google/wiki40b huggingface dataset:
Japānas susuris

Izskats

Japānas susuris ir viens no mazākajiem visā susuru dzimtā. Tas vizuāli atgādina gan vāveri, gan peli. Ķermeņa garums (bez astes) 6,5—8 cm, astes garums 4—5,5 cm, svars 14—40 g.
Kažoka matojums samērā īss, bet biezs. Mugurpuse brūna vai pelēkbrūna ar tumši brūnu vai melnu garensvītru pār muguru. Ķermeņa apakšpuses apmatojums gaišāks, dzeltenīgāks. Acis lielas un melnas. Aste gara, kupla un viegli saplacināta. Ausīm no aizmugures pūkains matojums. Kājas īsas, apmēram vienāda garuma. Pēdām labi attīstīti spilventiņi, kas palīdz kāpelēt pa kokiem. Pakaļkāju pēdām 5 pirksti, priekškājām 4 pirksti. Tie ir gari, lokani, ar līkiem, asiem nagiem. Abi dzimumi izskatās līdzīgi.

Uzvedība

Japānas susuris sastopams galvenokārt kalnu mežos 400—1800 m virs jūras līmeņa, bet mājo arī zemākās un siltākās vietās. Japānas susuris ir nometnieks, aktīvs tikai siltajā gada periodā. Vasarā aktīvs krēslas stundās un naktī. Galvenokārt uzturas kokos vai krūmos un, salīdzinot ar citiem susuriem, attīstījis spēju ātri skriet pa zaru apakšpusēm, karājoties ar galvu uz leju. Pieaugušie īpatņi ir teritoriāli vienpatņi. Teritorijas lielas, tēviņiem lielākas nekā mātītēm, parasti tēviņa teritorija pārsedzas ar vairāku mātīšu teritoriju. Terotorija tiek iezīmēta ar urīnu. 
Vasarā Japānas susuris iekārto lodveida guļamligzdu, kurā atpūšas dienas laikā. Vīta no koka mizu stērbelītēm un no ārpuses nosegta ar ķērpjiem. Parasti atrodas koka dobumā, bet var būt arī seklā pazemes alā, klinšu spraugā vai akmeņu kaudzē. Ziemu pavada ciešā ziemas miegā, parasti no oktobra līdz aprīlim vai maijam. Ziemas miga tiek ierīkota seklā zemes iedobē (1—5 cm dziļumā) vai zem sakritušām koku lapām un kritalām. Ziemo pa vienam.

Barība

Japānas susuris ir visēdājs un barojas ar sēklām, augļiem, ziedputekšņiem, nektāru, koku mizu, kukaiņiem un putnu olām. Migas tuvumā mēdz slēpņos noglabāt barības rezerves. Pirms ziemas īpaši intensīvi barojas, lai uzaudzētu tauku kārtiņu. No barības ar augstu celulozes sastāvu Japānas susuris izvairās, jo nespēj to sagremot (tam nav aklās zarnas).

Vairošanās

Pavasarī, uzreiz pēc mošanās no ziemas miega, sākas vairošanās sezona. Izlīduši no ziemas migām, susuri uzsāk skaļas vokalīzes, cenšoties sasaukt pretējo dzimumu. Japānas susuri ir poligāmi — tēviņi sapārojas ar vairākām mātītēm. Par mazuļiem rūpējas tikai mātīte. Grūsnības periods ilgts apmēram mēnesi. Jūnijā vai jūlijā piedzimst apmēram 4 kaili, nevarīgi un akli mazuļi. Acis atveras apmēram 18 dienu vecumā. Sasniedzot 4—6 nedēļu vecumu jaunie susuri kļūst patstāvīgi. Dzimumgatavība iestājas nākamā gada pavasarī. Dzīves ilgums 3—6 gadi.
Aleksandretas sandžaks

Aleksandretas sandžaks (turciski: İskenderun Sancağı, franciski: Sandjak d'Alexandrette, arābiski: سنجق الإسكندرونة‎ Sanjaq al-Iskandarūna) Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas sastāvā esošs autonoms apgabals, kura statusu noteica Francijas-Turcijas 1921. gada 20. oktobra līguma 7. paragrāfs, kas paredzēja īpašu statusu turku valodai un kulturālo autonomiju apgabalā dzīvojošajiem turkiem. 
1923. gadā sandžaku pievienoja Alepo valstij un no 1925. gada tas bija Sīrijas valsts sastāvā. 1932. gada Sīrijas pārstāvju palātas vēlēšanās no sandžaka tika ievēlēti 4 turki, 3 alavīti, 2 kristieši, 2 sunnīti un 1 armēnis. 
1937. gada novembrī sandžakam piešķīra lielāku autonomiju, par tā aizsardzību atbildēja Francija un Turcija. 1938. gada 5. jūlijā sandžakā iegāja Turcijas armija, no kuras bēga liela daļa apgabala arābu un armēņu iedzīvotāju, kas pirms turku okupācijas veidoja sandžaka iedzīvotāju lielāko daļu. No 1938. gada 6. jūlija līdz 2. septembra neatkarības pasludināšanai reģiona gubernators bija Abdurahmans Meleks. Turcijas militārā kontrolē notika nedemokrātiskas viltus vēlēšanas, kuru rezultātā 1938. gada 2. septembrī tika pasludināta neatkarīga Hatajas valsts, kas pēc vēl viena nedemokrātiska referenduma 1939. gadā kļuva par Turcijas Hatajas provinci.

1936. gada tautas skaitīšana

Atbilstoši 1936. gada tautas skaitīšanas rezultātiem sandžakā dzīvoja 220 000 cilvēku, no kuriem 39% turki, 28% alavīti, 11% armēņi, 10% sunnīti, 8% dažādu konfesiju kristieši, 4% čerkesu, ebreji, kurdu u.c.

1938. gada asambleja

Pēc turku armijas ienākšanas un daudzu iedzīvotāju bēgšanas, franču administrācija 1938. gada 22. jūlijā no sandžaka asamblejas 40 vietām 22 piešķīra turkiem, 9 alavītiem, 5 armēņiem, 2 sunnītiem un 2 kristiešiem. Lai palielinātu turku skaitu sandžakā, Turcijas valdība jau iepriekš bija aicinājusi visus sandžakā dzimušos Turcijas iedzīvotājus atgriezties tajā un reģistrēties. 
1938. gada 2. septembrī sandžaka asambleja pasludināja neatkarīgu Hatajas valsti kuras konstitūcija tik apieņemta 6. septembrī. Valsts nosaukumu bija izdomājis Turcijas prezidents Ataturks, un to vadīt ieradās divi Turcijas parlamenta deputāti. 
Francija nepretojās Turcijas rīcībai, cerot, ka Eiropas kara gadījumā tā pievienosies antihitleriskajai koalīcijai. Sīrijas Republikas prezidents Hašims al-Atasi protestā atkāpās no amata, paziņojot, ka Francijai nav tiesību pieļaut šādu Sīrijas teritorijas sadalīšanu. Sīrija joprojām oficiāli nav atzinusi, ka ir atteikusies no savām tiesībām uz šo provinci.
Kijova

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1124. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Tūrisms

Kopš 1921. gada ik pa četriem gadiem Kijovā notiek senākais folkloras festivāls valstī - Slovácký rok.

Cilvēki

Kijova ir velosportista Jana Bārtas (Jan Bárta, 1984), pornoaktrises Silvijas Seintas (Silvia Saint, 1976), fotogrāfa Miroslava Tihija (Miroslav Tichý, 1926-2011), gleznotāja Vladimira Vasīčeka (Vladimír Vašíček, 1919-2003) dzimtā pilsēta.
Vienkoču parks

Vienkoču parks atrodas Līgatnes novada Līgatnes pagasta „Vienkočos”, Gaujas nacionālā parka teritorijā Līgatnes upes krastā. Parks sākts veidot 2003. gadā. Apmeklētājiem atvērts kopš 2007. gada. Parka platība ir 9,25 ha. Parka veidotājs un īpašnieks Rihards Vidzickis.
Vienkoču parka galvenais uzdevums ir koka amatniecības un vienkoču izstrādājumu, iespējami maksimāla dabas materiālu izmantošanas un vides sakoptības popularizēšana. Parkā izveidotas vairākas zonas: muzeja teritorija; ainaviskā vide; neskartā daba; klasiskais dārzs; modernā zona; saimniecības zona.
Parka takās izvietotas koka skulptūras — dzīvnieki (arī Sarkanajā grāmatā esošie), pasaku un teiku tēli, pēc vēstures avotiem veidoti objekti (tēlnieks R. Vidzickis). Gravās iekārtotas miniatūras ūdensdzirnaviņas, uzbūvēti miniatūri vēsturisku ēku maketi. Kā viens no interesantākajiem maketiem atzīmējams Nurmižu muižas makets, kas veidots vadoties pēc vecajiem foto materiāliem un plāniem, jo pati muiža vairs nav saglabājusies, bet bijusi viena no skaistākajām un modernākajām Latvijas klasicisma stila muižām. 2005. gadā Latvijas Amatniecības Kameras Dabīga koka apstrādātāju biedrības meistari izveidoja „moku placi”, atzīmējot 1905. gada revolūcijas un soda ekspedīcijas simtgadi. Guļbūves klētī iekārtota senā kokapstrādes darbnīca-muzejs, otrā guļbaļķu mājiņā iespējams padzīvot senā un dabiski iekārtotā vidē. Pa Līgatnes upi var veikt braucienu ar vienkoča laivu. Izveidots gaismu mežs, kur katru gadu oktobra pirmajā sestdienā notiek gadskārtējā Vienkoču parka Uguns nakts. Parkā ir iekārtotas telšu un ugunskuru vietas.
Mārtiņš Abuls

Biogrāfija

Mārtiņš Abuls piedzima 1885. gada 5. februārī Trikātas pagasta "Vecennēs". Mācījies Braslavas pamatskolā un Trikātas draudzes skolā. Studējis Maskavas universitātes juridiskajā fakultātē, kuru pabeidzis 1915. gadā.
Pēc studiju beigšanas strādājis dzelzceļos, pēc tam kļuvis par miertiesnesi un zemstes priekšsēdētāju. 1919. gadā brīvprātīgi iestājies Troickas bataljonā Sibīrijā, rediģējis bataljona laikrakstu "Brīvais Latvis". No 1920. līdz 1930. gadam bija Latgales apgabaltiesas loceklis. No 1923. līdz 1928. gadam bija Daugavpils domes deputāts, ievēlēts no Apvienotā latviešu saraksta. Īslaicīgi bija Latgales Mazsaimnieku un bezsaimnieku biedrības priekšsēdētājs. Laikraksta "Daugavas Vēstnesis"  līdzdibinātājs un izdevējs (1924—1925), kā arī laikraksta "Latgales Ziņas" redakcijas loceklis (1928—1930).
1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā kā vienīgais no Latgales latviešu apvienības un zemes arāju partijas. Kopā ar septiņiem citiem deputātiem izveidojis Nacionālo bloku.
Miris 1930. gada 16. aprīlī pēc ilgas slimības. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Teherānas konference

Teherānas konference notika laikā no 1943. gada 28. novembra līdz 1. decembrim Teherānā, Otrā pasaules kara Sabiedroto valstu okupētajā Irānā. Konferences dalībvalstis bija Padomju Savienība, Amerikas Savienotās Valstis un Apvienotā Karaliste, kuras pārstāvēja attiecīgo valstu vadītāji: Apvienotās Karalistes premjerministrs Vinstons Čērčils, ASV prezidents Franklins Rūzvelts un PSRS VK(b)P pirmais sekretārs Josifs Staļins. Šī bija pirmā no trim Otrā pasaules kara konferencēm, kurās tikās "lielais trijnieks", 1944. gada februārī notika Jaltas konference, bet 1945. gada jūlijā — Potsdamas konference.
Galvenais apspriežamais jautājums bija plānojamā karadarbība 1944. gadā un pēckara robežas Eiropā.

Baltijas valstu jautājums

Baltijas valstu okupācijas jautājumā Rūzvelts esot izteicies, ka ASV sabiedriskajai domai ir svarīgas referenduma un pašnoteikšanās tēmas. Viņš domājot, ka pasaule gribētu redzēt iedzīvotāju gribas izpausmi, varbūt ne uzreiz pēc padomju reokupācijas, un viņš pats esot pārliecināts, ka cilvēki nobalsošot par pievienošanos Padomju Savienībai. Tomēr Staļins atbildējis, ka nebija nekādas klaigāšanas par pasaules viedokli, kad cars nedeva Baltijas provincēm autonomiju.
No 1943. gada 1. decembra sarunu pieraksta redzams, ka ASV prezidents Franklins Rūzvelts ierosināja veikt plebiscītu, lai noskaidrotu Baltijas valstu tautu gribu par pievienošanos PSRS. Lai arī Staļins piekrita šādu vēlēšanu rīkošanai nenoteiktā nākotnē, tomēr Aukstā kara apstākļos līdz pat 1991. gada 3. marta aptaujai šāda veida referendums netika izdarīts.
79. Kinoakadēmijas balva

Galvenās balvas

Uzvarētājs atzīmēts ar trekninātu tekstu.
European Hit Radio Top 100 (2007)

Šis ir European Hit Radio 2007. gada noslēguma Top 100. Topu vadīja raidījuma vadītājs Roberts Lejasmeijers.

Top 100 sastādīšanas princips

European Hit Radio Top 100 tiek sastādīts pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas, ik nedēļu, tiek apkopoti Top 40. Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, kas kaut reizi ir pabijušas Top 40 sarakstā. No visām vidēji 250 līdz 280 gada laikā Top 40 iekļuvušajām dziesmām, tiek noteiktas populārākās 100.
Katrai dziesmai, kas kaut reizi ir iekļuvusi Top 40, tiek piešķirts punktu skaits, atkarībā no dziesmas atrašanās vietas topā. Piemēram, ja dziesma iknedēļas Top 40 ieņem 1. vietu, tad dziesmai tiek pieskaitīts 1 punkts, ja dziesma ieņem 12. vietu, tad 12 punkti, ja 37. vietu, tad 37 punkti un tā tālāk. Nedēļās, kurās dziesma nav iekļuvusi Top 40 populārāko dziesmu sarakstā, dziesmai tiek pieskaitīts 41 punkts. Veidojot Top 100, visi punkti tiek skaitīti kopā un augstāko vietu iegūst dziesma ar vismazāko punktu skaitu. Ja vairākām dziesmām ir vienāds punktu skaits, tad augstākā vietā nonāk tā dziesma, kurai ir bijusi augstākā vieta Top 40, tad nākamā augstākā vieta un tā tālāk.
Autoceļš P39

Vēsture

2015. gada 9. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa P39 posma Aizupītes-Alsviķi (3,0-7,9km) seguma atjaunošanu.
Jūlijs Daniševskis

Dzīvesgājums

Dzimis 1884. gada 15. maijā Dobeles apriņķī zemnieku ģimenē. 1900. gada iestājās Latvijas Socialdemokrātiskajā Strādnieku partijā (LSDSP), bija partijas Jelgavas organizācijas komitejas loceklis (1903), 1905. gada revolūcijas laikā LSDSP Rīgas Federatīvās komitejas loceklis, pēc tam pagrīdnieks Pēterburgā, Aizkaukāzā, Maskavā, Varšavā, Liepājā. Līdztekus mācījās Maskavas komercinstitūtā (1910-1912). Daniševskis aktīvi darbojās LSD legālajā presē, bija sociāldemokrātu dienas avīzes «Laika Balss» un tās turpinājumu faktiskais redaktors, līdz 1914. gadam daudz rakstīja par Latvijas arod- un apdrošināšanas kustību problēmām. 1914. gadā viņu apcietināta un izsūtīja uz Narimu Tomskas apgabalā Sibīrijā.
Pēc Februāra revolūcijas ievēlēts par Maskavas Strādnieku deputātu padomes locekli, pēc tam par LSD Rīgas padomes locekli, laikraksta " Cīņa" redaktors (1917). Pēc Oktobra revolūcijas Iskolata loceklis.  Kad vācieši 1917. gada septembrī ieņēma Rīgu, Daniševskis centās panākt legālu Rīgas padomes un LSD darbības turpināšanu, kad tas neizdevās, pārgāja nelegālā stāvoklī. 
1918. gada jūnijā viņš devās uz Maskavu, kur piedalījās kreiso eseru dumpja apspiešanā, kļuva par KSFPR Revolucionārās Austrumu frontes kara padomes locekli. 1919. gadā atgriezās Latvijā, kur bija LSPR Komisāru padomes priekšsēdētāja biedrs (1919).
Pēc tam Sarkanās Armijas Galvenā štāba komisārs, KSFPR Revolucionārā kara tribunāla priekšsēdētājs (1920). Poļu-padomju kara (1919-1921) laikā no 1920. gada 17. augusta līdz 2. septembrim Minskā vadīja Padomju Krievijas delegāciju nesekmīgajās pamiera sarunās ar Poliju, pieprasot tai izformēt savu armiju un atteikties no tās austrumu teritorijām. Pēc 1921. gada strādāja saimnieciskā darbā, rakstīja apcerējumus par latviešu strēlniekiem Krievijas Pilsoņu karā.
1937. gada 16. jūlijā, Lielā terora laikā, kad notika "nacionālā operācija" pret latviešiem, Daniševski apcietināja, apsūdzēja par dalību «latviešu fašistiski-teroristiskā spiegu organizācijā» un pēc ilgstošām pratināšanām nošāva 1938. gada 8. janvārī NKVD palīgsaimniecībā "Komunarka" pie Maskavas.
Dūmu kvarcs

Dūmu kvarcs (agrāk - rauhtopāzs) ir brūna - tumši brūna kvarca varietāte. Pēdējā laikā šo terminu apvieno ar citu kvarca varietāti - morionu - jo abu varietāšu izcelsme ir līdzīga un morions būtībā ir tumšāks dūmu kvarcs. Gan morions, gan dūmu kvarcs radušies, pakļaujot kvarcu radioaktīvajam starojumam.
Detālāku informāciju sk. - morions.
Bebrenes muiža

Vēsture

Muiža dibināta jau Livonijas ordeņvalsts laikā ordeņa Dinaburgas komturejas lauksaimniecības vajadzībām (vācu: Ökonomiehof). Pēc ordeņa likvidēšanas 1562. gadā muižu ieguva Kaspars Zībergs, kura dzimtai muiža piederēja līdz 1803. gadam. Līdz 1920. gadam tajā saimniekoja grāfu Plāteru-Zībergu dzimta. Bebrenes muižas kungu māja celta 1896. gadā pēc itāļu cilmes arhitekta L. J. L. Markoni (1834-1919) projekta franču neorenesanses stilā. Sākotnēji ēkai bija divi stāvi un mansarda telpas. Ārsienas darinātas no sarkanajiem ķieģeļiem. Fasāžu dekoratīvās detaļas – stūru rusti un starp logailām novietotie rusti, jumta dzega un starpstāvu dzegas, kā arī logailu apmales darinātas javā un tonētas baltas. Pils reprezentācijas telpas rotāja senlaicīgi bronzas kroņlukturi ar kristāla piekariem un antīkas mēbeles, abos salonos un bibliotēkā bija marmora kamīni. Lielā salona sienas bija apvilktas ar sarkanu damastu. Apkārt lielam ovālam galdam stāvēja Ludviķa XV stila krēsli, bet gar sienām ampīra stila sēdekļi. Pie salona dienvidu sienas atradās itāļu gleznotāju darbi. Tur bija arī liels Ludviķa XII stila krēsls ar kāju paliktni. Pie sienas bija liels 13. gs. gobelēns ar antīkas tēmas sižetu. Lielajā un mazajā bibliotēkā visas sienas aizņēma stikloti grāmatu plaukti, kuros atradās ap 1000 (pēc citām ziņām ap 10 000) sējumu. 1921./22. mācību gadā Bebrenes muižas kungu māja tika nodota skolas rīcībā. 1960. gados mansarda stāva vietā tika uzcelts trešais stāvs.

Muižas ansamblis

Bebrenes muižas parks ir veidots angļu ainavu parku stilā. Muižas kompleksā ietilpst pils vārti, muižas pārvaldnieka māja, virtuves ēka, namiņš virs pagraba, dzirnavas (1836) un zirgu staļļi. Līdz mūsdienām ir daļēji saglabājusies pazemes eja no pils pagraba uz virtuves ēku.
Bebrenes jaunajos kapos ir Plāteru-Zībergu dzimtas kapliča (1875).
Furgons

Furgons (franču: fourgon) ir slēgta tipa virsbūve vieglajiem automobiļiem (kravas pasažieru), kas paredzēts kravu, cilvēku un aprīkojuma pārvadāšanai.
Čadca

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1565. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Čaca (ungāru: Csaca). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (96,14 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (91,48 %), nereliģiozi (3,99 %).
2009. gada 3. februāra lauksaimnieku protesti

2009. gada 3. februāra lauksaimnieku protesti bija lauksaimnieku protesti Rīgā, kurus izraisīja ekonomiskā situācija valstī. Galvenokārt protestētāji bija piena lopkopji. 2009. gada 3. februārī lauksaimnieki devās uz Rīgu ar lauksaimniecības tehniku. Neliela daļa no tiem devās uz Doma laukumu un Lauksaimniecības ministrijas ēku. Pārējie palika pie Rīgas apvedceļa, izraisot satiksmes sastrēgumus.
Viena no lauksaimnieku prasībām bija zemkopības ministra Mārtiņa Rozes atkāpšanās. Šī lauksaimnieku prasība tika izpildīta — ap pulksten 20:00 Mārtiņš Roze LTV1 ēterā paziņoja, ka ir demisionējis un demisijas raksts premjeram Ivaram Godmanim tiks iesniegts nākamās dienas (4.februāra) rītā. Pirmā smagā tehnika Rīgā ieradās jau pulksten 06:00 no rītā pie Latvijas Republikas Zemkopības ministrijas. Protesta akcija ilga līdz pulksten 20:00.
Maskavas lielkņazi

Maskavijas lielkņazi bija Rjurika dinastijai piederīgi Maskavas lielkņazistes valdnieki.
13. gadsimtā Zelta Ordas vietvalži krievu kņazistēs bija Vladimiras-Suzdaļas kņazi. 1319. gadā Maskavas kņazu Juriju (Юрий (Георгий)) kā uzticamu vasali Zelta Ordas hans Muhameds Uzbek-hans (tat. Солтан Мөхәммәт Үзбәк-хан, Soltan Mөxəmmət Üzbək-xan) iecēla par lielkņazu, tā padarot Maskavu par visas Ziemeļaustrumkrievijas politisko centru.
Novājinoties Zelta ordas varai, Maskavas kņazs Vasīlijs Dmitrijevičs pēc 1389. gada sevi sāka dēvēt par Maskavas lielkņazu. 1547. gada 16. janvārī Kremļa Uspenskas katedrālē (Успенский собор) pēdējais Maskavijas lielkņazs Ivans IV svinīgi kronējās par valdnieku ar jaunu titulu "Visas Krievijas cars" (Царь всея Руси). Līdz tam krieviski par cariem dēvēja vienīgi Čingizhana dinastijai piederīgos Zelta Ordas valdniekus un tās pēcteču valstu valdniekus (Astrahaņas, Kazaņas un Sibīrijas hanus).
1992. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona

Latvijas futbola 1. līgas 1992. gada sezona bija 1. Pirmās līgas sezona. Pirmajā līgā piedalījās 14 komandas, kas aizvadīja divu riņķu turnīru.

Par 1. līgas čempioniem kļuva "Decemviri".
Lemminkäinen (uzņēmums)

Vēsture

1910. gadā dibināts uzņēmums Asfaltti Osakeyhtiö Lemminkäinen, kas sākotnēji veica asfaltēšanas un betonēšanas darbus. Tajā laikā Helsinkos strauji attīstījās būvniecība. 1911. gadā uzņēmums sāka ražot betona izstrādājumus.
Pirmā pasaules kara laikā celtniecība apsīka. Pēc Somijas neatkarības iegūšanas 1918. gadā ekonomiskā aktivitāte atdzīvojās, un atsākās pieprasījums pēc celtniecības pakalpojumiem un produktiem.
Vēlāk uzņēmums paplašināja darbību ceļu ierīkošanā, transporta infrastruktūrā, civilajā inženierbūvniecībā, kalnu darbos un ēku celtniecībā. 1960. gadu beigās tas kļuva par lielāko ceļu būvētāju Somijā.
1969. gadā, kad Asfaltti Oy Lemminkäinen operācijas bija diversificētas, uzņēmuma nosaukums tika saīsināts uz Lemminkäinen Oy.
1970. gados Lemminkäinen saņēma lielus pazemes darbu pasūtījumus, piemēram Peijennes tuneļa un Helsinku metro tuneļa būve.
1975. gadā iegūts vairākums uzņēmumā Oy Alfred Palmberg Ab, kas kļuva par Lemminkäinen ēku celtniecības operāciju mugurkaulu. 1970. un 1980. gados uzņēmums PSRS piedalījās Kostomukšas pilsētas un dzelzs rūdas ieguves un apstrādes infrastruktūras celtniecībā. Vēlāk uzņēmums piedalījās celtniecības projektos Eiropā, arī Āfrikā, Vidējos Austrumos, Ķīnā.
1984. gadā Lemminkäinen nolēma iesaistīties dzīvojamo ēku būvniecībā, šos darbus nododot meitas uzņēmuma Palmberg pārziņā.
1989. gadā Lemminkäinen akcijas sāktas kotēt Helsinku biržā.
1990. gados Lemminkäinen veica projektus daudzās valstīs, to skaitā būvēja telesakaru tīklus Eiropā, Āzijā un Amerikā.
2000. gadā iegādāts uzņēmums Tekmanni.
2009. gadā pieņemta uzņēmuma jauna stratēģija. Turpmāk visi meitas uzņēmumi darbojās ar Lemminkäinen zīmolu.
2010. gadu sākumā pārdots jumtu bizness, betona izstrādājumu bizness un dabisko akmeņu bizness. Pieauga infrastruktūras būvniecības darbi Ziemeļvalstīs.
2014. gada vasarā pārdots tehnisko ēku sistēmu bizness
2015. gada sākumā infrastruktūras būvniecības bizness sadalīts divos segmentos: ceļu segumi un infra projekti.
2017. gada 19. jūnijā paziņots, ka Lemminkäinen tiks pievienots Somijas celtniecības uzņēmumam YIT. Apvienošanās pabeigta 2018. gada 1. februārī.
Pemikans

Pemikans ir taukiem un olbaltumvielām bagāts un ļoti barojošs ēdiens, ko varēja uzglabāt gadiem ilgi. Pemikanu radīja Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāji.
Produkta pagatavošanas recepti pārņēma un vēlāk arī ārpus kontineneta robežām izplatīja eiropieši. Piemēram, to lietoja uzturā Dienvidpola pētnieki Roalds Amundsens un Roberts Skots.

Etimoloģija

Vārds cēlies no krī pimîhkân, — 'gatavot taukus' (pirmalgonkinu pemihkve wa, — no pemy- ('tauki') + -ehke, ('gatavot')).

Pagatavošana

Ēdienu pagatavoja, sajaucot kopā kaltētu bizona (kā arī aļņa, vapiti vai brieža) gaļu, vārītus taukus un dzērveņu vai vietējo krūmu (Saskatūnas ievu, Amelanchier alnifolia) rūgtās ogas. Ar akmens āmuru gaļu saberza pulverī un sadauzīja kaulus, lai izvārītu ārā taukus.
Aldis Intlers

Sporta karjera

A. Intlers līdz 1983. gadam mācījās Murjāņu sporta skolā. Viņa bobsleja treneri bija Rihards Kotāns un Jānis Skrastiņš.
1989. gada Pasaules bobsleja čempionātā ieguva 3. vietu divniekā Jāņa Ķipura ekipāžā un 8. vietu četriniekā, bet tā paša gada Eiropas čempionātā 7. vietu divniekā un 8. vietu četriniekā.
1992. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Zinta Ekmaņa ekipāžā bobsleja divniekos ieguva 16. vietu, arī četriniekos bija 16. vietā.
1993. gada FIBT Pasaules čempionātā ieguva 8. vietu divniekā un 17. vietu četriniekā, bet 1993. gada Eiropas čempionātā — 5. vietu divniekā.
1994. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Zinta Ekmaņa ekipāžā bobsleja divniekos ieguva 10. vietu, bet četriniekos bija 13. vietā.
Gāja bojā autokatastrofā Liepājas rajonā 1994. gada 28. augustā.
Valters Brauns

Biogrāfija

Piedzimis Sidnejā. Viņa tēvs bijis amerikānis, bet māte - austrāliete. 1968. gadā kļuvis par Austrālijas šaha čempionāta uzvarētāju un līdz 1973. gadam starptautiskajos turnīros, tajā skaitā divās Pasaules šaha olimpiādēs, pārstāvējis Austrāliju. Vēlāk sešas reizes (1974, 1975, 1977, 1980, 1981, 1983) uzvarējis ASV šaha čempionātos, atkārtojot Roberta Fišera un Semjuela Reševska rekordu. Labi spēlējis šaha turnīros pēc Šveices sistēmas un trīs reizes uzvarējis ASV atklātajos čempionātos, septiņas reizes turnīrā American Open un 11 reizes turnīrā National Open Championship, kā arī 1991. gadā uzvarējis Kanādas atklātajā šaha turnīrā, bet 1974. gadā bijis pirmais plašā starptautiskā šaha turnīrā Kalifornijā. Trīs reizes piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla starpzonu turnīros, kur lielāko panākumu guvis 1985. gadā Meksikā, kad ieņēmis 9. vietu. Par panākumiem turnīros FIDE 1969. gadā Braunam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1970. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Sekmīgi pārstāvējis Austrālijas un ASV komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 6 reizes (1970-1974, 1978, 1982-1984). Komandu vērtējumā izcīnījis 4 bronzas (1974, 1978, 1982, 1984) medaļas, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas (1972) medaļu.
2003. gadā uzņemts ASV šaha slavas zālē, bet 2005. gadā uzvarējis ASV senioru šaha čempionātā. Līdz pat sava mūža beigām piedalījies šaha turnīros. Miris pēkšņā nāvē pēc dalītās 9.-15. vietas Lasvegasas starptautiskajā šaha festivālā.
Siguldas draudzes novads

Siguldas draudzes novads (vācu: Kirchspiel Segewold) bija viens no 25 Vidzemes guberņas Rīgas apriņķa draudzes novadiem.
Rīgas Sergeja Žoltoka vidusskola

Vēsture

Dibināta 1960. gadā kā Rīgas 55. vidusskola ar krievu un latviešu valodas apmācības klasēm. 1978. gadā skolā atvērās pirmās hokejistu apmācības klases. 
1996. gadā skolā uzsāka divvalodu izglītības modeli. 
2005. gadā  1. augustā to pārdēvēja Sergeja Žoltoka vārdā par — Rīgas Sergeja Žoltoka vidusskolu.