google/wiki40b huggingface dataset:
Krievciema pils

Krievciema pils (latīņu: Villa Ruthenorum, vācu: Russchendorp, Russendorf) bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu nocietināta muižas pils Aiviekstes kreisajā stāvkrastā pie upes brasla. 17. gadsimtā tā atradās pie Zviedru Vidzemes un Inflantijas vaivadijas robežas. Mūsdienās Krustpils novada ziemeļos bijušās pils vietā atrodams vien neliels uzkalniņš.

Vēsture

1354. gadā pirmo reizi pieminēta kā Krievciems (villa Ruthenorum) to zemes īpašumu sarakstā, kurus savā starpā sadalīja Rīgas arhibīskaps Fromholds un viņa vasaļi Tīzenhauzeni. Tas atradās senajā Jersikas valsts Asotes pilsnovadā, kas kopš 1211. gada bija iekļauts Livonijas bīskapijas sastāvā. 1375. gadā šo pilsnovadu izlaupīja lietuviešu karaspēks Ķēstuša vadībā. 1507. gadā pili nopirka Gerds Linde, pēc Livonijas kara 1585. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts karalis Stefans Batorijs Krustpils novadu un Krievciemu atdāvināja Korfu dzimtai. Jādomā, ka pils cieta Poļu—zviedru karu (1600—1629) un Otrā Ziemeļu kara laikā, pēc tam tā tika pamesta. Netālu Aiviekstes krastā uzcēla Krievciema muižu.

Apraksts

Krievciema pils bija uzcelta sešus metrus augstajā Aiviekstes stāvkrastā vietā, kur upi šķērsoja Krustpils-Kalsnavas ceļš. Pils aizņēma 29 х 19 metrus lielu laukumu, ko ietvēra laukakmeņu mūris. Rietumu pusē atradās dzīvojamā ēka.
Aukštojs

Aukštojs (lietuviešu: Aukštojas jeb Aukštàsis kálnas) ir Lietuvas augstākais punkts virs jūras līmeņa. Kalns atrodas ~24 km uz dienvidaustrumiem no Lietuvas galvaspilsētas Viļņas, netālu no Baltkrievijas robežas. 2004. gadā Viļņas Gedimina Tehniskās Universitātes speciālisti noteica precīzu šīs virsotnes augstumu, kas ir 293,84 m. Līdz tam par Lietuvas augstāko virsotni tika uzskatīts Jozapines kalns (liet. - Juozapinė), kura augstums ir tikai nedaudz mazāks kā Aukštojam - 293,60 m.
Klimatijveidīgās

Morfoloģija

Muguras peldspuras ir divas. Uz vēdera ir starpdzelkšņi. Plecu joslas rajonā ķermeni sedz ādas kauli. Endokrānijs ir no skrimšļa. Ir gan zobainas, gan bezzobu klimatijveidīgo formas. Žokļi pārkaulojas ar vienu vai diviem kauliem. Peldspuru dzelkšņi ir iestiprināti ādā vai arī iegremdēti dziļi muskulatūrā. Vidus un augšdevona formām priekšējai muguras peldspurā skelets sastāv no bazīdijām un radiālijām.
Ūtgarda

Ūtgarda (sennorvēģu: Útgarðar) skandināvu mitoloģijā ir nomaļa zeme, kurā dzīvo dēmoni un milži (jotuni). Tā ir saistīta ar milzi Ūtgardloki, ar kuru vienā mītā Tors Ūtgardā sacenšas.
Astoņstarainie koraļļi

Sistemātikas izmaiņas

Balstoties uz pēdējo gadu ģenētiskajiem pētījumiem, astoņstarainie koraļļi mūsdienu sistemātikā tiek iedalīti 3 kārtās, kurām visām ir viens priekštecis. Vēl nesenā pagātnē vienas mīksto koraļļu kārtas vietā bija četras sekojošās kārtas: Alcyonacea, Gorgonacea, Stolonifera un Telestacea.

Morfoloģija

Astoņstarainajiem koraļļiem ir ļoti daudzveidīgas formas. Lai arī lielākā daļa šīs apakšklases koraļlļu sugu ir mīkstas, daudzām organisms stiprināts ar kaļķa vai ragveida materiālu. Starp tiem ir kokveida formas ar cietu ass skeletu, piemēram, sarkanais jeb dižais korallis, kā arī masīvas formas ar cauruļveida skeletu, piemēram, ērģeļkorallis (Tubipora musica), kā arī pusmīkstas formas ar atsevišķu spīkulu skeletu, piemēram, ādainie koraļļi (Alcyonium). Visi astoņstarainie koraļļi ir koloniāli koraļļi. Katrs organisms sastāv no daudziem sīkiem polipiem, kas savstarpēji savienoti ar mīkstajiem mezogleja audiem, kurus savukārt nosedz vienota epiderma ar neskaitāmiem caurumiņiem jeb kanāliņu izejām. Kanāli savienoti ar polipu gastrovaskulāro dobumu, ļaujot ūdenim un barības vielām brīvi plūst cauri visai kolonijai.
Dižajam korallim kolonijas ārpuse izklāta ar mīkstu, spilgti sarkanu garozu, tā saukto cenosarku, kurā ir sniegbalti polipi. Garozas mezoglejā atrodas ļoti daudz spīkulu. Kolonijas iekšienē stiepjas nepārtraukta cilindriska kaļķa ass, kas arī ir sarkanā, retāk - sārtā krāsā. Šī ass veidojas, kopā saplūstot atsevišķām spīkulām, kas aizmetas jau kāpura stadijā.
Katram atsevišķam ērģeļkoraļļu polipam apkārt veidojas skeleta caurule; šādas caurules savienojas kopā ar horizontāliem šķēršiem. Kolonijai augot, pakāpeniski veidojas jauni «stāvi» un kolonija iegūst saliktu daudzstāvu uzbūvi.
Jūras spalvas kolonijai ir pamata ass, kuras augšdaļā ir sānzari. Uz pēdējiem atrodas atsevišķi polipi. Ar apakšgalu kolonija ir it kā iesprausta gruntī. Daudzas jūras spalvas veido raksturīgas dziļūdens faunas formas, piemēram, lielā, savdabīgā jūras umbelulla (Umbelulla), kas sasniedz 1 m augstumu, sastopama lielā dziļumā Ziemeļatlantijā un Polārajā baseinā.

Saimnieciskā nozīme

Daži astoņstarainie koraļļi ir rūpniecības objekti; no dižā koraļļa skeleta izgatavo dažādas rotas lietas — saktas, krelles u.c. Galvenais dižā koraļļa rūpniecības rajons ir Vidusjūra pie Itālijas, Dienvidfrancijas krastiem un citur.
Vija Kilbloka

Biogrāfija

Dzimusi Dundagā. No 1961. līdz 1972. gadam mācījās Ogres vidusskolā. No 1972. līdz 1977. gadam studēja tiesību zinātnes Pētera Stučkas Latvijas Valsts Universitātes (mūsdienās Latvijas Universitāte) Juridiskajā fakultātē. Pēc sadales nozīmēta darbam izdevniecībā "Zvaigzne".
No 1977. līdz 1985. gadam izdevniecībā "Zvaigzne" strādāja par Juridiskās literatūras redakcijas redaktori. No 1985. līdz 1986. gadam strādāja par vecāko redaktori Sabiedrisko zinātņu literatūras redakcijā, un no 1986. līdz 1992. gadam bija redakcijas vadītāja Sabiedrisko zinātņu literatūras redakcijā. 1992. gadā kļuva par izdevniecības "Zvaigzne" direktori, kopš 1994. gada 18. jūlija ir SIA "Apgāds Zvaigzne ABC" valdes priekšsēdētāja.
Zenftenberga

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1279. gadā. 20. gadsimta pirmajā pusē apkārtnē attīstījās brūnogļu ieguve. Pēc Otrā pasaules kara Zenftenberga ietilpa VDR. Mūsdienās pilsēta pozicionē sevi kā tūrisma centrs.
Reāls skaitlis

Pieraksts decimālformā

Jebkuru reālu skaitli var pierakstīt kā bezgalīgu decimāldaļskaitļi, piemēram, 2 = 2,0000…, 1/3 = 0,3333… un √2 = 1,4142…. Racionālie skaitļi atbilst tieši tiem reāliem skaitļiem, kuriem eksistē galīgs decimālais pieraksts, piemēram, 1/4 = 0,2500… = 0,25, vai arī bezgalīgs periodisks decimāldaļskaitlis, piemēram, 1/3 = 0,3333….
Interesanti, ka to racionālo skaitļu, kuri ir izsakāmi kā galīgs decimāldaļskaitlis, decimālais pieraksts nav viennozīmīgi noteikts. Jebkuru šādu skaitli var pierakstīt tieši divos dažādos veidos — gan kā galīgu, gan kā bezgalīgu periodisku decimāldaļskaitli. Piemēram, 1 = 1,0000… = 0,9999…, 1/4 = 0,25 = 0,249999...
Aizkarpatu apgabals

Vēsture

Ilgus gadsimtus apgabala teritorija piederējusi Ungārijai, apgabala austrumu apvidi — Transilvānijas Maramurešas novadam. Starp abiem pasaules kariem reģions ietilpa Čehoslovākijā.

Etniskā struktūra

Gar Ungārijas robežu dzīvo ungāri, kalnainajā austrumu daļā rumāņi, pārējā teritorijā ukraiņi, pilsētās arī krievi.

Administratīvais iedalījums

Apgabalā ietilpst 5 apgabala nozīmes pilsētas — Berehove, Čopa, Husta, Mukačeve, Užhoroda, kā arī 13 rajoni — Berehoves rajons, Hustas rajons, Iršavas rajons, Mižhirjas rajons, Mukačeves rajons, Perečinas rajons, Rahivas rajons, Svaļavas rajons, Tjačivas rajons, Užhorodas rajons, Velikijbereznijas rajons, Vinohradivas rajons, Volovecas rajons.
Buļļu muiža

Buļļu muiža (Bullenhof, Bullenfahr) bija muiža zemes šaurumā starp Buļļupi un Baltijas jūru. Pēc tam, kad 1755. gadā Lielupes grīva izveidojās tagadējā vietā, Buļļu muižas zemes sadalījās divās daļās. Tādēļ mūsdienās agrākās muižas zemes atrodas gan Rīgas pilsētas (Rītabuļļi un Vakarbuļļi), gan Jūrmala pilsētas (Buļļuciems) teritorijā. Buļļu muižas ēkas atradušās Buļļupes ziemeļu krastā tagadējos Rītabuļļos.

Vēsture

Viduslaikos gar jūras malu gāja svarīgais zemes ceļš no Rīgas uz Kurzemi un Prūsiju. Līdz 1454. gadam zemes šaurums starp jūru un Buļļupi piederēja pie Rīgas patrimoniālā apgabala, bet tad to ieguva Livonijas ordenis. 1495. gadā Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs nodeva šo apvidu un pārceltuvi lēnī Jānim Bildringam (Büldring), bet 1516. gadā arī krogu ceļotāju izmitināšanai.
Pēc ordeņa likvidācijas un Kurzemes un Zemgales hercogistes izveides Buļļu muižu 1561. gadā ieguva hercogs Gothards, bet viņa dēls hercogs Vilhelms 1617. gadā to iznomāja savam sekretāram Paulam Špankavam. Poļu-zviedru kara laikā Buļļu muižu ieņēma zviedru karaspēks, pie jaunās Daugavas ietekas jūrā 1608. gadā tika uzcelta Neimindes skanste. Otrā Ziemeļu kara laikā hercogs Jēkabs bija spiests 1660. gadā atteikties no Buļļu muižas, bet paturēja tiesības uz Slokas un Bulduru muižām. 1679. gadā kapteinis Špankavs īpašumu par 1900 dālderiem pārdeva ģenerālleitnantam Martinam Šulcam. 17. gadsimta beigās muižiņa tika reducēta. Reducēto muižu Zviedrijas karalis pēcāk par 1500 dālderiem ieķīlāja virstiesas tiesnesim Hermanim Vitem fon Nordekam. No 1692. gada Buļļu muižas plosts bija noteikts kā vienīgā pārceltuve pāri Lielupei ceļā no Rīgas uz Kurzemi. 1755. gadā Lielupe izlauzās uz jūru tagadējā ietekas vietā un nācās izveidot no jauna pārceltuvi pie Lielupes grīvas no Vārnukroga uz Buļļu muižas plosta krogu, kas ceļotājiem kalpoja kā jaunā Zviedru Vidzemes robežpāreja uz Kurzemes hercogisti.
Pēc Rīgas ieņemšanas 1716. gadā Rīgas krievu gubernators Pēteris Goļicins Buļļu muižiņu iznomāja Hermanim fon Nordekam. 1770. gadā par ķīlas naudu Buļļu muižiņu Nordeku dzimta paturēja savā īpašumā. Pēc 1783. gada Slokas apgabala pievienošanas Krievijas impērijai Buļļu muižu iekļāva Vidzemes guberņas Daugavgrīvas draudzes novada teritorijā. Tajā bija 13 zemnieku mājas ar nosaukumiem Innuži, Brieži, Kajaki, Brūži, Strēliņi un Ziemeļi. Zemnieku—zvejnieku mājas un plosta krogu vairākkārt nācās celt no jauna ceļojošās smilšu kāpas dēļ.
1820. gadā muižiņa piederēja kolēģijas padomnieka fon Šulca mantiniekiem, bet 1909. gadā īpašniece bija A. Benus (Venus). 1924. gadā agrākās Buļļu muižas teritoriju iekļāva Rīgas pilsētas administratīvajās robežās.
Liezēres draudzes novads

Liezēres draudzes novads (vācu: Kirchspiel Löser, Loesern) bija viens no 16 Vidzemes guberņas Cēsu apriņķa draudzes novadiem.

Vēsture

Senākā Liezēres luterāņu baznīca celta Zviedru Vidzemes laikā 1671. gadā, atjaunota 1737. gadā. Pirmā mūra baznīca iesvētīta 1798. gadā, Otrā pasaules karā 1944. gadā tā uzspridzināta. 1993. gadā baznīcas drupas nojauca un 1999. gadā sāka jaunas baznīcas celtniecību, ko pabeidza 2012. gadā.
Rūdolfs Bēnuss

Biogrāfija

Rūdolfs Bēnuss piedzima 1881. gada 12. decembrī Tukumā. Pabeidza Pēterburgas universitātes Juridisko fakultāti. Strādājis tieslietu iestādēs. 1910. gada 10. maijā kļuva par zvērināta advokāta G. Kempeļa palīgu Rīgā. Darbojies arī bēgļu palīdzības organizācijās. 1917. gadā bijis Rīgas pilsētas valdes loceklis. Bijis Latvijas Radikāldemokrātu partijas biedrs. Bija Tautas padomes loceklis no tās dibināšanas 1918. gada 17. novembrī. Pirmajā Latvijas Pagaidu valdībā Bēnuss tika iecelts par iekšlietu ministra Miķeļa Valtera biedru.
Pēc iekšlietu ministra biedra vietas likvidēšanas valdībā Bēnuss 1919. gada janvārī devās vispirms uz Liepāju, bet pēc tam — uz Kopenhāgenas pilsētu Dānijā. Vasarā, kad lielinieki tika izdzīti no Jelgavas, Bēnuss atgriezās Latvijā, kā arī Tautas padomē kā Latvijas Darba partijas biedrs. 1920. gadā ievēlēts par Latvijas Satversmes sapulces biedru, bija Satversmes izstrādāšanas, Juridiskajās un Amnestijas komisiju dalībnieks.
1920. gada 12. jūnijā Rūdolfs Bēnuss kļuva par tieslietu ministru Ulmaņa 1. Ministru kabinetā — pirmajā Latvijas Republikas valdībā, kuru apstiprināja ievēlēts parlaments. 6. un 7. novembrī viņa vadībā notika tieslietu resora amatpersonu pirmā apspriede. Sanāksmē tika apspriesti svarīgi civiltiesību jautājumi. Tika nolemts atcelt pagasttiesu institūtu. Garas diskusijas bija par mazākumtautību valodu pielaišanu tiesās. Apspriedes dalībnieki atzina, ka advokāti, kas nepietiekami pārvalda valsts valodu, var uzstāties krievu, bet vācu valodā — tikai ar tiesas atļauju.
Bēnuss palielināja Tieslietu ministrijas darbinieku skaitu līdz 55 cilvēkiem, kā arī ievērojami paplašināja juriskonsultāciju. 30. jūlijā izveidoja komisiju bijušā Krievijas Sodu likuma pārstrādāšanai. Komisija savu darbu beidza 1921. gada 21. martā, nosūtot savus secinājumus tiesu iestādēm un citiem ieinteresētiem resoriem. 1920. gada beigās ministrs nodibināja komisiju profesora Vladimira Bukovska vadībā jauna Civillikuma izstrādei. Tieslietu ministra amatā bija līdz 1921. gada 18. jūnijam, kad tika nomainīta valdība.
Pēc aiziešanas no amata aizgājis no politikas un atgriezies darbā advokatūrā. No 1933. gada jūlija bija zvērināts advokāts Ventspilī. Par naudas piesavināšanos notiesāts un sodīts ar cietumsodu. 1934. gada 11. aprīlī izslēgts no zvērinātu advokātu skaita. Strādājis pašvaldībā. Miris 1940. gada 27. janvārī Daugavpilī. Apbedīts Rīgas Lielajos kapos.
Rēzeknes Mākslas nams

Rēzeknes Mākslas un dizaina vidusskolas Mākslas nams atrodas Rēzeknē, 18. novembra ielā 26. Pašlaik ēka pieder Rēzeknes Mākslas un dizaina vidusskolai.
Ēkai ir viens stāvs. Tā ir būvēta eklektikas stilā un ir bagātīgi rotāta ar kokgriezumiem. Kopš 2009. gada 21. septembra Mākslas nams ir ieguvis valsts nozīmes koka arhitektūras pieminekļa statusu. Namā pastāvīgi pieejami 153 mākslas darbi no Latgales Kultūrvēstures muzeja krājumiem. Tajā atrodas arī "Latgales glezniecības" ekspozīcija ar Franciska Varslavāna, Arvīda Egles, J. Bekatova, Nikolaja Breikša, S. Kreiča un V. Kalvāna darbiem.

Vēsture

Ēku 19. gs. pēdējā ceturksnī uzcēla tirgotāju Vorobjovu ģimene, bet drīz pēc uzcelšanas tā tika nodota Rēzeknes pilsētas īpašumā. Ēkas telpās atradies gan skolotāju institūts, gan skola, tuberkolozes dispansers un kara komisariāts.
1995. gadā ēku ar Latvijas Republikas Kultūras ministrijas atbalstu iegādājās Rēzeknes Mākslas koledža un uzsāka tajā atjaunošanas darbus.
Konvencija par cīņu pret pārtuksnešošanos

Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par cīņu pret pārtuksnešošanos / zemes degradāciju valstīs, kurās novērojami ievērojami sausuma periodi un/vai pārtuksnešošanās, jo īpaši Āfrikā (angļu: United Nations Convention to Combat Desertification in Those Countries Experiencing Serious Drought and/or Desertification, Particularly in Africa), saīsinājumā UNCCD, ir Apvienoto Nāciju Organizācijas paspārnē izveidota starptautiska konvencija ar mērķi mazināt sausuma un pārtuksnešošanās ietekmi globāli un jo īpaši Āfrikā.
Latvijas Republika ir šīs konvencijas dalībvalsts kopš 2002. gada.
Alkudija

Alkudija mūsdienās

1920. gados Maļorku un arī Alkudiju sāka apmeklēt pirmie tūristi. Tas notika ierobežotā mērogā un ciemata ekonomika īpaši neuzlabojās. 1970. gadu sākumā bija skaidrs, ka Alkudijas nākotne ir saistīta ar tūrismu. 15 gadus vēlāk vecā Puerto de Alcúdia osta bija pārveidojusies par nozīmīgu Eiropas tūrisma kūrortu. 1990. gados celtniecības bums samazinājās un tika pieņemti vairāki lēmumi, lai nodrošinātu kūrorta kvalitāti. Tūrisma industrija piedāvā izklaides iespējas gan relaksācijas, gan aktīvās atpūtas cienītājiem. Ir pieejams golfa laukums un tiek piedāvāti pārgājienu un velotūrisma maršruti. Vecpilsēta ir saglabāta un pielāgota kājāmgājējiem. Šobrīd tā ir viena no apmeklētākajām pilsētām Maļorkā.
Elkšņu baznīca

Vēsture

Senākā Elkšņu baznīca celta pie Ilzenbergas tuvu Ilzu muižas ezeram pie pašreizējās Latvijas-Lietuvas robežas pirmā Kurzemes un Zemgales hercoga Gotharda Ketlera laikā 1567. gadā. Lielā Ziemeļu kara laikā 1712. gadā, pēc tam no jauna 1777. gadā Elkšņos pie Susējas upes uzcēla baznīcu ar koka torni. No 1831. līdz 1833. gadam uzcēla tagadējo mūra baznīcu, ko iesvētīja 1834. gadā. Juliusa Dēringa altārglezna "Kristus pie krusta" ir valsts nozīmes mākslas piemineklis. 1887. gadā baznīcu remontēja, tad uzbūvēja tagadējo torni. 1905. gadā dievnamam uzlika jaunu jumtu un piebūvēja sakristeju. 
Pirmā pasaules kara laikā kopš 1915. gada baznīca atradās vācu karaspēka okupācijas zonā, zvanu evakuēja uz Krieviju. Tai tika sapostītas ērģeles, iznesti soli, nozudis kroņlukturis, bet priekšbaznīcā ierīkota labības noliktava. 1925. gadā atjaunoja ērģeles, 1934. gadā baznīcā atsakās dievkalpojumi. Pēc Otrā pasaules kara baznīca turpināja darboties.
2010. gada vasarā remonta laikā Elkšņu baznīcas altāra labajā pusē iebruka daļa sienas.
Perifērā nervu sistēma

Perifērā nervu sistēma (latīņu: systema nervosum periphericum jeb pars peripherica — perifērā daļa) ir nervu sistēmas daļa, kura atrodas ārpus galvas un muguras smadzenēm. Centrālā nervu sistēma ar perifēro nervu sistēmu palīdzību veic visu sistēmu, aparātu, orgānu un audu funkciju regulāciju.
Perifērā sistēmā ietilpst galvaskausa un muguras smadzeņu nervi, galvaskausa un muguras smadzeņu jušanas nervu mezgli, veģetatīvās nervu sistēmas mezgli un nervi.
Mimoza (kokteilis)

Mimoza ir kokteilis, kas sastāv no vienas daļas šampanieša (vai cita dzirkstošā vīna) un vienas daļas kādas atdzesētas citrusa augļu sulas, visbiežāk apelsīnu sulas. Tradicionāli to pasniedz augstā šampanieša glāzē vēlajās brokastīs, viesiem kāzās vai kā daļa no pirmās klases pasažieru piedāvājuma dažos pasažieru vilcienos vai lidmašīnās. Mimoza ir viens no kokteiļiem, ko Starptautiskā Bārmeņu asociācija ir iekļāvusi IBA oficiālo kokteiļu sarakstā. Pēc IBA noteiktajām proporcijām kokteilis sastāv no 75 ml šampanieša un 75 ml apelsīnu sulas.
Šim dzērienam līdzīgs ir kokteilis Buck's Fizz, bet tajā citrusaugļu sulas ir divas reizes mazāk nekā šampanieša. Poinsettia kokteilī apelsīnu sulas vietā lieto dzērveņu sulu, Soleil kokteilī izmanto ananāsu sulu,  bet Megmosa kokteilī ir vienādās daļās sajaukts šampanietis ar greipfrūtu sula.
Visticamāk dzēriens savu nosaukumu ir ieguvis no Acacia dealbata, dažviet saukta arī par mimozu, zieda krāsas, kas ir ļoti līdzīgas paša kokteiļa krāsai. Tiek uzskatīts, ka dzērienu izgudroja Frenks Meijers ap 1925. gadu viesnīcā Hôtel Ritz Paris.
Klauss Venda

Šaha kompozīcija

Sastādījis dažādu šaha kompozīcijas žanru uzdevumus, galvenokārt loģiskā stila daudzvilčus. No 1961. gada publicējis vairāk par 550 uzdevumus. Konkursos ieguvis 75 godalgas un 80 citas atzinības.
Bijis FIDE šaha kompozīcijas pastāvīgās komisijas prezidents (1986-1994). No 1968. gada viņš ir starptautiskais tiesnesis, bet 2010. gadā ieguva lielmeistara titulu šaha kompozīcijā. Pasaules čempionātos izcīnījis vienu sudraba un divas bronzas medaļas.
Frankofonija

Frankofonija (franču: La Francophonie) ir starptautiska valstu kopiena, kurā apvienojušās valstis, kurās franču valoda ir valsts valoda vai tajā runā nozīmīga daļa valsts iedzīvotāju, vai franču valoda un kultūra ir atstājusi ievērojamas pēdas vietējā kultūrā. Šīs valstis ietilpst piecās šīs kopienas organizācijās, tādās kā Frankofonijas Pasaules organizācija vai Frankofonijas starpvaldību aģentūra.
Pilnais nosaukums franču valodā ir Organisation internationale de la Francophonie, kas latviski būtu Starptautiskā Frankofonijas organizācija. Organizācijā darbojas 56 valstis, 3 asociētas valstis un 14 novērotājvalstis. Galvenais kritērijs valsts dalībai šajā organizācija ne vienmēr ir franču valodas plaša izmantošana valstī, jo arī ciešas un draudzīgas saites ar pašu Franciju varbūt par iemeslu valsts uzaicināšanai Frankofonijā, piemēram, asociētā Frankofonijas valsts ir Ukraina. Frankofonijas galvenā mītne atrodas Parīzē.
Vārds frankofonija parādījās pirmo reizi 1880. gadā. Franču ģeogrāfi to izmantoja, lai zem viena nosaukuma apvienotu visas franciski runājošās valstis. Šodienas organizācija izveidojās 1970. gadā. Sākotnēji tā bija neliela franciski runājošo ziemeļu valstu kopiena, bet gadu gaitā šī organizācija pārauga globālā kopienā, kuras dalībvalstis sadarbojas dažādos virzienos, piemēram, kultūrā, zinātnē, jurisprudencē, ekonomikā un miera nodrošināšanā. Organizācijas devīze ir "vienlīdzība, savstarpēja papildināšana, solidaritāte" (franču: égalité, complémentarité, solidarité).
Kizericka gambīts

Vēsture

Kizericka gambīts ir bijis zināms jau 17. gadsimta sākumā, tas minēts Itālijas meistara Džūlio Čezāre Polērio rokrakstā. Lionels Kizerickis šī gambīta analīzi publicējis 19. gadsimta 40. gados. Tā nosaukums zināmā mērā ir nosacīts, jo tā izstrādē piedalījušies daudzi 19. gs. meistari.
Juris Kronbergs

Biogrāfija

Juris Kronbergs dzimis gleznotāja Rūdolfa Kronberga ģimenē Stokholmā, kur dzīvo joprojām. Raksta dzeju gan latviešu, gan zviedru valodā. Tulko gan latviešu literatūru zviedriski, gan zviedru literatūru latviešu valodā.
Sešdesmito otrajā pusē un septiņdesmito sākumā spēlējis bungas trimdas latviešu grupās "Saules Brāļi" un "Dundurs" (piedalījies pirmo divu skaņuplašu ierakstā) un ierakstījis savus dzejoļus kopā ar psihedēliskā roka grupu "Prusaku ansamblis".
Deviņdesmitajos gados strādājis par kultūras atašeju Latvijas vēstniecībā Stokholmā.
1998. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni. 2007. gadā saņēmis Literatūras gada balvu par mūža ieguldījumu latviešu literatūrā, 2016. gadā apbalvots nominācijā "Dzeja" par krājumu "Uz balkona/Bet ja visu laiku...".
Minerālu uzskaitījums no Č līdz G

Pēdējoreiz atjaunots 2006. gada 15. septembrī.
Nav iespējams sastādīt precīzu un nekļūdīgu "pasaules minerālu sarakstu". Ar jaunu minerālu reģistrāciju, aprakstīšanu un nosaukumu došanu nodarbojas Starptautiskā Mineraloģijas asociācija. Tomēr pirms 1959. gada atklātie minerāli nav izgājuši mūsdienās pieņemto oficiālo nosaukuma došanas procedūru - kopš šī laika daļa no šiem agrāk atklātajiem minerāliem ir apstiprināti kā atsevišķi minerāli, toties citi vairs netiek uzskatīti par atsevišķu minerāla veidu. Šajā sarakstā iekļauti dažādi minerālu nosaukumi - gan tie, kas apstiprināti pēc 1959. gada, gan arī agrāk aprakstītie minerāli, par kuriem joprojām pastāv uzskats, ka tie ir atsevišķi minerāli. Ja Jūs šeit neatrodat kādu literatūras avotā minētu minerālu, tas visdrīzāk ir ieguvis citu nosaukumu, sadalīts vairākos minerālos vai atzīts par neesošu.
Tā kā šis saraksta izmērs pārsniedz ērta Vikipēdijas saraksta izmērus, tas sadalīts alfabēta grupās. Minerāli ir grupēti pēc nosaukumiem šādā veidā:
A-C - Č-G - Ģ-J - K-Ļ - M-P - R-S - Š-Ž.
Minerāli sakārtoti pēc to nosaukumiem latviešu valodas alfabēta secībā.
Tranaitis

Tituls

Tranaiša ķēniņa tituls pieminēts 1264. gada "Krakovas kapitula annālēs", kur viņš nodēvēts par "Lietuvas stiprāko valdnieku Stroinatu" (latīņu: Stroynat potens princeps Lithuanorum), kuru nogalināja "Vaišvilks, karaļa Mindauga dēls" (Stroynat potens princeps Lituanorum, qui occiderat Mendog, occiditur per Theophilum et per Woysalk filium ipsius Mendog regis).

Tranaiša rezidence

Tiek uzskatīts, ka Tranaiša īpašumi atradušies Telšu apkaimē, par ko liecina toponīmi, to vidū arī “Trenaiša kalns”.

Vēsture

Par Tranaiša izcelsmi ir vairāki viedokļi. Pēc izplatītākā uzskata viņš bija dižkunigaiša Mindauga māsasdēls, žemaišu kunigaiša Vikinta vai arī kunigaiša Erdvila dēls. Abi šie kunigaiši bija Mindauga sāncenši cīņā par varu, kas beidzās ar Mindauga uzvaru un pāriešanu katoļu ticībā 1253. gadā. 
Kā atlīdzību par kronēšanu par Lietuvas karali Mindaugs atdeva žemaišu zemes Livonijas ordenim, kas 1250.-1260. gadā nesekmīgi mēģināja to pakļaut savai varai. Pēc žemaišu un kuršu uzvaras Durbes kaujā 1260. gadā Tranaitis kļuva par tautas varoni un pieprasīja Mindaugam atmest katoļu ticību un atjaunot Lietuvā pagānismu.
Tā kā Mindaugs līdz par 1262. gadam vilcinājās pakļauties Tranaiša prasībai, pret viņu tika veidota sazvērestība. Pēc tam, kad Nalsenes kunigaitis Daumants 1263. gadā nogalināja Mindaugu un divus viņa dēlus, Tranaitis kļuva par Lietuvas un Žemaitijas dižkunigaiti. 
Mindauga dēls Novogrudokas kņazs Vaišelga apvienojās ar savu svaini Helmas kņazu Švarnu un brālēnu Polockas kņazu Tautvilu, 1264. gadā sakāva Tranaiša karaspēku, nogalināja viņu un pats kļuva par Lietuvas dižkunigaiti.