google/wiki40b huggingface dataset:
Ernests Pole

Dzīvesgājums

Dzimis 1872. gada 8. oktobrī Lutriņu pagasta Birznieku māju saimnieka ģimenē. Mācījās Saldus privātskolā un Kuldīgas divklasīgajā ministrijas skolā. Turpināja mācības Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā (1888-1892), kur izcēlies ar kaligrāfa un zīmētāja dotībām. 1891. gadā sarīkoja pirmo teātra izrādi savā dzimtajā Lutriņu pagastā.
No 1892. līdz 1901. gadam strādāja par skolotāju Liepājā, kur nodarbojās arī ar ērģeļspēli. 
1901. gadā kā eksterns beidza Ārensburgas ģimnāziju Sāmsalā un studēja Novoaleksandrijas Lauksaimniecības un mežkopības institūtā (1901-1903). Studijas turpināja Rīgas Politehniskā institūta arhitektūras nodaļā (1904-1908), ko beidza ar arhitekta grādu.  Praktizējās arhitekta Konstantīna Pēkšēna būvniecības birojā.
1910. gadā kopā ar K. Pēkšēnu projektēja J. Ozoliņa namu Brīvības ielā 88 (uz Matīsa ielas stūra) un Smilšu ielā 10. Pēc E. Poles projektiem celta Piekto Vispārējo Dziesmu svētku koka svētku ēka, Rīgas Savstarpējās kredītsabiedrības nams Brīvības bulvāra un Elizabetes ielas stūrī, Rīgas Amatnieku krājaizdevu kases nams Krišjāņa Barona un Elizabetes ielas stūrī (vēlāk LNB galvenā ēka), nams Elizabetes un Pulkveža Brieža ielu stūrī.
Miris Rīgā 1914. gada 25. februārī, apbedīts Meža kapos.

Projektētās ēkas

Lielākā daļa ēku ieturētas neoklasicisma formās, dažas arī nacionālā romantisma un citu racionālistisko jūgendstila novirzienu stilistikā. Pazīstamākais no Ernesta Poles projektētajiem namiem ir Rīgas Latviešu biedrības nams Merķeļa ielā 13 (1909), ko viņš projektēja kopā ar citu pazīstamu latviešu arhitektu Eiženu Laubi.
Štīti

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1365. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Šildberga (vācu: Schildberg). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, tika padzīti pilsētas vācu iedzīvotāji. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Valsts apvērsums

Valsts apvērsums jeb pučs (franču: coup d'état, vācu: putsch) ir pēkšņa valdības, varas maiņa valstī, kas nav savienojama ar demokrātisku pārvaldes sistēmu.
Parasti valsts apvērsums ir vardarbīgs, tomēr tas var notikt arī bez atklātas vardarbības un bruņotas cīņas, kad valdošais spēks bez īpašas pretošanās piekāpjas pretējās puses pārspēka priekšā. Apvērsuma organizētāji parasti ir neliela, labi organizēta sazvērnieku grupa, kurā darbojas opozicionāri valsts politiskie vai militārie līderi. Lai apvērsums būtu veiksmīgs, ir nepieciešams, lai policija un armija pildītu jaunās valdības vai valsts varas pavēles. Tāpēc starp organizētājiem nereti ir atrodami valstī populāri, augstu stāvoši armijas un policijas virsnieki. Lielākoties apvērsums sākas ar stratēģiski svarīgo iestāžu, piemēram, pasta, telegrāfa, dzelzceļa ieņemšanu, ko pavada valsts vadītāju un politisko oponentu aresti. Apvērsums atšķiras no revolūcijas ar to, ka tā rezultātā pārmaiņas var skart tikai šauru ļaužu slāni, bet revolūcijas laikā notiek krietni plašākas sabiedriskās, sociālās un politiskās izmaiņas valstī. Latvijā valsts apvērsums ir noticis 1934. gada 15. maijā, kad valsts varu Latvijā sagrāba Kārlis Ulmanis.
Eduards Zariņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1876. gada 19. novembrī Jaunraunas pagasta Kalna Šautuvju mājās (tagad Priekuļu pagastā) zemnieka un hernhūtiešu brāļu draudzes locekļa Jēkaba Zariņa un viņa sievas Karlīnes ģimenē. Mācījās Jaunraunas pagastskolā un Kārļa Millera sešgadīgajā zēnu skolā, ko beidza 1896. gadā. Strādāja aptiekā Astrahaņā, pēc tam Saratovā un 1899. gadā Kazaņas universitātē ieguva aptiekāra palīga grādu. Studēja Tērbatas universitātes medicīnas fakultātē (1901-1904), bija farmācijas studentu korporācijas Lettgallia loceklis. Pēc universitātes 
beigšanas strādāja par aptiekas pārvaldnieku Dzērbenes ārsta A. Zēberga aptiekā. 1905. gadā strādāja Staroņikoļskas aptiekā Maskavā un 1906. gada sākumā devās uz Vīsbādeni, kur līdz 1907. gada septembrim strādāja par praktikantu un ārštata asistentu K. R. Frezeniusa zinātniskajā institūtā, specializējoties uztura un baudvielu ķīmijā. 
1906. gada 30. septembrī Vīsbādenē salaulājas ar dziedātāju Annu Treifeldi (1878–1962). Strādāja par provizoru Sergijevskas aptiekā Pēterburgā (1907-1908) un līdztekus par laborantu Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijas farmācijas ķīmijas laboratorijā. 1908. gada 13. decembrī Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijā Eduards Zariņš ieguva farmācijas maģistra grādu par tēmu „Par galēniskiem preparātiem, kas pagatavoti no dažādu šķirņu balderiāņu saknēm”. No 1908. līdz 1918. gadam viņš bija Krievijas Zemkopības ministrijas bakterioloģijas laboratorijas vicedirektors un ķīmijas nodaļas vadītājs.  E. Zariņu ievēlēja par Pēterburgas sieviešu medicīniskā institūta farmācijas un farmakognozijas katedras privātdocentu (1916), tad par Psihoneiroloģiskā institūta docentu uzturvielu un tiesu ķīmijā (1917) un II Petrogradas Universitātes profesoru (1918).
1919. gada aprīlī E. Zariņš atgriezās Latvijā un 1919. gada augustā Latvijas izglītības ministrs K. Kasparsons viņu iecēla par Latvijas Augstskolas profesoru un Medicīnas fakultātes dekānu. 1920. gadā viņš pilnībā pārgāja darbā uz Ķīmijas fakultāti, kur pildīja dekāna pienākumus, lasīja lekcijas uztura un baudvielu ķīmijā un farmācijas ķīmijā, kā arī vadīja uztura un baudvielu ķīmijas laboratoriju. 1923. gadā E. Zariņa mag. pharm. grādu pielīdzināja LU doktora grādam.  No 1931. gada bija a/s "Farmācija" valdes priekšsēdētājs, organizēja opija, morfija, kodeīna, kodeīna fosfātu, urodāna, hematogēna u.c. ārstniecības preparātu ražošanu. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 30. augustā viņu atlaida no Ķīmijas fakultātes dekāna un katedras vadītāja pienākumiem, bet vācu okupācijas laikā atkal atjaunoja darbā. 
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās trimdā uz Vāciju, kur miris 1947. gada 23. jūlijā Lādē (tagad Petershāgenes pilsētas daļa).
29. decembris

29. decembris ir gada 363. diena pēc Gregora kalendāra (364. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 2 dienas.
Literatūras gada balva

Literatūras gada balva ir ikgadējais apbalvojums, ko kopš 2000. gada vairākās nominācijās piešķir labākajiem latviešu daiļliteratūras darbiem un tulkojumiem. Tās piešķiršanu organizē Latvijas Rakstnieku savienība, kopš 2010. gada sadarbībā ar Latvijas Republikas kultūras ministriju, Latvijas Literatūras centru un Ventspils Rakstnieku un tulkotāju māju.
Kārlis Vilks

Biogrāfija

Dzimis Lubānas pagasta "Aizpurvos". Mācījies Lubānā un Rēzeknē, 1924. gadā iestājies Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē, ko absolvēja 1928. gadā ar ārsta diplomu. Lai arī visu mūžu strādājis par ārstu, tomēr K. Vilka galvenais aicinājums bija ornitoloģija, kam aktīvi pievērsās vismaz no 1925. gada, kad sāka darboties Nikolaja fon Tranzē izveidotajā Latvijas Ornitoloģijas centrālē. Pēc augstskolas beigām strādājis Ancē, Mežamuižā (Meirānu pagastā), Lejasciemā, Nauļānos. Galvenās ornitoloģisko pētījumu tēmas starpkaru periodā: putnu gredzenošana, faunistika, purva putni, plēsīgie putni. 1930. gados pirmo reizi pierādījis lietuvaiņa ligzdošanu Latvijā.
1940. gadā pārcēlies uz Jelgavu, kur strādāja par psihiatru Ģintermuižas psihoneiroloģiskajā slimnīcā, vienlaikus arī lasījis lekcijas Lauksaimniecības akadēmijā. Pēc kara pārcēlies uz Rīgu, bet 1946. gadā uz Strenčiem, kur strādāja psihoneiroloģiskajā slimnīcā un nodzīvoja līdz mūža beigām. Tā kā liela daļa Latvijas ornitologu īsi pirms kara vai kara gados bija atstājuši Latviju, K. Vilks kopā ar Egonu Tauriņu kļuva par pēckara gadu vadošajiem ornitologiem. Viņš izveidoja Rīgas (vēlāk Latvijas) Ornitoloģisko staciju, aktīvi turpināja putnu gredzenošanu, kā arī pievērsās etoloģijai, veica pētījumus putnu būrīšu parauglaukumos. Ar referātiem uzstājies ornitoloģiskajās konferencēs, arī ārpus Latvijas. 1985. gadā K. Vilku ievēlēja par Latvijas Ornitoloģijas biedrības Goda biedru, bet 1986. gadā par PSRS Ornitoloģijas biedrības Goda biedru. 1986. gadā izdota viņa grāmata “Atmiņas par putniem”.
Miris 93 gadu vecumā Strenčos, apglabāts Strenču kapsētā. K. Vilka meita Ieva Vilks un mazmeita Ilze Vilks arī ir ornitoloģes.
Neptūns (grupa)

Grupas vēsture

1982. gadā grupā spēlēja Ainars Virga (ģitāra), Uldis Šokolejs (basģitāra), Guntars Račs (bungas), Līga Poškus (balss), Viktors Smetanenko (balss) un citi. Šai periodā grupas repertuārā sāka parādīties jaunas vēsmas un tā spēlēja visdažādāko žanru mūziku, sākot ar šlāgeriem un beidzot ar smago roku.
1983. gadā grupas vadību pārņēma Jānis Lūsēns. Turpmāk grupa spēlēja gandrīz tikai viņa sacerēto mūziku, mainās arī sastāvs — par jauno basģitāristu kļuva Ivars Piļka, bet par vokālistiem kļuva Maija Lūsēna un Aivars Brīze. Šajā sastāvā grupa ierakstīja savu vienīgo studijas ierakstu — minialbumu Par smilgām.
1985. gadā grupu atstāja Aivars Brīze un Ainars Virga, kuru vietā par jauno vokālistu kļuva Zigfrīds Muktupāvels, bet ģitāristu — Tomass Kleins. 1986. gadā Neptūns šādā sastāvā beidza pastāvēt, pārtopot par grupas "Zodiaks" otro, vairs ne tikai instrumentālo, sastāvu.
1985. gadā, kādu laiku grupai Neptūns bija šāds sastāvs: Jānis Gūža (Johny Salamander) — ģitāra, Māris Mikuļskis — bass,  Zigmunds Latuškēvičs (ērģeles)  Ainars Karps — bungas, Ivo Fomins, pēc tam Ēriks Budēvics — vokāls. Radošais kolektīvs radīja vairākas interesantas muzikālas kompozīcijas.
1986. gadā tika izveidots jauns "Neptūna" sastāvs, kurā tika ierakstītas grupas slavenākās dziesmas "Dzelzsbetons", "Romance" un "Tumsas bērns". Turpmāk grupā spēlēja Ivo Fomins (balss), Tomass Kleins (ģitāra), Normunds Henkūzens (basģitāra), Zigmunds Latuškēvičs (taustiņinstrumenti) un Ainars Karps (bungas). Šai laikā grupa sāka vairāk virzīties smagā metāla virzienā. Taču jau drīz vien armijā tika iesaukts ģitārists Kleins. Viņa vietā tika izmēģināti vairāki ģitāristi, beigās paliekot pie Jāņa Tabūna un Ingus Šplīta. Grupa zaudēja arī taustiņinstrumentus.
1989. gadā, no grupas aizejot Fominam, tā beidza savu pastāvēšanu. Taču drīz grupā atgriežas Zigmunds Latuškēvičs un no citas Liepājas grupas Krīze pārnāk vokālists Māris Vītols, paliek tikai viens ģitārists — Ingus Šplīts. Mūzikā parādījās progresīvā roka vēsmas un Deep Purple ietekme. Jaunā sastāva mūžs nebija ilgs ilgs. Vītols kopā ar Šplītu izveidoja šlāgermūzikas kapelu "La—la". Fomins un Kleins vēlāk nodibināja duetu Fomins un Kleins.
3. maijs

3. maijs ir gada 123. diena pēc Gregora kalendāra (124. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 242 dienas.
Ozolmuižas pagasts

Daba

Atrodas Latgales augstienē. Lielākā daļa atrodas Rēzeknes pazeminājumā, dienvidu mala - Rāznavas paugurainē. Augstākā vieta atrodas Krīveņos (170 m vjl.)

Ezeri

Agrākais Ūzulmuižas ezers nosusināts ap 1965. gadu.

Vēsture

1945. gadā Rēzeknes apriņķa Ozolaines pagastā (līdz 1930. gadu beigām saucās par Ozolmuižas pagastu) izveidoja Slabadas ciema padomi. 1950. gadā Slabadas ciemam pievienoja likvidētos Ratinieku un Bumbišku ciemus. 1971. gadā pievienoja Mežāres ciema padomju saimniecības «Sovetskaja Latvija» teritoriju, bet 1973. gadā vēl tika pievienota daļa no Ozolaines ciema teritorijas. Savukārt 1974. gadā daļu no Slobodas ciema pievienoja Rēzeknes pilsētai, kā rezultātā iedzīvotāju skaits ciemā samazinājās aptuveni par 500 iedzīvotājiem. 1990. gada februārī ciemu reorganizēja par pagastu, bet tā paša gada rudenī Slobodas pagastu pārdēvēja par Ozolmuižas pagastu. 2009. gadā Ozolmuižas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Tagadējā Ozolmuižas pagasta teritorija aizņem Ozolaines pagasta bijušās teritorijas ziemeļrietumu daļu un bijušā Makašēnu pagasta teritoriju Rēzeknes upes kreisajā krastā.
Olšūna

Olšūna ir haploīda sievišķā dzimumšūna dzīvniekiem, augiem un daudzām aļģēm. No apaugļotas olšūnas veidojas jauns organisms. Olšūnas citoplazmā atrodas dažādas uzturvielas, kas nepieciešamas jaunā organisma sākotnējai attīstībai. Olšūnas ooģenēzes procesā veidojas olnīcās, sēklotnēs un oogonijos.
Cilvēkiem olšūna ir viena no lielākajām šūnām; tās diametrs ir aptuveni 200 μm.
1992. gada Tour de France

1992. gada Tour de France bija 79. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kurš notika no 1992. gada 4. līdz 26. jūlijam. Dalībniekiem bijā jāveic 3983 km un to viņi paveica ar vidējo ātrumu - 39,504 km/h. Velobraucienā 2. reizi pēc kārtas uzvarēja spānis Migels Indureins.
Okras baznīca

Vēsture

Okras katoļu koka baznīca tika uzcelta jau 1819. gadā. Pēc uzcelšanas to no Jaunokras pārveda uz Vecokru un uzstādīja vecajā kapsētā. 1889. gadā baznīcu slēdza, jo tā bija nonākusi avārijas stāvoklī. Dabūjot pārbūvēšanas atļauju, laikā no 1896. līdz 1897. gadam dievnamu Krāslavas būvmeistara Kozlovska vadībā pārbūvēja un dekāns Lušpinis to iesvētīja. Baznīcas pagrabstāvā atrodas Skirku ģimenes kapenes. Tur atrodošies četri zārki ar apbedījuma inventāru ir valsts nozīmes mākslas pieminekļi.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Bečs. Okras draudze līdz 1940. gadam bija Bērzgales draudzes filiāle, vēlāk kļuva par patstāvīgu draudzi. Draudzei ir viena vairāk kā 100 gadus veca Vecokras kapsēta, kas atrodas blakus dievnamam.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki ir Svētā Jura diena un Svētā Krusta paaugstināšanas svētki.

Tehniska informācija

Okras baznīca ir koka viennavas celtne ar skārda jumtu un koka grīdu. Tā ir 8 metrus gara un 6 metrus plata. Ieejas vārtos ir liels mūra zvanu tornis ar trim zvaniem. Ap baznīcu ir daļējs metāla žogs uz mūra pamatiem un sarkanu ķieģeļu-mūra vārtiem.
Enaliarktīdi

Izskats un īpašības

Enaliarktīdam bija īsa aste un starp pirkstiem bija attīstījušās peldplēves, bet atšķirībā no mūsdienu airkājiem, kuriem ir konusveidīgi, caururbjoši zobi, enaliarktīdiem bija plēsējiem tipiskie griezējzobi, kas liecina par to, ka medījums bija jāiznes krastā, lai to varētu apēst. Enaliarktīdiem tāpat kā modernajiem airkājiem bija lielas acis, jutīgas ūsas un īpaši veidotas iekšējās ausis, lai varētu dzirdēt zem ūdens. 
Enaliarktīdu biomehānikas izpēte liecina, ka peldot tas lietojis gan priekškājas, gan pakaļkājas. Mūsdienu ausroņi lieto tikai priekškājas, roņi pamatā lieto pakaļkājas, un tikai valzirgi peldot lieto gan priekškājas, gan pakaļkājas. No tā zinātnieki secina, ka attīstoties roņi zaudēja īpašību peldot lietot priekškājas, bet ausroņi pakaļkājas. Locekļu labi attīstītie kauli liecina, ka kājām ir bijusi ievērojama muskuļu masa, bet tas liecina, ka enaliarktīds vairāk laika pavadījis uz sauszemes nekā ūdenī.
Lorēna Koena

Biogrāfija

Dzimusi 1982. gadā ģimenē ar angļu, īru, norvēģu un skotu saknēm. Uzaugusi Ņūdžersijā, 13 gadu vecumā pārcēlusies uz dzīvi Apvienotajā Karalistē. Pabeigusi Vinčesteras Universitāti Anglijā, kur studējusi drāmu un angļu literatūru.
Karjeru uzsāka 2005. gadā ar Beatrises lomu filmā "Kazanova". Vēlāk atveidojusi vienu no galvenajām lomām komēdijā Van Wilder: The Rise of Taj. 2007. gadā sākusi filmēties arī TV seriālos. Seriāla Supernatural trešajā sezonā atveidojusi Belu Talbotu. No 2010. līdz 2012. gadam filmējusies seriālā "Vampīra dienasgrāmatas". 2011. gadā piedalījusies seriāla Chuck piecās sērijās. Kopš 2011. gada filmējas amerikāņu šausmu/drāmas seriālā "Staigājošie miroņi".
Nospēlējusi galveno lomu 2016. gadā iznākušajā filmā "Puika" (The Boy). Filmējusies arī filmā "Betmens pret Supermenu: Taisnības rītausma", kur atveidojusi Martu Veinu.
Sporta ģenētika

Fiziskā ģenētika pirms cilvēka genoma struktūras atklāšanas

Vel pirms projekta sākuma izveides «Cilvēka genoms» bija zināms, ka daudzas cilvēka īpašības, tādas kā — ķermeņa uzbūve, spēks, ātrums, izturība, nervu sistēmas īpašības u.c., ģenētiski determinēti un pārmantojas. Tajā periodā, zināšanas par pārmantojamības pazīmēm ieguva uz metožu pamata, novērojumos un dvīnīšu metodes. Piemēram, bija konstatēts, ka 50 % gadījumos sportistu bērniem ir izpaustas sportiskās iemaņas un 70 % gadījumos, ja abi vecāki bija sportisti. Kā arī tika konstatēts etnisks raksturs pārmantojamības spēju: sprintā vel nav labāku par afroamerikāņiem, bet skrējējos garās un vidējās distancēs — kenijieši un etiopieši. Ar pēdējo faktu Universitātē Glazgovā (Skotijā) tika ierīkots Centrs par fenomena izpēti: kenijiešu un etiopijas skrējējiem.
Vairāk pārskatāmi pārmantojamibas aspekti, fizisku kvalitāšu, tika parādīts ar dvīņu metožu palīdzību.Tam tika izmantoti dati pa atšķirīgām pazīmēm dvīņiem. Rezultātā tika atklāti pārmantojamības koeficenti katrai no šīm pazīmēm. Jāuzsver, ka pārmantojamības koeficenti var variēt atšķirīgās populācijās.
Visvairāk ģenētiski faktori iespaido tās vai citas fiziskas īpašības (augsta mantojama pakāpe), tas mazāk — trenējamās īpašības, un pretēji. Sakarā ar to uz sporta specializējas agrā etapā, aktuāli ir ģenētiska predisponēta bērniem pie tiem видам спорта (sporta veidiem), panākumi kuros būs atkarīgi, vispirms, no īpašībām ar augstu pārmantojamību (ātruma, lokanības u.c. pakāpi).

Fiziskas darbības ģenētika pēc cilvēka genoma struktūras atšifrējuma

80. gadu beigās ar gēnu kartēšanas metožu aktīvu ieviešanu, kā arī projekta ietvaros "Cilvēka genoms" sāka rasties dati par gēniem, kas ir asociēti uz attīstīšanu un fizisku cilvēka kvalitātes attīstību. 1995 gadā amerikāņu (līdz šim stradājis Kanādā) zinātnieks Klods Bušars sāka izstrādāt grandiozu starptautisku projektu «HERITAGE» (saisinājumā no vārdiem: HEalth, RIsk Factors, Exercise Training And GEnetics), kurā piedalijās daži pētnieciski centri, un bija studējama saikne starp fenotipu datiem, kuri генотипическими un virs 800 cilvēku pēc atšķirīgām fiziskām slodzēm un pēc vairākām nedēļām tieši pēc šīm aktivitātēm. Par spīti QTL- kartēšanas metodes augstai efektivitātei, tomēr pašu izplatītāko metodi par atklāšanu informatīvu polimorfu (локусов) skaitās polimorfu gēnu-kandidātu asociāciju analīze, ar atšķirīgām fiziskām cilvēka īpašībām. Polimorfu gēnu-kandidātu meklējumos un to izmantošanā, ģenētiska predisponēta studēšanā pie atšķirīgu fizisku slodžu izpildes ir izveidots uz molekulāru muskuļa mehānismu zināšanas pamata vai jebkādas citas darbības un pieņēmuma — ka dotā gēna polimorfisms var iespaidot metabolismu procesu līmeni organismā.
Progress pārmantojamībā fizisku cilvēka kvalitāšu sapratnē HERITAGE pētījumu rezultātā bija nozīmīgs. K. Bušars un viņa kolēģes publicēja simtu darbu atšķirīgos fizioloģiskos un ģenētiskos žurnālos, bet rezumēja visus panākumus šai jomā Medicine & Science, žurnālu dažos izlaidumos; Sports and Exercise ģenētiskas kartes veidā; fiziski aktīvais cilvēks (2000—2009) .
Austrumu konference (NBA)

Izspēles kārtība

Visu triju divīziju uzvarētāji un kāds no divīzijas, kam Austrumu konferencē ir labākā uzvarēto-zaudēto spēļu attiecība, tiek izsētas ar pirmo līdz ceturto numuru izslēgšanas spēlēs attiecīgi pēc uzvarēto-zaudēto spēļu attiecības. Pārējās komandas, kas regulārās sezonas noslēgumā Austrumu konferences tabulā ir ierindojušās no 5. līdz 8. vietai, tiek izsētas ar piekto līdz astoto numuru attiecīgi pēc uzvarēto-zaudēto spēļu attiecības. NBA izslēgšanas spēļu turnīrā astoņas labākās konferences komandas spēlē pirmā pret astoto, otrā pret septīto, utt. Austrumu konferences čempions NBA finālā spēlē pret Rietumu konferences uzvarētāju par NBA čempiontitulu.
Viljama Dženingsa balva

Viljama Dženingsa balva (angļu: William M. Jennings Trophy) katru gadu tiek piešķirta hokeja vārtsargam, kurš attiecīgajā sezonā aizvadījis vismaz 25 spēles NHL un ielaidis vismazāk vārtu. Vērā tiek ņemta tikai regulārās sezonas statistika. 
Balva nosaukta par godu Viljamam Dženingsam, ilggadējam Ņujorkas "Rangers" prezidentam un hokeja popularizētājam ASV. To pirmo reizi pasniedza pēc 1981-82.gada sezonas.
Līdz 1982.gadam šiem priekšnoteikumiem atbilstošajiem vārtsargiem tika piešķirta Vezinas balva.
Gomeļa

Vēsture

Sena apmetne radimiču zemē. Pirmoreiz rakstos pieminēta Ipatija hronikā kā viena no Čerņigovas kņazistes pilsētām.
Ap 1335. gadu iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā 1670. gadā tai piešķīra Magdeburgas tiesības. 1772. gadā pēc pirmās Polijas dalīšanas pilsēta iekļāva Krievijas impērijas sastāvā.
1850. gadā cauri Gomeļai izbūvēja lielceļu Pēterburga—Kijeva, bet 1873.gadā Liepājas—Romnu dzelzceļa līniju, kas strauji palielināja Gomeļas izaugsmi. 1918. gada 1. martā Gomeļu ieņēma vācu karaspēks, bet 1919. gada 14. janvārī Sarkanā armija. 1920. gada novembrī Gomeļu ieņēma Staņislava Bulaka-Balahoviča karaspēks.
1926. gadā, paplašinot Baltkrievijas PSR, Gomeļa tiek iekļauta tajā. 2.pasaules kara laikā vācu varas iestādes iznīcināja gandrīz visus pilsētas ebreju iedzīvotājus (apmēram 1/3 no pirmskara iedzīvotājiem).

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva pilsētas iedzīvotāji ir baltkrievi (83,42 %), krievi (10,85 %) un ukraiņi (3,11 %). 
Gomeļa ir poļu politiķa Mareka Edelmana (Marek Edelman, 1922—2009), diska metējas Irinas Jatčankas (Ірына Ятчанка, 1965), repera Serjogas (Серёга, 1976), politiķa Sergeja Sidorska (Сяргей Сідорскі, 1954), riteņbraucēja Kanstancina Sivcova (Канстанцін Сіўцоў, 1982) un matemātiķa Ļeva Šņireļmans (Лев Ге́нрихович Шнирельма́н, 1905—1938) dzimtā pilsēta.
Pilsētā uzaudzis psihologs Ļevs Vigodskis (Лев Семёнович Вы́готский, 1896—1934). No 1905. līdz 1914. gadam vietējā ģimnāzijā mācījās aviokonstruktors Pāvels Suhojs (Павел Осипович Сухой, 1895—1975). Pilsētas skolā mācījies politiķis Andrejs Gromiko (Андре́й Андре́евич Громы́ко, 1909—1989). Oktobra revolūcijas laikā pilsētā sacelšanos vadīja politiķis Lazars Kaganovičs (Ла́зарь Моисе́евич Кагано́вич, 1893—1991).
Mārita Bjergena

Karjera

Slēpo no 7 gadu vecuma, 12 gadu vecumā sākusi nopietni trenēties distanču slēpošanā.
Pasaules kausa izcīņā startē kopš 1999. gada. Viņa ir uzvarām bagātākā sportiste, kopumā izcīnījusi 64 Pasaules kausa posmu uzvaras (95 reizes kāpusi uz goda pjedestāla), kas ir augstākais sasniegums vīriešu un sieviešu starpā. Trīs reizes uzvarējusi Pasaules kausa kopvērtējumā (2005, 2006, 2012), divas reizes uzvarējusi distances ieskaitē, četras reizes — sprinta ieskaitē.
Piedalījusies piecās ziemas olimpiskajās spēlēs. 2002. gada Olimpiskajās spēlēs Soltleiksitijā izcīnīja sudrabu stafetē, 2006. gadā Turīnā — sudrabu 10 km klasiskajā slēpojumā. 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Vankūverā M. Bjergena kļuva par medaļām bagātāko sportisti, izcīnot kopā 5 medaļas, no tām 3 bija zelta. Viņa pārliecinoši uzvarēja sprintā (klasiskajā stilā) un iedzīšanā (abi slēpošanas stili), kā arī finišēja trešā pirmajā slēpotāju sacīkstē — 10 km brīvā stila distancē. M. Bjergena palīdzēja pie zelta medaļām tikt arī Norvēģijas stafetes komandai. Pēdējā sacensību veidā — 30 km klasiskā stila slēpojumā — viņa finišā tikai 0,3 sekundes zaudēja Polijas slēpotājai Justīnai Kovaļčikai un izcīnīja sudraba medaļu. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs jau pirmajā disciplīnā guva uzvaru, kļūdama par čempioni 15 km skiatlona (abos slēpošanas stilos ar slēpju nomaiņu) distancē. M. Bjergena 33 gadu un 324 dienu vecumā kļuva par vecāko čempioni individuālajās sacensībās distanču slēpošanā Olimpisko spēļu vēsturē. Vēl viņa zeltu izcīnīja komandu sprintā un 30 km brīvā stila distancē. Ar 6 zelta, 3 sudraba un 1 bronzas medaļu Bjergena ir veiksmīgākā sieviete ziemas olimpisko spēļu vēsturē, tāpat viņa ir trešā sieviete, kas izcīnījusi 10 medaļas. 2018. gada Olimpiskajās spēlēs Phjončhanā kļuva par čempioni 4x5 km stafetē un 30 km brīvajā stilā, izcīnīnija sudrabu 15 km skiatlonā, divas bronzas medaļas — 10 km brīvajā stilā un komandu sprintā. Pēc Phjončhanas olimpiskajām spēlēm Bjergena kļuva par visu laiku titulētāko sportistu ziemas olimpisko spēļu vēsturē.
Ar izciliem panākumiem startējusi arī Pasaules čempionātā, kur ar izcīnītām 18 zelta, 5 sudraba un 3 bronzas medaļām ir viena no medaļām bagātākajām sportistēm (vairāk zelta medaļu ir tikai Krievijas sportistei Jeļenai Velbei). Pa četrām zelta medaļām ir izcīnījusi divos Pasaules čempionātos: 2011. gadā Oslo un 2013. gadā Valā di Fjemmē.
2005. gadā tikusi atzīta par Norvēģijas Gada labāko sportisti.
Lai mazinātu astmas ietekmi uz startiem, M. Bjergenai ir atļauts lietot medikamentus, kas līdz 2011. gadam bija iekļauti Pasaules Antidopinga aģentūras dopinga vielu sarakstā.