google/wiki40b huggingface dataset:
Kārlis Gailis (būvinženieris)

Biogrāfija

Kārlis Mihails (Miķelis) Gailis dzimis 1901. gada 8. martā, Stienes muižā un kristīts Liepupes baznīcā. Viņa vecāki pēc neilga laika pārceļas uz Inciemu, kur tēvs strādā Inciema muižā par dārznieku (A. Eglītis šo muižu vēlāk apraksta savā grāmatā "Pansija pilī"). Pēc Lēdurgas pagastskolas beigšanas Kārlis dodas uz Rīgu, kur dzīvo pie radinieka optiķa Eduarda Gaiļa un studē Latvijas Universitātes būvinženierijas fakultātē. Fakultāti absolvējis 1929. gada 16. maijā.
Strādājis Latvijas Universitātē (vēlāk - Politehniskajā Institūtā) par docentu. 
Bijis arī Šoseju un zemes departamenta vecākais inženieris (1939. gadā).
Dzīvojis Rīgā, Sporta ielā 3. Sieva: Marta Gailis (dzimusi Bajārs). Trīs bērni (divas meitas un viens dēls). Miris 1994. gada 2. februārī. Apglabāts Rīgas Meža kapos.

Zinātnisko pētījumu joma

Latvijas grants un akmeņu noderība betona celtnēs.

Ievērojamākie darbi

Tilts pār Gauju Siguldā, virsbūves projekts (pie šī tilta strādājis divas reizes: pirms Otrā pasaules kara - atklāšana 1937. gada 23. jūlijā, un pēc tā (1950. gadā), jo tilts 1941. gadā tika uzspridzināts)
Tilts pār Lielupi Jelgavā, atklāts 1939. gadā (uzspridzināts, Otrā pasaules kara beigās atkāpjoties vācu karaspēkam)
Trijstūru vienādības pazīmes

Pazīme leņķis-mala-leņķis

Teorēma: "Ja viena trijstūra mala un tās pieleņķi ir attiecīgi vienādi ar otra trijstūra malu un tās pieleņķiem, tad trijstūri ir vienādi."

Pazīme mala-leņķis-mala

Teorēma: "Ja viena trijstūra divas malas un leņķis starp tām ir attiecīgi vienādas ar otra trijstūra divām malām un leņķi starp tām, tad trijstūri ir vienādi."

Pazīme mala-mala-mala

Teorēma: "Ja viena trijstūra trīs malas ir attiecīgi vienādas ar otra trijstūra trim malām, tad trijstūri ir vienādi."
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2013)

European Hit Radio Top 40 ir Latvijas nacionālās apraides radiostacijas European Hit Radio  iknedēļas populārāko dziesmu saraksts, kas tiek veidots apkopojot klausītāju balsojuma rezultātus EHR mājas lapā internetā vai e-pastā. Šajā rakstā ir apkopots to dziesmu saraksts, kas 2013. gadā Latvijas radiostacijas European Hit Radio iknedēļas populārāko 40 dziesmu sarakstā Top 40 ieguva 1. vietu.

Top 40 sastādīšanas princips

European Hit Radio Top 40 tiek sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tiek apkopoti raidījumā "European Hit Radio Top 40". Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, par kurām ir balsots European Hit Radio mājas lapā — sadaļās Top 5 / Top 9 un Top 40, Padomdevēju aptaujā un ar e-pasta starpniecību. Neatkarīgi no tā, kādā veidā ir balsots par dziesmām, visas balsis, pēc noteikta algoritma, tiek summētas kopā, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skan katru piektdienu plkst. 11.00 un 18.00, ar atkārtojumu svētdienā plkst. 10.00.
Lielās mammas māja

Sižets

FIB Īpašais aģents Malkolms Tērners tiek iesaistīts Nopietnā uzdevumā, kur jānoķer bandīts, kas izbēdzis no cietuma un rada milzīgus draudus tautai. Bandītam ir draudzene - Šerija, kas padzirdējusi, ka viņas bijušais draugs ir izbēdzis nolemj kopā ar savu dēlu bēgt. Izrādās, ka Šerijai ir vecmāmiņa - Lielā Mamma, kas brīdi pirms tam ir aizbraukusi izpalīdēt savai draudzenei. Un, lai varētu atklāt lietu Malkolms -kas ir maskēšanās eksperts - pārģērbjas par Lielo mammu, un cenšas izdibināt, kas Šerijai padomā.
Klēpjdators

Klēpjdators jeb piezīmjdators (laptop, notebook) ir mazs līdznēsājams personālais dators, kas parasti sver 1-6 kilogramus, atkarībā no izmēra, materiāliem un citiem faktoriem.
Klēpjdatori parasti tiek darbināti ar vienu galveno bateriju vai ar ārēju maiņstrāvas adapteri, kas uzlādē bateriju, vienlaicīgi piegādājot enerģiju datoram. Daudziem datoriem ir arī 3 voltu baterija, kas darbina pulksteni un citas norises elektrības pārrāvuma gadījumā. Visi datora komponenti (izņemot barošanas bloku) ir iebūvēti korpusā. Dažiem klēpjdatoriem ir arī iebūvēts barošanas bloks. Korpusam ir atvāžams vāks, kas satur LCD ekrānu un aizvērtā stāvoklī nosedz tastatūru.
Klēpjdatori parasti satur visus tos pašus komponentus, ko parastie datori, tādējādi tie var nodrošināt tādu pašu funkcionalitāti kā parastie datori. Tā kā šeit to pašu funkcionalitāti nākas ievietot mazākā tilpumā un ir nepieciešams mazāks elektrības patēriņš (dzesēšanas problēmu un baterijas ietilpības dēļ), komponentiem bieži vien ir vājāki parametri un augstāka cena kā analogiem parasto datoru komponentiem. Klēpjdatoriem lielākā daļa komponentu parasti ir integrēta pamatplatē un nav nomaināmi.
Teodors Reiters

Biogrāfija

Dzimis 1884.gada 23.martā Ļaudonas pagasta Muižnieku mājās, māte Anna Reitere, dzimusi Aizelksne, tēvs — Ernests Frīdrihs Reiters. 
1917. gadā beidza Petrogradas konservatorijas Jāzepa Vītola kompozīcijas klasi un Nikolaja Čerepņina diriģēšanas klasi. Pēc uz diviem gadiem kļuva par Latvijas strēlnieku simfoniskā orķestra diriģentu Petrogradā. 1918. gadā bija Latviešu operas diriģents. 1920. gadā nodibināja Reitera kori.
Laikā no 1919. līdz 1944. gadam diriģēja Latvijas Nacionālajā operā, divus laikposmus bija iestādes direktors (1922–1926, 1931–1934). Četru vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents.
Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā T. Reiters devās bēgļu gaitās uz Zviedriju, kur bija diriģents un nošu pārrakstītājs. 1950. gadu vidū viņš nodibināja mūzikas apgādu Latvian Music. 
Miris 1956. gada 12. decembrī Zviedrijā, 1964. gadā pārapbedīts Meža kapos.
1998. gadā tika dibināts T. Reitera fonds.
Mātera iela (Rīga)

Vēsture

Mātera iela ir sastopama Rīgas ielu sarakstos no 1929. gada ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā netika mainīts.
Motoru iela (Rīga)

Vēsture

Motoru iela pirmoreiz Rīgas adrešu grāmatā minēta 1935. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kuru tā saglabājusi līdz pat mūsdienām.

Ielas raksturojums

Motoru iela ir 465 metrus gara iela Iļģuciema apkaimes austrumos. Tā sākas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu un iet rietumu-ziemeļrietumu virzienā. Pēc aptuveni 125 metriem iela nepāra numuru pusē krustojas ar Stūres ielu. Motoru iela beidzas iepretīm Rīgas 54. vidusskolai krustojumā ar Balto ielu. Ielā daudzstāvu dzīvojamo un sabiedrisko ēku apbūve.
Progress-M

Progress-M (krievu: Прогресс-М), zināms arī kā 7K-TGM (7К-ТГМ), GRAU indekss 11F615A55 (11Ф615А55), bija PSRS (vēlāk Krievijas) bezpilota kosmosa kravas kuģu sērija. 67 transportkuģus no 1989. līdz 2009. gadam izmantoja orbitālo staciju Mir un Starptautiskās kosmosa stacijas (SKS) apgādei. Tos nomainīja modernizēts kuģis Progress M-M.
Progress-M tika izveidots 1980. gadu otrajā pusē, modernizējot kravas kuģi Progress (11F615A15), izmantojot kosmosa kuģa Sojuz-TM jaunās sistēmas. Tam bija modificētā tuvošanās sistēma Kurs. Kravas kuģim tika pievienoti saules bateriju paneļi, un lidojums autonomā režīmā palielinājās līdz 30 dienām. Tika palielināts hermētiskā nodalījuma tilpums, un stacijā varēja nogādāt 2600 kg kravas, par 100 kg vairāk nekā priekšgājēji.
Atšķirībā no iepriekšējiem kravas kuģiem, kuri kravu nogādāja tikai vienā virzienā, Progress-M varēja apgādāt ar nolaižamo kapsulu Raduga, lai uz zemi nogādātu līdz 150 kg kravas. Tā bija 1,5 m garumā un 60 cm diametrā, ar "sauso masu" 350 kg.
Pirmais Progress-M sērijas transportkuģis Progress M-1 orbītā tika palaists 1989. gada 23. augustā. Pirmie 43 Progress-M lidoja uz staciju Mir; nākamie 24 — uz Starptautisko kosmosa staciju. Pēdējais Progress M-67 palaists 2009. gada jūlijā.
Divi Progress-M (Progress M-14 un Progress M-38) bija modificēti, lai uz staciju Mir nogādātu VDU (Vynosnaja dvigatelnaja ustanovka) dzinējsistēmas iekārtu. Šiem kravas kuģiem degvielas tvertņu vietā tika izveidota speciāla konstrukcija, kurā ievietots VDU (aptuveni 750 kg). Kad kravas kuģis ieradās stacijā, kosmonauti veica iziešanu kosmosā, izņēma VDU un uzmontēja to uz Sofora masta.
Progress-M sistēmas izmantotas diviem specializētiem kravas kuģiem, kas uz SKS nogādāja moduļus: Progress M-SO1 (moduli Pirs) un Progress M-MIM2 (moduli Poisk).
Lai uz SKS varētu nogādāt vairāk degvielas, tika izveidota modifikācija Progress-M1, kuras pirmais starts notika 2000. gadā.
2009. gadā Progress-M aizvietoja modernizēts kravas kuģis Progress M-M (11F615A60) ar ciparu vadības sistēmu.
Mičs Ričmonds

Karjera

Ričmonds NCAA turnīrā pārstāvēja Moberly Area Community College. Vēlāk arī divas sezonas universitātes līmenī spēleja Kanzasas štata universitātē, kuras labā vidēji spēlē guva 20,7 punktus. 1988. gada NBA draftā viņu izraudzījās Goldensteitas "Warriors" ar kopējo 5. kārtas numuru 1. kārtā. Savā pirmajā sezonā viņš ieguva sezonas labākā debitanta balvu. Triju gadu laikā Ričmonds Goldensteitā vidēji spēlē guva 22,7 punktus. "Warriors" trenera Dona Nelsona vadībā spēlēja ātrā tempā, kas mudināja medijus un līdzjutējus komandas līderu trio — Ričmondu, Krisu Malinu un Timu Hārdaveju — dēvēt par Run-TMC (vārda spēle ap hiphopa grupas Run-D.M.C. nosaukumu).
1991. gada 1. novembrī Ričmonds tika aizmainīts uz Sakramento "Kings". Visu septiņu sezonu laikā, kuras Ričmonds pavadīja Sakramento, aizsargs bija komandas rezultatīvākais spēlētājs, vidēji spēlē izceļoties ar 23,3 punktiem. Šajā laika periodā Mičs arī sešas reizes tika izvēlēts All-Star spēlei un ar ASV basketbola izlasi izcīnīja zelta medaļu 1996. gada Atlantas Olimpiskajās spēlēs. Lai gan spēlētājs Sakramento rindās izcēlās ar lieliskiem individuālajiem sasniegumiem, klubs šo gadu laikā tikai vienreiz aizkļuva līdz NBA izslēgšanas spēlēm, kurās "Kings" uzvarēja vienu spēli pret topošajiem finālistiem Sietlas "SuperSonics", pateicoties Ričmonda gūtajiem 37 punktiem.
1998. gada 14. maijā Ričmonds tika aizmainīts uz Vašingtonas "Wizards". Lai gan pirmajā gadā Vašingtonā Mičs vēl vidēji spēlē izcēlās ar 19,7 punktiem, pamazām sākās spēlētāja karjeras noriets. 2001.—2002. gada NBA sezona Ričmondam bija pēdējā. Spēlētājs Losandželosas "Lakers" rindās laukumā devās epizodiski, vidēji mačā gūstot 4 punktus, bet izcīnīja NBA čempionu gredzenu.
Krišs Birznieks

Biogrāfija

Krišs Birznieks piedzima 1888. gada 25. augustā Kurzemē. Skolots mājās, nodarbojies ar lauksaimniecību. 1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē, pārstāvēja Latvijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju.
Miris 1929. gada 28. decembrī.
Obodrīti

Obodrīti jeb abotrīti (latīņu: Abotriti, Obodriti, vācu: Abodriten, Obodriten) bija Elbas slāvu (dēvētu arī par vendiem) cilšu apvienība, kas no 8. līdz 12. gadsimtam izveidoja savu valsti tagadējās Meklenburgas un austrumu Holšteinas teritorijā. 
Pie obodrītu cilšu apvienības piederēja vagri (vācu: Wagrier, Waigri), travnjani (Travnjanen, travnjane), polabieši (Polaben, polabi), kesinieši (Kessiner, chizzini), varnovieši (Warnower, warnavi), circipani (Zirzipanen, circipanien), smeldingi (Smeldinger, smeldingi), betenieši (Bethenzer, bytenici) un linoni (Linonen).

Vēsture

Franku impērijas vasalis oborītu ķēniņš Drasko Sakšu kara (772–804) laikā iekaroja daļu no sakšu Holšteinas teritorijas. 10. gadsimtā obodrītu kņazs Nakons pakļāva arī slāvu ciltis tagadējās Brandenburgas teritorijā.
1129. gadā par obodrītu ķēniņu kļuva Dānijas ķēniņa dēls un Šlēsvigas jarls Knuds Lavards (Knud Lavard, 1096—1131), bet mūks Vicelīns (1086—1154) tika iecelts par Holšteinas-Oldenburgas bīskapu. 
Pēc Knuda nāves 1131. gadā viņam pakļautās zemes sadalīja obodrītu ķēniņi Pribislavs un Niklots. Pēc bīskapa Vicelīna aicinājuma Vendu krusta karu (1147-1164) laikā sakši izspieda obodrītus no rietumu Holšteinas. Pēdējais suverēnais ķēniņš bija Niklots, kas cieta sakāvi pret sakšu hercogu Heinrihu Lauvu un Dānijas ķēniņu Valdemāru I, 1167. gadā Mēklenburgas valdnieki pieņēma katoļticību un nonāca vasaļatkarībā no sakšu hercoga Heinriha Lauvas, bet 1202. gadā no Dānijas ķēniņa Valdemāra II.

Obodrītu brīvdabas muzejs

Līdz 1987. gadam Grosrādenē pie Šternbergas tika atjaunota 12. gadsimta obodrītu cilts varnu ezerpils, kurā ierīkots arheoloģiskais brīvdabas muzejs (Archäologisches Freilichtmuseum Groß Raden):
Niks Matvejevs

Dzīvesgājums

Dzimis 1958. gadā Bauskā, viņa māte cēlusies no Suvalku vojevodistes, Latvijā ieradusies pēc Polijas okupācijas 1939. gadā. Nika tēvs bijis vācbaltietis, bet audžutēvs krievs.
Mācījās akordeona spēli Bauskas mūzikas skolā pie skolotāja Dravnieka un spēlēja basģitāru Viļņa Šmīdberga vadītajā Iecavas estrādes ansamblī. Kad Iecavas ansamblis pārbāzējās uz Tukumu, grupai pievienojās Mārtiņš Brauns, izdomādams nosaukumu "Sīpoli". Matvejevs pēc vidusskolas beigšanas iestājās Fizkultūras institūtā, līdztekus mācījās Mediņa mūzikas vidusskolā.
1982. gadā Matvejeva izpildītā "Dziesma par spēli" ieguva 9. vietu Mikrofona aptaujā. Iedziedāja mūziku izrādēm "Alberts", "Mauglis", "Suns un kaķe" un citām. 1988. gada festivālā Liepājas dzintars viņš izpelnījās Labākā dziedātāja titulu, kopā ar "Sīpoliem" atskaņojot pašsacerētu dziesmu ciklu "Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām" ar Vizmas Belševicas dzeju.
1988. gadā izpildīja arī Dīteriha lomu rokoperā Lāčplēsis, dziedāja grupā "Jumis" un korī "Sindī putnu dārzs". 
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas ilgu laiku dzīvoja Vācijā, kur uzstājās restorānos. Pēc atgriešanās Latvijā 1997. gadā guva panākumus Kvazimodo lomā Zigmara Liepiņa operā-melodrāmā Parīzes Dievmātes katedrāle. Pēc tam Niks Matvejevs sadarbojās ar Mariju Naumovu, Lindu Leen, Aiju Vītoliņu, bērnu mūzikas ansambli "Knīpas un knauķi". 
Pēdējos mūža gados Matvejevs darbojās savā ierakstu studijā kā aranžētājs, papildinājās Lielbritānijas Karaliskajā aranžēšanas skolā.
Miris no sirdstriekas 2014. gadā.
Rūdolfs Pērle

Biogrāfija

Rūdolfs Pērle ir dzimis 1875. gada 9. maijā Valkas apriņķa Mēru muižā (tagad Smiltenes novada Bilskas pagastā), kalēja ģimenē. Pēc Aumeistera draudzes skolas beigšanas 1892. gadā sāka mācīties par daiļdārznieku Kārļa muižā pie Cēsīm. 1897. gadā uzsāka studijas Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā Sanktpēterburgā. Pēc skolas beigšanas palika Pēterburgā un strādāja kā zīmētājs, vēlāk gaisa balonu nodaļas vecākais meistars gumijas izstrādājumu fabrikā Треугольник. Uzlaboja balonu gumijas drānas saspiešanas tehnoloģiju.
Līdztekus darbojās latviešu mākslinieku apvienībā Rūķis, satīriskajā žurnālā Svari un piedalījās mākslas izstādēs Pēterburgā, Rīgā un Maskavā. No 1908. līdz 1915. gadam piedalījās Krievu akvarelistu biedrības izstādēs. Pēc 1911. gada Rūdolfs Pērle ietekmējies no Mikaloja Konstantīna Čurļoņa gleznošanas stila.
Pirmā pasaules kara laikā strādāja Karsas militāro gaisa balonu fabrikā Kaukāza frontē, kur nodarbojās arī pie kara raķešu tehnoloģiju uzlabošanas. Viņa izgudrojumi patentēti 1916. gada 22. jūnijā.
Miris 1917. gada 30. jūnijā Petrogradā no apendicīta komplikācijām. 1921. gadā pārapbedīts Zvārtavas pagasta Aumeisteru kapos, kur 1924. gadā viņam atklāts B. Dzeņa veidots piemineklis.

Māksla

Darbībās sākumposmā Pērle strādājis galvenokārt akvareļa tehnikā, gleznojot reālistiskas dabas ainavas. Īpaši daudz gleznojis un zīmējis ziedu kompozīcijas. Dzīves pēdējos gados gleznojis galvenokārt fantastiskas, vizionāras ainavas-vīzijas, visdažādākajās tehnikās. Darbi ir dažādu simbolu pilni. Daļa gleznu ir interpretējamas kā analoģijas ekspresionistu eksaltētajām vīzijām. Komandējuma laikā Kaukāzā plaši sāk izmantot kalnu motīvus.
Psihedēliskās vielas

Psihedēliskās vielas ir vielas, kas izmaina uztveri un izziņu, ierosinot psihedēlisko pieredzi.
Klasiskās psihedēliskās vielas (LSD, DMT, meskalīns, psilocibīna sēnes) pazudina uztveres robežas, kuru loma ir neļaut piekļūt parastajai apziņai nepiederīgiem signāliem, kas galvenokārt nāk no psihes (jūtas, emocijas un atmiņas), bezapziņas un zemapziņas. Empatogēni un marihuāna uztveres robežas vājina nedaudz un izsauc vājākus psihedēliskos stāvokļus.
Psihedēlisko dabas produktu pielietošanai reliģiskās praksēs un dziedniecībā ir sena vēsture. Mūsdienās populārāko psihedēlisko vielu lietošana ir aizliegta. Tā ir atļauta īpašām iezemiešu grupām vai stingrā medicīniskā kontekstā (medicīniskā marihuāna un psihedēliskā terapija).
Polimino

Polimino ir tāda plaknes figūra, ko iegūst no vienādiem kvadrātiem, pievienojot tos vienu otram pa vesela garuma malām. Vienības kvadrātam pievieno citus vienības kvadrātus tā, lai katram nākamajam pievienotajam kvadrātam būtu kopēja mala ar kādu no iepriekš izmantotajiem vienības kvadrātiem. Ja polimino sastāv tieši no n vienības kvadrātiem, to sauc par n-mino.
Polimino, kas sastāv no 1, 2, 3, 4, 5 utt. kvadrātiem sauc attiecīgi par monomino, domino, trimino, tetramino, pentamino utt. Eksistē tikai viens monomino, tikai viens domino, divi trimino, pieci tetramino, divpadsmit pentamino.
Latvijā ar polimino pētniecību nodarbojas asoc. prof. Andrejs Cibulis.

Pentamino

Pentamino ir visi tie polimino, kas sastāv no tieši pieciem kvadrātiem (n=5).
Mazūrija

Mazūrija (poļu: Mazury, vācu: Masuren) ir Polijas vēsturiskais novads tagadējās Varmijas-Mazūrijas vojevodistes austrumu daļā.
Atrodas Mazūru ezeru reģionā senās Bārtas, Galindas un Sudavas zemju teritorijā.
Jekaterina Larionova

Biogrāfija

Jekaterina Larionova dzimusi Rietumu Kazahstānā Uraļskas pilsētā. Ar cīņu sāka nodarboties no septiņu gadu vecuma. Viņas pirmais treneris bija tēvs. Jekaterina uzvarēja 2008. gada Kazahstānas junioru čempionātā un saņēma ielūgumu uz junioru izlasi. No tā laika viņa piedalās starptautiskajās sacensībās. 
2013. gadā, 19 gadu vecumā Jekaterina Larionova piedalījās pieaugušo pasaules čempionātā Budapeštā. Jau pirmajā kārtā jaunajai sportistei bija jācīnās ar desmitkārtējo pasaules un četrkārtīgo olimpisko čempioni Kaori Ičo. Lai gan šo cīņu viņa zaudēja, taču pēc tam, kad Ičo iekļuva finālā, radās iespēja gandarījuma cīņās pacīnīties par bronzas medaļu. Viņa šo iespēju pilnvērtīgi izmantoja, pirmajā cīņā uzvarēja 2011. gada pasaules čempioni ķīnieti Si Ločžomu, pēc tam divu olimpiāžu bronzas medaļu ieguvēju kolumbieti Žaklīnu Renteriju un ieguva trešo vietu svara kategorijā līdz 63 kg. 2014. un 2015. gadā Larionova ieguva Āzijas čempionātu bronzas medaļas.
2016. gadā Larionova tika iekļauta Kazahstānas olimpiskajā komandā un piedalījās Riodežaneiro olimpiskajās spēlēs. Pirmajā cīņā viņa zaudēja Eiropas čempionei baltkrievietei Marijai Mamašukai. Pēc cīņas sporta noteikumiem, sportisti, kas zaudējuši finālā iekļuvušai cīkstonei, var piedalīties gandarījuma cīņās par bronzas medaļu. Mamašuka iekļuva finālā, un Larionova ieguva iespēju kļūt par bronzas medaļnieci. Pirmajā gandarījuma cīņā viņa tikās ar 2010. gada pasaules čempionāta bronzas medaļnieci zviedrieti Hennu Johansoni un uzvarēja. Izšķirošajā cīņā viņa sacentās ar 2012.gada pasaules čempioni Jeļenu Pirožkovu (ASV). Piekāpjoties ar rezultātu 0 : 3, pēdējās cīņas minūtēs Jekaterina satvēra pretinieci un noguldīja ar lāpstiņām uz paklāja. Tādā veidā, kazahiete izrāva uzvaru un ieguva bronzas medaļu.
Pēc olimpisko, 2017. gada sezonu Larionova izlaida traumas dēļ. 2018. gada pasaules čempionātā startēja neveiksmīgi.
Karaghandi

Vēsture

Nosaukums "Karaghandi" ir cēlies no "karagānas" krūmiem (Caragana arborescens, Caragana frutex), kuri aug šajā apkārtnē. Sākotnējās Karaghandi vieta kartēs tika atzīmēta kā "vecpilsēta", bet no tās gandrīz nekas nav saglabājies, jo akmeņogļu raktuvju paplašināšana piespieda visu pilsētu pārvietot pāris kilometrus uz dienvidiem. 1940. gados līdz pat 79% iedzīvotāju bija etniskie vācieši, kuri pārsvarā bija Volgas vāciešu pēcteči, kurus no Volgas Vācu APSR deportēja uz Sibīriju un Kazahstānu pēc Staļina 1941. gada rīkojuma sakarā ar kara sākumu starp PSRS un Vāciju. Nākamās desmitgades laikā daudzi tika nodarbināti piespiedu darba nometnēs. No 1989. līdz 1999. gadam iedzīvotāju skaits samazinājās par 14%, aptuveni 100 tūkstoši cilvēku ir emigrējuši uz Vāciju.

Cilvēki

Pilsētā dzimis čečenu prezidents Aslans Mashadovs. Tā arī bija kazahu Otrā pasaules kara varoņa Nurkena Abdirova mājvieta. Abdirova piemiņas statuja atrodas pilsētas centrā.
Mona Brūšone

Karjera

Pasaules kausa sacensībās debitēja 2013. gada 1. martā Holmenkollenē. Pirmos punktus PK ieskaitē ieguva 2013.—2014. gada sezonā. 2014. gadā kļuva par Eiropas čempionāta uzvarētāju iedzīšanā. Pasaules čempionātā pirmoreiz piedalījās 2015. gadā Kontiolahti. Labāko rezultātu individuāli ieguva 15 km distancē (23. vieta).
2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā Zviedrijas komandas sastāvā kopā ar Linnu Pēšoni, Annu Magnusoni un Hannu Ēbergu kļuva par sudraba medaļas ieguvēju stafetē. Individuāli labāko rezultātu sasniedza iedzīšanā, ieņemot 10. vietu.
2019. gada Eiropas čempionātā izcīnīja divas zelta godalgas — jauktajā stafetē un sprintā. 2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā izcīnīja sudraba medaļu stafetē. Sprintā sasniedza savu līdzšinējo labālo individuālo rezultātu PČ — 5. vietu.
Zelta bumba

Zelta bumba saukta arī Ballon d'Or vai vienkārši Eiropas Gada futbolists bija ikgadējs apbalvojums futbolā, kurš pastāvēja no 1956. līdz 2009. gadam. To pasniedza futbolistam, kurš vislabāk bija nospēlējis konkrētajā kalendārajā gadā. Apbalvojumu uzsāka France Football galvenais redaktors Gabriels Ano, kurš saviem kolēģiem uzdeva novērtēt gada futbolistu Eiropā 1956. gadā. Pirmais uzvarētājs bija Stenlijs Metjūss no Blackpool. Pēdējais šo balvu saņēma Lionels Mesi no FC Barcelona.
2010. gadā tika apvienots Ballon d'Or un FIFA Gada spēlētāja apbalvojums un izveidots jauns apbalvojums FIFA Ballon d'Or.
Sākotnēji žurnālisti varēja balsot tikai par Eiropas spēlētājiem Eiropas klubos, kas nozīmēja, ka spēlētāji kā Pele vai Djego Maradona balvai nekvalificējās. Tas mainījās 1995. gadā, kad tika pieņemts noteikums, ka aptaujā var tikt nosaukti arī ārpus Eiropas dzimušie spēlētāji, ja viņi spēlēja Eiropas klubā. Tajā pašā gadā par pirmo šādu spēlētāju, kurš saņēma apbalvojumu pēc noteikumu maiņas kļuva A.C. Milan spēlētājs Džordžs Veā. 2007. gadā noteikumi tika mainīti vēlreiz, lai uz balvu varētu pretendēt jebkuras valsts pārstāvis no jebkuras pasaules līgas. Tā rezultātā tika palielināts arī žurnālistu skaits, kas piedalījās aptaujā. 2006. gadā balsojušo 52 Eiropā bāzēto žurnālistu vietā balsstiesības saņēma 96 žurnālisti no visas pasaules.
Trīs reizes balvu saņēmuši ir trīs spēlētāji: Johans Kruifs, Mišels Platinī un Marko van Bastens. Platinī ir vienīgais, kurš to saņēma trīs gadus pēc kārtas (1983 — 1985). 1997. gadā Ronaldu kļuva par pirmo Brazīlijas spēlētāju, kas to saņēmis, pēc tam, kad uz apbalvojumu varēja pretendēt arī ārpus Eiropas dzimušie spēlētāji. Visvairāk reizes apbalvojumu ir saņēmuši Vācijas spēlētāji; kopā pieci spēlētāji ir saņēmuši septiņas balvas. No klubiem visvairāk apbalvojumu saņēmis Turīnas "Juventus"; septiņi spēlētāji saņēmuši astoņas balvas, spēlējot kluba rindās.
Kopš 2018. gada tiek apbalvotas arī gada labākās futbolistes. 2018. gada 3. decembrī pirmo balvu (Ballon d'Or Féminin) saņēma norvēģu futboliste Ada Hegerberga no Lionas "Olympque" sieviešu komandas.
Kolka

Vēsture

Kolka ir sens Kurzemes lībiešu ciems. Pirmās ziņas par Kolkas ragu (Tumisnis) ir no Vikingu laikiem un tas pieminēts uzrakstā uz Mervalas rūnu akmens. Pēc dažu vēsturnieku domām, ap 1050. gadu kāds katoļu misionārs pēc dāņu iebrukuma Kursā zemesragā esot uzcēlis baznīcu. Pēc 1161. gada ķēniņš Ābels iecēla Dānijas Lundas baznīcas kanoniķi Ernemordu par Kurzemes bīskapu. Līdz 13. gadsimtam Rojas apvidus atradās līvu apdzīvotās Vanemas zemē. Rakstu avotos pirmo reizi minēta 1387. gadā Rīgas arhibīskapa ziņojumā kā osta un tirdzniecības centrs, kad tā kopā ar Roņu salu piederēja pie Rīgas domkapitula Dundagas draudzes novada. 1434. gadā novadu pievienoja Kurzemes bīskapijas zemēm. 
Kolkas baznīcu un pie tās esošo ciemu Krimas kara laikā 1855. gadā iznīcināja angļu karakuģis. Kolkā 1935. gadā bija 343 iedzīvotāji. 1945. gadā Kolka kļuva par jaunizveidotā Kolkas ciema (vēlāk — pagasta) centru. Par lielāku apdzīvoto vietu Kolka izveidojās pēckara gados, kad tā kļuva par zvejnieku kolhoza «Brīvais zvejnieks» centru (1974. gadā apvienojies ar Rojas kolhozu «Banga»).