google/wiki40b huggingface dataset:
Ramšteinas katastrofa

Ramšteinas katastrofa ir otra traģiskākā aviošova katastrofa, nākamā pēc Skņilovas katastrofas 2002. gadā.
1988. gada 28. augustā aviošova Flugtag 88, kas norisinājās ASV gaisa karaspēku bāzē Ramšteinā, (vācu: Ramstein) Vācijā, itāļu Frecce Tricolori pilotu grupas uzstāšanās laikā sadūrās trīs no desmit Aermacchi MB-339PAN lidmašīnām. Rezultātā viena no lidmašīnām iekrita skatītājos. Septiņdesmit cilvēku (ieskaitot trīs pilotus) gāja bojā, pēc dažādiem ziņu avotiem, no 300 līdz 400 cilvēku guva smagus ievainojumus.

Notikumu secība

Šajā dienā vairāk nekā 300 tūkstoši cilvēku bija ieradušies amerikāņu aviobāzē Ramšteinā. Aviošova galvenajam notikumam vajadzēja būt itāļu pilotu grupai Frecce Tricolori. Desmit lidmašīnas izpildīja augstākās pilotāžas figūru — "caurdurto sirdi".
Frecce Tricolori sadalījās divās grupās, kas uzzīmēja debesīs sirds veidolu. Figūras apakšējā daļā tie traucās viens otram pretī līdzās skatītāju līnijai ar ātrumu apmēram 800 km/h. Vienlaicīgi vēl vienai lidmašīnai, kas atveidoja bultu, bija jāizlido starp šīm divām grupām skatītāju virzienā. Pilota kļūmes rezultātā lidmašīna, kas atveidoja bultu, 40 metru augstumā sadūrās ar divām lidmašīnām.
Sasistā lidmašīna nogāzās saldējuma tirdzniecības vagoniņa tuvumā. Bija karsta diena un šajā vietā atradās daudz skatītāju, ieskaitot bērnus. Nokritusī lidmašīna uzsprāga un sākās liels ugunsgrēks.
Viena no lidmašīnām, kas atveidoja sirds formas, nokrita līdzās medicīniskajam glābēju helikopteram UH-60, tās lauskas nogalināja visus, kas atradās helikopterā. Pilots pēc trieciena izdzīvoja un mēģināja katapultēties, bet viņa izpletnis atvērās tikai daļēji, un pilots gāja bojā, atsitoties pret zemi. Trešā lidmašīna uzsprāga gaisā. Tās lauskas nokrita no skatītājiem attālākā vietā.
Gaisā palikušās pilotāžas grupas Frecce Tricolori lidmašīnas nosēdās netālajā Sembašas aviobāzē.
Šajā nelaimes gadījumā gāja bojā 16 bērni, lielākā daļa nomira slimnīcās no spēcīgiem apdegumiem. Kopumā pēc medicīniskās palīdzības vērsās vairāk nekā 1000 cilvēku.
Franču valoda

Francija

Francijā, saskaņā ar Francijas konstitūciju, franču valoda ir valsts valoda kopš 1992. gada. (lai gan jau senākie juridiskie teksti apgalvo, ka tā ir valsts valoda kopš 1539. gada). Francijas mandāti izmanto franču valodu oficiālās valdības publikācijās. Arī skolās jāmāca bērni franču valodā (lai gan tas bieži tiek ignorēts). Juridiskajiem dokumentiem arīdzan jābūt franciski. Francijā franču valodai dažādos reģionos ir atšķirīgi dialekti.

Šveice

Šveicē franču valoda ir viena no četrām valsts valodām (pārējas ir vācu, itāļu un retoromāņu valodas). To galvenokārt lieto valsts rietumu pusē. Aptuveni 20% Šveices iedzīvotāju franču valoda ir dzimtā valoda.

Beļģija

Beļģijā franču valoda ir oficiālā valoda Valonijā, ieskaitot austrumu daļu, kur galvenokārt runā vācu valodā. Tā ir arī viena no divām oficiālajām valodām Briseles-Galvaspilsētas reģionā (otra ir nīderlandiešu valoda), kur tajā runā vairākums iedzīvotāju, bet bieži vien tā nav viņu primārā valoda. Franču un vācu valodas valsts ziemeļos, Flandrijā, nav oficiālas vai atzītas mazākumtautību valodas. Gluži pretēja situācija ir Valonijā, kur nīderlandiešu un vācu valodas respektē. Kopumā franciski runā aptuveni 40% Beļģijas iedzīvotāju.
Jānis Ezeriņš (ģenerālis)

Dzīvesgājums

Dzimis kučiera ģimenē. Beidzis Lazdonas draudzes skolu, 1913. gadā pabeidzis Rīgas mērnieku kursus un strādājis par mērnieka palīgu Gostiņos. No 1915. gada 27. marta dien Krievijas Impērijas armijas 171. rezerves bataljonā. 1916. gada 25. jūlijā beidzis Ziemeļu frontes kara skolu Gatčinā kā praporščiks. No 1916. gada dien latviešu strēlnieku pulkos, vēlāk 79. Sibīrijas strēlnieku pulkā. Pēc Oktobra revolūcijas atbrīvots no dienesta, apcietināts, taču izbēdzis un atgriezies Latvijā.
1918. gada 20. novembrī iestājas jaunveidotajos Latvijas Pagaidu valdības bruņotajos spēkos un iecelts pat Madonas apsardzības priekšnieka palīgu. Atkāpies uz Cēsīm, kur pievienojies Kalpaka bataljona Cēsu rotai. 1919. gada 1. aprīlī iecelts par 2. Cēsu bataljona saimniecības priekšnieku, bet 21. jūnijā par bataljona komandieri. 1919. gada augustā paaugstināts par kapteini. Iecelts par 2. Ventspils kājnieku pulka saimniecības priekšnieku, bet 1919. gada 13. oktobrī par pulka komandieri. Karojis Latgales atbrīvošanas cīņās. 12.-13. oktobrī padzinos Lietuvas armijas spēkus no Ilūkstes apriņķa. 1920. gada 28. martā paaugstināts par pulkvežleitnantu. 1920. gada 6. septembrī iecelts par 12. Bauskas kājnieku pulka komandieri.
1923. gadā beidzis vecāko virsnieku kursus un 1925. gada 22. jūnijā paaugstināts par pulkvedi. 1928. gadā kandidējis Saeimas vēlēšanās, bet nav ievēlēts. 1930. gada 14. februārī iecelts par 1. Liepājas kājnieku pulka komandieri. 1936. gadā paaugstināts par ģenerāli un 2. Vidzemes kājnieku divīzijas komandiera palīgu. 1939. gadā pabeidzis divīzijas komandieru kursus.
1940. gada 17. jūnijā bijis gatavs dot pavēli pretoties Latvijas okupācijai, atstādināts no amata, jūlijā atvaļināts no dienesta armijā. Arestēts 1941. gada 14. jūnijā, miris apcietinājumā PSRS.

Apbalvojumi

Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeņa 2. un 3. šķiru, Triju Zvaigžņu ordeņa 2. un 3. šķiru, Igaunijas Ērgļa ordeņa 3. šķiru, Somijas Baltās Rozes ordeņa 3. šķiru.
Votzeme

Votzeme (igauņu: Vadjamaa, krievu: Вотская земля, vācu: Wattlande) ir vēsturisks reģions tagadējā Krievijas Ļeņingradas apgabala dienvidrietumos starp Lugas un Volhovas upēm. Votzeme no 13. līdz 18. gadsimtam bija strīdus teritorija starp krieviem un zviedriem, dāņiem un vāciešiem.

Vēsture

Voti pirmo reizi minēti Novgorodas hronikā, kur teikts, ka 854. gadā viņi kopā ar slāvu ciltīm esot padzinuši varjagu kungus no savas zemes. Pēc tam, kad 1019. gadā zviedru ķēniņa Olafa meita Ingegerda salaulājās ar Kijevas kņazu Jaroslavu Gudro, viņa kā kāzu dāvanu saņēma zemes ap Lādogas ezeru, ko vēlāk nodēvēja par Ingriju.
1240. gadā to uz pāris gadiem iekaroja Livonijas ordenis un uzcēla Koporjes cietoksni. Arī Novgorodas-Livonijas karu laikā 14.-15. gadsimtā Votzemē atkārtoti iebruka Livonijas ordenis un sagūstītos votus (krieviņus nometināja arī Latvijas teritorijā.
No 1617. gada votu zeme atradās Zviedrijas pakļautībā. Lielā Ziemeļu kara laikā to 1703. gadā iekaroja Krievijas cariste, nodibinot tai pakļautu Ingermanlandes hercogisti, kas pastāvēja līdz 1708. gadam.

Novgorodas hronika par Lotigolas atgūšanu

1242. gada vasarā, kā Novgorodas 1. laika grāmatā vēstīts, vācieši pēc sakāves Ledus kaujā atsacījās no pirms tam iekarotās Votzemes (Водь):
„Того же лЂта НЂмци прислаша с поклономь: «безъ князя что есмы зашли Водь, Лугу, Пльсковъ, Лотыголу мечемь, того ся всего отступаемъ; а что есмы изъимали мужии вашихъ, а тЂми ся розмЂнимъ: мы ваши пустимъ, а вы наши пустите»; и таль пльсковьскую пустиша и умиришася”.
Užhoroda

Vēsture

Užhorodas rajonā 9. gadsimtā apmetnes nodibināja baltie horvāti. 895. gadā ungāri Ārpāda vadībā pārgāja Karpatu kalnus, sakāva Užhorodas pusleģendāro valdnieku Laborecu, ieņēma apmetni. Kopš tā laika pilsēta daudzus galsimtus ietilpa Ungārijā, un bija pazīstama kā Ungvāra (ungāru: Ungvár). 1241.—1242. gadā pilsētu nopostīja mongoļu hana Batija karaspēks. 1646. gadā Užhorodā tika noslēgta Užhorodas ūnija, kurā Aizkarpatu pareizticīgā baznīca iekļāvās Romas katoļu baznīcā (līdzīgi kā 1596. gada Brestas ūnija attiecībā uz Polijas-Lietuvas pareizticīgajiem). 18. gadsimta sākumā Užhoroda bija Antihabsburgu nemiernieka Ferenca II Rākoci (II. Rákóczi Ferenc, 1676-1735) atbalsta punkts.
Pēc Pirmā pasaules kara Trianonas līgums iekļāva Užhorodu Čehoslovākijas sastāvā. Pēc 1938. gada Pirmajām Vīnes arbitrāžām Užhoroda tika iekļauta Ungārijā, un bija tās sastāvā līdz 1944. gada 27. oktobrim, kad to ieņēma Sarkanā armija. Pēc Otrā pasaules kara Piekarpatu Krievzeme (Підкарпатьска Русь) tika atdalīta no Čehoslovākijas, un izveidots Aizkarpatu apgabals PSRS (Ukrainas PSR) sastāvā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas pilsēta.

Cilvēki

18. gadsimta sākumā Užhoroda bija Ungārijas nacionālā varoņa Ferenca II Rākoci atbalsta punkts.
Užhoroda ir ungāru futbolista Vladimira Komana (Koman Vladimir, 1989) dzimtā pilsēta.
Serves pussala

Serves pussala (igauņu: Sõrve poolsaar) ir liela pussala Sāmsalas dienvidrietumos. Irbes šaurums to atdala no Latvijas piekrastes. Pussalas platība ir ap 180 km², garums — 32 km, platums — 1,8 līdz 10 km. Pussalas galējais dienvidu punkts ir Serves sala.
Pussalas vidienē paceļas Serves augstiene, kuras augstākais punkts ir 36,6 m. Piekraste stipri izrobota, vairākas nelielas saliņas. Daļu pussalas teritorijas aizņem dabas rezervāts un liegums.
Vēsturiskos dokumentos pussala pirmo reizi minēta 1234. gadā kā Sworve. Pussalas teritorija ietilpst Sāres apriņķa Salmes un Torgu pagastos. Lielākās apdzīvotās vietas ir Salme, Lētsa, Sēre un Īde.
Pokahonta

Sižets

Animācijas filma ir balstīta uz Pokahontas, vienas no Amerikas pamatiedzīvotājām, dzīvi. Filmas sižets notiek 17. gadsimtā Virdžīnijas štatā, kad tur iebruka angļu kolonisti. Pokahonta ir Algonkinas virsaiša meita, kura iemīlas vienā no angļu karavīriem. Abu starpā rodas romantiskas jūtas.
Mīnotaurs

Mīnotaurs (sengrieķu: Μῑνώταυρος, latīņu: Minotaurus, etrusku: Θevrumineś) sengrieķu mitoloģijā bija briesmonis, kam bija vērša galva un cilvēka ķermenis.
Dzīvojis labirinta centrā, ko izveidojis Daidals un viņa dēls Ikars pēc Krētas valdnieka Mīnoja pavēles. Reizi deviņos gados (pēc citas versijas — katru gadu) viņam Mīnojs ziedoja septiņus Atēnu jaunekļus un septiņas jaunavas par barību. Tā bija Mīnoja atriebība atēniešiem, kas nogalināja Mīnoja dēlu Androgesu. Beigās Mīnotauru nogalināja Atēnu varonis Tēsejs. Šī cīņa bieži tika attēlota grieķu mākslas darbos. Mīnotaurs parādās arī Dantes Aligjēri "Dievišķajā komēdijā".
Vārds Mīnotaurs cēlies no sengrieķu vārda Μῑνώταυρος (Minōtauros), kas savukārt cēlies no Krētas valdnieka vārda Mīnoja (Μίνως) un vārda ταύρος — ‘vērsis’.
Zīļuks (filma)

Sižets

Animācijas filmas galvenais varonis ir Zīļuks, kurš veidots no ozolzīlēm. Filma stāsta par viņa piedzīvojumiem Stiebru ciemā un tikšanos ar dažādiem kukaiņiem.
Vērmele

Izplatība un raksturojums

Vērmele ir sastopama ne visai bieži. Tā aug dārzos, ceļmalās, sētmalēs, nezāļainās vietās. Saknenis resns, bieži pārkoksnējies. Stumbrs stāvs, zarains, ar ļoti daudziem piekļāvīgiem matiņiem un punktveida dziedzeriem. Lapu daudz, tās pamīšus, vienkāršas, visgarām stumbram un zariem; lapas plātne divkārt vai trīskārt plūksnaini dalīta, abās pusēs spīdīgi zīdaina, ar daudziem matiņiem. Apakšējās lapas ar 4–12 cm garu kātu un apmēram tikpat garu plātni, stumbra vidusdaļā lapas sēdošas, vienkāršākas, pat trīsstūrainas, augšējās lapas bieži vien ar veselu plātni. Zied no jūlija līdz septembrim. Ziedu kurvīšu ļoti daudz, tie nokareni, ieapaļi, ļoti zarainās skarās. Vīkala lapas jumstiņveidīgi, ārējās lineāri lancetiskas, iekšējās olveida, ar platu, caurspīdīgu, plēvainu apmali. Kurvīša gultne ar gariem matiņiem. Ziedi dzelteni. Kausmatiņu nav. Vainags stobrveida; kurvīša ārmalā sievišķi ziedi, bieži vien vainaga apmale divdaļīga, kurvīša vidū divdzimumu ziedi, bieži vien vainaga apmale ar 5 zobiņiem. Auglis – ļoti sīks sēklenis, bez lidmatiņiem.

Ķīmiskais sastāvs

Laksti un lapas satur ēterisko eļļu (līdz 2%), kuras sastāvā ietilpst tujols, tujons, hamazulēns un citi terpēni. Bez ēteriskās eļļas lakstos vēl ir rūgtvielas - absintīns, anabsintīns, artabzīns (lapās vairāk nekā ziedos); flavonoīdi, organiskās skābes, karotīns, miecvielas, askorbīnskābe u.c. savienojumi.

Izmantošana

Vērmele ir ārstniecības augs un garšaugs. Tā ir galvenā absinta sastāvdaļa. Ārstniecībā lakstus izmanto kuņģa, žults un aizkuņģa dziedzera sekrēcijas stimulēšanai, ēstgribas rosināšanai, kā vieglu pretsāpju un miega līdzekli, arī cērmju izdzīšanai. Satur ēterisku eļļu, ko lieto kā garšvielu vīna un liķieru rūpniecībā. Augs ir indīgs, ļoti lielās devās izraisa saindēšanos. Saindēšanās gadījumos var būt krampji un psihiski traucējumi.
Andreass Klēdens

2009. gada dopinga apsūdzības

2009. gadā tika publiskotas apsūdzības, ka Klēdens 2006. gada Tour de France laikā izmatojis Freiburgas Universitātes klīniku nelegālai asins pārliešanai. Vēlāk Freiburgas ārsti apstiprināja, ka veikuši Klēdena un viņa T-Mobile komandas biedru Matiasa Keslera un Patrika Sinkeviča asins pārliešanu un uzglabāšanu.
Sara Dosjo

Biogrāfija

Sara dzimusi 1994. gadā. 2011. gadā viņa kļuva par junioru pasaules čempioni. 2013. gadā viņa ieguva Pasaules čempionāta bronzas medaļu. 2014. gadā viņa kļuva par Āzijas čempioni un pasaules čempionātā ieguva sudraba medaļu. 2015. gadā viņa atkal ieguva pasaules čempionāta bronzas medaļu.
2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro svara kategorijas līdz 69 kg finālā Sara Dosjo uzvarēja Krievijas cīkstoni Natāliju Vorobjovu un kļuva par olimpisko čempioni.
Supermoto

Supermoto ir motosporta veids, kas ietver sevī braukšanu pa dažāda tipa seguma trases daļām. Supermoto iedalās sporta un ielas moto klasēs. Ar sporta motociklu ir iespējams braukt tikai trasēs, savukārt ielas supermoto ir paredzēts braukšanai satiksmē, tas ir aprīkots ar visu nepieciešamo, lai izietu tehnisko apskati. Supermoto sākotnēji bija tikai kā zvaigžņu šovs, kur labākie braucēji no dažādākajiem motocikla veidiem pārkāpj uz supermoto un mērojas saviem spēkiem speciāli izveidotā trasē. Šobrīd supermoto ir pieejams pilnīgi visiem, kam ir pietiekoši līdzekļi un finanses.
Sacensības parasti notiek kartingu trasēs vai arī sporta trasēs, kur ir pieejama arī offroad sekcija. Lielākā daļa supermoto trases sastāv no 50-75% asfalta, atlikušo daļu sastāda zemes posms. Grants posms parasti tiek veidots motokrosa stilā, ar tramplīniem, virāžām, apkārt saliktiem mīkstiem spilveniem, kas pasargā braucējus no traumām. Šis sporta veids ir ļoti fleksibls, trasi var uzbūvēt jebkur, kur ir kaut vai mazs asfalta posms un smilšu kalni. Supermoto sacensības ļoti veiksmīgi norisinās arī pilsētu centros, kur trase tiek veidota pa slēgtām pilsētas ielām.
Supermoto motocikli vienkāršā valodā runājot ir krosa/enduro motocikli ar šosejas riepām, slikiem. Parasti bez šosejas riepām motocikliem tiek veikti daudzi tehniskie uzlabojumi, bet ir iespēja arī braukt tikai uzliekot šosejas riteņus. Braucēji valkā kombinezonus, garus zābakus un krosa ķiveri. Ir arī iespējams braukt motokrosa ekipējumā. Lielākoties daudz kas ir aizgūts no motokrosa un abi sporta veidi ir savā starpā ļoti saistīti. Atšķirībā no citiem motosporta veidiem supermoto uzsvars vairāk tiek likts uz precīzu trajektoriju izbraukšanu un ātrums nav tik liels kā šosejas braukšanā. Ļoti lielas priekšrocības ir motokrosa braucējiem, kas zina pareizās trajektorijas un spēj tās ātri izbraukt.
Vikingi

Nosaukuma izcelsme

Vārda "vikingi" izcelsme nav īsti skaidra - vēstures literatūrā jēdziena “vikings” visai loģiskā etimoloģija visbiežāk tiek atvasināta no darbības vārda vīkj — “pagriezties, izvairīties”. Tā tika nosaukti ziemeļnieki (normaņi), vai skandināvi. Vikingi, tāpat kā vairums citu agrāko vai vēlāko gadsimtu piejūras reģionu iedzīvotāji, nodarbojās ar lauksaimniecību un zvejniecību. Tomēr, vikingi Eiropas attīstībā nospēlēja savdabīgu, lai gan īslaicīgu lomu (800.-1050.). Šī loma bija divējāda. Sākotnēji vikingi savu jūras braukšanas prieku arvien vairāk papildināja ar laupīšanu. Tomēr drīz tie atrada ienesīgu tirdzniecības ceļu no Rietumeiropas uz Tuvajiem Austrumiem, kuru vairākus gadsimtus pirms viņiem kontrolēja goti. Vikingi nekavējoties sāka izmantot radušos iespēju organizēt plašu tirdzniecību, jeb runājot mūsdienu valodā — preču tranzītu.
Krievu historiogrāfijā, kā arī no tās atvasinātos latviešu vēsturnieku darbos "vikingi", kuru dzīve un darbība noritēja Austrumeiropā, tiek dēvēti par varjagiem (krievu: варяги - no biz. gr. Barangoi, sensk. vaeringjar - iespējams, no vringjar - "zobenu vīri" vai no vaeringi - "uzticamie"). Mūsdienu latviešu historiogrāfijā to nelieto, bet novecojušā literatūrā no pagājušā gadsimta pirmās puses un vidus termins vēl sastopams. Tas līdzīgi kā Francijā, Normandijā apmetušos vikingus dēvē par normāņiem.

Reliģija

Vikingi ticēja pagānu dieviem. Augstākais dievs bija Odins, Tors bija karotāju dievs, bet Freija rūpējās par tīrumiem, pļavām un mājlopiem. Ap 1000. gadu Ziemeļvalstīs tika pieņemta kristīgā ticība.
Kulma (zeme)

Kulma (latīņu: terra Culmensis, vācu: Kulmerland, poļu: ziemia chełmińska) bija senprūšu zeme Vislas labajā krastā tagadējās Kujāvijas-Pomožes vojevodistes teritorijā. Atradās Kujāvijas un Mazovijas pierobežā, starp Pamedes zemi ziemeļos, Lubavas zemi austrumos un Pomerelijas zemi rietumos.
Prūsijas krusta karu laikā Kulmas zeme kļuva par vienu no krustnešu galvenajiem atbalsta punktiem Senās Prūsijas kolonizēšanai.

Vēsture

Nosaukums cēlies no vārda holme ("sala, pakalns"). Pirmo reizi pieminēta 1065. gadā poļu kņaza Boļeslava izdotā Mogilno benediktiešu klostera dibināšanas dokumentā. Vēlāk to pakļāva Mazovijas kņazi, bet 13. gadsimta sākumā tā atradās prūšu pakļautībā. Prūsijas krusta karu sākumā 1217. gadā Romas pāvests  Honorijs III izdeva krusta kara bullu pret prūšiem, bet 1225. gadā Mazovijas hercogs Konrāds un Prūsijas bīskaps Kristiāns nolīga 15 vācu bruņiniekus Dobrinas ordeņa (latīņu: fratribus militiae Christi in Prussia) Kulmas zemes iekarošanai.
Savukārt Svētās Romas impērijas ķeizars Frīdrihs II 1226. gadā izdeva Rimini Zelta bullu, kas apstiprināja Mazovijas Konrāda solītās zemes Kulmā Vācu ordenim, kā arī tiesības uz visām vēlāk iekarotajām prūšu zemēm. 1230. gadā Vācu ordenis iekaroja Nesavas, 1231. gadā Tornas un 1232. gadā Kulmas pili. Uz Pamedes zemes robežas ordenis 1234. gadā uzcēla Rēdenes un Graudencas pilis.
Pēc Kulmas zemes iekarošanas tā nokļuva 1243. gadā dibinātās Kulmas bīskapijas sastāvā, kas pakļāvās Rīgas arhibīskapiem. Vēlāk par Kulmas bīskapu rezidenci kļuva Lubavas pils. Pēteris no Duisburgas 1326. gadā pieminējis apvienoto Kulmas un Lubavas zemi (terra Culmensis et Lubavia). 1277. gadā Sudāvas Skomanta vadībā 4000 lietuviešu un prūšu karavīru iebruka Kulmas zemē.
Pēc Trīspadsmitgadu kara beigām 1466. gadā Kulmas zeme tika iekļauta poļu Karaļa Prūsijas Kulmas vaivadijas sastāvā. Pēc 1772. gada Polijas dalīšanas Kulmas zeme nokļuva Prūsijas sastāvā kā daļa no Rietumprūsijas provinces (1816), vēlāk Prūsijas provinces (Provinz Preußen, 1824—1878). 
Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz Versaļas līguma noteikumiem, iekļāvas atjaunotajā Polijas valstī kā daļa no t.s. "Poļu koridora".
Babilonijas trimda

Priekšvēsture

Senā Jūdejas karaliste pastāvēja no aptuveni 930. gada p.m.ē - 586. gadam p.m.ē. Tā izveidojās pēc tam, kad pēc valdnieka Zālamana nāves viņa mantinieka neprasmīgās valdīšanas dēļ sadalījās senā Izraēlas karaliste. Jūdas cilts savulaik bija izvēlējusies Dāvidu par valdnieku un viņa dinastija turpināja valdīt arī Jūdejas karalistē.

Trimda

Jūdejas karalisti 586. gadā p.m.ē Nebukadnecara II vadībā iekaroja babilonieši. Tika nopostīts Jeruzalemes templis un sabiedrības redzamākie pārstāvju deportēti uz Babiloniju. Pēc tam kad Persijas impērija sagrāva Babiloniju, tās valdnieks Kīrs II 539. gadā p.m.ē. deva atļauju ebrejiem atgriezties savā senču zemē. Bībelē aprakstīts, ka atgriezties izvēlējušies 40 000 ebreju, bet daļa palika Babilonijā.

Atgriešanās

Pēc Kīra II atļaujas saņemšanas, Ezras vadībā 40 000 - 120 000 ebreju atgriezās savā senču zemē. Jau pirms Jūdas karalistes sagrāves Asīrija bija iekarojusi Izraēlas karalisti un tās iedzīvotājus aizvedusi trimdā. Šo desmit cilšu liktenis nav zināms. Tāpēc Ezras vadītie ebreji faktiski bija pēdējie no sākotnējo divpadsmit cilšu ebrejiem. 
Kad viņi atgriezās Apsolītajā zemē, tur viņi saskārās ar samariešiem, kas piekopa līdzīgu reliģiju. Bībele samariešus apraksta kā svešiniekus, kurus iekarotajā zemē nomitinājuši Asīrijas valdnieki. Teoriju par viņu izcelsmi ir daudz. Iespējams, ka tie vienkārši bija ebreji, kuriem bija laimējies izglābties no deportācijām.

Trimdas nozīme ebreju tautas vēsturē

Babilonas trimda un tai sekojošā atgriešanās Izraēlā tiek uzskatīti par vienu no svarīgākajiem notikumiem ebreju un Dieva attiecībās. Ebreji jau reiz tika izglābti no Ēģiptes verdzības un ievesti Apsolītajā zemē. Babiloniešu iekarojumi, Zālamana tempļa nopostīšana, trimda un tai sekojošās atgriešanās tiek uztverts kā Dieva sods. Taču pēc soda, Dievs atkal ļauj ebrejiem atgriezties Apsolītajā zemē. 
Pēc abu karaļvalstu iekarošanas un iedzīvotāju deportācijām beidza pastāvēt senais izraēļu dalījums divpadsmit ciltīs. Trimda arī uzskatāma par ebreju diasporas sākumu, jo pēc tās aizvien lielāks ebreju skaits dzīvoja ārpus Apsolītās zemes robežām.
Spektrs

Enerģija spektros

Gaismas avotam ir jāpatērē enerģija. Gaisma - tie ir elektromagnētiski viļņi ar viļņa garumu 4×10⁻⁷— 8×10⁻⁷m. Elektromagnētiskie viļņi ir izstarojami pie uzlādēto daļiņu paātrinātās kustības. Šīs uzlādētās daļiņas ietilpst atomu sastāvā. Bet nezinot kā ir izveidots atoms, neko nozīmīgu par izstarojuma mehānismu nevar pateikt. Skaidrs ir tikai tas, ka atoma iekšienē nav gaismas, tāpat kā klavieru stīgai nav skaņas. Līdzīgi stīgai, kura izdod skaņas tikai tad, kad ir uzsists ar āmurīti, atomi rada gaismu pēc ierosinājuma. Tādēļ, lai atoms sāktu izstarot gaismu, viņam ir nepieciešams nodot enerģiju. Izstarojot, atoms zaudē saņemto enerģiju, un nepārtrauktai vielas spīdēšanai ir nepieciešama enerģijas pieplūde pie tā atomiem no ārpuses. Siltuma izstarojums. Īpaši parasta un izplatīta starojuma aina - siltuma izstarojums, pie kura enerģijas zaudējums ar atomiem uz gaismas izstarojumu kompensējas uz atomu( vai molekulu) izstarojošā ķermeņa siltuma kustības enerģijas rēķina. Jo augstāka ķermeņa temperatūra, jo ātrāk kustās atomi. Pie ātru atomu sadursmes citam ar citu, daļa no to kinētiskās enerģijas pārvērtās par ierosinājuma enerģiju, kura pēc tam rada gaismu. Siltuma izstarojuma avots ir Saule, kā arī parasta kvēlspuldze. Lampa ir ļoti ērta, bet mazekonomisks avots. Tikai 12% no visas enerģijas, ko izdala lampa ar elektrisko strāvu, pārvēršas par gaismas enerģiju. Siltuma gaismas avots ir liesma. Sodrēju daļiņas uzkarst uz enerģijas rēķina, kas izceļas sadedzinot kurināmo, un izdalot gaismu. - Elektroluminiscence. Enerģija, kas ir nepieciešama atomiem gaismas izstarojumam, var aizgūt no avotiem, kas neizdala siltumu. Pie gāzes izlādes elektriskais lauks ziņo elektroniem par lielu kinētisku enerģiju.

Vēsturiskās liecības

Vēsturiski visagrāk no visiem pārējiem spektriem tika iesākts pētījums par optisku spektru. Pirmais bija Izaks Ņūtons, kurš savā darbā "Optika" (iznācis 1704. gadā) publicēja savus pētījumu rezultātu sadalījumu ar baltās gaismas prizmu uz atsevišķiem komponentiem - dažādu krāsainību un refrakcijas spēju, tas ir saņēma saules izstarojuma spektrus un paskaidroja to dabu, parādot, ka krāsai ir personīga gaismas īpašība, nevis ar prizmu, kurā iešaujas gaisma, kā apgalvoja Rodžers Bekons 13. gadsimtā. Savas pieredzes gaitā par gaismas interferenci (Ņūtona gredzens) viņš arī radīja pirmo spektrālo tabulu saules gaismas krāsu robežām, noteicot atbilstošos viļņu garumus. Faktiski, Ņūtons ielika pamatus optikas spektroskopijai: "Optikā" viņš aprakstīja visus trīs šobaltdien izmantojamās metodes gaismas sadalīšanai - laušanu, interferenci un difrakciju un viņa prizma ar kolimatoru, spraugu un lēcu bija pirmais spektroskops.
Nākamais etaps pienāca pēc simts gadiem, kad Viljams Volastons 1802. gadā novēroja melnās līnijas saules spektrā, bet nepievērsa saviem novērojumiem uzmanību. 1814. gadā nejauši atklāja un sīkāk aprakstīja Fraunhofers (tagad līniju pārņemšana saules spektrā saucas Fraunhofera līnijas), bet nespēja izskaidrot to dabu.
Fraunhofers aprakstīja vairāk kā 500 līnijas saules spektrā un atzīmēja līnijas D novietojumu blakus spilgti dzeltenajai līnijai liesmas spektrā.