google/wiki40b huggingface dataset:
Tjurku tautu migrācija

Izcelsme

Par tjurku senčiem uzskata Mongolijas vai Sibīrijā esošās Jeņisejas upes augšteces iedzīvotājus (mūslaiku Tuvas teritorija). Pirmo reizi vēsturē vārds „tjurki” (Tu-kiu) minēts 6. gs. ķīniešu arhīvos, atsaucoties uz cilts atzaru, kas esot pēcteči Mongolijas agrākajiem iedzīvotājiem. Pirmās liecības par atsevišķu tjurku valodu grupu minētas 8. gs. sākuma Orkhona gravējumos.

Sākotnējās valstis

Nav zināms tiešs laiks, kad sākusies šo tautu pilnīga migrācija no agrākajām apmetnēm. Pirmā valsts, kas savi dēvēja par tjurkiem un devusi vārdu daudzām valstīm vēsturē, bija 6. gs. p.m.ē. Kokturku kaganāts (mūsd. turku valodā: gök, zils vai debešķīgs). Ašinu klana vadonis savus cilvēkus vedis no Li-žienas (tag. Želai-žai) pie žuaņžuaņiem, lai tiktu iekļauti viņu konfederācijā un tiktu aizsargāti no ķīniešiem. Viņu cilts amatnieki bija izcili kalēji un viņiem atļāva apmesties kalnu raktuvju tuvumā. Ar laiku viņu spēki tā bija pieņēmušies spēkā, ka viņi nodibināja Kokturku kaganātu. Vēlāk no tjurku tautu saimes atdalījās karluki, ugri, kirgīzi, oguz-turki un turkmēņi. Tā kā šie iedzīvotāji veidoja valstis teritorijās starp Mongoliju un Divupi, viņi ātri sāka kontaktēties ar musulmaņiem un pamazām pieņēma islāmu. Tomēr arī mūsdienās vēl pastāv vairākas tjurku tautas, kurām ir cita ticība, tai skaitā kristietība, budisms, šamanisms u.c.

Ekspansijas periods

Abasīdu kalifāta tjurku karaspēks no 13. gs. kļuva par faktiskajiem musulmaņu Tuvo austrumu valdniekiem, neieskaitot Sīriju un Ēģipti. Oguzu turki un citas ciltis ieņēma un dominēja vairākās valstīs Seldžuku dinastijas vadībā un pamazām pakļāva visas Abasīdu dinastijas teritorijas.
Tjurku tauta bulgāri 7.—8. gs. apmetās tagadējās Bulgārijas teritorijā, laika gaitā sajaucoties ar slāviem un pārņemot viņu valodu un reliģiju. Volgas tjurku bulgāru zemes pēc mongoļu valdnieka Čingizhana karagājiena uz rietumiem 13. gs. ieņēma tatāri un tagad tur atrodas Tatarstāna.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Priekuļu novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Priekuļu novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Pāvels Seļivanovs

Biogrāfija

Izglītību ieguvis Rīgas 16. vidusskolā, Rīgas Politehniskajā institūtā un Londonas biznesa skolā.
Volejbolā sācis trenēties jaunieša vecumā 5. sporta skolas volejbola komandā. 18 gadu vecumā uzsāka spēlēt Rīgas "Radiotehniķis" komandā, kuru pārstāvēja aptuveni 17 gadus (1970—1987), bijis komandas kapteinis. Vēl spēlējis Beļģijas kluba sastāvā. "Radiotehniķis" sastāvā 1984. gadā izcīnījis zelta medaļu PSRS čempionātā, vairākkārt izcīnījis sudrabu. Tāpat uzvaru guvis 1983. gada Tautu spartakiādē.
Piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs (1976, 1980). 1976. gadā Monreālā PSRS izlases sastāvā tika izcīnīta sudraba medaļa, pēc četriem gadiem Maskavā PSRS izlase izcīnīja zelta medaļu. PSRS izlases sastāvā ar panākumiem startējis arī citās sacensībās — izcīnījis trīs medaļas Pasaules čempionātā (zelts 1978. un 1982. gadā, sudrabs 1986. gadā), izcīnījis divus zeltus Pasaules kausa izcīņā (1977, 1981), četras reizes kļuvis par Eiropas čempionu (1977, 1978, 1979, 1983).
2001. gadā ticis ievēlēts Rīgas domē. Bija arī Rīgas mēra amata kandidāts. Piedalījās 10. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Par Labu Latviju" saraksta, taču netika ievēlēts. Netika ievēlēts arī 11. Saeimā (startēja no "Šlesera Reformu partijas LPP/LC" saraksta). Pašlaik ir Rīgas domes Izglītības, jaunatnes, kultūras un sporta departamenta volejbola programmas koordinators un Rīgas Futbola skolas direktora vietnieks.
2017. gada 18. novembrī apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa 4. šķiru.
Marjato rags

Marjato rags (spāņu: Punta Mariato) ir zemesrags Panamai piederošās Asuero pussalas dienvidrietumu galā Klusā okeāna krastā, Veragvasas provincē, Ziemeļamerikas kontinentālās daļas galējais dienvidu punkts. Zemesrags un tam piekļautā pussalas dienvidrietumu piekraste ietilpst Serroojas nacionālajā parkā. Apvidus grūti pieejams, to klāj lietus meži, piekrastē mangrovju audzes.
Kersti Kaljulaida

Biogrāfija

1992. gadā absolvējusi Tartu Universitātes Bioloģijas fakultāti, specializējusies ornitoloģijā. Vēl ir ieguvusi grādu uzņēmējdarbības vadībā.
Laikā no 1992. līdz 2002. gadam bijusi valsts premjera Marta Lāra ekonomikas padomniece. Pēc tam vadījusi energokompānijas Eesti Energia Iru spēkstaciju. No 2004. līdz 2016. gadam bijusi Igaunijas pārstāve Eiropas Revīzijas palātā.
2016. gada 3. oktobrī tika ievēlēta Igaunijas prezidentes amatā. Amatā stājusies 10. oktobrī. Viņa ir pirmā sieviete un jaunākā persona, kas ievēlēta Igaunijas prezidenta amatā.
Japiji

Japiji (angļu: Yuppie) ir jauni, labi apmaksāti profesionāļi, kuri piekopj luksusa dzīvesveidu. Japijisms nav definējams tikai pēc algas apjoma vai piederības kādai noteiktai sociālai šķirai. Tas ir narcistisku, augsti atalgotu, jaunu profesionāļu kulturālais fenomens, kas radies 20. gadsimtā. Parasti japiji ir vidusšķiras izcelsmes cilvēki, kuriem ir augstākā izglītība, dzīvo lielās pilsētās vai piepilsētās. Lielākoties vīriešu dzimtes japiji strādā ar informācijas tehnoloģijām, finansēm un likumdošanu saistītajās sfērās. Viņi bauda izsmalcinātu pilsētniecisku dzīvesveidu, uzturas liberāli domājošas elites sabiedrībā. Parasti japiji ir vecumā no 20 līdz 30 gadiem. Japiji bieži sadarbojas ar citiem tāda paša dzīvesveida piekopējiem, tādējādi vēl papildinot savas finanses. Japijiem nav bērnu, galvenās intereses ir luksusa preces un pakalpojumi - dārgas automašīnas, grezni nekustamie īpašumi utt.

Vēsture

Tiek uzskatīts, ka šo vārdu pirmo reizi sāka lietot Džozefs Epšteins (Joseph Epstein) 1985. gadā, lai arī šis apgalvojums tiek apstrīdēts. Pirmo reizi vārdu "japijs" drukātā veidā izplatīja Dans Rotenbergs (Dan Rottenberg) no laikraksta Chicago, kā rezultātā šis vārds ieguva ievērojamu popularitāti. Astoņdesmitajos gados parādījās akronīma alternatīva – jampiji (yumpie), taču šis vārds nekļuva populārs.
Turka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 15. gadsimta vidū. Ietilpa Žečpospoļitā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Pēc Pirmā pasaules kara tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētā ienāca padomju karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Turku ieņēma vācieši. Pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā.
Pēc Otrā pasaules kara Turka iekļāvās PSRS, un ietilpa tajā līdz Ukrainas valsts neatkarības nodibināšanai 1991. gadā.
Savvaļas kaza

Izplatība

Savvaļas kazas dabīgais izplatības areāls aptver Armēniju, Azerbeidžānu, Gruziju, Irānu, Pakistānu, Krievijas dienviddaļu, Turciju un Turkmenistānu. Afganistānas un Irākas populācijas, iespējams, ir izmirušas. Kādreiz savvaļas kazas bija sastopamas arī Jordānijā, Libānā, Izraēlā un Sīrijā. Ģenētiskajos pētījumos ir noskaidrots, ka savvaļas kazu populācijas, kuras sastopamas Vidusjūras salās, kā Krētā, Kiklādu un Ziemeļsporādu salās nav īstas savvaļas kazas, bet gan savvaļā savairojušās mājas kazas.

Izskats

Savvaļas kaza ir vidēji liels zīdītājs, ar kompaktu ķermeņa uzbūvi. Tās ķermeņa garums ir 120 - 160 cm, augstums skaustā 70 - 100 cm, svars 25 - 95 kg. Tēviņi ir krietni lielāki un masīvāki nekā mātītes. Abiem dzimumiem ir ragi, bet tēviņiem tie ir gari, arkveidīgi un slīpi izvērsti uz āru. Sejas matojums savvaļas kazai ir melns, turklāt tēviņiem ir arī gara, melna bārda. Kažoka pamatkrāsa ir gaiši dzeltenbrūna vai pelēkbrūna, ar melnu vai tumši brūnu svītru pār muguru no galvas līdz astei, ar svītru pāri pleciem un svītru gar sāniem visā garumā, tādā pašā tumšā krāsā ir aste, krūtis un kājas līdz ceļgaliem. Kāju lejasdaļa ir balta vai gaiši dzelgana ar melnām, vertikālām svītrām. Gaiši laukumi ir arī ap acīm.

Uzvedība un barība

Savvaļas kaza ir zālēdāja, tā barojas ar jebkādiem augiem un krūmu zariem. Tā mājo kalnainos apvidos, kur aug dažādi krūmi, skujkoki un sausu biotopu augi. Savvaļas kaza izvairās no cilvēku tuvuma un apdzīvotām vietām. Ganīties tā dodas agri no rīta vai vēlu vakarā. Pa dienu tā meklē ēnainu vietu zem kādas klints radzes vai alu, kur atpūsties un nosnausties. Parasti tā atpūšas tādā vietā, kura ir ne tikai ēnaina, bet arī no tās var labi pārskatīt apkārtni.
Tēviņi parasti dzīvo pa vienam vai nelielos vecpuišu baros, bet mātītes ar mazuļiem veido nelielus ģimeņu barus, kuros ir 15 - 50 kazu. Ja apstākļi ir piemēroti, bars var izveidoties ļoti liels līdz 500 dzīvniekiem. Savvaļas kazas ir gudras, atjautīgas un izturīgas. Tās mūža garums savvaļā var sasniegt 25 gadus.
Mātītes dzimumbriedumu sasniedz 1,5 - 2,5 gadu vecumā, tēviņi 3,5 - 4 gados. Riesta laikā no decembra vidus līdz janvāra beigām nobriedis un spēcīgs āzis no kazu bara padzen visus jaunos tēviņus. Grūsnības periods ilgst 170 dienas. Parasti piedzimst viens mazulis, bet diezgan bieži dzimst arī dvīņi. Jau pēc piedzimšanas tas uzreiz var sekot savai mātei. Māte to zīda ar pienu 6 mēnešus.
Besarābijas pievienošanās Rumānijai

Besarābijas pievienošanās Rumānijai tika pasludināta 1918. gada 27. martā (vecais stils)/ 9. aprīlī (jaunais stils), kad Moldāvijas Demokrātiskās Republikas parlaments nobalsoja par bijušās Besarābijas guberņas pievienošanos Rumānijas karalistei. Apvienošanos neatzina Padomju Krievija. 1940. gada 26. jūnijā PSRS izvirzīja ultimātu Rumānijai un okupēja Besarābiju, kā arī ziemeļu Bukovinu izveidojot Moldāvijas PSR.

Īstenošana

1918. gada novembrī apstiprināja agrārreformu. Pēc tās pieņemšanas Moldāvijas Demokrātiskās Republikas parlaments nobalsoja par atteikšanos no visiem pārējiem Apvienošanās akta punktiem, uzskatot, ka Rumānija ir pietiekoši demokrātiska, lai tos īstenotu. Šis balsojums netiek uzskatīts par leģitīmu, jo tajā piedalījās tikai 44 deputāti un visi nobalsoja „par”.
1919. gada rudenī Besarābijā notika Rumānijas parlamenta vēlēšanas, kurās ievēlēja 90 deputātus un 35 senatorus. 1919. gada 20. decembrī jaunievēlētā Rumānijas parlamenta deputāti apstiprināja ne tikai Moldāvijas pievienošanos Rumānijai, bet arī Transilvānijas un Bukovinas pievienošanos Rumānijas karalistei, kas sasniedza savas teritorijas maksimālo izmēru.

Lielvalstu iebildumi

Miera sarunu laikā starp Antantes lielvarām un Rumāniju 1919. gada 1. februārī, Lielbritānijas premjerministrs Loids Džordžs ierosināja, lai Rumānijas tiesības uz Besarābiju izpētītu īpaša komisija. Tajā ietilpa pa diviem pārstāvjiem ASV, Lielbritānijas, Francijas un Itālijas, kas visi nonāca pie pozitīva slēdziena attiecībā uz Rumānijas apvienošanos ar Besarābiju. 1920. gada Parīzes miera līgumā Lielbritānija, Francija un Itālija atzina Besarābijas apvienošanos ar Rumāniju. Taču ASV atteicās apstiprināt apvienošanos, aizbildinoties ar to, ka sarunās nav iesaistīta Padomju Krievija, kas no savas puses attiecās atzīt Besarābijas pievienošanos Rumānijai.

PSRS okupācija

PSRS izmantoja Molotova-Ribentropa pakta doto iespēju, lai 1940. gada 26. jūnijā izvirzītu ultimātu Rumānijai un 28. jūnijā okupētu Besarābiju un ziemeļu Bukovinu. Lielākajā Besarābijas teritorijas daļā izveidoja Moldāvijas PSR, bet Budžaka teritoriju iekļāva Ukrainas PSR sastāvā. Moldāvijas PSR sastāvā iekļāva arī daļu no bijušās Hersonas guberņas Dņestras piekrastes teritorijas, kurā dzīvoja daudzi etniskie moldāvi un kurā no 1924. gada pastāvēja Moldāvijas Autonomā Padomju Sociālistiskā Republika. Tieši šī teritorija 1991. gadā atšķēlās no Moldovas un izveidoja Piedņestras Moldāvu Republiku.
Operācija: Hunter Killer

Sižets

Filmas sižeta centrā ir ASV Gaisa spēku speciālā vienība un ASV zemūdenes kapteinis Džo Glāss, kuram uzdots sadarboties ar Krievijas zemūdenes apkalpi un tās kapteini Sergeju Andropovu ar mērķi glābt Krievijas prezidentu no gūsta, kurā viņš nokļuvis pēc kāda ģenerāļa sarīkotā valsts apvērsuma.
Nāves sala

Vēsture

Pirmā Pasaules kara sākumā, Krievijas impērijas karaspēkam 1915. gada rudenī atkāpjoties no Kurzemes un Zemgales, dažas karaspēka daļas bija palikušas Daugavas kreisajā krastā un ierakušās pussalas attekā. Šos ierakumus pakāpeniski paplašināja un izveidoja par stipru, diviem bataljoniem piemērotu placdarmu. Tas tika nosaukts par Ikšķiles priekštilta nocietinājumu. Abus Daugavas krastus savienoja ar pagaidu tiltu.
1916. gada 14. aprīlī [v.s. 1. aprīlī] 3. Kurzemes un 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljonu norīkoja palīgā krievu vienībām aizstāvēt šo nelielo placdarmu (viņi tur palika līdz 1916. gada beigām). 1916. gada vasarā kara žurnālists Arturs Tupiņš Nāves salā kopā ar strēlniekiem pavadīja vienu nedēļu un vēlāk to aprakstīja savās grāmatās.
Nocietinājumi tika intensīvi apšaudīti dienu un nakti. Aizstāvju vienības mainījās ik pa trim nedēļām. Pārmaiņus šie abi bataljoni cīnījās pret vāciešiem pašā bīstamākajā pussalas vietā — rietumu daļā, kur ienaidnieki apmētāja viens otru ar rokas granātām. 
Šeit 1916. gada 25. septembrī notika vācu armijas gāzu uzbrukums. Aizsargājot šo placdarmu, abi latviešu bataljoni zaudēja 167 karavīrus, tāpēc strēlnieki šo vietu nosauca par Nāves salu. 
Pēc revolūcijas, sākoties vācu uzbrukumam Rīgai 1917. gada 27. jūlijā Nāves sala tika evakuēta.
1924. gada 27. jūlijā valsts prezidents Jānis Čakste atklāja pieminekli Nāves salas aizstāvjiem. Pieminekļa autori bija Eižens Laube (1880-1967), Artūrs Galindoms (1894-1966). Tas bija Latvijā pirmais Pirmā pasaules kara un Brīvības cīņu atcerei veltītais piemineklis. 
Pēc Rīgas HES ūdenskrātuves uzpludināšanas pussala izveidojusies par salu.
Roberts Savaļnieks

Klubos

Dzimis un sācis trenēties Valmierā, jau 12 gadu vecumā devās uz Liepāju un pievienojās kluba "Liepājas Metalurgs" jauniešu komandai. Latvijas Virslīgā debitēja 2009. gada 17. septembrī, nākot uz maiņu spēlē pret Olimps/RFS. Kopumā piecu sezonu laikā "Liepājas Metalurga" sastāvā aizvadīja 80 spēles Virslīgā, gūstot piecus vārtus.
2014. gada janvārī parakstīja līgumu ar Polijas Ekstraklasa klubu Bjalistokas "Jagiellonia". Polijas augstākajā līgā debitēja 2014. gada 16. februārī, nākot uz maiņu spēlē pret Hožovas "Ruch". Tomēr komandas sastāvā nostiprināties neizdevās, un Polijas klubs nolēma līgumu nepagarināt. Tā paša gada jūnijā atgriezās Liepājā, pievienojoties jaunizveidotajam Virslīgas klubam FK Liepāja. 2015. gadā palīdzēja Liepājas klubam uzvarēt Virslīgā un kļuva par Latvijas čempionu.
Pirms 2016. gada sezonas uz īres līguma tiesībām pievienojās Virslīgas debitantiem Riga FC. 2016. gada oktobrī tika panākta vienošanās par Savaļnieka pāreju uz RFS, sākot ar 2017. gada sezonu.

Izlasē

Pirmo reizi uz Latvijas izlasi tika izsaukts 2014. gada februārī pirms draudzības spēles pret Maķedoniju. Savaļnieks tika iekļauts spēles pieteikumā, bet laukumā neizgāja. Latvijas izlasē debitēja 2016. gada 25. martā draudzības spēlē ar Slovākiju, spēli sāka sākumsastāvā, bet tika nomainīts 76. minūtē.
Eduards Tisē

Biogrāfija

1914. gadā pabeidzis mācības Glezniecības un fotomākslas studijā Liepājā un kļuva par krievu armijas oficiālo kinooperatoru. Filmējis Pirmā pasaules kara, Krievijas pilsoņu kara notikumus, tāpat filmējis Ļeņinu. Aleksandra Arkatova filma "Signāls" (1918) bija pirmais Tisē pilnmetrāžas darbs. 1921. gadā sāka strādāt par pedagogu Vissavienības Kinematogrāfiskajā institūtā. 1924. gadā viņš tika pieaicināts par fotogrāfijas direktoru Sergeja Eizenšteina filmā "Streiks". Viņu sadarbībā tapušas vairākas filmas. 1926. gadā Berlīnē abi apmeklēja Universum Film AG filmu studiju, lai iepazītos ar jaunām filmēšanas tehnikām. 1929. gada augustā Tisē, Eizenšteins un Grigorijs Aleksandrovs devās komandējumā uz Rietumeiropu, bet 1930. gada maijā — uz Amerikas Savienotajām Valstīm, kur piedalījās vairākos Holivudas filmu projektos: The Glass House, Sutter's Gold, An American Tragedy un citos. Tā paša gada decembrī Meksikā sāka filmēt ¡Que viva México!, bet kad jau 75 000 metri filmas tika nofilmēti, Staļina telegramma lika visiem atgriezties Maskavā. Viss nofilmētais materiāls palika ASV. Tisē daudz izmantoja mēmā kino laikmeta Parvo Debrī kameru, un pat dažās skaņu filmu sekvencēs atgriezās pie tās, kā, piemēram, kinoepopejā "Aleksandrs Ņevskis". Kā režisors Tisē bija uzņēmis trīs filmas, no kurām "Nemirstīgais garnizons" saņēma Goda diplomu 1956. gada Venēcijas kinofestivālā.
1935. gadā Eduards Tisē saņēmis Krievijas PFSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu, 1948. gadā — Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu.
Mākslinieks nomira 1961. gada 18. novembrī Maskavā. Viņš ir apbedīts Novodevičjes kapsētā. Eduarda Tisē vārdā ir nosaukta iela dzimtajā Liepājā. Par Tisē ir uzņemta dokumentālā filma "Eduards Tisē".
Miķelis Rēdlihs

Karjera

Karjeru uzsācis 1999. gadā Rīgas "Prizma" sastāvā. Tajā spēlēja līdz 2002. gadam, kad pārcēlās uz Ziemeļameriku. Tajā vienu sezonu pārstāvēja EJHL (Eastern Junior Hockey League) līgas klubus Ņujorkas "Apple Core" un Bostonas "Harbour Wolves". Pēc tam atgriezās Latvijā, kur nākamās divas sezonas spēlēja HK Rīga 2000 sastāvā, kļūstot par divkārtēju Latvijas čempionu, 2004.—2005. gada sezonā lielākoties spēlēja Baltkrievijas čempionātā.
2005.—2006. gada sezonā M. Rēdlihs pārstāvēja Zviedrijas Allsvenskan līgas klubu Ūmeo "Björklöven". Nākamās divas sezonas pavadīja Baltkrievijā — pirmo sezonu pārstāvot Minskas "Yunost" un otru Žlobinas "Metallurg". 2008. gadā parakstīja līgumu ar jaunizveidotās KHL līgas klubu Rīgas "Dinamo". Summējot kopā pirmās trīs KHL sezonas (no 2008.—2009. līdz 2010.—2011.) viņš bija visvairāk spēļu KHL aizvadījušais "Dinamo" spēlētājs. Veiksmīgi uzsāka 2011.—2012. gada sezonu, sezonas pirmajā pusē būdams visas līgas līderis rezultatīvajās piespēlēs. Viņš tika iebalsots 2012. gada KHL Zvaigžņu spēles sākumsastāvā, balsojumā saņemot visvairāk līdzjutēju balsu.
2012. gada maijā pārgāja uz Jaroslavļas "Lokomotiv". Jau sezonas ievadā pārtrūka Rēdliha pēc kārtas aizvadīto spēļu sērija — neizlaižot nevienu regulārās sezonas spēli kopš 2008.—09. gada sezonas, tā bija sasniegusi 243 spēles, kas tobrīd bija visas līgas rekords.

Izlases karjera

Spēlējis gan Latvijas U-18, gan U-20 izlašu sastāvos. Divas reizes izcīnījis trešo vietu U-20 čempionāta B divīzijā. Pieaugušo izlases sastāvā debitējis 2003. gada 5. septembrī pret Kazahstānu. Tās sastāvā piedalījies septiņos Pasaules čempionātos (2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011). 2009. gadā tika izcīnīta 7. vieta. Tāpat piedalījies divās ziemas olimpiskajās spēlēs (2006, 2010).

Privātā dzīve

Viņam ir trīs brāļi — Jēkabs, Krišjānis (abi ir hokejisti) un Kristaps, kurš ir žurnālists. Ir precējies (sievu sauc Līva) un ir divas meitas Justīne un Agate. Pirmās meitas vārdā ir nosaukta kafejnīca - La Rue Justine.
Marksistiskā literatūras kritika

Marksistiskā literatūras teorija un kritika ir plašs un daudzveidīgs virziens literatūras teorijā un kritikā, kas pamatā balstās marksisma ideoloģijā un filozofijā, tā politiskajās un ekonomiskajās teorijās. Lai gan marksistiskās literatūras kritikas aizsākumi meklējami jau 19. gadsimtā marksisma pamatlicēju — Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa — darbos, visspēcīgāko attīstību tā piedzīvoja 20. gadsimtā.
Par 20.gs. rietumu marksistiskās tradīcijas aizsācēju nereti tiek uzskatīts Ģerģs Lukāčs (1885-1971), kas, pamatā pievēršoties saturam, uzskatīja, ka literāri darbi, pat ja autors to neapzinās, atspoguļo politiskās un sociālās struktūras, pretrunas, konfliktus, kādi pastāv sabiedrībā un laikā, kad darbs tiek radīts.
Latvijas Tiesu pils

Vēsture

Ēkas celtniecību ierosinājis Latvijas prezidents Kārlis Ulmanis. Tā celta bijušā vecā Senāta un tiesu palātas ēkas (Miertiešu sapulces nams) vietā. Tika aizbūvēts Ravelīna laukums un Mazais Vērmanes dārzs. Konkursā par ēkas projektu uzvarēja Aleksandrs Klinklāvs, taču galīgā būvmeta autors bija Frīdrihs Skujiņš. Projekts Ministru kabineta sēdē tika pieņemts 1936. gada 29. septembrī.
Ēkas pamatakmeni 1936. gada 4. decembrī iemūrēja Latvijas kara ministrs Jānis Balodis, pamatakmens likšanas ceremoniju atklāja Latvijas tieslietu ministrs Hermanis Apsītis, ceremonijā piedalījās ar tieslietu resora pārstāvji no Lietuvas un Igaunijas. Pamatos ticis iemūrēts Igaunijas tieslietu ministra pārstāvju dāvinātais akmens un pergamenta rullis. Ēkas pirmās kārtas celtniecība notika no 1936. līdz 1938. gadam būvuzņēmēja M. Vaitnieka vadībā. 
Tiesu pilī no 1938. līdz 1940. gadam atradās Tieslietu ministrija kopā ar saviem departamentiem, Latvijas Senāts, Tiesu palāta, Zvērināto advokātu padome, Zinātniskās tiesekspertīzes institūts un Rīgas Zemesgrāmatu nodaļa. Tiesu pils sēžu zāļu, kabinetu un kancelejas telpu skaits sasniedza 130. Ēkas otrajā stāvā līdz 1940. gadam darbojās Senāts. Senāta zālē ir Kārļa Ulmaņa vārdu uzraksts: "Viens likums — viena taisnība visiem!". 
Latvijas vācu okupācijas laikā te atradās Ostlandes Reihskomisariāts.
1950. gados tika pabeigta otrās kārtas celtniecība Tērbatas ielas pusē.
Otrajā celtniecības kārtā uzceltajā daļā atradušās dažādas augsta ranga padomju iestādes, tai skaitā Latvijas PSR Ministru padome un Valsts plāna komiteja.
1990. gados notika ēkas remonts. Kopš 1996. gada Tiesu pilī darbojas Latvijas Augstākā tiesa un Tieslietu ministrija, 1998. gadā ēkas pagrabstāvā iekārtots Augstākās tiesas muzejs.  Līdz 2007. gadam te darbojās arī Ārlietu ministrija.
Kristapa iela

Ielas raksturojums

Kristapa iela ir 1010 metrus gara asfaltēta iela Āgenskalna un Zasulauka apkaimēs, Āgenskalna priedēs. Tā sākas krustojumā ar Margrietas ielu un iet austrumu—ziemeļaustrumu virzienā kā divu joslu iela. Ielai ir savienojumi ar Dreiliņu, Melnsila un Alīses ielām. Ar Alīses ielu Kristapa iela krustojas divreiz. Kristapa iela beidzas krustojumā ar Baložu ielu. Posmā no Baložu ielas līdz Dreiliņu ielai tā ir vienvirziena iela, pa to var braukt Dreiliņu ielas virzienā.

Sabiedriskais transports

Kristapa ielā posmā no Baložu ielas līdz Melnsila ielai kursē 5., 9., 12. un 25. maršruta trolejbusi. Trolejbusi kursē tikai vienā virzienā, proti, no pilsētas centra.
Pseidopodijas

Pseidopodijas jeb māņkājiņas (no gr. ψευδοποδός, ψευδός "neīsts" + ποδός "kāja") ir vienšūņu citoplazmas izaugumi, kuras šūna izmanto lai pārvietotos (amēbveidīgā kustība) un barības satveršanai un reizēm arī sagremošanai. Atsevišķas vienšūņu grupas ar māņkājiņām satver arī neorganiskas vielas priekš čaulas izveidošanas. Kaut arī bieži vien pseidopodijām nav noteiktas formas, tomēr tās var kalpot sugu noteikšanai. Daudzām vienšūņu grupām māņkājiņas ir ļoti atšķirīgas. Atkarībā no to uzbūves un īpašībām tos dala lobopodijās, filopodijās, aksopodijās, rizopodijās u.c.
Bez vienšūņiem pseidopodijas mēdz būt arī daudzšūnu organismu šūnām. Tā cilvēkiem imunitātes nodrošināšanā piedalās baltie asins ķermenīši jeb leikocīti, kas ar pseidopodiju palīdzību aizsargā ķermeni no svešu baktēriju iedarbības, līdzīgi, kā to dara amēbas. Vienīgi atšķirībā no amēbām leikocītu darbība uz svešķermeni ir vienreizīga, pēc kuras šūna iet bojā veidojot strutas.
Panbaltisms

Panbaltisms ir kopš 19. gadsimta no panisma (panģermānisma un panslāvisma) aizgūta pannacionālistiska ideoloģija par baltu tautu kopību, no citām tautām atšķirīgo mentalitāti, valodu, vēsturi, kas tās vienojot atsevišķā un unikālā veselumā.
Ilvars Zālītis

Biogrāfija

Dzimis Mazsalacā, piecpadsmit gadu vecumā ar ģimeni pārcēlies uz Valmieru, kur spēlēja vidusskolas ansamblī. Pēc vidusskolas pabeigšanas pārcēlās uz Rīgu, kur mācījās Kultūras un izglītības darbinieku tehnikumā. 1970. gadu beigās Ilvars Zālītis iesaistās Inrigo Arāja izveidotajos ansambļos — Salacgrīvas "Barometrā" un Valmieras slimnīcas ansamblī "Vitamīns", pēdējā viņš muzicē kopā ar 17 gadus veco studiju biedreni Olgu Rajecku.
1981. gadā Ilvars sāk strādāt Latvijas Televīzijā par skaņu inženieri. Vēlāk par skaņu inženieri un tehniķi strādāja arī Radio SWH. Bija skaņu režisors filmām "Mājup" (2001), "Līvs ar otu" (2005), "Akmeņi debesīs" (2007), "Džona Doreda sala" (2007) un "Sirreālisma gultā. Sukuts" (2007).

Apbalvojumi

2004. gadā Ilvars Zālītis saņēma Latvijas Televīzijas balvu kā labākais skaņu režisors.