google/wiki40b huggingface dataset:
Ierocis

Vēsture

Cilvēki ir vienmēr bijuši konfliktējuši savā starpā, parasti teritoriju un resursu dēļ, reti konflikti ir risināti mierīgā ceļā.
Ir izcēlušies kari starp valstīm, nācijām un savienībām, vispazīstamākie ir Pirmais pasaules karš un Otrais pasaules karš.
Arheologi ir pierādījuši, ka cilvēks ir izmantojis ieročus jau pašā cilvēces pirmsākumā.
Jau akmens laikmetā cilvēks bija spiests izmantot ieročus, lai aizstāvētu savu teritoriju, vai nomedītu kādu dzīvnieku. Pirmie ieroči bija primitīvi, un mazāk efektīvi nekā mūsdienās. Par pirmo ieroci tiek uzskatīts kāds akmens, vai koka zars. Šie ieroči nebija pietiekoši efektīvi.
Kad cilvēks attīstījās, palielinājās arī izmantoto ieroču klāsts. Ļoti spēcīgs un bieži izmantots kļuva šķēps, jo ar tā garumu un formu cilvēks varēja uzbrukt no droša attāluma. Metot to ar milzīgu spēku pret ienaidnieku, tas varēja bojāt vairākus iekšējos orgānus un tādēļ prasmīgās rokās tas tika uzskatīts par nāvējošu ieroci.
Agrajos viduslaikos aizvien vairāk tika izmantota dzelzs kā ieroču izstrādes materiāls. Dzelzi vairākkārt izmantoja tādēļ, ka pie noteiktas temperatūras to ir viegli apstrādāt, bet atdzesēts šis metāls ir ļoti izturīgs, pretēji akmenim, kas ir mazāk izturīgs un grūti apstrādājams. No dzelzs tika veidoti zobeni, kas ar savu formu un izmēriem bija ideāli tuvcīņas ieroči, bet apgūt cīņu ar zobeniem nebija viegli.
Viduslaikos armijās ietilpa šāda veida kareivji: kājnieki, bruņinieki (parasti augstmaņi) un strēlnieki (pastāvēja arī citi kareivju veidi).
Bruņinieka ekipējumā bez zobena ietilpa vairogs un bruņas.
Bruņas bija veidotas no plānas norūdītas dzelzs kārtas, apmēram 1—2 cm biezumā. Tomēr ar bruņām nevarēja aizsegt visas ķermeņa daļas, netraucējot bruņinieka pārvietošanās funkcijai. Tādēļ tika izveidoti vairogi, kas bija universāli aizsardzības līdzekļi. Ar vairoga palīdzību bruņinieks varēja atvairīt ienaidnieka triecienus un pasargāt sevi no strēlnieku bultām. Neskatoties uz ekipējuma lielo svaru, bruņinieki adaptējās un kļuva prasmīgi tā lietošanā.
Strēlnieku ekipējumā nebija nekādas papildus aizsardzības, izņemot bruņinieku iekšējo "bruņu kreklu", kas bija veidots no vairākiem ķēdēm līdzīgiem savienojumiem. Strēlnieks arī papildus saņēma ķiveri, kas bija līdzīga bruņinieku ķiverēm, bet ar plānāku dzelzs kārtu. Pie jostas tika piestiprināts vidēja izmēra duncis tuvcīņas gadījumiem.
Pamatierocis bija loks, kas kompensēja visus pārējos strēlnieka mīnusus. Ar loka palīdzību strēlnieks varēja veikt vairākus precīzus un spēcīgus šāvienus. Bulta, kas izšauta no loka, var pārsniegt 50 km/h. Ar šādu ātrumu bulta var izlauzties cauri bruņām un smagi ievainot bruņinieku, bet vairogs turpretim bruņām bija pārāks un bultas cauri tam nevarēja izlauzties.
Loks bija pamats arbaletam, kas savukārt bija iedvesmas avots šaujamieročiem.
Attīstoties ieroči ir kļuvuši ļoti daudzveidīgi un ar dažādu lietojumu, mūsdienās ieročus lieto ne tikai iznīcināšanai, bet apdullināšanai (neletālie ieroči), elektrosistēmu atslēgšanai (elektromagnētiskie ieroči).

Ieroču veidi

Ieročus var iedalīt pēc trim pamatkategorijām: kas to lieto, kā tas strādā, pret ko tas domāts.
Astenosfēra

Astenosfēra (no izdomāta grieķu vārda a + sthenos - "bez spēka") ir viens no slāņiem, kas veido Zemi, atrodas zem litosfēras dziļumā no 60 - 210 kilometriem līdz 300 - 410 km. Daļa speciālistu astenosfēru uzskata par Zemes mantijas augšējo daļu, daļa - ka astenosfēra atrodas virs mantijas. Astenosfēru kā atsevišķu Zemes sfēru izdalīja tikai pēc Lielās Čīles zemestrīces viļņu analīzes - šī zemestrīce notika 1960. gada 22. maijā, kaut gan teorētiskos darbos uz astenosfēras eksistenci norādīja jau 1926. gadā.

Īpašības un sastāvs

Galvenās sastāvdaļas - līdzīgi, kā mantijai - olivīns, ortopiroksēni, špinelis un granāti. Blīvums - ap 3,3 g/cm³. No Zemes garozas to atdala Mohorovičiča robeža.
Astenosfēra ir "vāja" - mīksta, savukārt slāņi zem un virs tās ir cieti, tās materiāls ir ļoti karsts, taču lielā spiediena dēļ tas ir nevis šķidrs bet gan biezs, viskozs. Seismiskie viļņi, sasniedzot mīksto astenosfēru, ievērojami palēninās. Šī īpatnība seismologiem pirmajiem ļāva izdalīt astenosfēru, kuru viņi apzīmē ar nosaukumu "lēnā ātruma zona" - low velocity zone (LVZ). Šī zona gan atbilst augšējiem astenosfēras 100 km. Seismisko viļņu ātrums Zemes garozā ir 8,3 km/s, astenosfērā krīt zem 7 km/s un zem tās atkal pieaug, līdz Zemes kodolā tas ir 13,6 km/s.
Astenosfēra atrodas zem litosfēras - Zemes ārējās daļas, kas iesaistīta plātņu tektonikā un izostatiskajās svārstībās. Zem plānās okeāniskās Zemes garozas astenosfēra ir daudz tuvāk Zemes virsmai nekā zem biezās kontinentālās Zemes garozas. Pie vidusokeāniskām grēdām līdz tai ir tikai daži kilometri. Lielāko dziļumu astenosfēra sasniedz zem kratoniem.
Meteor-1 1

Lidojuma gaita

Meteor-1 1 tika palaists 1969. gada 26. martā 12:30 UTC ar nesējraķeti Vostok-2M no Pļeseckas kosmodroma. Sākotnējā orbīta bija gandrīz apļveida, gaddrīz polāra: aptuveni 650 km augstumā ar slīpumu 81,2°.
Domājams, ka pavadonis pārtrauca darboties 1970. gada jūlijā, jo tad pārstāja pienākt Meteor-1 1 dati no PSRS uz ASV pa īpašajiem sakaru kanāliem, par kuru pārraidīšanu abām valstīm bija vienošanās.
2011. gadā pavadonis atradās aptuveni 400 km orbītā. 2012. gada martā tā orbīta bija pazeminājusies jau līdz aptuveni 250 km.
2012. gada 26. martā Meteor-1 1 beidza eksistēt, ieejot Zemes atmosfēra. Pēc ASV pavadoņu novērošanas dienesta datiem pavadonis atmosfērā iegāja 22:17 UTC ar koordinātēm 47 grādi ziemeļu platuma un 95 grādi austrumu garuma — virs Mongolijas rietumu daļas. Savukārt pēc Krievijas Kosmisko spēku datiem Meteor-1 1 atmosfērā iegāja virs Antarktīdas, aptuveni 690 km no polārstacijas Belgrano II.
Planēta klaidonis

Planēta klaidonis saukta arī par starpzvaigžņu planētu, bāreņu planētu vai kvaziplanētu ir planetāras masas objekts, kas ir izmests no savas sistēmas, un kam vairāk nav gravitācijas saistības ar kādu zvaigzni, brūno punduri vai citiem šāda tipa objektiem, un tāpēc tās klaiņo atklātā visumā.
Izolēts šāds objekts, kas nav izmests, bet vienmēr ir bijis brīvi klīstošs, domājams, ka ir veidojies līdzīgi kā zvaigznes. Starptautiskā Astronomijas savienība ir ierosinājusi šādus objektus saukt par subbrūnajiem punduriem. Cha 110913-773444 iespējams ir viena no izmestajām planētām, vai arī tā ir izveidojusies pati un ir sub-brūnais punduris. Astronomi uzskata, ka šādas planētas definējumam jābūt atkarīgam no tās stāvokļa, nevis izcelsmes.
Smiltenes muiža

Smiltenes muižas (vācu: Smilten) kungu māja atrodas Smiltenes pagasta Kalnamuižā.

Vēsture

Muižas pārvaldes centrs izveidojies viduslaiku Smiltenes pils vietā, ko pēc nopostīšanas Lielā Ziemeļu kara laikā vairs neatjaunoja. Senākā Smiltenes muižas kungu māja celta no koka 1730. gadā.
Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II Smiltenes pilsmuižu uzdāvināja Vidzemes ģenerālgubernatoram G. Braunam, kas no 1763. līdz 1771. gadam lika uzcelt līdz mūsdienām saglabājušās muižas ēkas. Viņa mantinieki muižu pārdeva Rīgas tirgotājam J. S. Bandavam, kura dzimta to pārvaldīja gandrīz 100 gadus. 1893. gadā Smiltenes muižu nopirka firsts Pauls Līvens, kurš zemi sadalīja gruntsgabalos un iznomāja tos miesta iedzīvotājiem. 1901. gadā Līvens uzcēla spēkstaciju Vidus dzirnavezera krastā, 1903. gadā uzcēla slimnīcu, kokzāģētavu ar tvaiku darbināmu elektrocentrāli pie Tiltlejas ezera. 1919. gadā Smiltenes muiža nonāca Zemkopības ministrijas īpašumā.
Pēc 1920. gada zemes reformas Smiltenes muiža sadalīta 264 vienībās 2840 ha kopplatībā. 1922. gadā muižas centrā ierīkoja viengadīgu piensaimniecības skolu, no 1999. gada tās nosaukums ir Smiltenes tehnikums.

Apraksts

Muižas komplekss atrodas paugurā, kuru no divām pusēm aptver Abuls, bet vienā stūrī Vidus ezers. Apbūve veidojusies 18. gadsimtā vairākās zonās - pie parādes pagalma kungu māja, klēts, saimniecības ēkas, bet tālāk, daļā pie senās nocietinātās pils drupām ap saimniecības pagalmu - kūtis, kalpu mājas. Arī pilsdrupās iebūvēta dzīvojamā ēka un saimniecības ēka to tuvumā. Pie dīķa bijušas ūdensdzirnavas, kurās vēlāk ierīkota spēkstacija, pašreiz drupas. Parka ierīkošana sākta 18. gadsimta otrā pusē, 19. gadsimta beigās tas paplašināts, veidojot romantisku ainavu parku.
Florense Franklenda Tomsone

Biogrāfija

1920. gados pievienojusies Glāzgovas dāmu šaha klubam. Daudzkārtēja kluba čempione dāmu konkurencē, bijusi arī kluba prezidente, bet pāris nedēļas pirms savas nāves otro reizi ievēlēta par kluba viceprezidenti. Tāpat divas reizes bijusi Glāzgovas šaha kluba Polytechnic Chess Club čempione, bet 1938. gadā kopā ar šo šaha klubu ieguvusi Skotijas komandu balvu Richardson Cup. Sešas reizes piedalījusies un katru šo reizi uzvarējusi Skotijas sieviešu šaha čempionātos (1929, 1930, 1932, 1933, 1934, 1937). Piedalījusies arī Lielbritānijas sieviešu šaha čempionātos, kuros labākos rezultātus uzrādījusi 1935. gadā, kad dalījusi 3.—4. vietu, 1936. gadā, kad dalījusi 2.—3. vietu, un 1937. un 1938. gadā, kad ieņēmusi 2. vietu. Piedalījusies 1937. gada Pasaules čempionātā šahā sievietēm Stokholmā, kurā kopā ar Ingridu Larsenu dalījusi 21.—22. vietu.
Pēc profesijas bijusi apdrošināšanas brokere. Bijusi pirmā sieviete Skotijā, kas strādājusi šajā amatā. 
Viņas dēls Aleksandrs Eirds Tomsons (angļu: Alexander Aird Thomson, 1917—1991) arī ir bijis šahists, kas 1951. gadā uzvarējis Skotijas vīriešu šaha čempionātā un trīs reizes pārstāvējis Skotiju šaha olimpiādēs (1956, 1958, 1964).
Tukuma Ernesta Birznieka-Upīša 1. pamatskola

Vēsture

1806. gada 30. maijā dibināta Tukuma apriņķa zēnu skola (vācu: Tukkumsche Kreisschule für Knaben), kurai blakus darbojās arī zēnu elementārskola. Līdz Pirmā pasaules kara sākumam tika uzceltas vairākas jaunas mūra ēkas un skola ieguva krietni plašākas telpas, pirms kara sākuma šajās ēkās sāka darboties arī Tukuma augstākā tautskola. Kara laikā skolas ēkās neilgi tika izmitinātas Vācijas impērijas karaspēka vienības, kas gan drīz vien nodeva telpas Tukuma vācu vidusskolai. 
Pēc Pirmā pasaules kara skolā mācības atkal notika latviešu valodā. 1920. gados tika veikti vērienīgi būvniecības darbi Tukuma vidusskolas paplašināšanai. No 1926. gada blakus vidusskolai izveidojas arī Tukuma valsts komercskola (no 1935. gada Tukuma Zigfrīda Meierovica valsts komercskola). No 1928. gada Tukuma vidusskola pārtapa par Tukuma ģimnāziju un vēlāk par valsts ģimnāziju. 
Pēc Otrā pasaules kara skola atkal kļuva par Tukuma vidusskolu, bet vēlāk par pamatskolu. 1961. gadā tā tika nosaukta rakstnieka Ernesta Birznieka-Upīša vārdā, kurš savulaik  mācījies šai skolā. 
2006. gada 28. oktobrī skola svinēja savu divsimtgadi, jubilejas pasākumos piedalījās Latvijas Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga.

Ievērojami skolēni

Skolā mācījušies valodnieks Kārlis Mīlenbahs, gleznotāji Ansis Artums, Emīls Braunbergs, Artūrs Lapiņš un Kārlis Neilis, aktieri Žanis Katlaps un Jānis Zenne, rakstnieki Jānis Plaudis un Arvis Grods, dramaturgs Harijs Gulbis, dzejnieki Imants Ziedonis un Jānis Baltvilks, literāts Krišjānis Bērziņš, politiķis Zigfrīds Anna Meirovics, diplomāts un medicīnas zinātņu doktors Georgs Andrejevs, profesore Līna Birziņa, vēstures zinātņu habilitētais doktors Ojārs Niedre, lauksaimniecības zinātņu doktors Visvaldis Pirksts, akadēmiķis Eduards Liepiņš, lidotājs Romāns Lagzdiņš un citi pazīstami cilvēki.
Kapucīnskunkss

Izskats

Salīdzinot ar savu tuvāko radinieku svītraino skunksu (Mephitis mephitis), kapucīnskunksam ir garāka aste un garāks, mīkstāks kažoka matojums. Savu nosaukumu tas ir ieguvis, pateicoties baltajam, pagarinātajam matojumam uz kakla, kas atgādina kapuci. Kā visi skunksi tas ir melns ar baltu, bet baltā svītra ir tikai viena, kas stiepjas pāri visai mugurai un astei. Uz pieres kapucīnskunksam ir šaura, balta svītra, kas apliecina, ka tas pieder pie svītraino skunksu ģints. Arī Amerikas cūkšņukura skunksam (Conepatus leuconotus) ir tikai viena plata, balta svītra, kas stiepjas visas muguras un astes garumā, bet uz pieres tam nav šaurā, baltā svītriņa. Tomēr reizēm kapucīnskunkss ir melns, aste melna no virspuses, apakša balta un uz katra sāna tam ir divas šauras, baltas svītras. Melna kapucīnskunksa attēlu var apskatīt šeit.
Tēviņi ir nedaudz lielāki par mātītēm. Tēviņu garums kopā ar asti ir 70 cm, astes garums 38 cm, svars 800—900 g, mātītes kopējais garums ir 65 cm, astes garums 37 cm, svars 400—700 g.

Uzvedība

Migu kapucīnskunkss iekārto pazemes alā vai biezā zālē. Visu dienu tas guļ, bet aktīvs kļūst tikai naktī. Kapucīnskunksi ir teritoriāli, teritorijas lielums ir 2,8—5 km². Tas labi sadzīvo ar cilvēkiem un bieži apmetas cilvēku mājokļu tuvumā. Tā draudzīgā attieksme pret cilvēkiem izpaužas arī to satiekot, jo nav tik agresīvs kā pārējie skunksi.
Kā visi skunksi tas ienaidnieku apšļāc ar ļoti smirdīgu sekrētu, kas izdalās no anālajiem dziedzeriem zem astes. Tādēļ tā galvenie ienaidnieki ir cilvēki, braucošas automašīnas un ūpji, kuriem tikpat kā nav ožas. Kapucīnskunkss muskusu spēj izšļākt 3,5 metru attālumā, cenšoties trāpīt uzbrucēja acīs.
Mazuļi dzimst agri pavasarī februārī vai martā, parasti piedzimst apmēram 3 mazuļi. Tie ir nevarīgi, akli un kurli. Grūsnības periods kapucīnskunksiem ir apmēram 63 dienas.

Barība

Kā visi skunksi kapucīnskunkss ir visēdājs, priekšroku dodot kukaiņiem, bet tas ēd arī veģetāro barībai, īpašs kārums ir bumbieri. Kapucīnskunkss ēd arī putnu olas un medī nelielus grauzējus.
Krievijas Tautu Lielais Austrums

Krievijas Tautu Lielais Austrums (krieviski: Великий Восток народов России) bija Krievijas impērijas brīvmūrnieku lielloža, kas darbojās no 1912. līdz 1917. gadam un tās vadītāji pēc Februāra revolūcijas izveidoja Krievijas pagaidu valdību. Viņu pasludinātais mērķis bija "tās locekļu morālā izaugsme un viņu centienu apvienošana cīņai par Krievijas politisko atbrīvošanu".

Struktūra

Krievijas Tautu Lielo Austrumu veidoja atsevišķas ložas Krievijas impērijas guberņās, kurās nedrīkstēja būt vairāk kā 12 locekļi. Ja ložas locekļu skaits sasniedza 14, tad tā bija jāsadala divās ložas ar septiņiem locekļiem. Vienīgi ložas vadītājs (godājamais meistars) zināja visu ložas dalībnieku vārdus, un vienīgi viņam bija tiesības uzturēt sakarus ar lielložas vadību Maskavā. Lielložu vadīja Augstākā Padome, kuras priekšgalā bija ģenerālsekretārs. Zināmi tikai atsevišķu ložu vadītāju vārdi.

Rīgas loža

Tā kā jebkādus pierakstus veikt bija noliegts, tad Krievijas arhīvos nav atrodami ložas locekļu vārdi. Vienīgi zināms, ka kontaktus ar lielložas vadību uzturēja ložas godājamais meistars Gustavs Zemgals , kas pēc krievu-japāņu kara bija demobilizējies un strādāja par žurnālistu. Vairums no viņa tā laika domubiedriem bija Maskavas Universitātes studentu biedrības "Fraternitas Moscoviensis" ("Maskavas brālība") filistri, kas iekšējo domstarpību rezultātā 1914. gadā izveidoja tāda paša nosaukuma studentu korporāciju un biedrību "Orients" (tagad - akadēmiskā vienība "Austrums"). Kopā ar Arvedu Bergu, Augustu Deglavu un vairākiem citiem politiskiem darbiniekiem viņš nodibināja Latviešu Demokrātisko partiju. No 1912. līdz 1914.gada beigām Zemgals bija žurnāla "Domas" atbildīgais redaktors. Pēc Februāra revolūcijas Gustavu Zemgalu 1917. gada 23. aprīlī ievēlēja par Rīgas pilsētas galvu un īsu brīdi viņš bija arī Vidzemes guberņas komisāra Andreja Krastkalna vietnieks. 1918. gadā Zemgals iesaistījās Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes (LPNP) darbībā, kur pārzināja okupēto Latvijas apgabalu lietas, kā arī pildīja LPNP sakarnieka funkcijas ar Demokrātisko bloku. No radikāldemokrātu partijas viņš tika deleģēts Tautas padomē un vēlāk tika ievēlēts par Tautas padomes priekšsēdētāja otro biedru. Ieņemot šo amatu, viņš vadīja 1918. gada 18. novembra Latvijas Republikas proklamēšanas sēdi.
Lomu spēles (filma)

Sižets

Anna un Juhans cer, ka viņi varēs uzlabot savas attiecības, atpūšoties savu bagāto draugu mājā, kura atrodas pie jūras. Šeit viņi uzdodas par mājas īpašniekiem un piedāvā naktsmājas kādam vētras pārsteigtam pārim. Anna un Juhans savās jaunajās lomās uzsāk spēli, kas laika gaitā kļūst viņiem bīstama.
McPixel

Izdošana

McPixel saņēma pozitīvas atsauksmes no kritiķiem, gūstot 76 no 100 punktiem caur Metacritic par PC versiju un 83 par iOS versiju. The Verge novērtēja spēli ar 8 no 10, norādot: "McPixel ir solis uz priekšu — parodija par parodiju. Bet tā ir atšķirīga, smieklīgāka un daudz vairāk blasphemous."
Spēles veidotājs apgalvo, ka lielāko uzmanību spēlei piesaista YouTube Let's Play video, it īpaši Džesija Koksa un PewDiePie veidotie. McPixel tika sākotnēji izplatīta caur The Pirate Bay, tādējādi var uzskatīt, ka McPixel ir pirmā spēle, ko ir oficiāli izplatījis Pirate Bay.
2012. gada septembrī McPixel bija pārdevis 3056 kopijas. Spēle arī būs pirmā, kas tiks izlaista caur Steam Greenlight.
Pastāv arī spēles Linux versija, bet tā vēl nav pieejama spēļu izplatīšanas tīklā Steam. Kaminskis par iemeslu tam ir norādījis Adobe Air nesaderību ar Steam. Lai atrisinātu šo problēmu, 2013. gada jūnijā spēles autors nāca klajā ar paziņojumu, ka pārrakstīs spēles kodu uz citu dzinēju, lai gan līdz šim nav dzirdēti jauni paziņojumi par pārrakstīšanas rezultātiem.
Berlīnes plejāde

Berlīnes plejāde (arī "Berlīnes skola") bija 19. gadsimta trīsdesmitajos gados izveidojusies septiņu Berlīnes labāko šahistu grupa, kas būtiski ietekmēja šaha teorijas attīstību un tā popularitātes pieaugumu Vācijā.
Rīgas Doma zēnu koris

Rīgas Doma zēnu koris ir dibināts 1950. gadā. Toreiz tas saucās Emīla Dārziņa zēnu koris, un tas bija Emīla Dārziņa mūzikas skolas koris. Korī dzied zēni un profesionāla vīru grupa.
Koris mākslinieciskā vadītāja un diriģenta Jāņa Erenštreita vadībā nākamo 30 gadu laikā ieguva starptaustisku vārdu un atpazīstamību. 1990. gadā, sekojot pasaules tradīcijām, koris tika pārsaukts par Rīgas Doma zēnu kori, par godu Rīgas Doma katedrāles 800 gadiem. Kopš 1994. gada koris ir Rīgas Doma kora skolas koris. Kopš 1998. gada kora mākslinieciskais vadītājs un diriģents ir Mārtiņš Klišāns.
Rīgas Doma zēnu koris ir viens no visaktīvāk koncertējošiem kolektīviem. 2001. gadā tas tika novērtēts ar Lielo Mūzikas balvu. Koris ir saņēmis arī 1999. gada balvu par labāko mūzikas ierakstu - Uģa Prauliņa un RDZK projekts „Odi Et Amo”) 
Koris piedalās vairākos Latvijas Nacionālās operas iestudējumos: Džakomo Pučīni operā „Toska”, Pētera Čaikovska operā „Pīķa dāma”, Jāņa Lūsēna operā „Putnu opera”. Tas dzied arī Jaunajā Rīgas teātrī Jevgenija Griškoveca lugā „Drednauti”.
2001. gadā koris apbalvots ar Latvijas Republikas Kultūras ministrijas Atzinības rakstu par kordziedāšanas tradīciju stiprināšanu 4. Starptautiskajā zēnu koru festivāla “Rīgas Doms” koncertos Latvijā. Koris bieži piedalās labdarības akcijās un priekšnesumos daudzām Latvijā oficiālās vizītēs esošajām amatpersonām: ASV, Somijas, Uzbekistānas, Ukrainas un Turcijas prezidentiem, Velsas princim Čārlzam, Apvienotās Karalistes karalienei Viņas Majestāte Elizabete II u.c.), Korim regulāri notiek koncerti ne tikai visas Latvijas vadošajās koncertzālēs un baznīcās, bet arī citās pasaules valstīs. Korim ir bijuši koncerti Beļģijā, Nīderlandē, Vācijā, Francijā, Šveicē, Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Amerikā, Kanādā, Japānā.
Ķermeņa masas indekss

Ķermeņa masas indekss (ĶMI, franču: indice de masse corporelle) jeb Kitēla indekss (indice de Quetelet) ir beļģu statistiķa Ādolfa Kitēla izgudrots cilvēka ķermeņa aptaukošanās rādītājs, ko izsaka kā svara un kvadrātā kāpināta auguma garuma attiecību (kg/m²).
Iestarpinājumi, iespraudumi un paskaidrojošas vārdu grupas

Iestarpinājums, iespraudums un paskaidrojoša vārdu grupa ir sintaktisks elements vai veidojums, kas tiek atdalīts no pārējā teikuma ar pieturzīmēm, tomēr tam ir īpašs saistījums ar kādu vārdu teikumā vai arī ar visu teikumu kopumā. Latviešu valodā ir atšķirības visu trīs terminu lietojumā, iedalījumā, tāpat krustojas to izmantojums.
Iestarpinājumi un iespraudumi parasti nepieder pie attiecīgā teikuma teikuma locekļiem. Ja to veido pilnnozīmes vārdu savienojums vai teikums, tad šajā veidojumā var būt gan teikuma virslocekļi, gan arī palīglocekļi.
Dažas vārdformas var būt ne tikai iespraudumi vai iestarpinājumi, bet arī veikt virsteikuma funkciju, ja vien atrodas teikuma sākumā. Pie šādām vārdformām pieder, piemēram, iespējams, saprotams, cerams, jāatzīst, liekas.
Šie veidojumi raksturīgi zinātniskajam stilam, kā arī publicistikai, plašsaziņas līdzekļu valodai.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā pop & roka dziesma

Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā pop & roka dziesma bija viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedza par labāko rokmūzikas vai popmūzikas dziesmu aizvadītajā gadā Latvijā. Prāta Vētra un Ainars Mielavs balvu ir ieguvuši divas reizes.
Balva tika pasniegta laika periodā no 1997. līdz 2000. gadam, bet pēc tam atsevišķi tika izveidotas nominācijas Labākā pop dziesma un Labākā roka dziesma.
Nitra

Vēsture

Nitra ieņem īpašu vietu slovāku un visas slāvu civilizācijas attīstībā. Tā bija galvaspilsēta vienai no pirmajām slāvu valstīm - Nitras kņazistei. No 8. gadsimta beigām līdz 833. gadam tā bija neatkarīga valsts, vēlāk iekļāvās Lielmorāvijā, bet no 10. gadsimta vidus bija Ungārijas pakļautībā.
828. gadā šeit tika uzcelta pirmā zināmā baznīca Centrālajā un Austrumeiropā, bet 880. gadā Nitrā tika nodibināta pirmā zināmā bīskapija Slovākijas teritorijā. Savu vislielāko uzplaukumu pilsēta piedzīvoja Lielmorāvijas karaļa Svatopluka I laikā (830-894). Ap 880. gadu tika uzcelts pirmais klosteris Slovākijā tuvējā Zobora (Zobor) kalnā. Bīskapijas veidošanā aktīvi piedalījās Svētais Kirils un Svētais Metodijs - pirmā slāvu alfabēta (glagolicas) radītāji.
Apmēram no 906. gada Nitras kņaziste nonāca ungāru Ārpādu dzimtas valdījumā, vēlāk integrējoties Ungārijas karalistē un ietilpstot tajā vairāk nekā 1000 gadus. Šajos gadsimtos tās ungāriskais nosaukums bija Ņitra (Nyitra). No 1663. līdz 1685. gadam pilsēta ietilpa Osmaņu impērijā kā sandžaka centrs. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijā.

Cilvēki

2001. gadā gandrīz visi pilsētas iedzīvotāju bija slovāki (95.4% %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (74.2 %), nereliģiozi (17,2 %).
Nitra ir futbolista Miroslava Stoha (Miroslav Stoch, 1989) dzimtā pilsēta.
No 1915. līdz 1924. gadam par vietējā garīgā semināra vadītāju strādāja Jozefs Tiso.
Es atnācu uguntiņu

"Es atnācu uguntiņu" ir Zigmara Liepiņa dziesma, kuru viņš 1984. gadā komponēja četru dziesmu ciklam ar  latviešu dainu vārdiem („Gaisu šķīru dziedādama”, „Es nezinu kālabad”, „Es atnācu uguntiņu” un „Zibsnī zvaigznes aiz Daugavas”) no Imanta Ziedoņa sastādītā tautasdziesmu krājuma „Kas jāzina meitiņām”. 
1984. gadā tā tika atskaņota kā Mirdzas Zīveres soloprogrammas daļa Z. Liepiņa vadītās grupas „Viktorija” koncertos. 1985. gadā dziesma „Es atnācu uguntiņu” „Mikrofona” aptaujā ierindojās 18. pozīcijā.
2018. gadā "Es atnācu uguntiņu" ieguva 55. vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.
Marmatīts

Marmatīts (no vietvārda Marmato Kolumbijā, kur atrod marmatītu, otrs nosaukums - kristofīts) ir minerāla - sfalerīta varietāte, kas satur daudz dzelzs. Ir bijuši mēģinājumi izvirzīt marmatītu atsevišķa minerāla statusam, taču Starptautiskā mineraloģijas asociācija tam nav piekritusi. Marmatīta ķīmiskais sastāvs ir (Zn,Fe)S.
Atšķirībā no sfalerīta kam raksturīgas gaišas krāsas un caurspīdīgums, marmatīts ir necaurspīdīgs un melns vai gandrīz melns.
Marmatīta kristāliem var būt augsta dekoratīva vērtība - tie ir koši melni un ar dimanta mirdzumu. Šādus kristālus augstu vērtē kolekcionāri.
Stovbci

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1593. gadā. Atradās Lietuvas lielkņazistē. Apdzīvotā vieta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1921. līdz 1939. gadam - Polijas sastāvā. Naktī no 1924. gada 3. uz 4. augustu PSRS diversanti iebruka pilsētā, atbrīvojot ieslodzītos Rietumbaltkrievijas KP biedrus. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, iekļauta Baltkrievijas PSR. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 28. jūnija līdz 1944. gada 2. jūlijam pilsēta atradās vācu okupācijā. No 1991. gada - neatkarīgajā Baltkrievijā.