Rietumkrievijas Brīvprātīgo armija

Rietumu Brīvprātīgo armija (krievu: За́падная доброво́льческая а́рмия), vāciski saukta arī par Krievijas Rietumu armiju (vācu: Russische Westarmee) jeb Rietumu Krievijas Atbrīvošanas armiju (vācu: Die Westrussische Befreiungsarmee), bija Pāvela Bermonta-Avalova komandētā un Rīdigera fon der Golca atbalstītā krievu un vācu algotņu armija, kas Brīvības cīņu laikā 1919. gada rudenī (Bermontiādes laikā) karoja pret Latvijas nacionālo karaspēku.

Armijas izveidošana

Pēc 1919. gada 3. jūlijā noslēgtā Strazdumuižas pamiera noteikumiem, sakautajiem vācu spēkiem nekavējoties bija jāpārtrauc jebkāda kara darbība, izņemot cīņu pret Padomju Krievijas bruņotajiem spēkiem, kā arī jāatstāj Rīga (tuvākajā laikā arī pārējā Latvijas teritorija). Palikt varēja tikai Baltijas landesvērs, kuru atkal jāiekļauj Latvijas bruņoto spēku sastāvā.
Tā vietā, lai Vācijas armijas 6. rezerves korpuss atstātu Latvijas teritoriju, tas joprojām uzturējās Kurzemē un Zemgalē. Vācu spēku komandierim Baltijā fon der Golcam pievienojās "kņazs" Pāvels Bermonts, kurš centās ar tā palīdzību organizēt karaspēka daļas līdzdalībai Krievijas pilsoņu karā pret lieliniekiem. Šim nolūkam viņš no Zalcvēdeles krievu karagūstekņu nometnes Vācijā bija sācis rekrutēt brīvprātīgos un izveidojis t.s. “Atsevišķo grāfa Kellera brīvprātīgo vienību”, kuru bija iecerējis veidot, kā jātnieku — ložmetējnieku vienību. Grāfa Kellera korpusam Kurzemē pievienojās šeit palikušās vācu daļas — Virgoliča korpuss, Vācu leģions, Dzelzsdivīzija, Dibiča brīvkorpuss un Plēves grupa. Vācijas armijas virspavēlniecība atbalstīja šādas armijas izveidošanos, jo šai gadījumā Vācijai nevarētu pārmest kaujas darbību turpināšanu austrumos, taču reāli karadarbība turpinātos, pie tam ciešā atkarībā no Vācijas. 21. septembrī fon der Golcs noslēdza līgumu ar Pāvelu Bermontu, saskaņā ar kuru vācu okupētās teritorijas civilpārvalde tika nodota Bermontam, bet Latvijā dislocētie vācu spēki formāli pārgāja Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas pakļautībā.
Neraugoties uz 1918. gada 26. novembra "Vinniga notu", kurā Vācija de facto atzina Latvijas Pagaidu valdību, Bermonts-Avalovs pieņēma, ka pēc Brestļitovskas miera līguma anulēšanas Baltijas provinces atkal no starptautisko tiesību viedokļa pieder Krievijai.
No Vācijas šī armija saņēma 200 000 000 marku lielu finansiālu atbalstu, bez tam tai pienācās kara materiālu sūtījumi 300 000 000 marku vērtībā.

Valdības padome un finanses

Pēc tam, kad 1919. gada 21. septembrī vācu okupētās teritorijas civilpārvalde tika nodota Bermontam, bet Latvijā dislocētie vācu spēki formāli pārgāja Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas pakļautībā, Vācijas valdība pārtrauca finansiālās palīdzības sniegšanu. 6. oktobrī Bermonts apstiprināja nolikumu par Valdības padomes nodibināšanu, kuras priekšsēdētājs bija Konstantīns fon der Pālens (Константин Констанович Пален, 1861-1923), bet finansu un tirdzniecības-rūpniecības nodaļas vadītājs Rūdolfs fon Engelharts. Nodaļa sagatavoja Bermonta armijas pagaidu maiņas zīmes jeb " kases zīmes" (Kassenschein) 1, 5 un 10 marku vērtībā, ko sākumā iespieda Goca litogrāfijā Berlīnē, pēc tam J. Štefenhāgena litogrāfijā Jelgavā. 27. oktobrī Bermonts parakstīja pavēli par 1 markas naudaszīmju laišanu apgrozībā. Maiņas kurss bija 2 markas = 1 ostrublis = 2 Krievijas impērijas rubļi. Aversā bija teksts krieviski, bet reversā vāciski.