google/wiki40b huggingface dataset:
Zvaigžņu Vārti (artefakts)

Koncepcija

Zvaigžņu Vārtu koncepciju izstrādāja Stargate režisori Rolands Emerihs un Dīns Devlins.
Ideja par "portālu" ceļotājiem jau pirms filmas "Zvaigžņu Vārti" ir izmantojuši vairāki rakstnieki gan zinātniskajā fantastikā, gan fantāzijas žanra daiļdarbos. Bieži šādiem portāliem ir regulāra vai neregulāra ģeometriskā forma, kas piepildīta ar ūdenim līdzīgu, viļņojošu substanci, kas ir robeža starp divām attālām vietām. "Zvaigžņu Vārti" lielā mērā balstās uz šo koncepciju, akcentējot "ūdens virpuli" kā mistikas elementu.
Ideja balstās uz astrofizikas koncepcijām. Tomēr, kaut arī tārpejas teorētiski varētu pastāvēt, patiesībā šādi nevarētu droši transportēt cilvēku, jo iepējams, ka tārpejas būtu izveidojušās pārmērīgas gravitācijas rezultātā (piemēram, ar melno caurumu saistītas) un varētu iznīcināt jebkuru potenciālo ceļotāju. "Zvaigžņu Vārti" šo problēmu apiet, transportējot cilvēku, pārveidotu enerģijas formā un pēc tam to no jauna materializējot.

Vārtu atklāšana

Filmā "Zvaigžņu Vārti" 1928. gadā arheoloģiskajos izrakumos Gīzā tiek atklāti Zvaigžņu Vārti. 1940. gados tie tiek pētīti ar nodomu izmantot kā potenciālu ieroci, taču šis projekts netiek turpināts. Ticis izmēģināts tūkstošiem kombināciju, taču neveiksmīgi, tādēļ ir uzskats, ka eksistē tikai divi Zvaigžņu Vārti, kas savieno Zemi un planētu Abidosu (Abydos), kas parādīta filmā. Zvaigžņu Vārti SG-1 seriālam sākoties, tiek atklāts liels daudzums derīgu simbolu kombināciju, kas iegravētas kādas Abidosa celtnes drupās. Miljonos gadu veidojušās zvaigžņu novirzes dēļ šīs adreses nebija iespējams izsaukt, līdz seriālā Samanta Kārtere pārveido uz Zemes esošo sistēmu, lai šī novirze tiktu ņemta vērā. Līdz ar to pēkšņi kļūst pieejams plašs iespējamo savienojumu tīkls. Vēlāk pulkvedis Džeks O'Nīls atrod vēl daudzas adreses Seno zināšanu krātuvē. Normālos apstākļos izveidoto tārpeju var uzturēt tikai nedaudz ilgāk par 38 minūtēm. Šī laika pagarināšana prasa milzīgu enerģijas daudzumu, piemēram, no tuvumā esoša melnā cauruma. Vārti ir ļoti izturīgi.
Ņehožes bāka

Vēsture

Bāku šajā vietā sāka būvēt 1863. gadā un 1866. gada 1. decembrī tā sāka darboties. Bāka raidīja mirgojošu baltas gaismas signālu (10 s deg, 10 s pārtraukums). Laterna bija aprīkota ar Frenela 1. kārtas ierīci. Gaismu deva rapšu eļļas lampa. Gaismas signāla mirgošanu panāca ar stroboskopa aparātu, kuru darbināja pulksteņmehānisms. Otrā pasaules kara laikā bākas laternu iznīcināja artilērijas uguns. 1948. gadā bāku pilnībā atjaunoja. Eļļas lampu nomainīja ar Zviedrijā ražotu iekārtu, kura sastāvēja no 4 diskveida lēcām, starp kurām atradās elektriskā spuldze. Iekārtu grieza no kādas zemūdenes noņemts motora mehānisms.

Raksturojums

Bākas augstums ir 45 m. Bāku veido astoņšķautņu ķieģeļu tornis ar galeriju un laternu. Laterna ir baltā krāsā. Gaismas elements atrodas 62,8 m virs jūras līmeņa. Gaismas iekārtu veido rotējoša ierīce ar gredzenveida lēcām un 1 kW spuldzi maiņas aparātā. Gaisma balta (0,45 s deg, 9,55 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 20 jūras jūdžu attālumā.

2006. gadā Polijas pasts izdeva pastmarku ar bākas attēlu.
Gribas brīvība

Gribas brīvība jeb brīva griba (grieķu: το αύτεξούσιον, latīņu: liberum arbitrium) ir spēja indivīdam brīvi veikt savu izvēli, zinot apstākļus un situāciju, tādā veidā pieņemot lēmumus un pārvaldot veiktās darbības. Tas ir gan filozofisks, gan teoloģisks jēdziens, kas līdz galam nav pilnīgi skaidrs. Tajā tiek spriests, vai pastāv attiecība starp brīvību un cēloņiem, tas ir, vai dabas likumi jau iepriekš nenosaka notikumu gaitu. Pastāv dažādi viedokļi par gribas brīvību. Gribas brīvība ir saistīta ar determinismu, kā arī tā kontrastē ar fatālismu. Gribas brīvības pētniekus iedala deterministos un nedeterministos. Atkarībā no tā, mainās arī gribas brīvības skaidrojums. Deterministi uzskata, ka gribas brīvību ietekmē ārējie apstākļi un iedarbība, savukārt indeterministi uzskata, ka tā ir patstāvīgas un patvaļīgas rīcības pašcēlonis. Gribas brīvība ir viens no brīvības veidiem, kuras pamatā ir diskusija par notiekošo procesu kārtību un to cēloņsakarībām.
Gribas brīvības jautājums vēsturiski skaidrots no mītu, kosmoloģijas, teoloģijas un filozofijas viedokļa, bet mūsdienās tas tiek apskatīts arī psiholoģijā, neiroloģijā un kvantu mehānikā.

Gribas brīvība filozofijā

Jautājums par gribas brīvību galvenokārt tiek uzskatīts par filozofisku jēdzienu. Ideja par “brīvu gribu” tiek pretstatīta determinismam. Priekšstatu, ka šie abi jēdzieni ir saderīgi, sauc par savietojamību (arī svešvārdā par kompatibilismu) vai “mīksto determinismu”.

Gribas brīvība reliģijā

Gribas brīvība ir jēdziens, kuru izmanto arī reliģijā. Tā tiek saistīta ar dievībām un to spēju ietekmēt notikumus. Rietumu pasaulē liela nozīmē gribas brīvības izpratnei ir kristietībai. Tā parādās arī islāmā un citās reliģijās. Gribas brīvība tiek skaidrota, kā cilvēku brīva pašnoteikšanās attiecībā pret dievu un dievišķo iepriekšnolemtību. Tā ir arī kā spēja izvēlēties starp labo un ļauno bez augstākas varas iejaukšanās.

Morālā atbildība

Gribas brīvība tradicionāli tiek uzskatīta par sava veida varu, kā rezultātā tiek kontrolēta konkrēta indivīda izvēle un rīcība. Bet vienmēr ir bijis jautājums, cik lielā mērā šī izvēle un rīcība tiek iespaidota no sabiedrības. Vairākus gadsimtus gribas brīvības pamatojumā ir iesaistīta morālā atbildība. Mūsdienās morāles statuss mainās, un līdz ar to mainās arī gribas brīvības pamatojums.
Atslēga

Atslēga ir ierīce, ar kuru var atslēgt slēdzeni. Parasti atslēgas izgatavo no metāla. Atslēga sastāv no daļas, kas tiek ievietota slēdzenē, un otras daļas, kuru var saturēt tās lietotājs, lai pagrieztu atslēgu, ieliktu to slēdzenē vai izņemtu no tās. Parasti viena atslēga domāta vienai slēdzenei vai arī mazam slēdzeņu skaitam, kas tikušas izveidotas vienādas.
Atslēgas ir lēts, tomēr tas nav pilnīgi drošs veids, kā piekļūt kādām fiziskām lietām, kā ēkas, transportlīdzekļi, kabineti. Parasti cilvēki nēsā vairākas atslēgas, ko viņi izmanto ikdienā, kopā, kas bieži vien tiek saķēdētas kopā atslēgu piekariņos.
Senākās zināmās atslēgām līdzīgās ierīces ir tikušas atklātas senajā Asīrijā.
Aleksandrs fon Humbolts

Biogrāfija

Dzimis Berlīnē, Prūsijas karalistē, aristokrātu ģimenē (viņa krusttēvs bija nākamais karalis Fridrihs Vilhelms II). Pamatizglītību guvis mājās. 1787. gadā uzsāka ekonomikas un finanšu studijas Viadrinas universitātē Frankfurtē pie Oderas, bet jau 1789. gada pavasarī nomainīja augstskolu, uzsākot studijas Getingenes universitātē, un apguva dažādas zināšanas medicīnā, matemātikā, fizikā, ķīmijā u.c. Vēlāk Humbolts studēja arī valodas un ekonomiku Hamburgā, kā arī Freibergas un Jēnas universitātēs. 1790. gadā veica savu pirmo ceļojumu, apceļojot vācu zemes, Angliju un Franciju. 1796. gadā pēc mātes nāves saņēmis mantojumu, nolēma pievērsties nezināmo zemju apceļošanai un izpētei. 
Ar savu 1799. gada jūlijā uzsāktu ceļojumu uz Spānijas kolonijām Dienvidamerikā, kura laikā Humbolts veica vairākus nozīmīgus ģeogrāfiskus un botāniskus atklājumus, viņš ieguva pasaules slavu. Pierādījums viņa popularitātei, bija vizīte pie ASV prezidenta Tomasa Džefersona, kas notika trīs nedēļas pēc ceļojuma. Atgriezies Eiropā viņš tika iecelts par Berlīnes Zinātņu Akadēmijas locekli, kā arī par Prūsijas karaļa Frīdriha Vilhelma III kambarkungu. Caurbraucot uz Krieviju Aleksandrs fon Humbolts ir uzturējies arī Latvijas teritorijā.
Vitālijs Gavrilovs

Biogrāfija un izglītība

Vitālijs Gavrilovs dzimis 1947.gadā Igaunijā, Ninas ciemā pie Peipusa ezera. Pēc vidusskolas beigšanas 1963. gadā, iestājies Rīgas Politehniskajā institūtā, kuru absolvē 1969. gadā, iegūstot inženiera - mehāniķa diplomu. 1973. gadā viņš sekmīgi noslēdz mācības arī RPI Inženierekonomiskajā fakultātē, bet 1993. gadā iegūst ekonomikas maģistra grādu Latvijas Universitātē.

Pirmsaldara posms

1969. gadā sāk strādāt Liepājas mašīnbūves rūpnīcā par meistaru. No 1970. līdz 1977. gadam strādā Rīgas Tramvaju un trolejbusu pārvaldē par meistaru, vēlāk par galveno inženieri. No 1977. līdz 1979. gadam - Valsts darba komitejā. 1979. gadā tiek iecelts par Rīgas Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku un šinī amatā nostrādā līdz 1985. gada sākumam.

Aldaris

Gavrilovs tiek nozīmēts par alus darītavas "Aldaris" ģenerāldirektoru 1985. gada 14. februārī. Ar to viņam aizsākās gandrīz divdesmit gadu ilgs posms Latvijas lielākās alus darītavas vadīšanā, kura laikā notiek gan investora piesaistīšana gan uzņēmuma privatizācija. Gavrilovam uzņēmumā piederēja arī akciju pakete, kura tika pārdota 2007. gadā. 2004. gada 24. februārī a/s "Aldaris" akcionāru gada pilnsapulcē uzņēmuma prezidents Vitālijs Gavrilovs paziņoja par atkāpšanos no amata.

Grindeks

2003. gada sākumā, vēl būdams amatā "Aldarī", Gavrilovs nopērk 14% zāļu ražotāja a/s "Grindeks" akciju. Tanī pašā gadā kļūst arī par "Grindeks" padomes priekšsēdētāja vietnieku. Laika gaitā Gavrilova akciju procents ir mainījies, un 2009. gada 25. maijā viņam piederēja 11.3 procenti akciju, kas viņu padarīja par trešo lielāko uzņēmuma akcionāru pēc Kirova Lipmana un Annas Lipmanes.
2010. gada aprīlī V.Gavrilovs sev piederošo "Grindeks" akciju paketi pārdod Krievijas farmācijas uzņēmumam "Farmstandart". Viņš atstāj arī savu amatu uzņēmuma padomē, bet "Grindeks" izstājas no Gavrilova vadītās Latvijas darba devēju konfederācijas.

Sabiedriskā darbība

Vitālijs Gavrilovs ir aktīvi piedalījies vairāku Latvijas sabiedrisko organizāciju (nodibinājumu) darbībā un vadīšanā. Tā viņš ir ilggadīgs ietekmīgās Latvijas Darba devēju konfederācijas prezidents. Ilgstoši darbojies arī otrā Latvijas uzņēmēju organizācijā - Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kamerā, bijis Latvijas Jātnieku federācijas prezidents.
Tomēr lielāko popularitāti iemantojis ar labdarības akcijām un dalību dažādos publiskos pasākumos un televīzijas pārraidēs. Par lielo Vitālija Gavrilova pozitīvo atpazīstamību liecina 2009. gada novembrī veiktā SEB bankas klientu aptauja. Tajā atklājās, ka 22% aptaujāto vīriešu, sasniedzot cienījamu vecumu, labprāt līdzinātos Vitālijam Gavrilovam.

Personīgā dzīve

Precējies jau vairāk kā 40 gadus. Dzīvesbiedre Lidija arī nodarbojas ar uzņēmējdarbību. Ir divas meitas - Natālija un Helēna.
Tauriņdeja

Sižets

Talantīgs cilvēks, Harijs Maurs, dzenoties pakaļ veiksmei ir gatavs uz visu. Sporta nodarbības un uzstāšanās muzikālajā ansamblī nesola viņam vēlamos rezultātus un viņš pamet šīs nodarbes. Netīšām viņš iepazīstas ar Nino, slavena režisora, kas atbraucis uz Rīgu uzņemt kino, sievu. Nekaunoties Harijs izmanto savu pazīšanos, lai iegūtu lomu filmā. Pēc kāda laika Harija Maura vārds parādās uz pašu ienesīgāko filmu afišām. Bijušie kolēģi ir pārsteigti par tik veiksmīgu karjeru. Elegants kostīms un jauns ārzemju automobilis rada sajūsmu pielūdzējās. Tomēr drīzumā noskaidrojas, ka zem veiksmes lutekļa maskas slēpjas vienkāršs patmīlīgs melis.
69 (seksa poza)

69. poza ir viena no pazīstamākajām orālā seksa pozām. Tā ļauj partneriem veikt abpusēju orālu stimulāciju. Nosaukums ir saistīts ar to, ka partneru ķermeņi atrodas tieši tādā pozīcijā kā sešinieks pret devītnieku skaitlī 69.
Pats garākais salmiņš

Sižets

Pēckara Latvija. Kādā mazpilsētā darbojas Franciska banda un jaunajam čekistam Jurim Vilkam uzdots iegūt Franciska uzticību.
Irānas kalendārs

Irānas kalendārs vai Saules hidžra (persiešu: تقویم هجری شمسی؛ سالنمای هجری خورشیدی) ir astronomiskais saules kalendārs, kas tiek izmantots kā pamatkalendārs Irānā un Afganistānā. Kalendāru tapšanā piedalījās arī Omars Haijāms. Kopš kalendāra izveides, tas vairākas reizes ir precizēts. Gadu skaitīšana sākās no hidžras (pravieša Muhameda pārcelšanās no Mekas uz Medīnu 622. gadā), tomēr atšķirībā no klasiskā islāma kalendāra, tas balstās uz tropisko (saules) gadu. Gada sākums ir pavasara ekvinokcijas dienā (Novrūzs), kas tiek noteikts pēc Teherānas laika meridiāna astronomiskajiem novērojumiem (52.5°E vai UTC+3:30).
Stāmerienas pareizticīgo baznīca

Vēsture

Senākā koka baznīca celta 1851. gadā pareizticībā pārgājušajiem Stāmerienes muižas pagasta latviešu zemniekiem. Sakarā ar draudzes pieaugumu to pārbūvēja 1866. gadā. Kad arī Stāmerienas muižas īpašnieks Johans Gotlībs Eduards fon Volfs apprecējās ar pareizticīgo Sofiju Potjomkinu, viņš lika veikt jaunas pareizticīgo baznīcas būvi no 1902. līdz 1904. gadam. Boriss un Pauls Volfi apmaksāja kalnu kristālu ielikšanu baznīcas torņu krustos.
Latvijas PSR laikā baznīcu slēdza un tās ēkā iekārtoja vietējā sovhoza noliktavu. Atmodas laikā sāka baznīcas atjaunošanas darbus, bet pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Aleksandrs un Irina Sazonovi atjaunoja Stāmerienes pareizticīgo draudzi. Pirmais dievkalpojums notika 1995. gada 3. decembrī. Rīgas celtniecības kompānija "Velve AE" pabeidza baznīcas atjaunošanas darbus līdz ēkas simtgades svinībām 2004. gada 6. jūnijā.
Obas līcis (Antarktīda)

Obas līcis ir Somova jūras piekrastes līcis Antarktīdā starp Luņņika ragu un Viljamsa ragu. Līča austrumu daļā ieplūst Lilija glečers un visu līča austrumu daļu aizņem šī glečera mēle. Rietumu daļā ieplūst vairāki nelieli glečeri (Astahova, Čugunova, Astapenko). Līča traversā ap 20 km no Luņņika raga atrodas Sputņika sala.
Līci 1958. gadā aprakstīja padomju antarktiskā ekspedīcija un nosauca ekspedīcijas kuģa «Oba» (Обь) vārdā.
Moldova

Ģeogrāfija

Moldova atrodas Austrumeiropas līdzenuma dienvidrietumos, otrajā laika joslā. Kaut arī Moldovai nav pieejas jūrai, to tomēr var uzskatīt par Melnās jūras piekrastes valsti. Cauri Moldovai ļoti īsā posmā tek Donavas upe (950 m).
Ziemeļos, austrumos un dienvidos Moldova robežojas ar Ukrainu, rietumos ar Rumāniju. Valsts platība ir 33 843 km². Moldovas teritorija ir izstiepta ziemeļu-dienvidu virzienā 350 km garumā, bet platums rietumu-austrumu virzienā ir 150 km.
Moldovas galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Kišiņeva, kas atrodas valsts vidusdaļā. Otra lielākā pilsēta ir Tiraspole, kas atrodas Dņestras krastā. Valsts ir sadalīta 32 rajonos, 5 municipalitātēs un 1 autonomā Gagauzijas republikā. Moldovā ir 60 pilsētu un 917 ciematu.
Moldovas klimats ir mēreni kontinentāls. Ziema ir maiga, īsa, bet vasara karsta un gara. Gada vidējā gaisa temperatra ir no +7,5 °C ziemeļos līdz +10 °C dienvidos. Janvārī temperatūra ir ap -4 °C, jūlijā +21 °C. Absolūtais minimums ir -36 °C, bet maksimums +41 °C. Gada nokrišņu daudzums nav liels - 380—550 mm.

Ekonomika

Moldovas ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 26,2% no IKP, šis rādītājs bija piektais augstākais no visām valstīm.

Iedzīvotāji

Pēc tautas skaitīšanas datiem 2014. gadā Moldovā (bez Piedņestras) bija 2 913 281 iedzīvotāju.
76,5% no iedzīvotājiem kā pirmo ģimenē lietoto valodu minēja moldāvu/rumāņu valodu (60% moldāvu un 16,5% rumāņu), 11,3% krievu, 5,5% – ukraiņu, bet 4,1% – gagauzu valodu.
Pols Verlēns

Biogrāfija

P. Verlēns debitē literatūrā 1869. gadā ar krājumu "Labā dziesma". Viņa dzejai raksturīga īpaša muzikalitāte un vieglums.
Oto Arnolds fon Paikuls

Dzīvesgājums

Oto Arnolds fon Paikuls dzimis 1662. gadā Zviedru Vidzemes teritorijā igauņu cilmes (Paiküla) vācbaltiešu dzimtā. Par viņa jaunības gadiem ir maz datu, zināms, ka jau 15 gadu vecumā viņš kā pāžs tika nosūtīts uz Saksijas galmu. Pēc tam viņš kalpoja Saksijas un Francijas armijās. Pēc Saksijas kūrfirsta Augusta II Stiprā kļūšanas par Polijas karali Paikuls kā sakšu armijas ģenerālis 1700. gadā piedalījās Lielā Ziemeļu kara pirmajā ofensīvā Zviedru Vidzemē, kur vadīja uzbrukumu Rīgas cietoksnim. noraidīja Zviedru Vidzemes ģenerālgubernatora Dālberga piedāvājumu pāriet zviedru pusē. Pēc sakšu sakāves kaujā pie Daugavas pameta dienestu un devās uz savu muižu Brandenburgā.
Krievijas sūtnis Johans Reinholds fon Patkuls pierunāja ģenerāli Paikulu uzņemties apvienotās Polijas-Lietuvas un Saksijas armijas komandēšanu 1705. gada 31. jūlija kaujā pret uzbrūkošo zviedru armiju Varšavas pievārtē. Pēc zaudētās kaujas ģenerālis Paikuls tika saņemts gūstā, aizvests uz Stokholmu un tiesāts kā valsts nodevējs. Spriedums paredzēja viņam "atņemt miesu, godu un mantu". Par spīti Zviedrijas karaļa Kārļa XII vecāsmātes rakstītajam apžēlošanas lūgumam un Paikula it kā sekmīgajam mēģinājumam ar alķīmijas palīdzību iegūt zeltu, viņam 1707. gada 14. februārī tika nocirsta galva.
No Paikula alķīmiski radītā zelta esot izgatavotā monēta ar uzrakstiem „Carol. XII. D(ei). G(ratia). Rex Sue(cia).“ un “hoc aurum arte chemica conflavit Holmiae 1706. O. A. V. Paykul“ vēl arvien glabājas Stokholmas karaliskajā monētu muzejā
Ernests Kārlis Falkbērs

Biogrāfija

Jaunībā Vīnē studējis tieslietas, pēc tam strādājis par žurnālistu dažādos preses izdevumos. No 1848. līdz 1852. gadam dzīvojis Vācijā, kur spēlējis ar Ādolfu Andersenu un Žanu Difrenu, tad atgriezies Vīnē un 1855. gadā nodibinājis pirmo Austrijas šaha žurnālu Wiener Schachzeitung. Pāris mēnešus vēlāk pārcēlies uz Londonu, kur nodzīvojis līdz 1864. gadam. Bijis angļu šaha žurnāla The Chess Player's Magazine redaktors. Šeit piedalījies vairākos mačos, kā arī savā vienīgajā turnīrā 1858. gadā Birmingemā, kur palicis 2. vietā. Vēlāk atgriezies Vīnē, un no 1877. gada līdz sava mūža beigām bijis Vīnes žurnāla Neue Illustrirte Zeitung šaha nodaļas redaktors.
Falkbēra vārdā ir nosaukta šaha atklātne - Falkbēra kontrgambīts: 1.e4 e5 2.f4 d5.
Ķišķu kapi

Ķišķu kapi ir atklāta kapsēta Neretas pagastā. Tie atrodas uzkalniņā pie Neretas—Rites ceļa, aptuveni 4 km no Neretas starp autoceļu P73 un Salātes upi. Kapsētas austrumu daļā atrodas daļēji slēgtie luterāņu kapi, rietumu — atklātie katoļu kapi.
Kapsētas teritorijā atrodas kapela-kapliča, abās kapu pusēs pieejamas tualetes, kā arī divas akas ūdens ieguvei
Kišķu kapos ir Jāņa Jaunsudrabiņa meitas un sievas, krusttēva un vecvecāku atdusas vietas. Rakstnieks Jānis Jaunsudrabiņš šajos kapos tika pārapbedīts 1997. gada 13. septembrī. Vecajā kapu daļā ir senas apbedījumu vietas.
Vilhelms Lapelis

Biogrāfija

Vilhelms Lapelis dzimis 1961. gada 30. decembrī Latgalē, Daugavpilī kā trešais bērns piecu bērnu latviešu ģimenē. Bērnību un skolas gadus pavadījis Sēlijā Subatē, kur ieguvis nepilnu vidējo izglītību. 1979. gadā iestājies Rīgas metropolijas Romas katoļu Garīgajā seminārā, studiju laikā 1980. gadā ticis iesaukts dienestā Padomju armijā un nosūtīts uz Arhangeļsku. Pēc dienesta beigšanas atsācis studijas seminārā, kuru beidzis 1986. gadā un tā paša gada 1. jūnijā Rīgas Svētā Jēkaba katedrālē kardināls Julijans Vaivods Vilhelmu Lapeli ordinējis par priesteri. Primīcijas dievkalpojums noticis 1986. gada 7. jūnijā Subates draudzē, sprediķojot priesterim Vilhelama Bēķim, kā arī piedaloties prāvestiem Vincentam Bārzdam, Jānim Silevičam, J. Budņickim. Pārzin latviešu, poļu un krievu valodas. Vienlaicīgi iestājies dominikāņu klosterī, kas tajā laikā darbojās nelegāli.
Datizrace

Datizrace (angļu: Data mining) - process, kurā no liela apjoma datiem tiek iegūtas jaunas, netriviālas, praktiski lietderīgas zināšanas, kas nepieciešamas lēmumu pieņemšanā dažādās sfērās.
Datizraces pamatā ir šablonu (patterns) koncepcija. Šabloni ir likumsakarības, kas raksturīgas datu izlasēm, un tās var attēlot formā, kas ir saprotama cilvēkam.
Termins Data mining radies 1978. gadā, bet mūsdienu traktējumā, tad guvis plašu ievērību, sākot ar 90. gadu pirmo pusi. Līdz tam datu analīzi veica ar statistikas palīdzību, un varēja apstrādāt nelielus datu apjomus.
Datizrace ir plaša nozare, kas radusies un attīstījusies no tādām zinātņu jomām kā statistika, tēlu atpazīšana, mākslīgais intelekts, datubāzu teorija, mašīnapmācība utt.

Salīdzinājums ar citām datu analīzes metodēm

Tradicionalās datu analīzes metodes (statistika) un OLAP galvenokārt orientētas uz iepriekš formulētu hipotēžu pārbaudi un uz "raupju" izmeklēšanas analīzi, bet datizraces pamatā ir "ne uzreiz pamanāmu" likumsakarību meklēšana. Datizraces instrumenti var atrast šādas likumsakarības patstāvīgi, kā arī patstāvīgi izveidot hipotēzes par savstarpējām sakarībām.
Ja vairums statistisko metožu strādā ar neeksistējošiem lielumiem, izmantojot izlases vidējā koncepciju, tad datizrace darbojas ar reālām vērtībām
Ja salīdzina datizraci, statistiku un mašīnapmācību, tad statistika pamatā bāzējas uz teoriju, mašīnapmācība bāzējas uz apmācību, bet datizrace integrē teoriju un apmācību. Ja statistika koncentrējas uz hipotēžu pārbaudi, bet mašīnapamācība - uz apmācības aģentu darbības uzlabošanu, tad datizrace ir koncentrēta uz vienotu datu analīzes procesu, kas ietver datu attīrīšanu, apmācību, rezultātu integrāciju un vizualizāciju.
Medūza

Medūza ir brīvi peldošu dzēlējzarndobumaiņu tipa (Cnidaria) organismu attīstības forma, kas piemīt medūzu apakštipam (Medusozoa). Otra iespējamā attīstības forma ir polips.

Anatomija

Medūzu uzbūve ir ļoti vienkārša. Tām ir lietussarga veida jeb zvanveida ķermenis, kura apakšdaļas centrā atrodas mute, kuru ieskauj mutes lēveri. Zvanveida ķermeni apņem taustekļu vainags.
Lielākajai daļai medūzu nav īpašas gremošanas, osmoregulācijas, centrālās nervu, elpošanas orgānu vai asinsrites orgānu sistēmas. Lai arī medūzai nav skeleta, tai ir balstplātnīte (manubrium sterni), kurai ir kātveidīga struktūra, kas nokarājas no centra uz leju ar muti pašā galā. Mute atveras gastrovaskulārā dobumā, kurā norit visi gremošanas un vielmaiņas procesi. Gastrovaskulārais dobums ir savienots ar starveidīgiem kanāliem, kas stiepjas līdz medūzas zvanveidīgā ķermeņa malai. 
Medūzai nav nepieciešama elpošanas sistēma. Tās membrānai līdzīgā āda ir tik plāna, ka skābekli tā uzņem difūzijas ceļā. Lai arī medūzas spēj brīvi pārvietoties, to kustības iespējas ir ierobežotas. Medūza pārvietojas, ritmiski saraujoties tās zvanveida ķermenim. Saraujoties tiek izgrūsts ūdens, un medūza kustās uz priekšu. Dažas sugas ir ļoti aktīvas un enerģiski peld gandrīz visu laiku, toties citas ir samērā pasīvas. 
Medūzas ķermenis satur ļoti daudz ūdens, kas ir vairāk kā 95% no kopējās masas. Zvanveidīgais ķermenis sastāv no želejveida vielas, ko sauc par mezogleju, kuru aptver un no apkārtējās vides aizsargā 2 aizsargkārtas — no ārpuses medūzu sedz epidermas kārta, bet iekšējā dobumā mezogleju nosedz gastroderma. Tās šūnās, kuras sauc par barošanas epitēlijmuskuļšūnām, noris barības gremošana. Gastrodermā ir arī dziedzeršūnas, kurās veidojas gremošanas fermenti.
Krimas tilts

Vēsture

Pēc Krimas okupācijas Otrā pasaules kara laikā Hitlers 1943. gada 7. martā izdeva pavēli sākt tilta būvi pāri Kerčas šaurumam, celtniecības darbi noritēja no 1943. gada aprīļa līdz septembrim, bet netika pabeigti. 1944. gada vasarā uz vecajiem balstiem PSRS inženieri uzbūvēja 4,5 km garu dzelzceļa tiltu pāri šaurumam, kas 1945. gada februārī ledus spiediena ieteikmē sabruka.
Pēc Krimas aneksijas 2014. gada februārī Krimas krīzes laikā 2015. gada janvārī Krievijas valdība nolēdza tilta būves kontraktu ar Krievijas prezidentam Putinam pietuvinātajam uzņēmējam Arkādijam Rotenbergam piederošo Стройгазмонтаж kompāniju.
2018. gada 15. maijā prezidents Putins vadīja tilta atklāšanas ceremoniju, bet satiksme pa to tika atklāta 16. maijā.
Ukrainas valdība kritizēja projektu, sakot, ka tā būvniecība nodarījusi kaitējumu dabai un ka lieli kuģi tilta dēļ nevarēs no tās ostām iziet Azovas jūrā.

Kerčas šauruma incidents

2018. gada 25. novembrī netālu no Krimas tilta notika Kerčas šauruma incidents, kad Krievijas robežapsardzes kuteris atklāja uguni uz Ukrainas Jūras spēku kuģu grupu, kas cauri Kerčas šaurumam devās uz Mariupoles ostu Azovas jūras ziemeļu krastā. Pārkāpjot 2003. gadā noslēgto vienošanos par pieeju Kerčas šaurumam un Azovas jūrai, Krievijas īpašo uzdevumu vienība sagrāba ukraiņu kuģus.