google/wiki40b huggingface dataset:
Lielā polārkaija

Izplatība

Lielā polārkaija ligzdo cirkumpolāri ziemeļu puslodes arktiskajās jūru piekrastēs no Islandes līdz Čukču pussalai Eirāzijā un no Aļaskas līdz Grenlandei Ziemeļamerikā. Tai izdala divas līdz četras pasugas, no kurām Latvijā visticamāk ieceļo nominālā pasuga L. h. hyperboreus, kas sastopama no Špicbergenas rietumos līdz Taimiras pussalai austrumos. Ziemā dodas klejojumos uz dienvidiem, īpaši jaunie putni, kad regulāri sastopami arī Eiropā.

Latvijā

Latvijā lielā polārkaija ieklejo reti, tomēr samērā regulāri. Pirmais novērojums — 1885. gadā, kad viens īpatnis nošauts pie Ķemeriem (izbāzenis atrodas Dabas muzejā). Kopš šā laika Latvijā novēroto putnu skaits ir ap 40, turklāt pēdējos gados novērojumu biežums ir pieaudzis, iespējams gan tādēļ, ka putnu vērotāji vairāk apmeklē kaiju koncentrēšanās vietas, kurās starp citām kaijām tiek pamanītas lielās polārkaijas. Vieta, kur visdrīzāk ir iespējams sastapt šo sugu, ir Getliņu izgāztuve Rumbulā, īpaši ziemas mēnešos.

Izskats

Lielā polārkaija ir viena no lielākajām kaijām. Tās garums sasniedz 63—68 cm, spārnu plētums var pārsniegt 150 cm, svars — 960—2700 g. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Tēviņi vidēji sver apmēram 1,55 kg, mātītes — 1,35 kg. Lielā polārkaija ir ļoti gaiša — pieaugušiem putniem spārnu virspuse gaiši pelēka, pārējais ķermenis vasarā balts, ziemā galva pelēka. Tai nekad nav melnu pazīmju. Kājas — sārtas, knābis — dzeltens. Jaunie putni ir pelēki, visumā gaišāki (apspalvojums izskatās nedaudz rozā) un vienmērīgākā tonī kā citu kaiju jaunuļi, kājas un knābis sārti.

Uzvedība un dzīvesveids

Lielā polārkaija ir visēdāja un barojas ar zivīm un citiem jūras dzīvniekiem, bezmugurkaulniekiem, moluskiem, jūras zvaigznēm, maitu, citu putnu olām un putnēniem. Klejojumu laikā labprāt barojas izgāztuvēs. Lielā polārkaija barojas arī ar sēklām, ogām un augļiem.

Ligzdošana

Tā dzimumbriedumu sasniedz 4 gadu vecumā. Lielās polārkaijas var ligzdot gan vientuļās vietās, gan kolonijās. Kolonijas parasti nav lielas, apmēram 5—15 pāri. Ligzdošanai vieta tiek izvēlēta klinšainās piekrastēs. Ligzda — neliela iedobe uz zemes zālē vai grīšļos, vai uz klints. Dējumā ir 1—3 gaiši brūnas olas ar šokolādes brūniem raibumiem. Perē abi vecāki 27—28 dienas. Izšķiļoties putnēnus sedz gaiši brūnas dūnas. Kādu laiku tie pavada ligzdā, bet drīz vien pastaigājas ligzdas apkārtnē. Par putnēniem rūpējas abi vecāki un, kad tie sasniedz 7 nedēļu vecumu, tie sāk lidot. Jaunie putni pieaugot parasti atgriežas savā dzimtajā kolonijas vietā.

Aizsardzība

Sugas izplatības areāls ir plašs un tā nav būtiski apdraudēta.
N'Golo Kantē

Karjera

Karjeru sāka Francijas pēc spēka 2. līgas klubā US Boulogne. 2013. gadā Kantē pievienojās citam šīs pašas līgas klubam SM Caen. Jau pirmajā sezonā Caen nopelnīja iespēju spēlēt Ligue 1. 2014.–2015. gada sezonā Kantē atguva zaudētās bumbas vairāk nekā jebkurš cits spēlētājs Eiropā.
2015. gada vasarā Kantē pievienojās Anglijas Premjerlīgas klubam Leicester City. Šajā sezonā Kantē ar Leicester izcīnija Premjerlīgas titulu un Kantē bija iekļauts sezonas simboliskajā līgas izlasē.
2016. gada vasarā Kantē pārgāja uz citu Anglijas klubu Chelsea. Šajā sezonā Kantē atkal ieguva Premjerlīgas titulu un tika iekļauts simboliskajā izlasē, kā arī tika atzīts par Premjerlīgas gada spēlētāju.
Francijas futbola izlasē spēlējis 2016. gada Eiropas čempionātā.
Jēkabpils Sporta skola

Vēsture

Sporta skola ar nosaukumu Jēkabpils bērnu un jauniešu sporta skola tika dibināta 1956. gadā un sāka darboties 1. septembrī ar vieglatlētikas un volejbola nodaļām. Par skolas pirmo direktori kļuva Valda Šekova. 1987. gadā skola tika reorganizēta, iekļaujot to sporta apvienībā "Vārpa", kuras priekšsēdētājs bija J. Knodze. 1992. gadā "Vārpa" tika likvidēta, uz tās bāzes izveidojot Jēkabpils rajona fiziskās kultūras un sporta nodaļu, ko vadīja A. Seimuškāns. Šī paša gada 5. maijā A.Seimuškāns nodaļā izveidoja Jēkabpils Bērnu un jauniešu sporta skolu, pieņemot darbā 17 trenerus, kā arī direktoru Guntaru Rezevski. No 1993. gada 1. septembra par skolas direktoru kļuva Edgars Lamba. 2000. gada 9. februārī izglītības iestāde saņēma Izglītības un zinātnes ministrijas reģistrācijas apliecību kā Jēkabpils rajona sporta skola, bet 2010. gada 26. janvārī kā Jēkabpils Sporta skola.

Darbība

Skolas darbības mērķis ir organizēt un īstenot izglītību, veidojot izglītības vidi un nodrošinot profesionālās ievirzes sporta izglītības mērķu sasniegšanu, kuru rezultātā iegūtu fiziski, emocionāli un garīgi attīstītas personības, kas būtu motivētas aktīvam dzīvesveidam, apzinoties sporta pozitīvo ietekmi indivīda izaugsmē un veidošanā.
Izglītības iestāde īsteno septiņas akreditētas profesionālās ievirzes sporta izglītības programmas: futbols, basketbols, volejbols, handbols, vieglatlētika, šahs un galda teniss.
Skolā tiek pieņemti audzēkņi no sešu gadu vecuma, nodarbību veikšanai tiek izmantotas sporta centra un vispārizglītojošo skolu bāzes. Vasaras periodā skola organizē sporta un atpūtas treniņnometnes Latvijā un ārzemēs.
Zosāda

Zosāda ir ādas reakcija, kuras rezultātā veidojas sīki izciļņi ādas virsmā. Tā veidojas, saraujoties matu cēlējmuskuļiem, kas atrodas ādā pie katra mata maisiņa. Muskuļu saraušanos var izraisīt zema temperatūra un psiholoģiskie efekti, piemēram, eiforija, bailes, nostalģija, uzbudinājums. Cilvēka dzīvē zosādai ir maza nozīme, bet dzīvniekiem tā sekmē termoregulāciju un palīdz arī briesmu brīdī — saceļoties spalvai, rodas iespaids, ka tie ir lielāki.
5. Baltijas Šaha savienības kongress

5. Baltijas Šaha savienības kongress notika no 1911. gada 9. (22.) aprīļa līdz 17. (30.) aprīlim Liepājā.

Atklāšana

Kongresa atklāšana notika pulksten 11 no rīta Liepājā St. Pēterburgas viesnīcā. Uz atklāšanu pulcējās 20 turnīra dalībnieki, tiesneši, reģionālo organizāciju delegāti un viesi. Pēc apsveikuma uzrunas izlēma, ka galvenā turnīrā spēlēs 16 dalībnieki vienā riņķī, palielinot godalgu daudzumu līdz piecām, bet blakusturnīra 4 dalībnieki divos riņķos. Pēc tam darbu uzsāka kongresa delegātu pilnsapulce, uz kuru bija ieradušies pārstāvji no Rīgas, Liepājas, Jurjevas un Jelgavas šaha organizācijām. Par Baltijas Šaha savienības sekretāru uz turpmākiem diviem gadiem delegāti atkal ievēlēja E. Henni (Rīga), bet par nākamā 6. Baltijas Šaha savienības kongresa norises vietu apstiprināja Jelgavu.

Šaha turnīra norise

Jau pirmās dienas vakarā izspēlēja pirmo kārtu. Turnīra grafiks bija ļoti saspringts, lai izspēlētu nepieciešamās 15 kārtas katru dienu bija jāspēlē 8 - 9 stundas.

Blakusturnīra rezultāti

1. vieta - F. Korns 4 punkti,

2. vieta - A. Bots 3,5 punkti,

3. vieta - H. Alperovičs 2,5 punkti,

4. vieta - I. Tontegode 2 punkti.

Noslēgums

17. aprīļa vakarā "apklusa ieroči" un turnīra dalībnieki pulcējās uz noslēguma mielastu. 1. godalgu (150 rbļ.) un Baltijas meistara titulu ieguva Arvīds Kubbels. 2. (100 rbļ.) un 3. (75 rbļ) godalgas savā starpā sadalīja K. Grīntāls un H. Erns, bet 4. (50 rbļ.) un 5. (25 rbļ) A. Vaits un Dr. R. Blūmenfelds. Sestās vietas ieguvējs barons Kurts fon Ungerns-Šternbergs (Verro) saņēma gandarījuma godalgu (10 rbļ.). Godalgas (35 un 25 rbļ.) saņēma arī blakusturnīra pirmo divu vietu ieguvēji.
Tautosillabisks

Tautosillabiskas ir fonēmas, kas atrodas vienā zilbē. Tautosillabiskā pozīcijā latviešu valodā īss patskanis kopā ar sekojošu skaneni veido diftongisku savienojumu, piemēram, vārdos gan, ir. Pretēji tam, fonēmas, kas atrodas dažādās zilbēs, uzskatāmas par heterosillabiskām, piemēram patskanis a un līdzskanis r vārdā arods.
Hečbeks

Hečbeks (angļu: hatchback; no angļu: hatch — lūka un angļu: back — aizmugure) ir slēgta tipa virsbūve vieglajiem automobiļiem ar vienu vai divām sēdekļu rindām un ar slīpu mugurdaļu, kas veidota kā durvis.
No universāļa hečbeks atšķiras ar mazāku bagāžnieka tilpumu. Savukārt hečbeks ar vertikālu virsbūves mugurdaļu (piemēram — Daewoo Matiz) no minivena atšķiras ar zemāku automobiļa augstumu.
Hečbekiem, tāpat kā universāļiem, salons nav atdalīts no bagāžnieka, un nolaižot aizmugurējo sēdekļu atzveltnes vai izņemot sēdekļus laukā ir iespējams palielināt bagāžnieka platību.
Frīdrihs Parots

Dzīvesgājums

Dzimis 1791. gada 14. oktobrī franču izcelsmes Karlsrūes skolotāja Georga Frīdriha Parota (franču: George-Frédéric Parrot) ģimenē. Kopā ar vecākiem 1795. gada jūnijā ieradās Cēsīs, kur viņa tēvs bija mājskolotājs Kārļa Zīversa ģimenē. No 1796. līdz 1801. gadam dzīvoja Rīgā, vēlāk Tērbatā, kur viņa tēvs bija Tērbatas Universitātes pirmais rektors (1802—1803, 1805—1806, 1812—1813).
Studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1807—1814), ieguva Dr. med. et chir. grādu. Studiju laikā apceļoja Krimu un Kaukāzu, kur izdarīja augstuma mērījumus ar barometru. Napoleona karu beigās 1815. gadā F. Parotu kā kara ārstu iesauca Krievijas impērijas armijā un viņš piedalījās karagājienā uz Franciju. Uzkāpis dažās Alpu un Pireneju virsotnēs. 1816. gadā viņu ievēlēja Pēterburgas Zinātņu akadēmijā. 1821. gadā viņš kļuva par Tērbatas Universitātes fizioloģijas, patoloģijas un semiotikas profesoru, 1826. gadā arī par fizikas profesoru. 1829. gadā Krievijas impērijas valdība viņu nosūtīja uz Persijai un Turcijai atņemto Armēnijas daļu, kur viņš 1829. gada 8. oktobrī uzkāpa Ararata virsotnē un izmērīja tā augstumu.
1830. gadā viņu iecēla par Tērbatas Universitātes prorektoru, tad par rektoru (1831—1834). 1837. gadā viņš devās ekspedīcijā uz Nordkapu. Miris 1841. gada 15. janvārī Tērbatā.

Piemiņa

Frīdriha Parota vārdā nosaukts Mēness krāteris (1935), kalnu virsotnes un augs Parrotia persica.
Roberts Redfords

Biogrāfija

Roberts Redfords ir dzimis Santamonikā (Kalifornija, ASV). Māte Marta Harta dzimusi Teksasā, bet tēvs Čārlzs Roberts Redfords seniors bija pienvedējs un grāmatvedis Rodailendā. Robertam ir pusbrālis Viljams no tēva otrās laulības. Vēlāk Redfordu ģimene pārcēlās un Losandželosas piepilsētu Van Nuys. Tur viņš pabeidza vidusskolu. Studējis Kolorādo universitātē, no kuras pēc gada tika atskaitīts. Pēc tam ceļoja pa Eiropu, pabija Spānijā, Francijā un Itālijā. Vēlāk studēja glezniecību Pratt institūtā Bruklinā, Ņujorkā, bet pēc tam mācījās Amerikāņu Teātra mākslas akadēmijā Ņujorkā.

Aktiera karjera

Redfords uzsāka aktiera karjeru 1959. gadā. Viņš piedalījās teātra izrādēs un televīzijas programmās. Vēlāk sāka filmētes TV seriālos, tai skaitā TV seriālā "Krēslas zona", sērijā Nothing in the Dark (1962). Pirmā loma uz lielā ekrāna bija filmā War Hunt (1962). Šajā filmā piedalījās arī Sidnijs Polaks, ar kuru Redfordam turpmākajā karjerā izveidojās laba sadarbība.
Par lomu filmā Inside Daisy Clover (1965) Redfords saņēma savu pirmo Zelta Globusa balvu kā visdaudzsološākais jaunpienācējs aktieris. Par lomu filmā "Bačs Kesidijs un Sandenss Kids" (Butch Cassidy and the Sundance Kid, 1969) Redfords ieguva BAFTA kino balvu, kā arī kinozvaigznes slavu. Pirmo Amerikas Kinoakadēmijas balvas nomināciju Redfords ieguva kā labākais aktieris galvenajā lomā filmā "Dzelonis" (The Sting, 1973).
Pēc tam Redfords filmējās Sidnija Polaka režisētajās filmās The Way We Were (1973), "Trīs dienas Kondora dzīvē" (Three Days of the Condor, 1975), "Prom no Āfrikas" (Out of Africa, 1985), "Havana" (1990). Redfords atveidojis lomas arī tādās pazīstamās filmās, kā "Lielais Getsbijs" (The Great Gatsby, 1974), "Visi prezidenta vīri" (All the President's Men, 1976), "Nepiedienīgs piedāvājums" (Indecent Proposal, 1993), "Zirgu vārdotājs" (1996), "Spiegu spēle" (Spy Game, 2001), "Dzīvības cena" (The Clearing, 2004), All Is Lost (2013), "Kapteinis Amerika: Ziemas kareivis" (2014).

Režisors un producents

Redfords ir darbojies arī kā producents (40 filmas) un režisors (10 filmas). Šajā jomā labākos panākumus guvis ar filmu "Parastie cilvēki" (Ordinary People, 1980), par kuru saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais režisors, kā arī Zelta Globusa balvu. Redfords bijis nominēts arī divām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, gan kā režisors, gan kā viens no producentiem par filmu "Savādā spēle" (Quiz Show, 1994).
Smaiļošana un kanoe airēšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — Sievietes, K-4 500 metri

Priekšbraucieni

Kvalifikācijas noteikumi: 1..3->Finālā, 4..7->Pusfinālā + 8. labākais laiks, pārējās ārā
Padomju Sociālistiskās Republikas

Padomju Sociālistiskās Republikas (PSR) bija padomju republikas, kas dažādos laika posmos no 1922. līdz 1991. gadam ietilpa Padomju Savienības sastāvā. Saskaņā ar konstitūciju (1924, 1936, 1977) tika deklarēts, ka katra PSR ir suverēna sociālistiska valsts, kas brīvprātīgi iestājusies PSRS. Tomēr faktiski PSRS no tās dibināšanas 1922. gadā līdz pat PSRS sabrukumam bija centralizēta valsts, kurā pārvaldi īstenoja PSRS varas orgāni Maskavā, republiku valdībām atstājot vietējās pašpārvaldes funkcijas. Baltijas valstis neatzīst, ka tās būtu iestājušās PSRS, jo par padomju sociālistiskajām republikām tās kļuva okupācijas rezultātā.

Valstiskais statuss

Katrai PSR bija sava konstitūcija, ģerbonis, himna, galvaspilsēta, likumdevēja institūcija (Augstākā padome) un valdība (Ministru padome), bet nebija savas valūtas, armijas, ārlietu, likumdošanas, patstāvības iekšpolitikā un pārvaldē. Lielākā daļa PSR (izņemot KPFSR, Baltkrievijas un Ukrainas PSR) nebija starptautisko tiesību subjekti. PSR pilsoņi automātiski bija PSRS pilsoņi.

Vēsture

Padomju Sociālistiskās Republikas izveidojās Krievijas pilsoņu kara rezultātā, kad īslaicīgi ir pastāvēja virkne valstisku veidojumu, kas sevi deklarēja kā PSR, piemēram, Taurijas padomju sociālistiskā republika (Советская Социалистическая Республика Тавриды) u.c. 
Pēc kara beigām 1922. gadā saglabājās tikai četras padomju republikas: Aizkaukāza PFSR, Baltkrievijas PSR, Krievijas PFSR un Ukrainas PSR, kas tika apvienotas PSR Savienībā. 
1923. gadā PSRS sastāvā iekļāva Horezmas PSR, 1924. gadā Buhāras PSR, kas drīz tika likvidētas un to teritorijās 1924. gadā izveidoja Turkmēnijas PSR un Uzbekijas PSR, bet 1929. gadā Tadžikijas PSR. 1936. gadā izveidoja Kazahijas PSR un Kirgīzijas PSR.
Otrā pasaules kara laikā 1940. gada 31. martā izveidoja Karēļu-somu PSR, kurā apvienoja Somijai atņemtās teritorijas ar Karēlijas APSR teritoriju. 
1940. gada 26. jūnijā PSRS pieteica ultimātu Rumānijas valdībai, pieprasot atdot Besarābiju un Bukovinu, daļā no anektētās teritorijas izveidoja Moldāvijas PSR.
Pēc Baltijas valstu okupācijas 1940. gada augustā PSRS tās anektēja un inkorporēja PSRS sastāvā kā Igaunijas PSR, Latvijas PSR un Lietuvas PSR.  
1944. gada 11. oktobrī PSRS anektēja arī Tuvas Tautas Republiku, tomēr iekļāva to PSRS sastāvā nevis kā PSR, bet kā autonomo apgabalu.
Pēc attiecību uzlabošanās ar Somiju 1956. gadā tika likvidēta Karēļu-somu PSR.
Citas PSR beidza pastāvēt līdz ar PSRS sabrukumu 1990.—1991. gadā.

PSR uzskaitījums

Administratīvi un militārās ekspansijas ceļā PSR skaits tika mainīts, 1940. gadā sasniedzot maksimālo skaitu 16.
Pie Padomju Sociālistiskajām Republikām pieskaita šādus valstiskos veidojumus:
Araukārijas

Apraksts

Araukārijas parasti ir pirmā lieluma koki ar taisnu stumbru, koku augstums var sasniegt 30-80 m augstumu, atkarībā no sugas un augšanas apstākļiem. Visaugstākie araukāriju ģints koki ir Jaungvinejas kalnos augošās Hunšteina araukārijas, kuras labvēlīgos apstākļos var sasniegt pat 90m augstumu un 3m stumbra apkārtmēru. Zari araukārijām izvietoti horizontāli mietturos pa 5-6, tas īpaši raksturīgs jauniem kokiem. Atkarībā no sugas, zarus klāj platas ādainas vai arī šauras adatveida skujas, kuras vērstas uz dzinumu galiem un izvietotas spirālē cieši nosedzot vienai otru. Skujas nebirst, bet nokrīt kopā ar visu zaru.
Koki parasti ir divmāju augi ar sievišķajām un vīrišķajām augļkopām uz atsevišķiem kokiem, taču reizēm ir sastopami koki ar abu dzimumu augļķermeņiem vai arī koks laika gaitā spēj mainīt dzimumu. Ir arī araukāriju sugas, kurām raksturīga vienmājība, piemēram Hunšteina araukārija. Sievišķie čiekuri parasti ir brūngani, lodveida, atkarībā no sugas var sasniegt 7-25 cm diametrā, tajos var atrasties 80-200 lielas sēklas. Sēklām nogatavojoties čiekuri sairst kokā. Vīrišķie mikrostrobili veidojas zaru galos pa vienam vai grupās. Tie ir salikti, dzeltenbrūni, 4-15 cm gari un 1.5-5 cm diametrā.
Lielākā daļa, araukāriju sugas ir reliktas ar ierobežotiem izplatības arēliem. Parasti aug mežos un mūžzaļajos tropu vai subtropu krūmājos, vai lidzīgās, samērā atklātās augtenēs.
Araukārijas var dēvēt par dzīvajām fosilijām, jo to pārakmeņojušās atliekas jau atrodamas Mezozoja ēras nogulumos. Araukāriju fosilijas liecina, ka agrāk tās augušas arī ziemeļu puslodē, līdz pat Krīta perioda beigām.
Araukāriju ģints nosaukums ir atvasināts no Čīles Araukānijas reģiona pamatiedzīvotāju mapuču jeb araukāņu nosaukuma, kuri šeit augošās Čīles araukārijas (Araucaria Araucana) sēklas lieto pārtikā. Čīles araukārija ir pirmā šīs ģints pārstāve, kura ir atklāta un zinātniski aprakstīta.
Vairākas araukāriju sugas tiek izmantotas kokrūpniecībā — mebeļu ražošanā un celtniecībā. Čīles araukāriju, Šaurlapu araukāriju un Bidvila araukāriju sēklas tiek izmantotas arī pārtikā.
Vairākas araukāriju sugas plaši tiek izmantotas kā apstādījumu koki un tiek plaši audzētas to dekorativitātes dēļ — Čīles araukārija ir populāra ASV un Rietumeiropā, kur to audzē līdz pat Norvēģijas rietumu apgabaliem. ; Dažādlapu araukārija ir populāra Austrālijā, Jaunzēlandē un Vidusjūras valstīs.
Herbs Ritss

Dzīves gājums

Herbs Ritss dzimis 1952. gada 13. augustā Losandželosā. Ritss absolvējis Bard koledžu. Par fotogrāfu viņš kļuvis nejauši, iesākumā tas bijis tikai viņa vaļasprieks.
Herbs Ritss savu fotogrāfa karjeru uzsāka vēlajos septiņdesmitajos gados, pakāpeniski iegūstot kā mākslas un reklāmas fotogrāfiju meistara reputāciju. Viņš bija fotogrāfs un piedalījās redakcijas darbā tādos žurnālos kā "Vogue", "Vanity Fair", "Interview" un "Rolling Stone". Ritss veidoja izcilas mārketinga un reklāmas bildes dažādām kompānijām, piemēram, "Calvin Klein", "Chanel", "Donna Karan", "Gap", "Gianfranco Ferre", "Giani Versace", "Giorgio Armani", "Levi’s", "Pirelli", "Polo Ralph Lauren", "Valentino".
Kopš 1988.gada viņš filmēja daudzus ietekmīgus un starptautisko atzinību ieguvušus mūzikas videoklipus un reklāmas.
Ritss fotografējis un veidojis mūzikas video tādām slavenībām kā Madonnai, Tomam Krūzam, Rīzai Viterspūnai, Bredam Pitam, Dženiferei Lopesai, Bilam Klintonam un citiem. Pirmais mūzikas video, kuru viņš veidoja, bija Madonnas "Cherish", 1989.gadā.
Viņa fotogrāfijas ir izstādītas visā pasaulē, gan nozīmīgās valsts, gan privātkolekcijās. Herbs Ritss nomira 2002.gada 26.decembrī.
Magnetofons

Magnetofons ir skaņas saglabāšanas ierīce, kas spēj ierakstīt un atskaņot skaņas, izmantojot magnētiskās lentes un skaņas ieraksta galviņu. Magnetofona pirmsākumos tas neizmantoja ne magnētiskās lentes, ne elektrību, bet izmantoja papīra strēmeles, kas tika pārklātas ar bišu vasku un parafīnu. Šādu magnetofonam līdzīgu aparātu izgudroja Aleksandra Bella laboratorijā. Pirmo reizi magnētiskās lentes šajā ierīcē sāka izmantot jau 1930. gados.
Anna Vaseņina

Biogrāfija

2007. gadā uzvarējusi Krievijas jauniešu šaha čempionātā meiteņu U8 vecuma grupā. 2009. gadā Varnā uzvarējusi starptautiskajā jauniešu šaha turnīrā The Hopes of the World. Vairākkārt pārstāvējusi Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielākos panākumus guvusi 2009. gadā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U10 vecuma grupā un kļuvusi par FIDE meistari šahā, un 2011. gadā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U12 vecuma grupā. 2011. gadā bijusi otrā Pasaules jauniešu šaha čempionātā meiteņu U12 vecuma grupā, bet 2013. gadā šajā turnīrā bijusi trešā meiteņu U14 vecuma grupā. 2013. gadā uzvarējusi Maskavas pilsētas meiteņu šaha ātrspēles čempionātā.
Saimons Sebags Montefjore

Biogrāfija

Sebags Montefjore dzimis Londonā ārsta Stīvena Ērika Sebaga Montefjores un literātes Filisas Eiprilas (dzim. Džaffe) ģimenē. Viņa tēvs pieder pie bagātas sefardi ebreju ģimenes, kuras pārstāvji bijuši diplomāti un banķieri. Tēva vecvecmāte bija plaši pazīstamā sabiedriskā darbinieka un Rotšildu ģimenes banku biznesa partnera Mozus Montefjores māsa. Māte cēlusies no Lietuvas ebreju ģimenes, kas 20. gadsimta sākumā bija spiesta emigrēt no Krievijas impērijas.
Sebags Montefjore studējis vēsturi Kembridžas universitātes Gonvela un Kīja koledžā, ieguvis doktora grādu (Ph.D).  Precējies ar rakstnieci Santu Montefjori, kas pieņēma jūdaismu.

Nozīmīgākie darbi

Sebags Montefjore aktīvi darbojies arī kā žurnālists un kara korespondents. 20. gadsimta 90. gados viņš pieredzēja karadarbību Kalnu Karabahā, Gruzijā, Čečenijā.
Jau no agras jaunības Sebags Montefjore interesējās par vēsturiskām personībām. Intervijā laikrakstam Der Tagesspiegel viņs saka, ka par Staļinu ieinteresējies jau astoņu gadu vecumā. Vēlāk, kļuvis par vēsturnieku, viņš uzrakstīja divas grāmatas par Staļinu - "Staļins: sarkanā cara galms" (Stalin: The Court of the Red Tsar, 2003) un Young Stalin (2007). Viņam bija iespēja izmantot KGB arhīvu materiālus Gruzijā un Krievijā. Pirms šiem darbiem viņš jau bija guvis ievērību ar savu iepriekšējo grāmatu "Kņazs Potjomkins, Ķeizarienes Katrīnas Otrās mīla" (Catherine the Great and Potemkin, 2000). Kad ASV prezidents Džordžs V. Bušs devās vizītē uz Krieviju, viņš bija šo grāmatu paņēmis līdzi. Kad Vladimirs Putins par to dzirdēja, viņš arī ieinteresējās par šo grāmatu. Tādējādi Sebagam Montefjorem radās atbalsts viņa vēlmei pētīt KGB arhīvus. Tomēr vēlāk, kad iznāca grāmatas par Staļinu, šis atbalsts zuda, un turpmāk viņš vairs netika pielaists pie KGB arhīviem.
2011. gadā iznāca Sebaga Montefjores grāmata "Jeruzaleme: biogrāfija" (Jerusalem: The Biography), kurā aprakstīta Jeruzalemes vēsture un tās valdnieki, sākot no Karaļa Dāvida pirms 3000 gadiem līdz pat mūsdienām. Pēc šīs grāmatas veidots BBC TV seriāls Jerusalem: The Making of a Holy City (3 daļās), kurā par vēsturiskajiem notikumiem stāsta Sebags Montefjore. Kā vēsturnieks viņš piedalījies arī vairāku citu TV seriālu tapšanā.
Sebags Montefjore sarakstījis grāmatu par Krievijas valdnieku Romanovu dinastijas vēsturi The Romanovs 1613–1918 (2016).
Alfreds Dombrovskis

Publicētie un godalgotie uzdevumi

No 1939. gada publicējis vairāk par 300 šaha uzdevumu. Ieguvis vairāk par 200 godalgu, tai skaitā 40 pirmās. FIDE Albumos publicēti 28 uzdevumi.

Sasniegumi šaha kompozīcijas tematikā

Izstrādājis tēmu šaha kompozīcijā, kas nosaukta viņa vārdā par Dombrovska tēmu.
Montekarlo

Montekarlo (oksitāņu: Montcarles, monegasku: Monte-Carlu, franču: Monte-Carlo) ir lielākais Monako administratīvais apgabals, dažkārt kļūdaini uzskatīts par valsts galvaspilsētu, kaut arī formāli tādas Monako nav. Dibināta 1866. gadā.
Nosaukums Monte-Carlo ("Kārļa kalns") ir itāļu cilmes, un tā nosaukta par godu toreiz valdošajam princim Šarlam III.
Montekarlo atrodas lielākā daļa no Monako trases, kur regulāri notiek prestižā Formula 1 Monako Lielās balvas izcīņa. Pilsētā startē arī Montekarlo rallijs, kas tradicionāli atklāj pasaules WRC rallija sezonu. Montekarlo arī regulāri notiek tradicionālas augsta līmeņa sacīkstes boksā, pokerā un bekhemonā, kā arī modes skates un citi sarīkojumi.
Montekarlo ir viens no Eiropas vadošajiem kūrortiem, kaut arī tūristu apmeklējumu mērķi lielākoties atrodas citās Monako daļās. Slavena ar saviem kazino.
Oļegs Sudakovs

Ārejās saites

Oļegs Sudakovs
Renārs Kazanovs

Spēlētāja karjera

HK SMScredit.lv sastāvā Kazanovs ir kļuvis par Latvijas čempionu un divreiz atzīts par čempionāta labāko spēlētāju. 2013. starpsezonas periodā Kazanovs spēlēja AIHL klubā Sidnejas "Bears".