Autoritārais Kārļa Ulmaņa režīms

Masu pasākumi

Līdzīgi kā citās diktatūrās, lielu lomu atvēlēja Vadoni slavinošiem masu pasākumiem. Tā kā Latvijā, atšķirībā no PSRS vai nacistiskās Vācijas, nenotika pompozi valdošās partijas kongresi, īpašu lomu spēlēja masu pasākumi — valsts svētki, dažādi kultūras pasākumi, zemkopības izstādes, gadadienas, militārās parādes. Tos var uzskatīt arī par rituāliem, ar kuru starpniecību tika veidota, uzturēta un leģitimizēta pastāvošā politiskā un sociālā iekārta.
No 1934. gada 21. līdz 24. jūlijam Esplanādē notiek pirmais lielais režīma organizētais masu pasākums — Atdzimšanas dziesma, kura scenogrāfs Jānis Muncis vēlāk veido Pļaujas svētkus Koknesē (1935), kompozīciju "Tev mūžam dzīvot, Latvija!" uz peldošas skatuves Daugavā (1936), Pļaujas svētkus Rēzeknē (1936), "Darba slava" (1937) un Pļaujas svētkus Jelgavā (1937).
1938. gada 16.—19. jūnijā stingrā Sabiedrisko lietu ministrijas uzraudzībā notika IX Vispārējie latviešu Dziesmu svētki. Tie bija priekšvēstnesis valsts divdesmitās gadadienas svinībām 1938. gada 18. novembrī un Atjaunotās Latvijas piecu gadu svētkiem 1939. gada 15. maijā. Masu svinības tika organizētas arī 1936. gada 11. aprīlī, Ulmanim pārņemot Valsts prezidenta amatu, 1937. gada 4. septembrī atzīmējot viņa 60. dzimšanas dienu u. c.

Vadoņa kults

Šī laika publikācijās uzsver vadonības principa pozitīvos aspektus,
"Vadonības metode arī valsts pār valdīšanā dod vislabākos panākumus, kas pamazām tiek atzīts visā pasaulē, atšķirībā no tām metodēm, kas bija uzbūvētas uz vairākuma lēmumiem, dažkārt nejaušiem gadījuma lēmumiem." K.Ulmanis
Jau 1934. gadā Ulmani sāk saukt par Vadoni, bet režīmu par Atjaunoto Latviju. Masu medijos nepārtraukti tika kultivēts vadoņa kults. Pārspīlēti tika uzsvērta K.Ulmaņa zemnieciskā izcelsme, vispusīgie talanti un īpašā gudrība; cildinātas viņa rakstura īpašības — drosme, atbildība un pašupurēšanās. Plaši lietota frāze "Dr. Kārlis Ulmanis", lai arī viņam bija piešķirts tikai goda doktorāts. Jau drīz pēc apvērsuma Ulmanis presē tiek saukts par "lielo sējēju", "dubultģēniju". Pārspīlēta glaimošana vadonim kļuva par neatņemamu ikdienas daļu. Nepārtrauktā un salīdzinoši vienveidīgā valdības propaganda un Vadoņa slavināšana "nāca nemitīgā straumē laikrakstos, radio un runās. Tā bija kā veca plate, kas cilvēkam drīz apnika, un vēlāk viņi to sāka nīst."
Un kur viņš sper kāju, tur uzdīgst jauni asni, kur pieskaras viņa roka, tur raisās ziedi un ienākas augļi. Lai šodien to visi pārdomājam un lai uz visiem laikiem atminamies, ka viņš mums Dieva dots un Laimas sūtīts.
Ulmaņa portrets parādījās uz papīra naudas zīmēm, 1940. gadā bija plānots, ka sudraba "Mildas" 5 latu monētas vietā ieviesīs monētas ar Ulmaņa attēlu.

Vadoņa emblēma

1935. gada maijā, atzīmējot apvērsuma pirmo gadadienu, Ulmanim pasniedz stilizētu Nameja gredzenu ar vanagu. Gredzena, vanaga simbola un Nameja saistībai nav nekāda vēsturiska pamatojuma, tas balstīts Aleksandra Grīna romānā "Nameja gredzens". Režīma ideoloģija lika uzsvaru uz saikni starp vēsturisko zemgaļu ķēniņu Nameju un Zemgalē dzimušo vadoni Ulmani.
No 1937. gada publisko pasākumu dekorācijās jau plaši tiek izmantota "Vadoņa emblēma" — Nameja gredzenu nagos satvēris balts vai zelta vanags vārpu vainagā lido pretī Saulei.

Valsts prezidents

Pēc 15. maija apvērsuma Alberts Kviesis palika Valsts prezidenta amatā līdz sava otrā pilnvaru termiņa beigām 1936. gada martā. 1936. gada 12. martā Ministru kabinets pieņēma un Kviesis izsludināja likumu par Valsts prezidenta amata pildīšanu, kas no 1936. gada 11. aprīļa līdz nenoteiktam brīdim, kad tiks izpildīts 1934. gada 18. maija deklarācijas paziņojums par Satversmes reformu, Valsts prezidenta amata pildīšanu uzticēja Ulmanim. Ulmaņa atvaļinājuma vai citu iemeslu gadījumā prezidenta funkcijas izpilda otrais cilvēks valstī — Kara ministrs Balodis. Šis likums arī atcēla visus esošos likumus, ciktāl tajos Valsts prezidenta amata pildīšanai noteikta citāda kārtība. Faktiski tas nozīmēja oficiālu, taču antikonstitucionālu Ulmaņa neierobežotas autoritārās vadonības ieviešanu. Turpmākajos gados svinīgi atzīmēja ne tikai 18. novembri un 15. maiju, bet arī 11. aprīli.

Virspavēlnieks

Pēc Kara ministra Baloža negaidītās aiziešanas no visiem amatiem 1940. gada aprīļa sākumā, 15. maijā spēkā stājās jaunais Likums par valsts aizsardzību, kas cita starpā izveidoja Valsts aizsardzības komiteju, kura darbojas kā Valsts Prezidenta padomdevēja un nostiprināja Ulmaņa stāvokli. Valsts prezidents kļuva ne tikai par bruņoto spēku augstāko vadoni, bet arī par valsts aizsardzības augstāko vadoni. Vienlaikus tika veiktas izmaiņas likumā par Valsts prezidentu, nosakot, ka viņa aizstājējs ir Kara ministrs, vairs nepieminot ģenerāli Balodi (reāli tas ir jaunieceltais Kara ministrs, 15. maija apvērsuma līdzgaitnieks Krišjānis Berķis). Savā ziņā šīs izmaiņas norāda uz Ulmaņa vienvaldības vājumu, jo nepastāvēja un nebija izstrādāts varas mantošanas vai turpināšanas mehānisms.

Nacionālā politika

Nacionālisms kā oficiālās valsts ideoloģijas pamatsastāvdaļa bija plaši izplatīts visā Eiropā, it sevišķi jaunajās Austrumeiropas un Balkānu valstīs. Latvijā, kurā latvieši 1935. gadā bija 75,5% no valsts iedzīvotājiem, Ulmaņa politika paredzēja spēcīgāku valsts pārvaldes, izglītības sistēmas un ekonomikas latviskošanu, mazinot vācbaltiešu, ebreju, krievu un poļu (Latgalē) ietekmi.
Oficiāli tika uzsvērts, ka vara Latvijā pieder nevis Latvijas tautai, bet pēc 15. maija vienotajai un sevi ieguvušajai latviešu tautai. Ņemot vērā Ulmaņa paša uzskatus un lielākās iedzīvotāju daļas nodarbošanos, īpaši izcēla zemniecību kā latviešu valsts pamatu. Šai ideoloģijai tā izdevās paaugstināt latviešu tautas nacionālo pašapziņu, ka vācbaltu vēsturnieks Jirgens fon Hēns 1969. gadā rakstīja: "šī pārspīlētā nacionālisma politika un ideoloģija ir ievērojami sekmējusi to, ka latviešu tauta ir izrādījusies apbrīnojami pretoties spējīga padomju nacionālajai politikai".
Latviskās Latvijas politika ierobežoja mazākumtautību ekonomisko un kultūras dzīvi, piemēram, valsts vairs nefinansēja mazākumtautību skolas, tika nacionalizēti vācbaltiešu un ebreju kapitālam piederoši uzņēmumi. Taču šī politika bija sākusies jau parlamentārās republikas laikā, kad tika konfiscētas muižu zemes un ēkas, bet 1931. gadā vācu draudzei atņēma Rīgas Domu. Vienlaikus Ulmaņa režīms atzina, ka "Latvijas saule spīd pār visiem," stingri ierobežoja cittautiešu kritiku, nekultivēja antisemītismu, saglabāja kulturāli nacionālo autonomiju un uzskatīja mazākumtautību pārstāvjus par pilntiesīgiem Latvijas pilsoņiem.

Vietvārdu un uzvārdu latviskošana

Ulmaņa režīma gados vietvārdu latviskošana, kas tika uzsākta jau Agrārās reformas sākumā, tika pastiprināta un kļuva kampaņveidīga. Vietvārdus ar izskaņu "-muiža" parasti pārveidoja uz izskaņu "-ciems". Latviskoja arī vāciskus, poliskus vai vienkārši "nedaiļskanīgus" vietvārdus. Līdz ar vācbaltiešu izceļošanu presē sākās aktīva uzvārdu latviskošanas kampaņa. 1939. gada 22. decembrī pieņem likumu par uzvārdu maiņu. Lai novērstu pārspīlētu populārāko uzvārdu pieņemšanu, Iekšlietu ministrija regulāri pārtrauca to piešķiršanu, piedāvājot jaunus uzvārdus. 1940. gada 25. maijā tiek ziņots, ka 10 084 cilvēki latviskojuši uzvārdus. Ministrija pārtraukusi piešķirt populāros uzvārdus — Aigars, Leja, Raits, Rasa un Ziemelis, bet piedāvā tādus jaunumus kā Ziedars, Silārs, Gundegs, Ive, Rūds, Algards, Danga, Senleja un Mežvids. Lai atvieglotu uzvārdu izvēli, tiek izveidoti un publicēti latvisku uzvārdu saraksti. Uzvārda latviskošana kļuva par zināmu lojalitātes apliecinājumu režīmam. Pirmais oficiāli uzvārdu mainīja Ulmaņa sekretārs Cimermanis, kurš kļuva par Rudumu. Iekšlietu ministrs Veitmanis 1940. gada februārī kļuva par Veidnieku.

Politiskās represijas

Līdz ar apvērsumu apturēja Saeimas un visu 103 politisko partiju darbību (4. Saeimā bija pārstāvētas 27 partijas). Kopā ar LSDSP frakcijas deputātiem arestēja arī ilggadīgo Saeimas priekšsēdētāju Paulu Kalniņu, desmit pilsonisko partiju deputātus un aptuveni 2000 sociāldemokrātus. 369 aktīvi sociāldemokrāti nonāca Liepājas koncentrācijas nometnē. Maijā apcietināja 831, jūnijā 659, jūlijā 587 cilvēkus, līdz decembrim politieslodzīto skaits sasniedzq 4091. Apcietinātos sociāldemokrātus sāka atbrīvot 1935. gada aprīlī, kamēr radikāli noskaņotie politieslodzītie — komunisti un pērkonkrustieši — palika apcietinājumā līdz 1940. gada jūnijam vai tika izraidīti no valsts. Pērkonkrusta līderim Gustavam Celmiņam nācās bēgt no Latvijas.
Slēdza gandrīz 1000 sabiedrisko biedrību, bet atļautajās atcēla to vadītāju ievēlēšanas principu. Partiju preses izdevumus slēdza, pārējos medijus pakļāva cenzūrai. Slēdza arī dažas izglītības iestādes, piemēram, Rīgas Tautas augstskolu. Vēlēto pašvaldību vadītāju vietā iecēla pagastu vecākos. Vēlētās amatpersonas aizstāja ar iekšlietu ministra ieceltiem cilvēkiem, kas bija atbildīgi valdības nevis vēlētāju priekšā. Daudzo valsts iestāžu un sabiedrisko organizāciju galvenais uzdevums bija īstenot režīma kontroli pār Latvijas sabiedrību. Aktīvi darbojās politiskā policija. Īpašu atbalstu saņēma režīma balsts, paramilitārajie aizsargi, kas veica kontroles un propagandas funkcijas reģionos.
Kreisās partijas nogāja pagrīdē. Sociāldemokrātu kreisais spārns nodibināja Sociālistisko strādnieku un zemnieku partiju, kas 1934. gada novembrī vienojās par sadarbību ar Komunistisko partiju. 1936. gadā abu partiju jaunatnes organizācijas apvienojās Latvijas Darba jaunatnes savienībā. 
Politiski motivēti aresti turpinājās līdz pat režīma beigām. Pēc padomju vēsturnieku datiem, 1939. gada augustā arestēja 79 cilvēkus, septembrī 83, oktobrī 143, novembrī 149, decembrī 161. 1940. gada janvārī 166, februārī 186, aprīlī 307, maijā 252 cilvēkus.

Preses kontrole

Tūdaļ pēc apvērsuma slēdza 54 laikrakstus un žurnālus, ieviesa iepriekšēju cenzūru (to atcēla 17. novembrī, bet atkal atjaunoja 1939. gada novembrī). Cenzūra aizliedza aptuveni 850 grāmatas. 1934. gada beigās slēdza pat Arveda Berga izdoto laikrakstu "Latvis", kas sākotnēji slavināja Ulmani, rakstot, ka nu reiz sociāldemokrāti novietoti īstā un tiem pienācīgā drošā vietā (cietumā). Bergs bija uzdrošinājies izteikt kritiskas piezīmes par Ulmaņa godkārību, pavēlot aizsargiem un policijai viņa vizīšu vietās celt goda vārtus un likt bērniem kaisīt puķes viņa ceļā.
Izglītību, kultūru, inteliģenci un kultūras dzīvi Latvijā centralizēja un vadīja 1937. gada 1. aprīlī izveidotā Sabiedrisko lietu ministrija režīma propagandas ministra Alfrēda Bērziņa vadībā. Papildu kontroli veica Rakstu un Mākslas kamera, Profesiju kamera, Preses biedrība un Izglītības ministrija.
Samazinājās preses izdevumu skaits, lielu laikrakstu daļu aizņēma garas Ulmaņa un ministru runas, reģionu vizīšu un pasākumu atreferējumi. 1955. gadā Stokholmā izdotajā "Latvju enciklopēdijā" teikts: "1934. — 1940. g. latviešu prese bija uniformēta, un tajā neparādījās nekāda valdības iestāžu kritika, bet gan prezidenta K. Ulmaņa slavināšana u. c. valdības loc. slavināšana, viņu runu atreferējumi, braucienu apraksti u. tml."
Lai nostiprinātu esošo stāvokli, 1938. gada februāri pieņēma jaunu, nedemokrātisku Preses likumu. 1924. gada likums paredzēja, ka ikvienam, kas vēlas laist klajā periodisku izdevumu, jāiesniedz pieteikums, bet pēc jaunā likuma bija nepieciešama atļauja. Redaktorus apstiprināja Sabiedrisko lietu ministrija, bet latviešu valodā izdodamam laikrakstam vai žurnālam par redaktoru vai izdevēju varēja būt tikai latvietis. Likuma 12. pantā bija noteikts, ka ikviena periodiska izdevuma uzdevums ir "sekmēt tautas tieksmes pēc vienības un vienprātības, veicināt 15. maija ideju iesakņošanos tautā, atbalstīt valdības darbu valsts un tautas politiskās, saimnieciskās un kultūras dzīves izkopšanā".

Ekonomiskā politika

"Mūsu nācijas saimnieciskā dzīve, kas balstās uz plānsaimniecību autoritāras iekārtas aizsardzībā, ir pilnā mērā spējusi sekot Valsts Prezidenta Kārļa Ulmaņa norādītai darba programmai — darba racionalizācijai un ražošanas pacelšanai."
Ulmanis lielā mērā balstījās uz visā Eiropā populārajām autarķijas, valsts kapitālisma un korporatīvās valsts idejām, lai radītu nacionalizētu un plānveida saimniecisko dzīvi, kuru vada valdības kontrolētas nozaru kameras. Dažos gados izveidoja ap 30 nacionālajām akciju sabiedrībām ar 95% valsts kapitālu, kas pārpirka un apvienoja mazos uzņēmumus. 1940. gada vasarā valsts kontrolēja ap 60% no rūpniecības. Savā ziņā tas sagatavoja un atviegloja padomju nacionalizācijas procesu.

Algas

Rūpnīcas strādnieki saņēma ap 100 latiem mēnesī. Pastāvēja ievērojamas atšķirības vīriešu un sieviešu ienākumos — kvalificēts darbinieks pilsētā vidēji pelnīja 179 latus mēnesī, bet sievietes tikai 90 latus. Puisis lauku saimniecībā vidēji saņēma 45,6 latus mēnesī (tiesa, miteklis un pārtika bija bez maksas), bet meita tikai 35,6 latus.
Ulmanis par Prezidenta pienākumu pildīšanu pēc nodokļiem saņēma 1920 latus mēnesī, taču viņam bija brīvi pieejami budžeta līdzekļi, ko "ziedot" dažādiem mērķiem savu reģionu vizīšu laikā. Latvijas Kredītbankas un režīma ekonomikas galvenā figūra Andrejs Bērziņš mēnesī saņēma 2500 latus un 350 latu piemaksu par dzīvokli. Salīdzināšanai – 1940. gada jūnijā Latvijas Kredītbankas 260 darbinieku vidējā alga bija 228 lati.

Darbaspēka problēma

Pieaugot rūpniecības, celtniecības un lauksaimniecības apjomiem, valstī sāka trūkt darbaspēka. Tā kā režīms kontrolēja un vadīja ekonomiku, tam neizbēgami bija jāiesaistās arī darbaspēka regulēšanā. 1939. gada maijā izveidotā Latvijas Darba centrāle, kontrolēja darbaspēka plūsmu un veicināja nodarbinātību lauksaimniecībā. Tādējādi tika ierobežota brīva darbaspēka kustība valstī. Daži no ierobežojumiem: uzņēmumi Rīgā, Liepājā, Jelgavā, Daugavpilī un Ventspilī bez īpašas Darba centrāles atļaujas nedrīkstēja nodarbināt cilvēkus, kas no pēdējiem pieciem gadiem trīs gadus nebūtu pavadījuši šajās pilsētās. Par 22 gadiem jaunākas sievietes drīkstēja pieņemt par kalponēm tikai tad, ja tās attiecīgajā ciemā vai pilsētā bez pārtraukuma bija dzīvojušas piecus gadus. Darbaspēka problēma kļuva kritiska pēc Otrā pasaules kara sākuma, kad vairs nevarēja paļauties uz gandrīz 50 000 lietuviešu un poļu sezonas laukstrādniekiem, un no valsts aizbrauca 50 000 vāciešu.

Lauksaimniecība

Latvijas lauksaimniecībai bija daudz problēmu: zemais darba ražīgums, hroniskais darbaroku trūkums (ko centās novērst ar lietuviešu un poļu viesstrādniekiem), daudz sīko jaunsaimniecību, samērā zemās ražas un izslaukumi, nepietiekamā lauksaimniecības tehnikas izmantošana.
Valsts piemaksāja lauksaimniecības produkcijas ražotājiem, īstenoja plašas sociālas programmas, lai noturētu lauksaimniekus laukos. Lauksaimniecība nodrošināja uzņēmumus ar izejvielām, deva ievērojamu daudzumu produkcijas (galvenokārt sviestu un bekonu) eksportam un nodrošināja valsts iedzīvotājus ar lētiem pašu valstī ražotiem produktiem. Valsts subsidētās lētās pārtikas produktu cenas stabilizēja iedzīvotāju dzīves līmeni.
1934. gadā valdība izveidoja akciju sabiedrību "Apvienotā sviesta eksporta apvienība", kurai 1935. gadā piešķīra eksporta monopoltiesības. Rezultātā mazinājās privāto eksportētāju loma un palielinājās kooperatīvu iespējas. 1937. gadā "Apvienoto sviesta eksporta apvienību" likvidēja un sviesta, siera, medus un olu eksporta monopoltiesības piešķīra "Latvijas Piensaimnieku centrālajai savienībai". Vienlaikus samazinājās privāto pienotavu skaits (1934. gadā darbojās 40 privātas pienotavas, bet 1937. gadā bija palikušas vairs tikai 27).

Racionalizācija

Racionalizācijas tēmu aktualizēta 1938. gada beigās, lai risinātu Lietuvas un Polijas sezonālo lauksaimniecības strādnieku problēmu. Sezonas strādnieku skaits no Polijas un Lietuvas turpināja pieaugt no 41 tūkstoša 1935. gadā līdz 46,4 tūkstošiem 1938. gadā. Vietējā darbaspēka trūkuma mazināšanai uzsāka racionalizācijas kampaņu ražošanas mehanizācijai, mazo uzņēmumu apvienošanai lielākos un valsts ekonomikas plānošanai. Lai atbrīvotu vietējos strādniekus no mazproduktīva darba, racionalizācijas uzdevums bija celt mehanizācijas līmeni ražošanā. 1938. gada decembrī izveidoja Ekonomikas Racionalizācijas Institūtu.

Kara ekonomika, 1939-1940

1938. gada septembrī saasinoties politiskajai situācijai Eiropā, Latvijā sākas banku panika. Iedzīvotāji no bankām izņēma aptuveni 15 miljonus latu. Lai novērstu krīzi, Latvijas Banka palielināja naudas emisiju un bankām izsniedza kredītus. Līdzīga panika sākās 1939. gada septembrī, kad sākās karš. Lai arī valdība centās saglabāt stabilu situāciju, iesaldējot pārtikas preču cenas un izdalot kredītus. Ilgstoši tādu politiku uzturēt nebija iespējams.
Lai arī neitrāla, Latvija bija iesprostota Baltijas jūrā. Tirdzniecība ar Lielbritāniju apstājās. Taču Latvijas galvenie eksporta produkti — kokmateriāli, finieris, lini, sviests u. c. joprojām bija pieprasīti Vācijā un PSRS. Pat bez uzspiestajiem bāzu un tirdzniecības līgumiem ciešāki ekonomiskie sakari ar PSRS Latvijai bija izdevīgi. 1940. gada pirmajā pusgadā 52% no Latvijas sviesta eksporta bija uz PSRS.
Lai saglabātu tirdzniecības floti, 1939. gada 3. septembrī tika aizliegta Latvijas kuģu pārdošana, iznomāšana vai karoga maiņa bez īpašas Finanšu ministra atļaujas. Vāciešu izceļošanas dēļ flote zaudēja kompānijas "Faulbaums" sešus kuģus ar 12 961 kravnesības tonnu. 1940. gada sākumā Ziemeļjūrā kara darbības dēļ tika nogremdēts tvaikonis "Everene", bet "Tautmīla" smagi bojāts aviācijas uzlidojumā. Latvijas tirdzniecības flote zaudēja astoņus jūrniekus un 8158 kravnesības tonnas.
Līdz ar Otrā pasaules kara sākumu samilza problēma ar degvielas un ogļu piegādi. Pēdējos neatkarības gados Latvija importēja aptuveni 600 000 tonnas ogļu gadā. Vācijai bloķējot Baltijas jūru, piegādes no Lielbritānijas kļuva neiespējamas. Pieauga šo materiālu iegāde PSRS. Tika pastiprināta mežu izciršana un kūdras izmantošana apkurē. Papildus visam 1939.-1940. gada ziemā iestājās aukstuma rekordi.

Cenu situācija

1939. gada 6. septembrī ieviesa visu produktu eksporta kontroli un ārējo tirdzniecību pilnībā pakļāva Finanšu ministrijai. Lai nodrošinātu valsti ar stratēģiskajām izejvielām, tika aizliegts eksportēt ogles, koku, dzelzi, tēraudu, varu, cinku, kaparu, alumīniju, vilnu, kokvilnu, gumiju, degvielu un eļļu.
Valsts noteica vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības cenas gandrīz visiem produktiem. Lai novērstu sociālo un politisko spriedzi, valdība centās nepieļaut cenu celšanos. Degvielas, cukura un dažu citu preču pārdošanā ieviesa normas. Pārtiku joprojām varēja iegādāties brīvi par zemām, kontrolētām cenām. Latvijā bija viens no augstākajiem piena un piena produktu patēriņiem (566 litri gadā) un gaļas (85 kg gadā) patēriņiem Eiropā. Būvmateriālu iegādei ierobežojumu nebija, tika ierobežota metālu pārdošana.
Līdz ar kara sākšanos pieauga importēto energoresursu cenas. Akmeņogļu cena cēlās no 35 uz 73 latiem tonnā, bet benzīns no 50 uz 80 santīmiem litrā. Kā atsvars gada beigās sāka nākt elektrība no jaunā Ķeguma HES. 1940. gada 16. aprīlī noteica, ka visām lauku saimniecībām jāmaksā 5 santīmi par kilovatstundu. Apkures nodrošināšanai 1939./1940. gada ziemā visā valstī izvērsa plašu mežu ciršanas un malkas piegādes kampaņu. Lai aizstātu ogles, notika eksperimenti ar kūdras un brūnogļu izmantošanu.

Uzņēmumu subsidēšana

Lai palīdzētu grūtībās nonākušajai ekonomikai, Latvijas Banka un Latvijas Kredītbanka ievērojami palielināja kreditēšanu. Latvijas Kredītbankas kredīti 1940. gada 1. janvārī sasniedza 126,3 miljonus latu, gada laikā palielinoties par 41%. Latvijas Bankas kredīti 1940. gada 1. maijā bija 220,7 miljoni latu, gada laikā palielinoties par 49%. Gada laikā dubultojās Latvijas Krājbankas aizdevumi nacionālajām akciju sabiedrībām — no 35,9 miljoniem latu uz 70,3 miljoniem latu. Arī Latvijas Banka aktīvi kreditēja valsts uzņēmumus, un gada laikā kredītu apjoms kāpa no 73 miljoniem uz 117,1 miljonu latu. Bankas apmierināja 60%-84% no visiem kredītu pieprasījumiem. Var pieņemt, ka lielu daļu no tiem nebūtu izdevies atgūt un tos nāktos norakstīt zaudējumos. Tādējādi šī kreditēšana ir uzskatāma par valsts īstenotu ekonomikas subsidēšanu.

Celtniecība

Režīms visā Latvijā izvērsa valsts finansētu celtniecību. Sevišķi aktīvi cēla skolas, sabiedriskās ēkas, pieminekļus (30. gadu beigās vidēji pat 94 skolu jaunceltnes gadā). Ievērojot 1930. gadu beigu arhitektūras formas, tās kalpoja režīma spēka un panākumu demonstrēšanai. No valsts budžeta celtniecībai atvēlētās summas nepārtraukti palielinājās. 1934./1935. budžeta gadā tie bija 28,1 miljoni latu, bet 1938./1939. budžeta gadā jau 69,8 miljoni. Kopumā celtniecībai režīma gados no budžeta piešķirti apmēram 240 miljonus latu. Šajā summā, visticamāk, nav iekļauti darbi, ko finansēja vai tieša valdības uzdevumā veica Latvijas Kredītbanka.
1937. gada 22. maijā uzsāka Ķeguma HES celtniecību. Rīgā uzcelta Tiesu pils (tagadējā Ministru kabineta, Tieslietu ministrijas un Kancelejas ēka), Finanšu ministrijas komplekss, Latvijas Kara muzejs, Rīgas Brāļu kapi, Armijas veikals (tagad Galerija Centrs), Ķemeru viesnīca, Vienības nams Daugavpilī; tika plānota grandioza Uzvaras laukuma izbūve Pārdaugavā un vispārēja Vecrīgas pārbūve, izveidots 15. maija (Doma) laukums Vecrīgā. Līdz ar monumentālā Uzvaras laukuma būvniecības darbiem tika plānota arī jauna tilta būvēšana aptuveni esošā Vanšu tilta vietā, kas jauno laukumu savienotu ar Valdemāra ielu. Tāpat tika apsvērta Daugavas tiltu būvniecība pie Katlakalna un Zaķusalas. Vecrīgā plānoto administratīvo ēku lielie torņi lielā mērā līdzinājās nesen uzceltajai Stokholmas Domes ēkai.

Izglītība un kultūra

1934. gada 24. jūlijā Ministru kabinets izveidoja Kultūras fondu. 1935. gada 28. janvārī Ulmanis aicina dāvināt grāmatas savām pirmajām skolām, aizsākot Draudzīgā aicinājuma kustību. Līdz 1939. gada beigām saziedoti vairāk nekā 1,5 miljoni grāmatu.
1939. gada 1. jūlijā izveidota Jelgavas Lauksaimniecības akadēmija.
Izglītības un kultūras dzīvi Latvijā centralizēja un vadīja Sabiedrisko lietu ministrija, Rakstu un Mākslas kamera, Profesiju kamera, Preses biedrība un Izglītības ministrija. Šim laikam raksturīgas valsts atbalstītā Kultūras fonda aktivitātes, "Draudzīgā aicinājuma", Latvijas Vēstures institūta un Tēvzemes balvas iedibināšana. Izglītībai atvēlēja 14,7% no Latvijas budžeta, un skolu nodrošinājumā ar skolotājiem un studentu skaita ziņā uz 10 000 iedzīvotājiem Latvija izvirzījās pirmajā vietā Eiropā. Teātris un mūzika, literatūra un tēlotāja māksla turpināja strauji attīstīties, visās jomās uzrādot sasniegumus.

Ārpolitika

Kopš režīma sākuma tika pieliktas pūles Baltijas valstu attiecību nostiprināšanai un uzlabošanai. 1934. gadā izveidota Baltijas Antante. 1936. gada rudenī Latviju uz trīs gadiem ievēlēja Tautu Savienības padomē.

Attiecības ar Rietumvalstīm

Pēc Hitlera nākšanas pie varas, 1933. gada sākumā Latvija centās pastiprināt attiecības ar Lielbritāniju un Franciju, savām tradicionālajām aizstāvēm. Taču abas lielvalstis šajos gados centās rast kompromisus ar Vācijas jauno režīmu. Lielbritānija, Francija, Vācija un Itālija 1933. gada 7. jūnijā pēc Musolīni ierosmes noslēdza "četru valstu paktu", kas izraisīja satraukumu Austrumeiropas valstīs. Tā kā Francijas parlaments līgumu neratificēja, tas nestājās spēkā, taču tas demonstrēja Rietumvalstu gatavību novērsties no mazajām Eiropas valstīm par labu lielvalstu attiecībām. 1934. gadā Francija ierosināja noslēgt Austrumu paktu, kas iesaistītu PSRS jaunā paktā, kas ar dažādām drošības garantijām nodrošinātu Austrumeiropas drošību. Valstu dažādo viedokļu dēļ šī ideja izgāzās. 1935. gada 18. jūnijā Lielbritānija noslēdza līgumu ar Vāciju, kas vācu karaflotei ļāva sasniegt 35% no britu karaflotes tonnāžas. Tas nozīmēja, ka Vācija atkal kļūst par dominējošo spēku Baltijas ūdeņos. Sarunās ar Latvijas diplomātiem, 1936. gada pavasarī Lielbritānija un Francija norādīja, ka nav gatavas uzņemties militāras saistības Austrumeiropas aizstāvībai. Premjerministrs Nevils Čemberlens aizstāvēja samierināšanās politiku, piekāpjoties Vācijas prasībām. Austrumeiropas valstis tika pamestas savam liktenim, un sāka uzlabot attiecības ar Vāciju. 
Ulmaņa režīma tuvošanos Vācijai traucēja latviešu vēsturiskā nepatika pret vāciešiem, Brīvības cīņu pieredze un pieaugošā nacisma ietekme vietējo vāciešu vidū. Jau 1933. gada 24. aprīlī Munters rakstīja: "tagadējo Vācijas politisko vadoņu un režīma tieksmes Austrumeiropā un arī attiecībā uz Baltijas valstīm ir tādas, ka mums ar Vāciju nekādos apstākļos politiska sadarbība vai tuvošanās nav un nebūs iespējama". Šajos gados strauji pieauga Latvijas-Vācijas tirdzniecības apjoms, Vācijai aizvietojot Lielbritāniju kā Latvijas lielāko tirdzniecības partneri. Ekonomiskās ietekmes pieaugums Vācijai deva iespēju palielināt arī savu politisko ietekmi. 
1938. gada rudenī Vācija uzsāka spiedienu pret Baltijas valstīm, lai drošības garantiju vietā tās izvēlētos neitralitāti. Septembra vidū Latvija, Igaunija, Lietuva, Polija, Zviedrija un citas valstis paziņoja, ka atsakās no Tautu savienības 16. pantā paredzētās kolektīvas drošības. Septembra beigās noslēgtā Minhenes vienošanās demonstrēja Lielbritānijas un Francijas pilnīgu piekāpšanos Vācijai. Sabruka Francijas veidotā alianšu sistēma Austrumeiropā un Balkānos. Latvija nonāca Vācijas ietekmes zonā. 1939. gada 20. martā Vācija izvirzīja ultimātu Lietuvai par Klaipēdas apgabala atdošanu. Lielbritānija un Francija paziņoja, ka nesniegs palīdzību Lietuvai. 22. martā Lietuva atteicās no Klaipēdas apgabala. 6. aprīlī Vācijas sūtnis Koce aicināja Latviju nosūtīt militārpersonu delegāciju uz Hitlera dzimšanas dienas svinībām 20. aprīlī. Uz Berlīni devās ģenerālštāba priekšnieks Mārtiņš Hartmanis un ģenerālis Oskars Dankers. 28. aprīlī Hitlers paziņoja, ka ir gatavs noslēgt neuzbrukšanas līgumus ar Skandināvijas un Baltijas valstīm. Vācija līguma parakstīšanu saistīja ar Rietumvalstu un padomju drošības piedāvājumu noraidīšanu, tādēļ Zviedrija un Norvēģija no līguma piedāvājuma atteicās. Sarunas noslēdzās 7. jūnijā ar Latviju - Vācijas neuzbrukšanas līguma parakstīšanu Berlīnē. 1939. gada 21. septembrī Latvija slēdza karā iznīcinātās Polijas vēstniecību Rīgā.

Ceļš uz okupāciju

Visus režīma gadus turpinājās Baltijas valstu mēģinājumi panākt neuzbrukšanas un neitralitātes līgumus ar lielvarām, kas tika uzskatīti par neatkarības garantijām.
1938. gada 19. decembrī gandrīz vienlaikus ar Lietuvu un Igauniju Latvija pieņem neitralitātes likumu. Būtībā šāda neitralitāte tikai kaitēja, jo nepieslienoties nevienam no blokiem — Vācijai, Lielbritānijai ar Franciju vai PSRS —, Baltijas valstu intereses tika ignorētas un ar tām neviens nerēķinājās.
1939. gadā nedz Vācija, nedz Lielbritānija un Francija nevēlējās sniegt garantijas Baltijas neitralitātei, jo sadarbība ar PSRS bija daudz svarīgāka. Rietumvalstis Baltijas nokļūšanu PSRS ietekmes zonā uztvēra pozitīvāk nekā to nonākšanu Vācijas sfērā. Laiks starp Čehoslovākijas sadalīšanu un Molotova — Ribentropa pakta noslēgšanu bija pēdējais posms, kad Baltija vēl varēja brīvprātīgi izvēlēties, kuram no lielvaru blokiem pieslieties.
Pēc incidenta ar poļu zemūdeni "Orzel" 1939. gada septembrī PSRS Igaunijai nekavējoties pieprasīja atļauju izvietot valstī savas militārās bāzes, noslēdzot savstarpējās palīdzības paktu. Jau 29.-30. septembrī Fricis Kociņš, Latvijas vēstnieks Maskavā, saņēma prasību pēc delegācijas, kas varētu noslēgt Savstarpējās palīdzības paktu starp Latviju un PSRS.
Pēc PSRS karaspēka ienākšanas Baltijas valstis faktiski vairs nebija neitrālas un nekontrolēja savu ārpolitiku. Igaunijas teritoriju izmantoja PSRS karā pret Somiju. 1939. gada 14. decembra Tautu Savienības balsojumā par PSRS nosodīšanu par uzbrukumu Somijai Baltijas valstis atturējās.
Pēc bāžu izvietošanas Baltijas valstu ārlietu ministriju pārstāvji tikās gandrīz katru nedēļu, tāpēc savstarpējā informācija par pieaugošajām un nepamatotajām PSRS pretenzijām bija zināma, taču valstīm trūka spēka tām kopīgi pretoties. Lietuva no PSRS bija saņēmusi ilgi kāroto Viļņas apgabalu, bet Igaunijas Prezidents cerēja uz Vācijas un PSRS kara sākumu jau 1940. gadā.

Militārā situācija

Ieroču iegādi apgrūtināja klīringa līgumu tirdzniecības modelis, kas kļuva populārs 1930. gados. Valstis noslēdza līgumus par stingri noteiktu preču klāsta apmaiņu noteiktā apjomā, faktiski notika barters, jo valstis nevēlējās tirdzniecībai tērēt savas zelta un cietās valūtas rezerves. Francija un Lielbritānija uzstāja, ka tirgošanās ar tām nozīmē arī tikai viņu ražoto ieroču iegādi. Lai arī Zviedrijā bija labi attīstīta militārā rūpniecība, Zviedrijas tirdzniecība ar Baltijas valstīm bija niecīga, jebkādi zviedru ieroči būtu jāpērk par skaidru naudu, ko Baltijas valstis nevarēja atļauties.
Grūtības bruņojuma iegādē radīja arī ražotāju nevēlēšanās to piegādāt uz kredīta. Tomēr 1938. gadā no Lielbritānijas izdevās iegādāties divdesmitdeviņas Gloster Gladiator lidmašīnas un Čehoslovākijas vieglos tankus (tanketes). 1939. gada pavasarī noritēja sarunas par bruņojuma iegādi, par kuru varētu norēķināties ar starpvalstu preču apmaiņu. Daļu līdzekļu izdevās iegūt, Spānijas republikai pārdodot Krievijas impērijas laikā uzstādīto piekrastes artilēriju.
1939. gada sākumā, Vācijai vēršoties pret Lietuvu Klaipēdas apgabala dēļ, plāna līmenī pastāvēja varbūtība, ka tā okupēs visu Lietuvu un Latvijā Kurzemi ar Zemgali.
1939. gada pašās beigās izstrādātais 5. mobilizācijas plāns paredzēja veidot aizsardzības līnijas pret iebrucējiem gar Ventu un līnijā Pededze — Aiviekste — Lubāna — Līvāni. Taču tā kā 1940. gada jūnijā padomju karaspēks vispirms iegāja Lietuvā, valsts aizsardzība no visām pusēm nebija reāla. Pēc PSRS bāzu izvietošanas Latvijas neatkarības militārā aizsardzība kļuva gandrīz neiespējama. Papildus uzbrukumam no Austrumiem nāktos rēķināties ar uzbrukumu no Kurzemē izvietotajām bāzēm. Tika plānots, ka armija atkāpsies uz Lietuvu vai pat līdz Vācijai. Taču 1940. gada jūnijā tieši Lietuvu PSRS okupēja pirmo.
Pēc Vācijas un PSRS alianses noslēgšanas un PSRS bāzu izvietošanas Latvijā ieroču iegāde no Rietumiem kļuva neiespējama. Latvijas vēstnieks Lielbritānijā Kārlis Reinholds Zariņš 1939. gada 27. oktobrī centās britu ierēdņiem pierādīt, ka nauda par ieročiem jau ir pārskaitīta un ka ieroču ražotājs Vickers Armstrong ir gatavs kontraktu izpildīt. Jautājums bija par deviņu 75mm lielgabalu, 250 ložmetēju, artilērijas munīcijas, lidmašīnu motoru rezerves daļu u. c. piegādi Latvijai. Taču ieroču piegādes iespējas tika noraidītas. Ierēdņu savstarpējā sarakste parāda, ka Lielbritānija vairs neticēja Latvijas neatkarības pastāvēšanai: "Latvija pēc dažām nedēļām var tikt pilnīgi okupēta. Mums jādara viss iespējamais, lai ieroču pasūtījumus neizpildītu. Tas var palīdzēt tikai Krievijai".

Pozitīvie sasniegumi

Nevar noliegt Ulmaņa iekšpolitikas panākumus valsts un sabiedriskās dzīves dažādu sfēru loģiskā sakārtošanā. Par to liecina, piemēram, 1937. gada 28. janvārī pieņemtais Civillikums, kas stājās spēkā 1938. gada 1. janvārī un fundamentāli sakārtoja civiltiesību jomu.
Režīma izveidošana laika ziņā sakrita ar Lielās depresijas beigām Rietumu ekonomikā un lielvalstu sākto gatavošanos karam, kas pasaules tirgū strauji palielināja pieprasījumu pēc lauksaimniecības produkcijas un izejvielām, kas Latvijai kā agrāras saimniecības zemei bija ļoti izdevīgi un veicināja strauju ekonomikas uzplaukumu. To propaganda pasniedza kā autoritārā režīma nopelnu. Latvijā šajā laikā bija vieni no visstraujākajiem rūpnieciskās produkcijas pieauguma tempiem Eiropā. 1939. gadā, salīdzinot ar 1934. gadu, uzņēmumu skaits bija palielinājies par 41%, saražotās produkcijas vērtība — par 95%, rūpniecības strādnieku skaits — par 37%.
Šajā laikā tika uzcelti jauni dzelzceļi, sākta vietējo izrakteņu kūdras un kaļķakmens plašāka izmantošana ražošanā un enerģētikā, modernizējās lauksaimniecība, paplašinājās eksports, stabilas bija finanses un nauda. Valsts piemaksāja lauksaimniecības produkcijas ražotājiem, īstenoja plašas sociālas programmas, lai noturētu lauksaimniekus laukos. Tā nodrošināja uzņēmumus ar izejvielām, deva ievērojamu daudzumu produkcijas (galvenokārt sviestu un bekonu) eksportam un nodrošināja valsts iedzīvotājus ar lētiem pašu valstī ražotiem produktiem. Lētās pārtikas produktu cenas savukārt stabilizēja iedzīvotāju dzīves līmeni. Lauksaimniecības attīstību ievērojami bremzēja zemais darba ražīgums, hroniskais darbaroku trūkums, ko centās novērst ar lietuviešu un poļu viesstrādniekiem, sīksaimniecību kvantitatīvā dominante, samērā zemās ražas un izslaukumi, nepietiekamā lauksaimniecības tehnikas izmantošana.
Laika posms pēc 1934. gada 15. maija ir iegājis sarunvalodā ar nosaukumu "Ulmaņa laiki". Saimnieciski tas bija ekonomiskās augšupejas laiks, dzīves un izglītības līmeņa celšanās, valstiskās kultūras dzīves pacēluma laiks.

Draugu būšana

K.Ulmanis pirms valsts apvērsuma bija nonācis naudas grūtībās. Būdams Zemnieku savienības vadītājs, viņš bija no valsts kases aizņēmies lielas summas, lai balstītu savu Zemnieku banku. Kopējais valsts aizdevums Zemnieku bankai bija no 1,5 līdz 2 miljoniem latu. Vekseļus bija parakstījis Ulmanis. Zemnieku savienībai tuvu stāvošām organizācijām bija izsniegtas lielas summas, Latvijas tranzītam aptuveni 13-15 miljoni latu. Valsts parādniekiem, tajā skaitā arī K. Ulmanim, pēc 1935. gada 15. maija parādi tika dzēsti.
Pēc apvērsuma visus Zemnieku savienības daudzmaz redzamākos biedrus iecēla atstādināto pašvaldību un citās vēlēto personu vietās un visos jaunradītos augstos amatos — kamerās, akciju sabiedrību valdēs, ministru un ministriju departamentu direktoru posteņos utt. Pati partija formāli tika likvidēta līdz ar citām, bet atsevišķa partija vairs nebija vajadzīga: tās pienākumus pildīja visas valsts un pašvaldības iestādes, lauku pagastvaldes ieskaitot, jo visu to priekšgalā atradās šīs partijas līderis ar saviem līdzgaitniekiem un draugiem.