El Ninjo periodos valda liels sausums ar postošiem mežu ugunsgrēkiem.

El Ninjo vēsture

Parasti El Ninjo notiek reizi 2—7 gados, vismaz pēdējo 300 gadu laikā, bet to lielākā daļa bijuši vāji El Ninjo.
Lieli El Ninjo notikuši 1790—1793, 1828, 1876—1878, 1891, 1925—1926, 1982—1983 un 1997—1998 gados.
Pēdējie El Ninjo notikuši 1986—1987, 1991—1992, 1993, 1994, 1997—1998 un 2002—2003 gados.
El Ninjo 1997—1998 gados bija ļoti spēcīgs un tas sev pievērsa lielu starptautisku uzmanību, savukārt 1990—1994 gados bija neparasti tas, ka El Ninjo parādījās ļoti bieži, bet vienmēr bija ļoti vājš.
Elementāri, Vatson!

Sižets

Pēc kļūšanas par narkomānu un rehabilitācijas Londonā, jaunais un ekscentriskais Šerloks Holmss pārceļas uz Manhetenu, kur Šerlokam pēc viņa tēva vēlmes tiek norīkots kompanjons cīņā ar atkarību doktore Džoana Vatsone. Bijusī ķirurģe, kas operācijas laikā zaudēja pacientu, Vatsone ir atradusi citu darbu, lai varētu palīdzēt cilvēkiem. Tikai Šerloks nelīdzinās nevienam no iepriekšējiem klientiem. Šerloks Vatsonei paziņo, ka neviens no viņas pielietotajiem kompanjona līdzekļiem viņam nepalīdzēs, un ka viņš izmanto paša izstrādātu rehabilitācijas programmu, kas sevī ietver konsultanta darbu Ņujorkas policijā. Vatsonei nav citu variantu, kā pievienoties Šerlokam viņa konsultanta gaitām.
Ar laiku Šerloks saprot, ka Vatsones medicīniskā pieredze ir ļoti noderīga un ka viņai arī ir talants lietu izmeklēšanā. Šerloka policijas kontaktpersona ir kapteinis Tomass Gregsons, kuru viņš pazīst kopš darba Skotlenjardā, kur Šerloks lieliski palīdzēja atrisināt noziegumus. Izmeklēšanās piedalās arī detektīvs Markuss Bels. Neskatoties uz neordinārām izmeklēšanas metodēm, Bels pamazām sāk atzīt Šerloka izcilās spējas.
Humpoleca

Vēsture

Rakstos pirmoreiz 1178. gadā. No 13. līdz 15. gadsimtam apkārtnē ieguva sudrabu, vēlāk pazīstama kā audumu ražošanas centrs, maksimumu sasniedzot 19. gadsimtā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Šķaunes pagasts

Upes

Gaiļupe, Grova, Oļšanīks, Vonogupeite.

Ezeri

Cirsis, Garasts, Gordojs, Greivas ezers, Keiša ezers, Lielā Paļts, Luboneņš, Mazā Paļts, Mačula, Molvejas ezers, Novičku ezers, Zeiļovas ezers, Šķeteris.

Vēsture

1935. gadā Šķaunes pagasta (līdz 1925. gadam Landskoronas pagasts) platība bija 194 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Krasnopoles, Meikšānu, Muizenieku, Pundoru, Šķaunes un Šuškovas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1960. gadā Šķaunes ciemam pievienoja daļu likvidētā Pundoru ciema. 1973. gadā Šķaunes ciemam pievienoja Muizenieku ciemu, bet daļu Šķaunes ciema iekļāva Bērziņu ciemā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Dagdas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Šķaune (pagasta centrs), Muižnieki, Borkuici, Krasnopole, Timinova, Landskorona, Zamšoviki.
Belovežas gāršas līgums

Belovežas gāršas līgums jeb Belovežas vienošanās (baltkrievu: Белавежскае пагадненне, krievu: Беловежское соглашение, ukraiņu: Біловезька угода) bija PSRS sabrukuma perioda beigās 1991. gada 8. decembrī Belovežas gāršā noslēgta vienošanās starp Baltkrievijas PSR, Krievijas PFSR un Ukrainas PSR vadītājiem par Neatkarīgo Valstu Savienības (NVS) izveidi iepriekš plānotās bijušo padomju republiku konfederācijas jeb "Suverēno valstu savienības" vietā. 
PSRS prezidents Mihails Gorbačovs, kas bija zaudējis reālo varu, to nosauca par konstitucionālu puču, taču nespēja panākt plānotā konfederācijas līguma parakstīšanu. 1991. gada 12. decembrī KPFSR Augstākā Padome ratificēja vienošanos par NVS izveidi un denonsēja 1922. gada 30. decembra līgumu par PSRS izveidi.

Priekšvēsture

Padomju Savienības pašlikvidēšanās notika no 1990. gada 11. marta līdz 1991. gada 26. decembrim, kas paātrinājās pēc 1991. gada Augusta puča izgāšanās. 1991. gada 6. septembrī PSRS atzina 1940. gadā okupēto Baltijas valstu pilnīgu neatkarību. 
1991. gada novembrī uz PSRS pamatiem mēģināja izveidot bijušo padomju republiku konfederāciju ar kopīgiem bruņotajiem spēkiem un ārpolitiku, bet neatkarīgu iekšpolitiku jeb t.s. Suverēno valstu savienību (SVS). 
Kad plānotajai konfederācijai atteicās pievienoties Armēnija, Azerbaidžāna, Gruzija, Moldova un Ukraina, Baltkrievijas, Krievijas un Ukrainas valstu vadītāji vienojās sanākt uz apspriedi Baltkrievijas valdības namā Belovežas gāršas nacionālajā parkā.

Līguma parakstīšana

1991. gada 8. decembrī Baltkrievijas, KPFSR un Ukrainas vadītāji sapulcējās uz apspriedi Belovežas gāršā, kur konstatēja, ka "sarunas par jauna savienības līguma sagatavošanu ir nonākušas strupceļā, republiku izstāšanās no PSRS objektīvais process un neatkarīgu valstu izveide ir kļuvusi par realitāti". 
Sarunu noslēgumā tika parakstīta Belovežas vienošanās.

Sekas

11. decembrī PSRS Konstitucionālās uzraudzības komiteja nosodīja Belovežas vienošanos, bet šim paziņojumam nebija juridisku seku un 12. decembrī KPFSR Augstākā Padome ratificēja vienošanos par NVS izveidi un denonsēja (atsauca) līgumu par PSRS izveidi, ko 1922. gada 30. decembrī bija parakstījušas Krievijas PFSR, Ukrainas PSR, Baltkrievijas PSR un Aizkaukāza PFSR. 
1991. gada 21. decembrī Almati tikšanās laikā vēl astoņu valstu (Azerbaidžānas, Armēnijas, Moldovas un piecu Vidusāzijas republiku) prezidenti parakstīja deklarāciju par viņu valstu pievienošanos NVS līgumam (Gruzija uz laiku pievienojās NVS 1993.-2008. gadā).
1991. gada 26. decembrī PSRS Augstākās Padomes augstākā palāta - Republiku Padome, kas bija saglabājusi kvorumu, pieņēma Deklarāciju sakarā ar NVS izveidi pārtraukt PSRS pastāvēšanu.
Iļģi

Vēsture

Grupa "Iļģi" dibināta 1981. gada 21. aprīlī, tā uzskatāma par postfolkloras aizsācēju Latvijā. Sākotnēji darbojušies kā folkloras grupa, kas izpilda tradicionālo tautas mūziku, ar laiku "Iļģi" pievēršas tās brīvākai interpretācijai, tā kļūstot par postfolkloras grupu. Viņu agrīnie ieraksti apkopoti dubultdisku izdevuma "Agrie gadi" pirmajā diskā. Pirmais albums "Rāmi, rāmi" jau uzrāda "Iļģu" radošo meklējumu ceļu, tajā apkopotas pārsvarā meditatīvas, lēnas dziesmas, kurās līdzās folkloras materiāliem izpaužas arī grupas dalībnieku improvizācijas spējas. Līdzīgā stilā veidots arī albums "Riti riti".
Ar 1998. gada albumu "Saules meita" sākas "Iļģu" interese par popmūziku un rokmūziku, kas vēlāk piešķir viņu mūzikai vieglāk uztveramu skanējumu. 2002. gadā iznāk disks "Spēlēju, dancoju" — tā ir folkloras rokopera, kas balstīta uz Raiņa lugu, tai mūziku sacerējuši grupas dalībnieki, un tā iekļauj dažādus mūzikas stilus. Šie meklējumi turpinās arī nākamajā diskā "Kaza kāpa debesīs".
Piecas reizes Iļģi ir saņēmuši balvu par Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais mūsdienu tautas mūzikas albumu.
2011. gada 3. decembrī "Iļģi" atzīmēja 30 gadu jubileju ar plašu koncertu Rīgā, koncertzālē Palladium.
Prāgas "Lev"

Vēsture

Bija plānots, ka klubs spēlēs KHL jau 2010.-11. sezonā, tomēr neilgi pirms tās sākuma līgas vadība komandas dalību atsauca. 2011.—12. gada sezonā komanda visbeidzot tika izveidota, un debitēja līgā ar sesto vietu Bobrova divīzijā. Pirmajā pastāvēšanas sezonā klubs bija bāzēts Popradā, Slovākijā.
Lodēšana

Lodēšana ir vairāku metāla detaļu savienošana ar izkausētu papildmateriālu, neļaujot izkust pamatmateriālam. Salīdzinot ar metināšanu, savienojums nav tik izturīgs, toties var panākt kvalitatīvāku savienojumu, jo lodēšanā nenotiek stipra savienojamā materiāla sakaršana, tāpēc ir mazāk problēmu ar deformācijām.
Lodēšanā par savienojuma līdzekli izmanto materiālu, kam kušanas temperatūra ir zemāka par pamatmateriāla kušanas temperatūru. To sauc par lodi, lodalvu jeb vienkārši par alvu, jo parasti tā sastāvā ir alva. Lodes izkausēšanai un uzklāšanai izmanto lodāmuru (uzkarsējamu ar liesmu vai elektrību) vai gāzes degli.
Pirms lodēšanas savienojamās virsmas ir jānotīra mehāniski vai ķīmiski. Ķīmiskajai tīrīšanai izmanto kušņus. Tie virsmu atbrīvo no oksīdiem un aizsargā lodējamo vietu pret oksidēšanos.
Hrants Melkumjans

Biogrāfija

Vairākkārt pārstāvējis Armēniju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kur lielāko panākumu guvis 2006. gadā Batumi, kad kļuvis par sudraba laureātu Pasaules junioru šaha čempionāta U18 vecuma grupā. 2011. gadā Varšavā uzvarējis Eiropas individuālajā čempionātā šaha ātrspēlē.
Daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētājs, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Erevānā (2007), Kavalā (Grieķija, 2007), Mihaila Čigorina memoriālā Sanktpēterburgā (2009), Dubaijā (2010), Martuni (Armēnija, 2011), Grācā (2014), Teplicē (Čehija, 2014), Benaskē (Spānija, 2014).
2013. gadā Trumsē piedalījies Pasaules kausa izcīņā šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā izstājies 1. kārtā.
Sekmīgi piedalījies Rīgas starptautiskajā šaha festivālā Rīgas Tehniskās universitātes Open "A" turnīrā, kurā 2014. gadā uzvarējis, bet 2016. gadā ieņēmis 2. vietu.
Par panākumiem turnīros FIDE 2007. gadā Melkumjanam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2008. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Bonija un Klaids

Bonija Elizabete Pārkere (angļu: Bonnie Elizabeth Parker; 1910. gada 1. oktobris — 1934. gada 23. maijs) un Klaids Česnats Barovs (angļu: Clyde Chestnut Barrow; 1909. gada 24. marts — 1934. gada 23. maijs), pazīstami kā Bonija un Klaids, bija labi pazīstami likumpārkāpēji, laupītāji un noziedznieki, kas Lielā depresijas laikā ceļoja ASV centrālajā daļā.
Bonija un Klaids iepazinās 1930. gadā Teksasā. Viņi attīstījās no sīkiem zagļiem līdz visā valstī zināmiem banku aplaupītājiem un slepkavām. Lai arī dzeltenā prese viņus romantizēja, banda ir atbildīga par vismaz 13 slepkavībām, tai skaitā diviem policistiem, kā arī vairākām zādzībām un nolaupīšanām. Vēlāk viņus nodeva kāds draugs, Bonija un Klaids mira policijas apšaudē 1934. gada 23. maijā Luiziānā. 1967. gadā tika izdota filma "Bonija un Klaids".
Nellija Fišerova

Biogrāfija

Dzīvojusi Mlada Boleslavā, kur Čarouseka vārdā nosauktajā šaha klubā kļuvusi par vienu no labākajām Čehoslovākijas šahistēm. 1937. gadā, pretēji toreizējās Čehoslovākijas šaha federācijas lēmumam, piedalījusies Pasaules čempionāta šahā sievietēm Stokholmā, kur nospēlējusi sekmīgi, dalot 6.-7. vietu ar Monu Meja Karfu.
Otrā pasaules kara laikā tikusi represēta. 1941. gadā nacisti Fišerovu nosūtījuši uz koncentrācijas nometni, kur viņa gājusi bojā.
Rogvolods Vseslavičs

Dzīvesstāsts

Dzimis Polockas kņaza Vseslava Bračislaviča Brīnumdara (ap 1029.-1101.) ģimenē laika posmā starp 1040. gadu beigām un 1054. gadu kā viens no vecākajiem starp 6 vai 7 dēliem. Nosaukts par godu pirmajam Polockas vikingu ķēniņam Ragnvaldam (Ragnvaldr). Vēl arvien nav skaidrs, vai senkrievu hronikā minētais "Polockas kņazs Rogvolods vai Boriss" (кнѧзь Полотьскыи Рогволдъ, или Борисъ) ir viena vai divas personas. Vairums mūsdienu vēsturnieku pieņem, ka Boriss ir bijis Rogvoloda Vseslaviča kristīgais vārds. Tādā gadījumā 1067. gadā viņš kopā ar tēvu un brāli Dāvidu tika saņemts gūstā un ieslodzīts cietumā Kijevā. 
1101. gadā pēc viņa tēva nāves Polockas kņaziste tika sadalīta starp viņa dēliem. Pēc viena uzskata viņš uzreiz mantoja Polockas kņaza troni un tajā pašā gadā vadīja Polockas karaspēku karagājienā pret polovciešiem. Pēc cita uzskata viņš mantoja Druckas zemi un bija tās kņazs līdz 1127. gadam, kad pēc brāļa Borisa nāves kļuva par Polockas kņazu. 
1102. gadā viņš dibināja Borisovas pilsētu.
1106. gadā viņš kopā ar saviem brāļiem devās karagājienā pret zemgaļiem un cieta sakāvi. Iespējams, ka jau tad tika atstādināts no kņaza amata. Pie galvenajiem tirdzniecības ceļiem viņš lika iekalt laukakmeņos krustus, no kuriem daži saglabājusies līdz mūsu dienam un tiek dēvēti par Borisa akmeņiem. 
1127. gadā Kijevas lielkņazs Mstislavs I Vladimirovičs devās karagājienā pret Polocku. Kijevas lielkņazs viņu atjaunoja amatā jau kā savu vasali vai, pēc cita uzskata, iecēla viņu gāztā Polockas kņaza (Borisa?) vietā.
Rogvolods mira 1128. gadā.
Peļkājītes

Izplatība

Visas sugas mājo Eiropas un Āzijas kalnu reģionos, no kurām dažas sastopamas arī zemienēs. Lielākā daļa peļkājīšu nav izteikti gājputni, ziemas periodā aukstākos apgabalus atstāj, laižoties no kalniem lejup. Visplašākais izplatības areāls ir Alpu peļkājītei (Prunella collaris) un peļkājītei (Prunella modularis), kas sastopamas ne tikai Eirāzijā, bet arī Ziemeļāfrikā.

Latvijā

Latvijā sastopamas divas peļkājīšu sugas: peļkājīte (Prunella modularis) un Sibīrijas peļkājīte (Prunella montanella). Peļkājīte ir parasta un izplatīta ligzdotāja, bet Sibīrijas peļkājītei līdz šim bijuši 9 novērojumi.

Kopīgās īpašības

Peļkājītes ir mazi, neuzkrītoši, visbiežāk pelēkbrūni putniņi, ārēji atgādinot zvirbuļus. Ķermeņa garums 14—18 cm, svars 25—35 g. Knābis smalks un ass, norādot, ka peļkājītes galvenokārt barojas ar kukaiņiem. Ārpus vairošanās sezonas barojas arī ar ogām un sēklām. Lai būtu vieglāk sagremot sēklas, peļkājīte uzlasa un norij arī granti un smiltis.
Lielākā daļa sugu uzturas baros. Izņēmums ir peļkājīte, kas baros tikai barojas, bet pamatā ir vienpate. Peļkājītēm sezonā ir 2—3 perējumi. Tās veido monogāmus pārus, kuri lielākajai daļai sugu kopīgi būvē ligzdu un perē. Izņēmums ir atkal peļkājīte, kuras tēviņš nepiedalās ne ligzdas veidošanā, ne perēšanā. Ligzdai ir cieša kausa forma, dējumā apmēram 4 zaļas vai zilas olas bez raibumiem. Inkubācijas periods ilgst apmēram 12 dienas. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 12 dienu vecumā.