google/wiki40b huggingface dataset:
Doroteja fon Bīrone, hercogiene de Dino

Dzīvesgājums

Dzimusi kā Johanna Doroteja Benigna 1793. gadā Frīdrihsfeldes pilī pie Berlīnes no savas mātes hercogienes Dorotejas attiecībām ar poļu diplomātu un sūtni Jelgavā Aleksandru Batovski (Aleksander Benedykt Batowski, 1760–1841), bet hercogs Pēteris atzina meiteni kā savu jaunāko meitu ar visām mantojuma tiesībām.
Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes likvidācijas Bīronu ģimene, saņēmusi no Krievijas impērijas ķeizarienes Katrīnas II zināmu kompensāciju, pārcēlās uz dzīvi savos Silēzijas īpašumos.
1803. gadā savā Berlīnes pilī (Palais Kurland) hercogiene izveidoja vienu no Berlīnes ievērojamākajiem saloniem. Pēc sešiem gadiem viņa izveidoja vēl spožāku salonu Parīzē.
Franču valstsvīrs un diplomāts Šarls Moriss de Taleirāns-Perigors gribēja apprecināt savu radinieku, brāļadēlu Edmonu de Taleirānu-Perigoru tā, lai šis lēmums neizraisītu Napoleona neapmierinātību. "Man bija laime iegūt viņas piekrišanu, un kāzas notika 1809. gada 22. aprīlī Frankfurtē pie Mainas", rakstīja Taleirāns.
Nākamajā gadā Doroteja tika iecelta par Napoleona I sievas Marijas Luizes galmadāmu. 1811. gadā kļuva par Šarla Morisa sekretāri un mīļāko. 
Viņa slepeni piedalījusies koalīcijas veidošanā, kas bija vērsta pret Napoleonu I.
Turpretim Dorotejas māsa Vilhelmīne bija austriešu valstsvīra un Francijas pretinieka Meterniha mīļākā.
1817. gadā Doroteja kļuva par Dino hercogieni (duchesse de Dino), 1845. gadā par Zagānas hercogieni. Laikā, kad Taleirāns bija Francijas sūtnis Apvienotajā Karalistē, viņi dzīvoja Londonā un šis bija viņas aktīvākais darbības posms politikā (1830—1834). 
1843. gadā no vecākās māsas Paulīnes mantoja Zagānas pilī Silēzijā, kur mirusi 1862. gadā.
Ludvigs Štīda

Dzīves gājums

Dzimis 1837. gada 7. novembrī Rīgas tirgotāja Kristiāna Štīdas un viņa sievas Elmires, dzimušas Kverfeldes fon der Zēdekas (Querfeldt v. der Seedeck), ģimenē.
Mācījās Vidzemes guberņas ģimnāzijā Rīgā. Studēja medicīnu Tērbatas universitātē (1856—1860), 1861. gadā turpat aizstāvēja dr. med. grādu. Papildinājās Gīsenes, Erlangenes un Vīnes universitātēs.
1862. gadā L. Štīda kļuva par Tērbatas Universitātes anatomijas privātdocentu, 1864. gadā par Anatomijas institūta otro prorektoru. 1866. gadā viņu ievēlēja par ārkārtas profesoru, 1875. gadā — par anatomijas profesoru un Anatomijas institūta direktoru.
1885.-1912. gadā bija Kēnigsbergas universitātes profesors un Anatomijas institūta direktors, medicīnas fakultātes dekāns (1887).
Miris 1918. gada 19. novembrī Gīsenē.
Klainfeltera sindroms

Klainfeltera sindroms (angliski: Klinefelter's syndrome) ir viena no ģenētiski iedzimtām vīriešu hromosomu aberācijām, ko raksturo papildus X hromosomas klātbūtne visās šūnās (47, XXY) vai, retāk, daļā no šūnām mozaīcisma gadījumā (mos 47, XXY/46, XY). Klainfeltera sindromam līdzīgas izpausmes ir arī daudz retākām polisomijām, kuru kariotips ir 48, XXXY vai 49, XXXXY.

Sindroma pazīmes

Tipiskās sindroma pazīmes var būt ļoti variablas un parasti diagnosticējamas pēc dzimumnobriešanas, kas bieži vien aizkavējas. To pamatā ir nepietiekama vīrišķo dzimumhormonu izdalīšanās no sēkliniekiem, kas ietekmē gan ķermeņa, gan psihes attīstību. Bieži novērojams garāks augums nekā abiem vecākiem, neproporcionāli garas rokas, kājas un pirksti. Pusaudžiem raksturīgs pazemināts muskuļu spēks un grūtības sacensties ar vienaudžiem sporta nodarbībās. Gandrīz vienmēr ir vērojama ginekomastija, kavēta sekundārā apmatojuma augšana, relatīvi platāki gurni un šaurāki pleci, mazi sēklinieki un fertilitātes problēmas. Parasti ir krasi samazināts funkcionāli aktīvo spermatozoīdu skaits (oligozoospermija), kas var nebūt mozaicisma gadījumā. Klainfeltera sindroma gadījumā var būt aizkavēta runas spēju attīstība un grūtības apgūt svešvalodas, kaut arī intelekts var būt augsti attīstīts.

Sindroma sastopamības biežums

Klainfeltera sindroms ir viena no visbiežākajām hromosomu aberācijām, kuras sastopamanība dažādās populācijās ir no 1:590 līdz 1:900 (t.i. 1 uz 590-900 jaundzimušajiem zēniem). Lielākā daļa tomēr netiek diagnosticēta un ārstēta.

Diagnostika un ārstēšana

Visiem vīriešiem, kuriem ir Klainfeltera sindromam raksturībās pazīmes un fertilitātes problēmas, izdarāma kariotipa analīze ģenētiskajā laboratorijā. Pēc apstiprinošas atbildes saņemšanas nepieciešama endokrinologa konsultācija, lai izlemtu par vīrišķo dzimumhormonu aizstājterapiju.

Vēsture

Šo sindromu zinātniskajā literatūrā pirmo reizi 1942. gadā aprakstīja amerikāņu ārsts Harijs Klainfelters (Harry F. Klinefelter). Sindroma pamatā esošās kariotipa izmaiņas pirmo reizi izskaidroja 1959. gadā kā traucētu dzimumhromosomu atdalīšanos gametoģenēzes procesā, kā rezultātā parādās papildus X hromosoma visās augļa šūnās vai arī daļā no tām (6% gadījumu).
Q.E.D.

Q.E.D. ir saīsinājums no latīņu frāzes "quod erat demonstrandum" (burtiski "kas bija jāpierāda"). Šo frāzi saīsinātajā formā raksta matemātiska pierādījuma vai filozofiska pamatojuma beigās, lai norādītu, ka pēdējais apgalvojums ir noslēdzis pierādījumu.

Izcelsme un pirmie lietojumi

Frāze ir tulkojums no sākotnējās grieķu frāzes ὅπερ ἔδει δει̂ξαι (hoper edei deixai), ko izmantoja vairāki senie matemātiķi, ieskaitot Eiklīdu un Arhimēdu. Šie matemātiķi, īpaši Eiklīds, tiek uzskatīti par aksiomātiskās matemātikas pamatlicējiem, ar uzsvaru uz loģiskās dedukcijas pamatu izveidi pieņēmumu vai eksperimentu vietā. Šīs frāzes izmantošana simbolizē šo uzsvaru, kā arī atzīmē šo svarīgo soli matemātikas filozofijas izveidē.

Modernā filozofija

Iespējams, slavenākais šis frāzes pielietojums filozofiskā argumentācijā ir atrodams Baruga Spinozas grāmatā Ētika, publicēta pēc viņa nāves 1677. gadā. Tā ir sarakstīta latīniski un tiek uzskatīta par viņa magnum opus.
Grāmatas sistēma ir, kā saka Spinoza, "demonstrēta ģeometriskā formā" ar aksiomām un definīcijām, kam seko pierādījumi. Tas ir ievērojams uzlabojums Renē Dekarta rakstīšanas stilam Meditācijās, kas izmanto dienasgrāmatas formātu.

Šodienas pielietojumi

Šodien šī frāze ir kļuvusi par simbolu neapgāžamai loģikai, tāpēc "Q.E.D." reizēm tiek izmantots ar matemātiku nesaistītā kontekstā. Retāk tiek izmantots arī šīs frāzes latviskais tulkojums - K.B.J. ("kas bija jāpierāda").

Elektroniskā forma

Šodien pierādījumiem bieži vien izmato datoru palīdzību (skatīt LaTeX) un tiek pielietotas pieejamas vairākas simboliskas alternatīvas. Populārākais simbols ir ■ (melns pildīts kvadrāts), saukts arī par kapakmeni vai Halmosa simbolu (par godu Paulam Halmosam, kurš pirmais to pielietoja). Kapakmens reizēm ir tukšs: □ (tukšs melns kvadrāts). Unicode speciāli paredzēts "pierādijuma beigu simbols" U+220E (∎), bet ir arī atrodami ▮ (U+25AE, melns vertikāls taisnstūris) un ‣ (U+2023, trijstūrveida bultiņa) kā alternatīvas. Daži autori pielieto šīs notācijas variantus ar citiem simboliem, piemēram, divām slīpsvītrām (//) vai vienkārši papildus atstarpei.
Ādams Lāšons

Spēlētāja karjera

Uzaudzis Šellefteo, turpat Lāšons uzsāka arī savas spēlētāja gaitas, 2008.—09. sezonā aizvadot debijas spēli arī Zviedrijas Elitsērijas kluba Skelefteo AIK sastāvā. Nākamās divas sezonas Lāšons jau pilnībā aizvadīja AIK rindās, taču tad pārcēlās uz Ziemeļameriku. 2011.—12. gada sezonu Lāšons aizvadīja NHL kluba Ņūdžersijas "Devils" sastāvā, tās rindās aizvadot 65 spēles. No 2012. līdz 2015. gadam aizsargs tā arī nespēja kļūt par "Devils" pamatsastāva spēlētāju, daļu sezonu aizvadot AHL vienībā Olbani "Devils". 2015.—16. gada sezona kļuva par Lāšona pilno pirmo NHL sezonu. Pēc sezonas beigām viņš tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers".
Junioru vecumā Zviedrijas izlases sastāvā spēlējis gan 2011., gan 2012. gada Pasaules čempionātos junioriem.
Mangāns

Atrašanās dabā

Mangāns dabā galvenokārt ir sastopams oksīda veidā (minerāls piroluzīts MnO₂). Zemes garozā ir ap 0,1% mangāna un tas pieskaitāms pie samērā izplatītiem elementiem. Nozīmīgākās mangāna rūdu atradnes ir Indijā, Brazīlijā, Dienvidāfrikā un Rietumāfrikā, Ukrainā, Gruzijā, arī Krievijā (Urālu kalnos). Lieli mangāna krājumi dzelzs-mangāna konkrēciju veidā atrodami okeānu dzīlēs. Nelielos daudzumos mangāna savienojumus var atrast gan atmosfērā (putekļu daļiņu veidā), gan augsnē un ūdenī — mangāns var uzkrāties ūdenī mītošajos vienkāršākajos organismos (fitoplanktonā, aļģēs, gliemežos, dažās zivīs).
Pazīstamākie mangāna minerāli ir piroluzīts MnO2, braunīts Mn₂O₃, hausmanīts Mn₃O₄, mangāna kolčedāns MnS₂, rodohrozīts jeb mangāna špats MnCO₃, kā arī dažādi dzelzs-mangāna minerāli. Mangāns kā mikroelements atrodas augos, cilvēku un dzīv­nieku organismos.

Izmantošana

Mangānu feromangāna (sakausējuma ar dzelzi) veidā izmanto melnajā metalurģijā sēra un oglekļa saistīšanai, kā arī tērauda leģēšanai. Izmanto arī sakausējumiem, piemēram, manganīnam (85% hroma, 12% mangāna un 3% niķeļa), piemīt liela elektriskā pretestība, kuru ietekmē nevis temperatūra, bet spiediens. Vara sakausējumu, kurā ir 14% mangāna un 10% alumīnija, var rūdīt kā tēraudu, un tam piemīt arī feromagnētiskas īpašības.
Dažus mangāna organiskos savienojums lieto degvielas oktānskaitļa paaugstināšanai. Savienojumus, kuros mangānam ir oksidēšanas pakāpe +7, lieto par oksidētājiem (kālija permanganāts KMnO₄).
Hermanis Buduls

Dzīvesgājums

Dzimis 1882. gada 16. novembrī Jaunpiebalgas pagasta Jaunmigļu māju rentnieka Miķeļa Budula un viņa sievas Lienes, dzimušas Palders, ģimenē. No 1892. līdz 1905. gadam mācījās gan  Pētera un Jēkaba pagastskolās un Vecpiebalgas draudzes skolā, gan Millera reālskolā Cēsīs un Trefnera privātģimnāzijā Tērbatā, visbeidzot Rīgas pilsētas ģimnāzijā. Studēja Tērbatas Universitātes Medicīnas fakultātē (1905-1911), līdztekus izdodot četras populārzinātniskas grāmatas par laulību un nervu slimībām. 1909. gadā viņš nodibināja studentu biedrību "Atauga", kura tiek uzskatīta par Pīpkalonijas turpinājumu. Pēc tam turpināja strādāt Tērbatas Universitātes Nervu un gara slimību klīnikā kā profesora Vladimira Čiža asistents (1912-1914). 1914. gadā ieguva medicīnas doktora grādu ar disertāciju "Par salīdzinošo rasu  psihiatriju", kur salīdzināja psihiskos traucējumus igauņiem, latviešiem, krieviem, vāciešiem un ebrejiem. 
1914. gadā papildinājās Berlīnes universitātes nervu slimību klīnikā. Pēc Pirmā pasaules kara sākšanās iesaukts Krievijas impērijas armijā, strādāja Petrogradas Nikolaja slimnīcas nervu slimību nodaļā, vēlāk kara hospitālī Minskā un Smoļenskā. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā atgriezās mājās, strādāja par Jaunpiebalgas ārstu un 1918. gada 9. decembrī salaulājās ar dabas zinātņu kandidāti Martu Jursoni no Taurenes pagasta. 
1919. gadā viņu iecēla par Rīgas Sarkankalna vājprātīgo iestādes direktoru, 1920. gadā ievēlēja par Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes docentu nervu un garīgajās slimībās, 1924. gadā par profesoru. Trīsreiz ievēlēts par Medicīnas fakultātes dekānu (1925-1927, 1929-1931, 1935-1937). H. Buduļa vadībā tika pētīta progresējošā paralīze un insulīna šoka terapija. 1924. gadā profesors H. Buduls nodibināja un līdz 1940. gadam vadīja Latvijas Neirologu un psihiatru biedrību.
Otrā pasaules kara laikā 1942. gadā atcelts no slimnīcas direktora amata un apvainots daļas psihisko slimnieku izlaišanā no slimnīcas, lai glābtu viņus no nošaušanas. Slimnīcu pārveidoja par kara hospitāli. Kara beigās viņš kopā ar ģimeni 1944. gada septembrī devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur vispirms Drēzdenē, pēc kara beigām latviešu DP nometnē strādāja par psihiatru un nervu ārstu. Kopš 1949. gada jūlija dzīvoja un strādāja Vīzlohas (Wiesloch) psihiatriskajā slimnīcā netālu no Heidelbergas. Miris 1954. gada 10. novembrī, apglabāts slimnīcas kapsētā.

Piemiņa

1993. gadā pie nama Blaumaņa ielā 12a Rīgā tika atklāta piemiņas plāksne ar H. Budula portretu.
Hermaņa Buduļa mazbērni Ilze, Anna un Ēriks, lai pieminētu savu vectēvu un arī tēvu Leonidu un lai atbalstītu Latvijā jauniešus, kas varēs Latvijā veicināt medicīnas vai citus veselības apkopes darbus, izveidoja Buduļu ģimenes stipendiju.
Arveds Mihelsons

Dzīves gājums

Dzimis 1886. gada 23. oktobrī Strazdumuižā (tagadējā Juglā) Strazdumuižas Strādnieku teātra vadītāja Kārļa Mihelsona ģimenē. Mācījās Biķeru draudzes skolā, tad vācu amatnieku skolā Rīgā un Rihtera mūzikas skolas dramatiskajā klasē. No 1906. gada aktieris R. Tautmīļa-Bērziņa trupā, "Rotas", Torņakalna, "Apollo", Ziemeļblāzmas teātros. Savu pirmo lomu — Rutku Tēvu P. Kūlas lugā "Uz priekšu būšu gudrāks" viņš pieņēma par savu pseidonīmu. 1906. gadā žurnāls "Vārdotājs" publicēja viņa humoristisko dzejoli "Dziesma par mākslas jāšanu". Pēc iesaukšanas Krievijas impērijas armijā A. Mihelsons no 1907. gada darbojās armijas trupā Toboļskas pilsētā Sibīrijā. Vēlāk strādāja Rīgas Latviešu teātrī (1911—1914), bija humoristiskā žurnāla "Gailis" redaktors (1912—13). Iztulkoja I. Vazova "Varonīgā bulgāriete" (1912).
Pirmā pasaules kara laikā darbojās 3. Kurzemes strēlnieku pulka trupā, pēc krišanas vācu gūstā spēlēja Čerskas gūstekņu nometnes teātrī, pēc atbrīvošanas Rīgas latviešu pilsētas teātrī (1917—1918). Latvijas SPR laikā darbojās Valmieras Padomes teātrī (1919), tad devās līdzi latviešu sarkanajiem strēlniekiem un darbojās latviešu strēlnieku pulku frontes teātrī un Maskavas latviešu teātrī "Skatuve" (1919—1921), līdztekus latviešu strēlnieku divīzijas laikraksta "Cīņas Balss" līdzstrādnieks (1920).
Pēc atgriešanās dzimtenē bija Dailes teātra aktieris (1922—1934), izņemot 1926.- 1927. gada sezonu, kad bija angažēts Nacionālajā teātrī. Rakstīja viencēliena komēdijas un izdeva anekdošu krājumus, bija humoristiskā laikraksta "Sikspārnis" un tā literārā pielikuma redaktors (1922—1923), satīriskā laikraksta "Joku Ziņas" redakcijas kolēģijas loceklis (1926), "Pūcesspieģeļa satīriskā kalendāra" redaktors (1924—1933). Pēc Ulmaņa apvērsuma pārtrauca strādāt teātrī un pilnībā nodevās vēsturisku romānu rakstīšanai (1934—1940). Pēc Latvijas okupācijas atsāka darboties Dailes teātra trupā (1941-1943, 1945-1956) un tulkoja no krievu valodas. Ap 1000 lappušu manuskriptā palika darbs "Materiāli teātra vēsturei". Miris 1961. gada 14. oktobrī Rīgā.
Rīgas Svētā Ņevas Aleksandra baznīca

Arhitektūra

Ēka ieturēta klasicisma stilā. Tās projekta autors nav zināms, tai par pamatu izmantots tā sauktais "paraugprojekts", kuru, iespējams, Rīgas situācijai pielāgojis Kristiāns Breitkreics (Christian Friedrich Breitkreutz), tās veidolam ir līdzība ar 1794. gadā uzbūvētās Katlakalna baznīcas arhitektūru.
Ēkai ir vertikālu koka statņu konstrukcija. Centrā (diametrs 21,6 m) atrodas rotonda (diametrs 11 m) kas balstās uz 6 dubultkolonām un noslēdzas ar kupolu. Baznīcai ir 3 slēgti doriskā kārtojuma portiki, kur atrodas palīgtelpas (ieejas portiks sākumā bijis vaļējs). Ēka ir no koka, apmesta un krāsota. Interjerā 19. gadsimta sākuma ikonas.
Tā kā altārim, saskaņā ar Pareizticīgās Baznīcas dievnamu kanoniem, jāatrodas austrumos, Rīgas ielu izvietojums ir tāds, ka ienākot ēkā, apmeklētājs ienāk nevis centrālajā jomā, bet kreisajā spārnā.
Latvijas PSR laikā ēka tika reģistrēta valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā kā 19. gadsimta pirmās ceturtdaļas klasicisma paraugs.

Vēsture

To sāka būvēt 1820. gadā, pēc Rīgas tirgotāju Pāvela Gračova (Павел Грачев), Mihaila Berdova (Михаил Бердов) un Miheja Popjaģina (Михей Попадьин) ierosmes un par viņu līdzekļiem (godinot mecenātus, tika uzgleznota ikona ar svēto erceņģeli Mihailu, svēto mocekli Pāvilu un pravieti Miheju, kura arī šobrīd atrodas baznīcas kreisajā spārnā). Nosaukta svētā kņaza Aleksandra Ņevska vārdā (kr. во имя Святого Благоверного Великого Князя Александра Невского).
1845. gadā otrajā stāvā izveidoja piebūvi (придел Сретения Господня) kristību un svētdienas skolas vajadzībām.
1863. gadā uzbūvēts atsevišķs mūra zvanu tornis (smagākais zvans svēra 2 tonnas, taču, sākoties 1. Pasaules karam, zvanus evakuēja un tā tie arī pazuda). 19. gadsimtā, kad tagadējā Brīvības iela bija apbūvēta ar 1 - 2 stāvu ēkām, baznīca veidoja nozīmīgu pilsētbūvniecības akcentu, kas daļēji saglabājies arī mūsu dienās. 1995. gadā ēka tika vainagota ar jauniem apzeltītiem krustiem. Kopš 1973. gada dievnamu vada metropolītijas protohierejs Pjotrs Smikovskis (Петр Смыковский).
Dūmi

Dūmi ir gāzu un cietu un šķidru daļiņu maisījums, kas radies degšanas vai pirolīzes procesā. Parasti dūmi ir nevēlami, piemēram, iekurinot krāsni vai ugunsgrēkos. Dūmus var izmantot arī lietderīgi. Kā piemērus var minēt kaitēkļu iznīcināšanu, dūmu signālus, lai sazinātos, gaļas kūpināšanu vai dūmu aizsegus militārismā. Dūmi tiek izmantoti arī dažādos rituālos, kad tiek dedzināts vīraks, salvija vai sveķi.
Ugunsgrēkos dūmu saelpošanās ir galvenais nāves iestāšanās iemesls.
Raspberry Pi

Raspberry Pi ir kredītkartes izmēra vienas plates ARM arhitektūras dators, ko izstrādājis Raspberry Pi fonds Lielbritānijā ar mērķi stimulēt datorzinātnes pamatu mācīšanos skolās un jaunattīstības valstīs. Pirmais datora modelis kļuva krietni populārāks nekā bija gaidījuši tā izstrādātāji, rodot pielietojumu ārpus mērķauditorijas, piemēram, robotikā.
Raspberry Pi pēc licences ražo Element 14/Premier Farnell un RS Components. Abi uzņēmumi arī pārdod datoru tiešsaistē.
Raspberry Pi sastāv no Broadcom BCM2835 vienkristālshēmas, kas ietver 700 MHz ARM1176JZF-S mikroprocesoru (aparātprogrammatūrā ir "Turbo" režīmi, kas ļauj taktsfrekvenci palielināt līdz 1 GHz bez garantijas zaudēšanas), VideoCore IV grafisko procesoru, kā arī operatīvo atmiņu (sākotnēji 256 MB, ko vēlāk palielināja līdz 512 MB). Datorā nav iekļauts cietais disks vai pusvadītāju disks, programmatūras ielādei un datu uzglabāšanai tiek lietota SD karte. Ir pieejamas vairākas datora versijas, bet to cenas ir no 5 līdz 35 ASV dolāriem.
2016. gada septembrī tika ziņots, ka pārdoti jau vairāk kā 10 miljoni Raspberry Pi datoru.
Fonda mājaslapā ir iespējams lejupielādēt dažādu Linux distributīvu un RISC OS versijas Raspberry Pi platformai.
Rīgas apriņķa muižu nosaukumi

Rīgas apriņķa muižu nosaukumi ir svarīgs avots Rīgas apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. Tikai daļa no tiem ir īsti vāciski, bet pārējie ir līviskas (Jūdaži, Pabaži, Ropaži, Suntaži, Vidriži, Ikšķile, Lēdurga) un tikai daži letgaliskas (Bresemois — 'Briežu muiža', Inzeem — 'Inciema muiža') cilmes. Reizēm senie līvu vietvārdi bija saglabājušies tikai vācu, bet ne latviešu valodā. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Kopā Latvijā pēc 1921. gada bija 61 liels muižas centrs (ar platību 150—300 ha) un 134 mazi muižu centri (ar platību 50—100 ha), no tiem Rīgas apriņķī bija 4 lieli muižas centri Koknesē, Krimuldā, Mālpilī un Siguldā, kā arī 13 mazi muižas centri Bīriņos, Carnikavā, Jaunpilī,Jaunbebros, Inčukalnā, Lauberē, Majoros, Mīlgrāvī, Nītaurē, Ropažos, Skrīveros, Turaidā un Tīnūžos.
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Krišjāņa Barona prēmija

Krišjāņa Barona prēmija bija Latvijas valdības naudas balva, kuru no budžeta līdzekļiem laika posmā 1926. līdz 1940. gadam katru gadu 8. martā (K. Barona nāves gadadienā) Izglītības ministrijas sevišķa komisija piešķīra par darbiem Latvijas dabas un kultūras laukā.

Apbalvojumu statistika

15 gadu laikā prēmija tika piešķirta 197 reizes aptuveni 120 zinātniekiem. Ja 1926. gadā bija apbalvoti tikai 7 (vismazāk) zinātnieku darbi, tad 1936. gadā to bija 29 (visvairāk).
Dzelzceļa līnija Rēzekne II—Zilupe

Dzelzceļa līnija Rēzekne II—Zilupe ir uzbūvēta 1901. gadā kā platsliežu līnija ar 1524 mm sliežu platumu. Tolaik tā bija daļa no privātās dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava.
Arkturs

Arktura plūsma

Mūsdienās astronomu vidū pastāv viedoklis, ka Arkturs savas ekscentriskās orbītas dēļ, iespējams, kopā ar visu Arktura plūsmu (zvaigžņu plūsma, pie kuras pieder Arkturs) kādreiz tālākā pagātnē ir bijis daļa no atsevišķas pundurgalaktikas, kura saplūdusi ar mūsu Galaktiku aptuveni pirms 5 līdz 8 miljardiem gadu. Pierādījumi šim viedoklim galvenokārt izriet no zvaigznes ekscentricitātes un tās relatīvi lielā ātruma, ar kuru tā pārvietojas pa starpzvaigžņu telpu — proti, attiecībā pret Saules sistēmu tie ir 122 km sekundē.

Literatūrā un kultūrā

Iespējams, viens no populārākajiem zinātniskās fantastikas darbiem, kas sevī ietver Arktura zvaigzni, ir Deivida Lindseja (David Lindsay) sarakstītais romāns "Ceļojums līdz Arkturam" (A Voyage to Arcturus), kas tika izdots 1920. gadā.
Tāpat Arktura zvaigzne ir saistīta ar 1933. gadā organizēto pasaules izstādi Čikāgā (The Chicago World's Fair of 1933), kas tika rīkota par godu pilsētas simtajai gadadienai un tā laika tehnoloģiskajām inovācijām. Organizatori bija izmantojuši Arktura gaismu, kas kosmiskajā telpā bija ceļojusi veselus 40 gadus, lai atklātu iecerēto pasākumu kopš iepriekšējās pasaules izstādes Čikāgā 1893. gadā.
Lerijs Evanss

Biogrāfija

Pirmos panākumus šahā sasniedzis 1949. gadā, kad kopā ar Arturu Bisgaieru dalījis pirmo vietu ASV jauniešu šaha čempionātā. Tajā pašā gadā ASV atklātajā šaha čempionātā ieņēmis 3. vietu. Vēlākajos gados četras reizes uzvarējis ASV atklātajos šaha čempionātos (1951, 1952, 1954, 1971) un divas reizes bijis labākais Kanādas atklātajos šaha čempionātos. Piecas reizes uzvarējis ASV šaha čempionātos (1951, 1952, 1961, 1968, 1980).
1964. gadā vienīgo reizi piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla starpzonu turnīrā Amsterdamā, kur ieņēmis 14. vietu.
Sekmīgi pārstāvējis ASV komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 8 reizes (1950-1952, 1958, 1962, 1966-1970, 1976). Komandu vērtējumā izcīnījis zelta (1976) un sudraba (1966) medaļas, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta (1950), sudraba (1958) un bronzas (1976) medaļas.
Par panākumiem turnīros FIDE 1952. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1957. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Bijis pazīstams arī kā šaha žurnālists.
2000. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula

Šī ir 2000. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula. Šajās olimpiskajās spēlēs kopā startēja 10 651 sportists, kuri pārstāvēja 199 valstis.
2000. gada olimpiskajās spēlēs vismaz 1 medaļu izcīnīja 80 valstis, 119 valstis neizcīnīja nevienu medaļu. ASV sportisti izcīnīja visvairāk zelta medaļas (37), bronzas medaļas (33) un ASV ierindojās pirmajā vietā kopējā medaļu kopvērtējumā. Krievijas sportisti izcīnīja visvairāk sudraba medaļas (28).
Hanss Kmohs

Biogrāfija

Labākos rezultātus šaha turnīros uzrādījis 1920. gadu beigās. 1925. gadā uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Debrecenā. Trīs reizes pārstāvējis Austrijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs (1927, 1930-1931). 1930. gadā spēlējis pie 1. galdiņa un palīdzējis izlasei ieņemt augsto 4. vietu komandu vērtējumā. No 1932. gada līdz 1947. gadam dzīvojis Nīderlandē. 1929. un 1934. gadā bijis Aleksandra Aļehina sekundants mačos par Pasaules šaha čempiona nosaukumu pret Jefimu Bogoļubovu. 1937. gadā bijis 1. Ķemeru starptautiskajā šaha turnīra vadītājs. 1941. gadā piedalījies savā pēdējā nopietnā turnīrā Utrehtas pilsētā Bārnā, kur ieņēmis 2. vietu aiz Maksa Eives. Pēc Otrā pasaules kara kopā ar sievu pārcēlies uz dzīvi ASV. No 1951. līdz 1973. gadam bijis Manhetenas šaha kluba sekretārs, regulāri sadarbojies ar amerikāņu šaha žurnālu Chess Review. Bijis pazīstams arī kā šaha grāmatu autors. Sastādījis 1929. gada Karlsbādes šaha turnīra partiju izlasi. Sarakstījis grāmatas: "Die Kunst der Verteidigung" ("Aizsardzības māksla", 1929), "Rubinstein's Chess Masterpieces" ("Rubinšteina šaha meistardarbi", 1941) and "Pawn Power in Chess" ("Bandinieka spēks šahā", 1959). Bijis arī 1950. gada šaha olimpiādes un 1954. gada PSRS - ASV komandu šaha mača, kā arī daudzu citu šaha turnīru galvenais tiesnesis.