Salacgrīvas vēsture

Salacgrīvas vēsture aptver laika periodu kopš Salacgrīvas dibināšanas Metsepoles zemē līdz mūsdienām.

Rīgas arhibīskapijas sastāvā

Indriķa hronikā aprakstīts, ka krustnešu karagājieni virzījās uz Sakalas, Sontaganas un Ridalas zemēm notika gar jūras krastu. 1207. gadā Salacas grīva nonāca Livonijas bīskapijas, vēlāk Rīgas arhibīskapijas t.s. Līvu galā.
No hronikas zināms, ka 1216. gada pavasarī iebrucēji no Sāmsalas pa Salacas upi (latīņu: Saletsa) iebruka letu zemēs ap Burtnieku ezeru. 1226. gadā bīskaps Alberts lika celt Salacas pili upes stāvākajā ziemeļu krastā, apmēram puskilometru no upes grīvas, lai pārraudzītu pieeju Salacas ūdensceļam.
1474. gadā Rīgas arhibīskaps Silvestrs Stodevešers sabiedrojās ar Zviedrijas karali pret Livonijas ordeni, tādēļ Salacgrīvā izcēlās zviedru desants, tomēr Livonijas ordeņa karaspēks pili atguva un paturēja savā kontrolē līdz 1485. gadam.
1508. gadā pirmo reizi pieminēta Salacas baznīcas draudze. Livonijas kara laikā 1561. gadā Salacgrīva nonāca Polijas-Lietuvas pārvaldītās Pārdaugavas hercogistes sastāvā.

Lielo karu periodā

Pēc poļu-zviedru kara (1600-1629) Salacgrīva ietilpa Zviedru Vidzemes teritorijā, 1633. gadā Salacgrīvas pils pēdējo reizi pieminēta kā nocietinājums, pēc tam tā tika pilnīgi nopostīta Otrā Ziemeļu kara laikā. Pēc Lielais Ziemeļu kara tā nonāca Krievijas impērijas Vidzemes guberņas sastāvā. Postošo karu un Lielā mēra rezultātā Salacgrīvā pamazām izzuda līvu valoda.

Vidzemes guberņas periodā

1777. gadā uzcēla Salacgrīvas luterāņu baznīcu. 1870. gadā tika atvērta pirmā tirgotava un ar piekrastes kuģniecības attīstību Rīgas līcī sākās Salacgrīvas miesta veidošanās. Salacas grīvā no laukakmeņiem izbūvēja molu un padziļināja upes gultni, kas ļāva ostā līdzšinējo liellaivu vietā iebraukt arī kuģiem. Salacgrīva kļuva par nozīmīgu Ziemeļvidzemes ražojumu - labības, linu, bet īpaši kokmateriālu - pārkraušanas vietu tālākai transportēšanai galvenokārt uz Rīgu un Pērnavu. Gada laikā ostā ienāca 150 - 200 buru kuģu. Tika ievests galvenokārt sāls zivju sālīšanai, akmeņogles un dzelzs izstrādājumi.
1897. gadā Salacgrīvā bija 70 dzīvojamās mājas, 40 noliktavas un 400 iedzīvotāju, bet 1907. gadā 26 mūra mājas, 57 koka ēkas un 400 iedzīvotāju.
Pēc 1903. gada caur Salacgrīvas ostu krasi mazinājās preču plūsma, jo tika atklāta Ainažu osta, ko 1912. gadā ar iekšzemi savienoja Ainažu—Valmieras—Smiltenes šaursliežu dzelzceļš. Šādos apstākļos par Salacgrīvas prioritāti kļuva tikai koku pludināšana pa Salacu un to transportēšana tālāk. 
1909. gadā Salacgrīvā pār Salacas upi tika uzbūvēts viens no pirmajiem dzelzsbetona tiltiem Latvijā.

Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas

Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 26. maijā igauņu karaspēks padzina lieliniekus no Salacgrīvas. 
1921. gadā pēc H. Eidemaņa iniciatīvas tika nodibināta Salacgrīvas vidusskola. 
1928. gadā Salacgrīvai tika piešķirtas pilsētas tiesības. Pateicoties luterāņu draudzes un ugunsdzēsēju dāmu komiteju aktīvai darbībai, pilsētā bieži notika dažādi kultūras pasākumi. 
1935. gadā Salacgrīvā bija 168 dzīvojamās ēkas, bet iedzīvotāju galvenā nodarbošanās bija zemkopība, koku pludināšana, tirdzniecība un zvejniecība. 
1940. gadā Salacgrīvā izveidoja zivju fabriku, kas sākotnēji bija plānota Ainažos, kā arī tika nodibināts zvejnieku artelis "Brīvais vilnis". 
Pēc Otrā pasaules kara no jauna tika izbūvēta osta, uzcelti jauni dzīvojamie nami, auga pilsētas iedzīvotāju skaits. 
1960. gadā Salacgrīvu ar Rīgu savienoja rekonstruētā Rīgas-Tallinas šoseja. 
1977. gadā Salacgrīvai pievienoja bijušā zvejnieku kolhoza "Enkurs" centru Kuivižos. 
Pilsētas ziemeļu daļā izveidoja Zvejnieku parku ar stadionu un brīvdabas estrādi, kur ik gadus jūlija sākumā notika Zvejnieku svētki, no 2001. gada Jūras svētki. Kopš 2004. gada 14. augusta notiek Salacgrīvas pilsētas svētki, bet kopš 2007. gada jūlija trešajā nedēļā notiek Positivus festivāls.
2009. gadā Salasgrīvas pilsētu ar lauku novadu iekļāva Salacgrīvas novada teritorijā.