Minu dinastija

Stabilitātes laiks

1425. gadā jaunais imperators apspiež sava onkuļa sacelšanos, vairāk nekā 600 augstmaņus soda ar nāvi, vēl 2200 izsūta uz tāliem pierobežu reģioniem. Minu imperatori arī turpmāk izcēlās ar paražu publiski pērt nepaklausīgus vai neveiksmīgus civilierēdņus, daudzi no kuriem pēc pēršanas mira.
Imperatora Hunvu izveidotā centralizētā absolūtās varas sistēma labi darbojās tikai spēcīgu imperatoru varas laikā. Junle imperators valdīja ar terora palīdzību, ar nāvi sodot tūkstošiem ierēdņu, un aizvien vairāk varas piešķirot einuhiem, kas bija palīdzējuši viņam sagrābt varu. Viņa pēcnācēji bija vāji valdnieki, kas ļāvās greznībai, gandrīz nekad nepametot Aizliegto pilsētu. 15. un 16.gs. Minu imperatori attālinājās no valsts pārvaldes tik ļoti, ka savas varas laikā ne reizi netikās ar saviem ministriem. Imperatora Dzjadzjina varas gados (1522.-1566.) vara koncentrējās galvenā sekretāra rokās.
Valsts pārvaldi veica ierēdņi un einuhi, kas savstarpēji nepārtraukti cīnījās par ietekmi. Pretēji pirmā imperatora pavēlei, ka einuhiem jābūt analfabētiem (lai samazinātu viņu ietekmi), 1429. gadā viņiem izveidoja īpašu skolu. 1420. gadā imperators uzticēja einuhiem organizēt slepenpoliciju, kas pēc paplašināšanas 1477. gadā, izvērsa plašu spiegošanas tīklu ierēdņu vidū. 1552. gadā no einuhiem izveido pils apsardzes vienību. 15.gs. vidū einuhu skaits pārsniedza 10 000. Minu dinastijas beigu posmā einuhu skaits pārsniedza 80 000, lai arī tikai daļai izdevās atrast darbu imperatora pilī un valdībā. Pirmspēdējā Minu imperatora laikā (1620.-1627.) par ietekmīgāko galma ierēdni kļuva einuhs Vejs Žonsjans (Wei Zhongxian).
Minu dinastijas laikā notika apzināta etnisko haņu kolonistu nosūtīšana uz vāji kontrolētajām Birmas, Laosas un Vjetnamas pierobežas provincēm. Dienvidos iekarotā Sičuaņas province bija pēdējā haņu vairākuma apdzīvotā province. 1381.-82. gadā iekaroto Juņnaņu apdzīvoja neķīnieši, un imperators pavēlēja ap 250 000 savas armijas kareivju demobilizēties un palikt provincē, apprecot vietējās sievietes, vai etniskās haņu ķīnietes no citām provincēm. Uz šo provinci nosūtīja vismaz miljonu haņu kolonistu. Kamēr Minu vara nostiprinājās jaunajās dienvidu Juņnaņas un Guidžou provincēs, tā pakāpeniski novājinājās ziemeļrietumos, kur normālu dzīvi traucēja karadarbība un robežas zonas ierobežojumi. Šeit radās aizvien spēcīgākas bandītu grupas, kas apdraudēja Pekinu.
Pieaugošo iedzīvotāju skaitu ar pārtiku nodrošināja uzlabota rīsa kultivācija, valsts dienvidos spējot ievākt divas un trīs ražas gadā. Dinastijas varas beigu posmā Ķīnā sāk audzēt eiropiešu atklātos Amerikas produktus - kukurūzu, tomātus, kartupeļus un tabaku. Paplašinājās kokvilnas audzēšana.
1513. sākumā portugāļu jūrasbraucēji sasniedza Ķīnas dienvidu piekrasti un turpmākajos gados neveiksmīgi centās nodibināt oficiālas tirdzniecības attiecības. 16.gs. vidū tirdzniecība notika Makao tuvumā, un 1557. gadā šo tirdzniecību legalizēja. 1601. gadā, pēc gandrīz 20 gadu sarunām, jezuītam Mateo Riči ļāva apmesties Pekinā kur viņš nodzīvoja līdz nāvei 1610. gadā. 1624. gadā holandieši izveidoja tirdzniecības punktu Taivanā.

Armija

Pēc Minu dinastijas pasludināšanas 1368. gadā, aktīva karadarbība turpinājās vēl pāris gadus. Armijas komandieri īstenoja provinču administrāciju un 1370. gadā 34 vadošajiem ģenerāļiem, kas nāca no dumpinieku armijas veterānu vidus, imperators piešķīra aristokrātiskus titulus. Ķīniešu titulus parasti tulko, izmantojot Eiropas paraugus. Minu impērijas laikā iecēla 21 hercogu, 102 marķīzus un 138 grāfu. Lielākā daļa šo titulu nebija mantojami.
Lai arī armijas lielums pieauga no 1,2 miljoniem 1392. gadā līdz 4 miljoniem dinastijas beigās, tās kaujasspējas bija zemas. Virsnieku amatus bieži mantoja no tēva uz dēlu, un to saglabāšanai bija jāveic eksāmeni. Armijai par derīgiem atzina zēnus no 10 gadu vecuma, un dažus gadus vēlāk tos sāka apmācīt. Dienests ilga visu mūžu, no tā atbrīvojot tikai pēc 60 vai 70 gadu sasniegšanas. Jaunus kareivjus parasti iesauca jau no dienestā esošu kareivju ģimenēm, nepieciešamības gadījumā mobilizējot arī zēnus no parastām ģimenēm. Armijai bija jānodrošina sava pārtika, jo valsts tai piešķīra plašas zemes, taču daudzas pierobežu garnizonu teritorijas, īpaši ziemeļos, nebija piemērotas zemkopībai. Kareivjus bieži izmantoja kā lētu darbaspēku, viņu uzturs bija nepietiekošs, un dezertēšana bija plaši izplatīta. Pret mongoļu uzbrukumu 1550. gadā nosūtīto vienību kareivji attiecās cīnīties, un 1644. gadā pret dumpiniekiem nosūtītais karaspēks dezertēja, Pekinas aizstāvībai atstājot tikai 3000 einuhu lielu vienību.

Kari ar mongļiem

Pēc tam, kad 1368. gada septembrī pēdējais mongoļu imperators bēga no Dadu uz savu ziemeļu galvaspilsētu, Minu armija viņu turpināja vajāt, spiežot mongoļu galmu bēgt vēl tālāk uz Karakorumu, Mongolijas vidienē. 1372. gadā tālāka mongoļu vajāšana apstājās, un robeža nostabilizējās gar Lielo Ķīnas mūri.
Lai arī imperators Honvu veica dziļus iebrukumus mongoļu zemēs, viņam tos neizdevās pakļaut. 1388. gadā Minu armija iebruka Mongolijas austrumos, sagrābjot tūkstošiem zirgu un vergu. Honvu tālajos stepju reģionos izvietoja garnizonus, kas regulāri karoja ar mongoļiem. Imperators Junle sākotnēji turpināja karu pret mongoļiem, taču 1403. gadā viņš bija spiests atvilkt ķīniešu garnizonus no stratēģiski svarīgā Ordosas reģiona rietumos, tā paverot ceļu turpmākiem mongoļu iebrukumiem.
Dinastijas pirmie imperatori turpināja agresīvo kursu pret mongoļiem, taču 1449. gadā nelielam mongoļu karaspēkam izdevās sakaut 500 000 kareivju lielo ķīniešu armiju, un uz četriem gadiem sagūstīt imperatoru Džentunu. Ķīniešiem bija izvēle, turpināt nepārtrauktu karu ziemeļu stepēs, vai pāriet aizsardzībā, veidojot nostiprinātu robežu. Minu skaitliski lielā armija bija vāja un neuzticama, turpmākās kampaņas pret mongoļiem prasītu pārāk lielus līdzekļus. 1474. gadā Mini aktīvi sāka Lielā Ķīnas mūra atjaunošanu un nostiprināšanu un pēc 1540. gada tas kļuva par Minu svarīgāko militārās aizsardzības projektu.
Vienlaikus, Minu pakļautībā turpināja dzīvot daudzi mongoļi, un tirdzniecība starp abām pusēm bija tik svarīga, ka dažreiz izraisīja karus. 1550. gadā mongoļu hana Altana karaspēks sasniedza Pekinu, pieprasot mongoļiem atļaut tirgoties pierobežas tirgos ar saviem zirgiem, pretī iegūstot ķīniešu preces. Kad mongoļiem joprojām nebija dota iespēja iegādāties ķīniešu drēbes, 1574. gadā tie atkal uzbruka Pekinai, un panāca tirdzniecības atjaunošanu. Par  mongoļu un ķīniešu tirdzniecības centru izveidojās Huhhota.
Minu dinastijas vēlākajos gados Lielo Ķīnas mūri izbūvēja arī Mandžūrijas pierobežā, kur aizvien lielākus riskus radīja jurčeni. Mandžūrijas lielāko daļu kontrolējošie jurčenu nomadi 17.gs. sākumā sevi sāka saukt par mandžūriem, un kļuva par nopietnāko impērijas ārējo draudu.

Karš Korejā

Koreja vairāku gadsimtu laikā apzināti bija pārņēmusi daudzas Ķīnas kultūras un varas sistēmas paražas, kļūst par Minu vasaļvalsti. Korejieši bija nozīmīgi sabiedrotie cīņā pret nemierīgajiem ziemeļu jurčeniem, kas sākotnēji bija korejiešu vasaļi, un tad ķīniešu vasaļi. Taču lielākos draudus Korejai radīja Japāna, kas sava sjoguna Hidejoši vadībā vēlējās izmantot Koreju kā bāzi iebrukumam Ķīnā. Hidejoši prasību, netraucēt japāņu armijai šķērsot Koreju, korejieši noraidīja, jo tā būtu nodevība pret Ķīnu. 1592. gadā Japāna iebruka Korejā un pēc trim nedēļām ieņēma Seulu. Minu imperators uz Koreju nosūtīja līdz 200 000 kareivju, un korejiešu flotei izdevās iznīcināt japāņu floti. Nākamie pieci gadi pagāja neauglīgās sarunās un cīņās. 1598. gadā japāņi atsita vairākus Minu uzbrukumus. Pēc Hidejoši nāves 1598. gadā japāņi pameta Koreju. Ķīniešu palīdzība Korejai nesa milzīgus dzīvā spēka un finanšu zaudējumus, taču ļāva nosargāt vasaļvalsti no iekarošanas un saglabāt dinastijas reputāciju.
Sākoties mandžūru uzbrukumiem brūkošajai Minu dinastijai, ķīnieši lūdza Korejai militāru palīdzību. Tas izraisīja krīzi Korejā, kas joprojām bija pārāk vāja, lai karotu pret mandžūriem, taču nespēja lauzt lojalitāti pret Miniem. Pēc neitrāla karaļa gāšanas, pie vara nāca Miniem lojāls karalis. 1627. gadā mandžūri iebruka un sakāva Koreju. 1637. gadā mandžūri iebruka vēlreiz, nodrošinot sev turpmāku Korejas lojalitāti, lai arī korejieši slepeni turpināja atbalstīt Minus līdz pat dinastijas beigām.

Japāņu pirātu uzbrukumi

Flotes iznīcināšana padarīja Ķīnas piekrasti neaizsargātu pret japāņu pirātu (wokou, pundurbandītu) uzbrukumiem. Tie bija sākušies jau 14.gs. sākumā, bet īpaši nežēlīgi kļuva 16.gs. sākumā, pirātiem izpostot piekrastes pilsētas. 13.gs. japāņu pirāti postīja Korejas piekrasti, atriebjoties par mongoļu mēģinājumiem iebrukt Japānā. Lai arī Japānas valdība centās ierobežot pirātus, tie nevarēja kontrolēt piekrastes zvejnieku kuģniecību. Nelielās japāņu pirātu grupas bieži sakāva daudz lielākas Minu armijas vienības. Vēlāk pirātu grupās iesaistījās arī ķīnieši, saņemot finansiālu atbalstu no turīgiem tirgoņiem, kas apmaiņā saņēma daļu no laupījuma. Minu armija izvērsa plašu operāciju piekrastes rajonā, 1561. gadā iznīcinot lielus pirātu spēkus un ap 1565. gadu pirātu reidi izbeidzās.

Sabrukums

Papildus izpildvaras problēmām, ko izraisīja ierēdņu un einuhu frakciju nebeidzamās cīņas, imperatora Vaņli ilgā valdīšanas laika (1572-1620) beigās valstī sākās ekonomikas problēmas, ko izraisīja sudraba, galvenā dārgmetāla, trūkums. Šajā laikā Ķīna jau bija daļa no globālās sudraba aprites sistēmas. Holandiešu un angļu pirātu uzbrukumi Spānijas impērijas kuģiem, kas no Dienvidamerikas transportēja sudrabu uz Spāniju, lika karalim Filipam IV daudz stingrāk ierobežot sudraba kontrabandistus, kas no Peru un Meksikas raktuvēm sudrabu veda uz Ķīnu. 1639. gadā Japāna izbeidza starptautisko tirdzniecību, tā vēl vairāk samazinot sudraba piegādi Ķīnai. Sudraba cenu straujā celšanās padarīja nodokļu samaksu gandrīz neiespējamu. Tirdzniecība notika kapara monētās, bet nodokļi bija jāmaksā aizvien dārgākajā sudrabā.
17.gs. sākumā Mazā Ledus laikmeta radīto klimata izmaiņu dēļ valsts ziemeļus sāka postīt sausums, neražas un bads. Smago lauksaimniecības situāciju pasliktināja regulāri plūdi. Centrālā valdība zemniekiem nesniedza pietiekamu palīdzību, izraisot plašu neapmierinātību, un zemnieku dumpju sākšanos. Daudzās pilsētās bada un slimību dēļ mira ap 30% iedzīvotāju. Bada mocītie zemnieki masveidā pameta savus dzimtos apgabalus, klaiņojot pa valsti. Veidojās laupītāju bandas un armijas. Ap 1630. izveidojās divas lielas bandītu un dumpinieku armijas, kuru vadoņi sagrāba aizvien jaunas teritorijas. Novājinātā impērijas armija sāka sabrukt. Papildus tam, valsts bija bankrotējusi. 1640. gada bada laikā Henaņas provincē izplatījās kanibālisms.
Bez mongoļiem, lielākos ārējos draudus Miniem radīja jurčeni, kas vēl atcerējās savas Dzjiņu dinastijas varenības laikus. Viņu zemes atradās netālu no Pekinas, radot nepārtrauktu militārā apdraudējuma situāciju. 1616. gadā par ziemeļu jurčenu hanu kļuva Nurhaci, kurš apvienoja jurčenus, un sāka iekarot Liaoninas provinci, 1619. gadā sakaujot Minu armiju. Viņa astotais dēls Abahai (1626-1643) uzvar cīņā par varu. Viņš sākotnēji koncentrējās uz Korejas pakļaušanu, uzvarot kaujās 1627. un 1636. gadā, pēc tam atsākot uzbrukumus Ķīnai. Viņš izveidoja imperiālās pārvaldes sistēmu, par ministriju vadītājiem ieceļot mandžūru prinčus, kam bija pieci vietnieki, no kuriem vismaz viens bija mongolis un viens ķīnietis, tā izveidojot multietnisku varas modeli, kas pastāvēja līdz 1911. gadam. Abahai 1635. gadā pārsauca jurčenus par mandžūriem, un 1636. gadā mainīja savas dinastijas nosaukumu no Dzjiņ uz Cjin.
1628. gadā Minu tronī kāpa imperators Čuņdžeņs, kurš vēlējās valdīt pats, ierobežojot einuhu varu. Līdz 1644. gadam galvenā sekretārā amatā viņš bija nomainījis vairāk nekā 50 cilvēkus. Pieaugot militārajiem izdevumiem, Minu valdība regulāri cēla nodokļus, tā tikai pastiprinot neapmierinātību un dumpjus, kuru apspiešanai nosūtīto armiju uzturēšanai atkal vajadzēja jaunus nodokļus. Minu iekšējās un ārējās neveiksmes pārliecināja zemniekus, ka dinastija ir zaudējusi Debesu mandātu.
1644. gada 16. februārī viens no dumpinieku vadoņiem Li Zičens (Li Zicheng) pieteica karu Minu imperatoram. 23. aprīlī Li armija iebruka Pekinas priekšpilsētās. Imperatora padomnieki, kas uzturēja slepenus kontaktus ar dumpiniekiem, ieteica atzīt Li varu un samaksāt viņam ievērojamu izpirkumu par atkāpšanos. Imperators Čundžeņs pavēlēja pretoties, un pēc militārās neveiksmes, redzot, ka viss zaudēts, pavēlēja savām konkubīnēm un meitām veikt pašnāvību, bet pats 25. aprīļa rītā pakārās pils dārzā. Tās pašas dienas pusdienlaikā Pekinā ienāca Li, pasludinot savas Šunu dinastijas varu. Dumpinieku karaspēks sāka pilsētas izlaupīšanu, pazemojot un nogalinot ne tikai bijušās dinastijas darbiniekus, bet arī daudzus vienkāršos iedzīvotājus. Tikmēr vēl nesakauta bija Minu ģenerāļa Vu 40 000 kareivjus lielā armija ziemeļu pierobežā. Kad Vu atteicās no Li piedāvātā izlīguma, dumpinieku armija 3. maijā devās uz Lielo Ķīnas mūri, kuru no mandžūriem aizsargāja Vu armija. Pēc divu dumpinieku armijas uzbrukumu atsišanas, Vu izlēma sadarboties ar mandžūriem, atverot Lielā Ķīnas mūra vārtus. Vu karaspēks kopā ar mandžūriem sakāva Li dumpinieku armiju. 1644. gada 6. jūnijā mandžūri ieņēma Pekinu, pasludinot Cjinu dinastijas varu, kamēr Minu pēdējie pārstāvji Nankinā pasludināja dienvidu Minu dinastijas varas izveidošanu.
1661. gadā 23 gadu vecumā mirst Cjinu imperators, un tronī kāpj viņa 7 gadus vecais dēls Kansji. Nākamajā gadā Czjinu armija uzsāk kampaņu pret Ķīnas dienvidos un Taivanā palikušajiem dienvidu Minu dinastijas spēkiem, turpmāko gadu laikā tos pilnībā sakaujot.

Kultūra

Glezniecībā pastāvēja vairāki virzieni. Galma gleznotāji un citas gleznotāju grupas sekoja Sunu dinastijas laika stiliem. Ainavu glezniecībā ietekmīgs bija Dai Ciņs. Attīstījās puķu un putnu glezniecība, kur atšķirības veidoja otas izmantošanas stili. Izglītoto augstmaņu un ierēdņu iecienīta nodarbe bija kaligrāfija, ar otiņu gleznojot dzejoļu tekstus. Keramikā ļoti populārs bija baltais porcelāns, kas rotāts ar zilā emaljā veiktiem zīmējumiem. Šie trauki sasniedza Eiropu un ietekmēja arī eiropiešu stilu.