Starpkaru periods

Starpkaru periods Eiropā (latīņu: Interbellum, franču: Entre-deux-guerres, angļu: Interwar period, vācu: Zwischenkriegszeit) ir vēsturnieku lietots apzīmējums, ko galvenokārt attiecina uz Eiropas 20. gadsimta vēstures periodu no Pirmā pasaules kara beigām līdz Otrā pasaules kara sākumam. Ja divdesmitie gadi raksturojami kā zināms ekonomikas izaugsmes un demokrātijas stabilizācijas periods, tad Lielā depresija sagrāva ticību parlamentārajai demokrātijai un liberālajam kapitālismam, to vietā rodoties antidemokrātiskām komunistu, fašistu, nacistu un autoritāru vadoņu pārvaldes sistēmām, kas solīja ātrus un konkrētus un risinājumus sabiedrības problēmām. Agresīvā nacionālisma un militārisma pieaugums trīsdesmito gadu otrajā pusē noveda pie Versaļas sistēmas sabrukuma un Otrā Pasaules kara sākuma. Šo laiku iedala vairākos vēsturiskos periodos: kara seku pārvarēšana (1919 - 1924), ekonomiskā izaugsme (1925 - 1929), Lielā depresija (1929 - 1933/36) un ceļš uz karu (1933/36 - 1939).

Versaļas sistēma

Pirmā pasaules kara rezultātā sabruka Austroungārijas, Vācijas, Krievijas un Osmaņu impērijas, bet saglabājās Britu impērija.
Parīzes priekšpilsētā Versaļā tika sasaukta karā uzvarējušo Antantes valstu Parīzes miera konference, kas, lielā mērā balstoties uz ASV prezidenta Vudro Vilsona izvirzītajiem "Četrpadsmit punktiem", radīja starpkaru Eiropu. Vācija (ar Versaļas līgumu), Austroungārija un to sabiedrotie (Bulgārija, Osmaņu impērija) tika sodīti (sadalot valsts teritoriju, uzliekot reparācijas, samazinot armiju), tika atjaunota Polijas valsts, noteiktas jauno valstu robežas, izveidota Tautu savienība.
Konferences rezultātā par dominējošo Eiropas valsti kļuva Francija, taču tā nespēja ne diplomātiski, ne ekonomiski, ne militāri šo stāvokli ilgstoši saglabāt. Pasaulē vadošo lomu ieguva ASV, kas bija finansējusi Francijas un Lielbritānijas uzvaru karā. 1921. gadā Vašingtonas konferencē ASV ieguva lielāku brīvību savu interešu īstenošanai Klusajā okeānā un Austrumāzijā.

Jaunās valstis

Sabrūkot daudznacionālajām impērijām, Eiropā radās jaunas nacionālās valstis - Somija, Igaunija, Latvija, Lietuva, Polija, Čehoslovākija, Austrija, Ungārija un daudznacionāla dienvidu slāvu valsts, kas vēlāk kļuva par Dienvidslāvijas karalisti. Robežu izmaiņas un politiskos satricinājumus piedzīvoja arī Balkānu valstis - Rumānijas, Bulgārijas un Grieķijas karalistes.
Lielākā daļa jauno valstu pieņēma liberālas, demokrātiskas konstitūcijas, kas vēlējās racionalizēt valsts varu vecā, neparedzamā monarhisma vietā. Tieši bailes no pārāk spēcīgas izpildvaras noveda pie parlamentāro demokrātiju izveidošanās. Tāpat, lai arī jaunās nacionālās valstis bija Vilsona mazākumtautību pašnoteikšanās principa rezultāts, neviena no tām neparedzēja īpašas tiesības mazākumtautībām vai vēsturiskajiem reģioniem. Tikai Austrija un Vācija izveidoja federālu sistēmu. Mazākumtautību intereses vajadzēja pārstāvēt to partijām. Daudzas partijas veidoja pusmilitāras organizācijas, jauniešu un sporta organizācijas, kas bieži vien konfliktēja ar līdzīgām citu partiju organizācijām.

Vācijas neapmierinātība

Demokrātiskā Veimāras republika uzskatīja, ka ar Versaļas līgumu valsts tiek pārmērīgi sodīta par gāztās impērijas grēkiem, sadalot tās teritoriju un uzliekot ekonomiku iznīcinošas reparācijas (132 miljardi zelta marku). Tās ārpolitikā dominēja centieni izlauzties no Versaļas sistēmas ierobežojumiem - reparāciju pārskatīšana, armijas atjaunošana, tuvināšanās ar PSRS.
Francija un Beļģija 1923. gadā, kad Vācija nespēja nomaksāt reparācijas, veica Rūras okupāciju. Valstī iestājās hiperinflācija. Politiķu un iedzīvotāju pretestība Versaļas sistēmai kļuva par platformu nacisma izaugsmei.

Lokarno konference

1925. gadā Šveicē notika Lokarno konference, kurā noslēdza Lokarno līgumus par Vācijas - Francijas un Vācijas - Beļģijas robežu neaizskaramību. Šo vienošanos garantēja Lielbritānija un Itālija. Neatrisināts palika Vācijas austrumu robežu jautājums. Mazinoties spriedzei starp Rietumeiropas valstīm, 1926. gadā Vāciju uzņēma Tautu savienībā.

Politiskā situācija

Pēc kara visās Eiropas valstīs nostiprinājās parlamentārās demokrātijas modelis. Eiropā joprojām bija 14 monarhijas, taču to vara tika ierobežota. Sociāldemokrāti dominēja daudzu valstu parlamentos, vai vadīja valdības. Dienvidu un Austrumeiropas valstīs spēcīgas bija zemnieku partijas. Radikālo spārnu pārstāvēja komunisti un fašistu tipa partijas. Gandrīz visās valstīs tika veikta agrārā reforma ar mērķi izveidot lielu un konservatīvu zemnieku šķiru, kas nebūtu ieinteresēta boļševismā.
Pirmajos pēckara gados militāri un politiski konflikti nebija retums. Vācijā notika cīņas starp komunistu "Spartaka savienību" un labējiem militāristiem, 1920. gadā notika Kapa apvērsuma mēģinājums un 1923. gadā Hitlera "alus zāles" pučs. Bavārijā un Ungārijā 1919. gadā tika pasludinātas padomju republikas. No 1919. līdz 1922. gadam vairākas Eiropas valstis iesaistījās Grieķu-Turku karā. Lietuva ieņēma Klaipēdas apgabalu, u.c.
Jau 1921. gadā Francijas vadībā radās Čehoslovākijas, Rumānijas un Dienvidslāvijas Mazā Antante, kuras mērķis bija nepieļaut Ungārijas militāru revanšu zaudēto teritoriju atgūšanai.
Iespējamo Baltijas valstu un Polijas aliansi, kas kalpotu kā drošs kordons starp Eiropu un PSRS, izveidot traucēja Viļņas apgabala krīze.

Zelta divdesmitie

Vācijā notika naudas reforma (1000 miljardus veco marku pielīdzināja 1 jaunajai markai), tika saņemti amerikāņu aizdevumi, atsākās ekonomikas izaugsme.
Karā uzvarējusī Lielbritānija bija ieslīgusi parādos un 1923. gadā, lai atbalstītu vietējos ražotājus, atteicās no savas brīvās tirdzniecības politikas ieviešot protekcionismu un tarifus. 1929. gadā Lielbritānija beidzot sasniedza pirmskara ražošanas līmeni, bet Vācija to jau pārsniedza par 17% un Francija par veseliem 48%.
1929. gadā ASV saražoja 43,3% no visas pasaules industriālās produkcijas, kas bija par 10% vairāk nekā Lielbritānija, Vācija, Itālija un Japāna kopā.
Ekonomikas izaugsmei bija vairāki iemesli: tika likvidēti kara postījumi, atjaunojās pieprasījums pēc visa veida ražojumiem, industriālais progress (konveijeri, elektrība, automašīnas) nodrošināja ātrāku un lētāku ražošanu. Attīstījās jaunas industrijas — ķīmijas produkti, avio un auto ražošana.
Pēckara sabiedrība atkal vēlējās izklaides. Mēmā kino zvaigznes (Čārlijs Čaplins) aizstāja jaunās skaņu filmas. Modē bija džezs un čarlstons. Arhitektūrā parādījās Bauhaus un Art Deco stili. Literatūrā slavens kļūst Ernests Hemingvejs, glezniecībā Pablo Pikaso.