Poļu—zviedru karš (1600—1629)

Kara iemesli

Pēc Livonijas kara beigām 1583. gadā Livonijas Konfederācijas zemes tika sadalītas starp Poliju—Lietuvu un Zviedriju, tomēr abas lielvalstis pretendēja uz visu Livonijas un Prūsijas teritoriju.
Par konflikta tiešo pirmsākumu var uzskatīt 1592. gada notikumus, kad Polijas—Lietuvas valdnieks Sigismunds III Vāsa tika kronēts par Zviedrijas karali. Tas izraisīja neapmierinātību Zviedrijā un 1595. gadā zviedri Sigismunda tēvoča Sēdermanlandes Kārļa vadībā sāka sacelšanos. 1598. gadā Sigismunds ieradās Zviedrijā ar 5000 vīru lielu karaspēku, taču tika sakauts Stongebrū kaujā un bija spiests atgriezties Polijā. 1599. gada 24. jūlijā Zviedrijas parlaments atcēla Sigismundu no troņa.

Kara pirmā daļa (1600—1611)

1599. gadā Polijas—Lietuvas kopvalsts valdnieks Sigismunds paziņoja, ka Zviedru Igaunija turpmāk piederēšot Polijai—Lietuvai. Šajā laikā Polija—Lietuva bija iesaistīta arī Moldāvijas karos, tādēļ kara sākumā zviedriem izdevās iekarot lielu daļu Pārdaugavas hercogistes. Tomēr jau 1601. gadā poļiem un lietuviešiem ieradās papildspēki no Moldovas un viņiem izdevās uzvarēt zviedrus Kokneses kaujā. 
Polijas-Lietuvas armija lielhetmaņa Jana Zamoiska vadībā pēc aplenkuma 1601. gada 19. decembrī ieņēma Valmieras cietoksni, 16. maijā Vīlandes un pēc četru mēnešu aplenkuma arī Paides cietoksni.
1602. gadā beigās zviedru rokās bija palikušas tikai Tallina, Pērnava, Hāpsala un Tartu, pēdējā no kurām padevās pēc aplenkuma. 
1605. gadā Igaunijā ieradās 5000 vīru lieli zviedru papildspēki. Tajā pašā gadā 4000 zviedru karavīru grāfa Frederika Joahima Mansfelda vadībā izcēlās krastā Daugavgrīvā un aplenca Daugavgrīvas pili, sākot gatavoties Rīgas aplenkšanai. Zviedriem pretī devās Polijas-Lietuvas karaspēks Lietuvas lielhetmaņa J. Hodkeviča vadībā. 1605. gada 27. septembrī abi karaspēki satikās un izcīnīja Salaspils kauju, kurā Polijas-Lietuvas armija kopā ar Kurzemes hercogistes jātnieku karaspēku uzveica daudz lielāku zviedru karaspēku.
Tomēr poļiem no šīs uzvaras bija maz labuma, jo J. Hodkeviču drīz pameta lielākā daļa viņa kazaku karaspēka, kuri nodevās muižu laupīšanai. 1606. gadā Polijā notika sacelšanās pret Sigismundu III, kuru Hodkevičs devās apspiest. 1608. gadā grāfam Mansfeldam izdevās ieņemt Daugavgrīvu, Koknesi un Vīlandi. Tomēr 1609. gadā Hodkevičs atgriezās Vidzemē, atkaroja jauno Daugavgrīvas cietoksni un zviedru ieņemtās pilsētas, ieņēma Pērnavu, sakāva zviedru floti pie Salacgrīvas un sakāva arī Mansfelda karaspēku netālu no Gaujas. 1611. gadā, pēc Kārļa IX nāves, tika noslēgts pamiers.

Kara otrā daļa (1617—1618)

Karš atsākās pēc 1617. gada februāra, kad Zviedrija bija noslēgusi Stolbovas miera līgumu, kurš izbeidza Ingrijas karu ar Krieviju. 
1617. gada 17. aprīlī no Kurzemes izraidītais hercogs Vilhelms sāka sarunas ar Zviedriju par atbalstu viņa atjaunošanai hercoga tronī. Viņa ieceltais Kurzemes gubernators pulkvedis Volmārs fon Fārensbahs 1617. gada 22. aprīlī pārņēma Kuldīgas pili un veica vairākus uzbrukumus Polijas—Lietuvas karaspēka vienībām. Polijas—Lietuvas karaspēks Lietuvas lielhetmaņa kņaza Kristapa Radzivila (Kristupas Radvila) vadībā 24. septembrī ieņēma Kuldīgu. Savukārt zviedriem karaļa Gustava Ādolfa vadībā izdevās ieņemt Daugavgrīvu un Pērnavu un 1618. gadā tika noslēgts jauns pamiers.

Kara trešā daļa (1620—1622)

1621. gada augustā Gustavs II Ādolfs vadīja Zviedrijas karaspēka uzbrukumu Rīgai un 16. septembrī ielenktā pilsēta padevās. Polija—Lietuva šajā laikā bija aizņemta karos ar Osmaņu impēriju un nebija spējīga nosūtīt spēkus, kas varētu zviedrus apturēt. Zviedri ieņēma lielu daļu Vidzemes un 1621. gada 15. decembrī sāka iebrukumu pāri Daugavai Zemgales teritorijā un ieņēma Jelgavu. Lietuvieši hetmaņa Kristapa Radvila vadībā atkāpās uz Bauskas pili.
1622. gada 5. jūlijā lietuviešiem izdevās atgūt Jelgavu un 17. jūlijā karalis Gustavs Ādolfs ierosināja Jelgavas pilī sākt pamiera sarunas. 1622. gada novembrī tika noslēgts Jelgavas pamiers līdz 1623. gada 1. maijam, kurā Zviedrija uz laiku atteicās no pretenzijām uz Kurzemi un Zemgali.

Kara ceturtā daļa (1625—1629)

1625. gada martā karadarbība atsākās. 1626. gada janvārī Kurzemes un Zemgales hercogistes austrumu daļā tika koncentrēts 7000 vīru liels poļu un lietuviešu karaspēks, kuram pretī devās 4900 zviedru karavīru. 7. janvārī abi karaspēki satikās un izcīnīja Valles kauju, kurā poļi tika sakauti.
1626. gada martā 8000 zviedru karavīru karaļa Gustava Ādolfa vadībā izcēlās krastā Prūsijas hercogistē netālu no Pilavas. Zviedri ātri ieņēma 16 hercogistes pilsētas, kuru iedzīvotāji nepretojās luterticīgajiem zviedriem. Zviedri devās uz Dancigu (tagad Gdaņska) un septembrī netālu no Gņevas izcīnīja kauju ar poļu karaļa Sigismunda karaspēku, kurš bija spiests atkāpties. Tad uz Prūsiju devās hetmaņa Staņislava Koņecpoļska 10 000 vīru liels karaspēks, taču zviedri izvairījās no atklātām kaujām. 2. aprīlī Koņecpoļskis atkaroja zviedriem Pucigu (tagad Pucka). Šķērsojot Vislu netālu no Dancigas, karaļa Gustava Ādolfa karaspēks satikās ar poļiem. Kaujas gaitā karalis tika ievainots gūžā un zviedri bija spiesti atkāpties. Jūlijā zviedri aplenca Braunsbergu (tagad Braņevo) un Vormditu (Orneta), bet Koņecpoļskis atkaroja Gņevu. 7—8. augustā (pēc citiem datiem 18. septembrī) netālu no Motlavas upes viņš satikās ar 10 000 vīru lieliem zviedru spēkiem. Gustavs Ādolfs atkal tika ievainots un zviedri atkāpās.
1627. gada martā (pēc citiem datiem aprīlī) netālu no Hammeršteinas (tagad Čarne) Koņecpoļska vadītie poļu spēki piespieda padoties zviedru karaspēka daļu. 1627. gada 28. novembrī poļi sakāva zviedru floti Olivas kaujā netālu no Dancigas. Šajā kaujā Kurzemes hercoga karakuģi cīnījās Polijas—Lietuvas pusē.
1628. gadā Gustavs Ādolfs ieņēma Neimarku (tagad Nove Mjasto Lubavske) un Brodņicu, taču abas karojošās puses ilgstoši izvairījās no atklātām kaujām.
1629. gada 2. februārī pie Gužno 8000 zviedru sakāva 3000 vīru lielu poļu karaspēku Staņislava Potocka vadībā. 1629. gada 17. jūnijā netālu no Honigfeldes (poļu—Tžčianas kauja, arī Štūmas kauja) tika izcīnīta smaga kauja starp Koņecpoļska un 9000 vīru lielu Gustava Ādolfa karaspēku. Kaujas iznākums vērtējams kā neizšķirts, lai gan zviedru zaudējumi bija divreiz lielāki.
Beidzot 1629. gada 25. septembrī tika noslēgts Altmarkas pamiers. Neskatoties uz pēdējām poļu uzvarām, Zviedrija paturēja iekaroto Vidzemi un Dienvidigauniju un vairākas Prūsijas pilsētas. Poļi bija spiesti maksāt nodokli par tirdzniecību Baltijas jūrā līdz pat tā atcelšanai saskaņā ar 1635. gadā noslēgto Štumsdorfas miera līgumu.

Latvijas teritorijā izveidotās karaspēka vienības

Ieņemtajā Vidzemē zviedru ķēniņš Gustavs II Ādolfs 1624. gadā no viņam uzticīgo muižnieku karavīriem saformēja Vidzemes kirasieru pulku (vācu: Livländische Adelsfahne, Livländische Adelsregiment) ar 300 jātniekiem četros korultos (eskadronos). Ieņemtajā Kurzemes un Zemgales hercogistē 1625. gadā saformēja Kurzemes kirasieru pulku (vācu: Kurländische Adelsfahne, Kurländische Adelsregiment) ar 230 jātniekiem divos korultos. No 1630. gada šie pulki piedalījās Trīsdesmitgadu kara kaujās, arī Veizenfeldas un Licenas kaujās (Schlacht bei Lützen, 1632).