Livonijas bīskapija

Ikšķiles periods (1186—1201)

Pirmais zināmais katoļu sludinātājs Līvzemē jeb bija Meinards, kura darbības sākumu Daugavas lejtecē, saskaņā ar uzrakstu uz viņa kapa plāksnes [Kučinskis, 1993.], varētu pieņemt par 1182. gadu. Sākumā viņš kā Gotlandes tirgotāju priesteris kopā ar tiem ziemoja Daugavas lejtecē. Saņēmis atļauju no līvu meslu kunga Polockas kņaza Vladimira [Indriķa hronika, I: 3], viņš uzsāka kristietības sludināšanu Lejasdaugavas līvu vidū. Lietuvju uzbrukumu apdraudēti, līvi piekrita formāli pieņemt katoļu ticību, un pieņēma Meinarda piedāvājumu celt mūra pilis Ikšķilē un Mārtiņsalā.
Ikšķiles bīskapiju (episcopatus Ixscolanensis) Meinards de facto izveidoja 1186. gadā [Arnold, 1868.], kad tika izveidots mūku konvents — domkapituls, kuram pieņēma augustīniešu ordeņa statūtus. Jādomā, ka Meinards šai laikā aizceļoja uz Vāciju, kur Brēmenes arhibīskaps Hartvigs II saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem viņu iesvētīja par bīskapu. Livonijas izveide de iure būtu datējama ar 1188. gada 1. oktobri, kad Meinardu bīskapa amatā apstiprināja arī pāvests Klements III.
Nav skaidrs cik patiesa sākumā bija līvu vēlēšanās kristīties, visticamāk, ka galvenais viņu mērķis bija panākt mūra piļu uzcelšanu savās zemēs. Kā galvenais iebildums kristietības ieviešanai līviem bija desmitās tiesas maksāšana bīskapam, kas ir viens no vēlākā konflikta iemesliem.
12. gs. 90. gadu pirmajā pusē Daugavas un Gaujas līvi ignorēja katoļu garīdznieku centienus nodibināt bīskapijā kristīgajām normām atbilstošu kārtību, un Ikšķiles bīskaps praktiski pār viņiem zaudēja reālo varu. Zaudējot regulāru tirgotāju atbalsta iespējas, Meinards vairākkārt neveiksmīgi mēģināja tikt uz Vāciju pēc palīdzības, bet 1196. gada 12. (11.?) oktobrī nomira un tika apglabāts Ikšķiles baznīcā pie altāra. Daži pētnieki par nāves datumu nosauc 14. augustu [Bruiningk H., 1904], katoļu vēsturnieks Cēzars Baronijs (1607. gadā) min 10. maiju, taču uzrakstā uz kapa plāksnes Doma baznīcā minēts oktobra mēnesis. Vēlākā vācu cīņa bīskapa Alberta vadībā tiesiski bija balstītas uz katoļticības atjaunošanu, jo gandrīz 20 gadus līvi labprātīgi bija pieņēmuši katoļu misionārus, tāpat pakļāvušies Ikšķiles bīskapijas varai.

Bīskapa Meinarda kapa plāksnes uzraksts

"hac sunt in fossa Meynardi presulis ossa (nobis) primo fidem dedit annis quator idem (actis) millenis, centenis nonaque genis (annis cum) senis, hic ab hiis it ad ethera, (IV idu)s mensis octobris"

"Šeit kapā bīskapa Meinarda kauli. To pašu ticību vispirms viņš mums 4 gadus deva, ko vēlāk sludināja kā bīskaps. Kad bija jau vecs, aizgāja uz debesīm. 1196. gada 12.oktobrī".
Plāksne atrodas pie bīskapa Meinharda kapa Rīgas Doma baznīcā.

Livonijas bīskapijas atjaunošana (1582—1798)

Pēc tam, kad beidzās Livonijas karš un tika nodibināta Pārdaugavas Livonijas hercogiste, Polijas karalis Stefans Batorijs 1582. gada 4. decembrī izdeva konstitūciju un īpašu aktu par katoliskas Livonijas bīskapijas dibināšanu ar Cēsīm kā bīskapa sēdekli un pretreformācijas centru. Par pirmo Cēsu bīskapu iecēla J.Nidecki, ko 1583. gadā pāvests apstiprināja amatā; paaugstināja Cēsu miestu par pilsētu un Jāņa draudzes baznīcu par katoļu bīskapa katedrāli ar 12 domkungiem; patronāta tiesības piešķīra Polijas karalim. Bez Cēsīm bīskapijai tika piešķirti arī Burtnieki, Valmiera un Trikāta. Bīskapa vikāri bija paredzēti Cēsīs, Pērnavā, Tērbatā un Vīlandē. 1590. gada 19.februārī par Livonijas bīskapu tika iecelts O.Šenkings, kas prata arī latviski. Karaļa Sigismunda III Vāzas laikā Livonijas bīskapija ieguva lielu politisku nozīmi, jo jezuīti izraudzīja Vidzemi par atbalsta punktu visas Skandināvijas rekatolizācijai, Sigismunds III aizliedza luterāņu mācītājiem sprediķot latviešu un igauņu valodās. Tas bija viens no poļu - zviedru kara iemesliem, kas ar pārtraukumiem ilga gandrīz 30 gadu (1600-1629). Jau 1610. gadā Šenkings bija spiests atstāt Cēsis, un Gustavs II Ādolfs 1621. gadā iekaroja Vidzemi. Tikai ap 1643. gadu Livonijas bīskapiju atjaunoja, bet vienīgi Inflantijas vaivadijas robežās. Bīskapi bija poliski runājoši, un līdz 1676. gadam viņi rezidēja Varšavā, bet pēc tam Daugavpilī. 1686. gadā Polijas karalis Jānis III Inflantijas bīskapijai pievienoja Piltenes apgabalu, un bīskaps Nikolajs Poplavskis sāka saukties par Inflantijas un Piltenes bīskapu. Pret to protestēja Piltenes muižniecība, un izcēlās diplomātisks strīds, kas 1697. gadā beidzās ar poļu centienu neveiksmi.

Likvidēšana

Pēc pirmās Polijas dalīšanas Krievijas ķeizariene Katrīna II Lielā 1773. gadā izdeva rīkojumu par Baltkrievijas diecēzes dibināšanu, kurā ietilpināja arī Inflantijas un Piltenes bīskapiju. 1782. gadā Baltkrievijas arhibīskapiju pārdēvēja par Mogiļevas arhibīskapiju.  
Formāli Livonijas bīskapija izbeidzās 1798. gadā pēc Piltenes apgabala pilnīgas inkorporācijas Krievijas impērijā.