Parastais krupis

Sistemātikas izmaiņas

Vairākas kādreizējās parastā krupja pasugas mūsdienās tiek sistematizētas kā atsevišķas sugas: Formozas krupis (Bufo bankorensis), Japānas krupis (Bufo japonicus), Kaukāza krupis (Bufo verrucosissimus), Kukunora krupis (Bufo tuberculatus), milzu krupis (Bufo spinosus) un Tālo Austrumu krupis (Bufo gargarizans).

Izplatība

Parastais krupis ir trešā visbiežāk sastopamā bezastaino abinieku suga Eiropā (uzreiz pēc parastās vardes un zaļās vardes). Tas mājo Turcijā un Sīrijā, bet Āzijas izplatība galvenokārt ir mērenajā joslā. Virzienā uz austrumiem krupis sastopams līdz Irkutskai Sibīrijā un Kazahstānas ziemeļiem.
Parastais krupis mājo no jūras līmeņa līdz 2500 metriem virs jūras līmeņa. Apdzīvo dažādus mitrus biotopus ar biezu augāju. Galvenokārt sastopams mitros, mežainos apvidos, kas var būt gan skujoku, gan lapkoku, gan jauktu koku meži, pļavās, krūmājos, dārzos un parkos, nereti samērā tālu no ūdenstilpes. Parasti izvairās no plašiem, atklātiem biotopiem. Dienā tie uzturas zem dažādiem priekšmetiem (malkas, akmeņiem u.c.), zem augiem vai daļēji ierakušies zemē. Ūdensbaseinos uzturas tikai nārsta laikā. Nārsto dažāda dziļuma un platības ezeros, dīķos, lielās peļķēs, strautos ar samērā tīru ūdeni. Ziemo grauzēju alās, zem akmeņiem, alās un pagrabos.

Izskats

Parastajam krupim mātītes ir masīvākas un lielākas nekā tēviņi, un dienvidos dzīvojošie īpatņi ir lielāki nekā ziemeļos dzīvojošie. Tēviņa ķermeņa garums ir 5—6 cm, mātītes 8—9 cm. Galva krupim ir plata ar lielu muti un bez zobiem. Āda sausa, kārpaina. Galvas malās lieli pieauss indes dziedzeri — parotīdi. Sīkāki indes dziedzeri izkaisīti pa visu ādu. Plēsīgie dzīvnieki, kas medī krupjus, ādu un galvu ar parotīdiem parasti atstāj neskartu. Krupja ķermenis ir saplacināts un parasti piespiests pie zemes. Tā priekškājas ir īsas un pēdas iegrieztas uz iekšpusi. Pakaļkājas, salīdzinot ar citiem krupjiem un vardēm, arī ir īsas. Pēdām nav peldpleznu. Mugura pelēka vai brūna, var būt gan gaišāka, gan tumšāka, bieži ar olīvzaļganu nokrāsu. Mātītes ir brūnākas, bet tēviņi pelēcīgāki. Vēderpuse gaiša, reizumis ar maziem sarkaniem punktiņiem. Redzokļi horizontāli, dzeltenā vai vara krāsā. Nārsta laikā atšķiras no mātītes ar tumšbrūnām dzimumtulznām priekškāju iekšpusē. Tās tiek izmantotas, lai pārošanās brīdī, varētu cieši satvert mātīti. Tēviņš nārsta laikā dzied, taču klusi un neizteiksmīgi. Tā iekšējais rezonators ir neliels un no ārpuses nav redzams.

Uzvedība un barība

Krupis kļūst aktīvs vakarā un visu nakti pavada, barojoties ar dažādiem bezmugurkaulniekiem, lielāki īpatņi spēj norīt arī sīkus mugurkaulniekus. Iecienīta barība ir kailgliemeži, mitrenes (Oniscidea), vaboles, tauriņu kāpuri, mušas, sliekas un nelielas peles. Mazāks upuris tiek uzlaizīts ar mēli, bet lielāks saķerts žokļos. Tā kā krupim nav zobu, medījums tiek norīts vesels. Tas savu medījumu neatšķir, bet reaģē uz jebkuru nelielu, tumšu, kustīgu objektu. Krupis ļoti labi redz arī tumsā un medī, izmantojot redzi. Ja laiks ir apmācies un lietains, tad krupis sastopams arī dienā, lai gan dienas laikā tas parasti slēpjas zem akmeņiem, koku saknēm un kritušiem kokiem, lapu un baļķu kaudzēs, grauzēju alās, saimniecības ēkās. Krupis pa nakti medīdams klejo apkārt, bet no rīta atgriežas savā slēptuvē. Vienā un tajā pašā slēptuvē tas var atgriezties vairākus mēnešus pēc kārtas. Tas pārvietojas lēniem, nevienmērīgiem soļiem vai īsiem lēcieniem. Ūdenī krupis ir neveikls un ūdenstilpni apmeklē tikai nārsta periodā. Laiku pa laikam krupis maina ādu, tā nonāk nost kā skrandains lēveris, kuru krupis pēc tam apēd. Ziemu tas pavada slēptuvē, iegrimis ziemas miegā.

Aizsardzība un ienaidnieki

Ja krupis ir izbiedēts, tas ieņem aizsardzības pozu, izslienoties stīvās kājās un cenšoties izskatīties pēc iespējas lielāks. No parotīdiem un citiem ādas dziedzeriem tam izdalās inde, kura ir pietiekami iedarbīga, lai daudzi plēsēji izvairītos no krupjiem. Tā ienaidnieki ir zalkši, eži, žurkas, mājas kaķi, gārņi, vārnas un dažādi plēsīgie putni. Putni izvairās ēst krupja ādu, tie ar knābjiem uzplēš krupja vēderu un izēd tikai iekšas. Arī kurkuļu āda ir indīga, tādēļ zivis neēd krupja kurkuļus, bet indīgā āda neattur lielo tritonu. Ar kurkuļiem barojas arī spāru kāpuri un dažādas ūdens vaboles.

Vairošanās

Pavasarī pēc atmošanās no ziemas miega sākas krupju nārsts, kad simtiem krupju dodas uz nārstošanas vietām. Vairāk kā 80% krupju atgriežas savā dzimtajā ūdenstilpnē. Nārsta periods sākas samērā agri — aprīļa beigās vai maija sākumā — un ilgst tikai dažas dienas. Nārstošana notiek palielos dīķos, karjeros, nelielos ezeros ar pastāvīgu ūdens līmeni. Pirmie nārsta vietās ierodas tēviņi un tur uzturas vairākas nedēļas. Mātītes, kad ierodas, sapārojas, iznērš ikrus un aiziet. Tēviņi, gaidot mātītes, tās sauc. Pēc kurkšķēšanas matīte var noteikt tēviņa lielumu un spēku. Krupjiem raksturīgas vairāku tēviņu cīņas ap vienu mātīti, izveidojoties vairāku krupju kamolam, līdz spēcīgākais tēviņš beidzot nostumj konkurentus un paliek ar mātīti divatā.
Mātīte nērš apmēram 3000 vai vairāk ikru, kas savirknēti tievos, recekļainos pavedienos (4—5 cm garumā). Mātīte tos aptin ap nogrimušiem zariem vai augiem. Kurkuļi izšķiļas pēc 2—3 nedēļām. Iesākumā kurkuļi paliek piestiprinājušies pie ikru pavediena un barojas ar tā recekļiem. Pēc tam tie piestiprinās pie dažādu ūdensaugu lapām no apakšas un tikai nedaudz paaugušies tie sāk brīvi peldēt pa ūdenstilpni. Tie ir nelieli un melni, ļoti līdzīgi parastās vardes kurkuļiem. Tos var atšķirt pēc lielās mutes. Mute ir tikpat plata kā attālums starp acīm. Metamorfoze notiek pēc 2,5 mēnešiem un jaunie krupīši (apmēram 1,5 cm lieli) ūdenstilpi Latvijā parasti atstāj jūlija pirmajā pusē. Parastajam krupim ir raksturīga visu kurkuļu vienlaicīga metamorfoze, un vasaras vidū nārsta ūdenstilpju tuvumā bieži novērojama ļoti augsta mazo krupīšu koncentrācija. Dzimumgatavība tēviņam iestājas trešajā dzīves gadā, mātītei - ceturtajā.

Krupis un cilvēks

Krupi bieži var novērot dārzos un apdzīvotu vietu tuvumā. Par to izveidojušies dažādi tautas ticējumi un mīti, kas neatbilst patiesībai. Krupis nedzer pienu, arī zemenes tas neēd, jo abinieki nekustīgus objektus neuzskata par barību. Krupja klātbūtne zemeņu dobē liecina tikai to, ka tas ieradies kailgliemežu medībās. Nav pamatojuma arī ticējumam, ka no krupja uz rokām uzmetas kārpas. Krupis ir ļoti vērtīgs dārza iemītnieks, kas aizsargā kultūraugus no visdažādākajiem kaitēkļiem.