Latgales atbrīvošana

Situācija Latgalē

Pēc Otrā Latgales kongresa ierosmes 1917. gada 14. decembrī Krievijas PSFR Tautas komisāru padome izdeva rīkojumu Nr. 93. par Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu atdalīšanu no Vitebskas guberņas un to pievienošanu Vidzemes guberņai. 1918. gada februārī Latgali ieņēma Vācijas impērijas armija. Brestļitovskas miera līgumā Krievija atteicās no tiesībām uz Kurzemi un Vidzemi, bet Latgale netika pieminēta. 1918. gada 18. novembrī Latvijas valsts neatkarības pasludināšanas sēdē piedalījās arī Latgales pārstāvis. 1918. gada decembrī Latgali ieņēma Sarkanā armija, Krievijas PFSR valdība atzina Latgali kā Latvijas SPR sastāvdaļu.

Frontes izveidošanās

Pēc Rīgas zaudēšanas 1919. gada 22. maijā Stučkas valdība atkāpās uz Latgali. 1919. gada maija beigās un jūnija sākumā Igaunijas armija, kuras sastāvā darbojās Ziemeļlatvijas brigāde un Dāņu Baltijas palīdzības korpuss ieņēma visu Vidzemes teritoriju - 29. maijā atbrīvoja Alūksni, 30. maijā Pļaviņas, 31. maijā Vecgulbeni, 5. jūnijā Madonu un sasniedza Latgales robežas. 5. jūnijā atbrīvoja Krustpili, kas līdz 1917. gada beigām atradās Vitebskas guberņas sastāvā. 
1919. gada 7. jūnijā,  ar Sarkanās armijas virspavēlnieka Jukuma Vācieša pavēli, Padomju Latvijas armiju likvidēja un pārveidoja par Strādnieku un zemnieku Sarkanās armijas 15. armiju ar štābu Daugavpilī. Pēc igauņu un latviešu spēku uzvaras Cēsu kaujās, jaunizveidoto Latvijas bruņoto spēku virspavēlnieks Dāvids Sīmansons 15. jūlijā pavēlēja no iepriekš Baltijas landesvēra sastāvā esošās Dienvidlatvijas brigādes daļām izveidot 3. Latgales kājnieku divīziju ar 7. Siguldas, 8. Daugavpils un 9. Rēzeknes kājnieku pulkiem.
Latvijas armijas uzbrukums Latgalē atsākās 1919. gada 3. oktobrī, kad Kurzemes divīzijas 1. Liepājas kājnieku pulka 1. bataljons pārcēlās uz Daugavas labo krastu un ieņēma Līvānus. Bermonta karaspēka 8. oktobrī uzsāktais uzbrukums Rīgai pārtrauca aktīvo karadarbību Latgales frontē. Tas deva iespēju 1919. gada oktobrī—decembrī 15. armijas latviešu sarkano strēlnieku divīzijas daļas izmantot kā triecienvienības Krievijas pilsoņu kara kaujās pie Petrogradas un Orlas—Kromu kaujās ar Baltās kustības armijām.

Poļu uzbrukumi

Kad 1919. gada 28. jūnijā Vācija beidzot parakstīja Versaļas miera līgumu, Polijai radās iespēja pārvietot savu armiju no Vācijas robežām uz austrumiem. Poļus vairs neapdraudēja Vācijas 3. rezerves korpusa spēki, kas bija izvietoti Grodņas un Kauņas apkārtnē. 1. jūlijā poļi ieņēma Viļejku, 4. jūlijā Maladzječnu, 8. augustā Minsku un turpamākajās dienās sasniedza Berezinas upes līniju. Tā nodrošinājis savu austrumu flangu, Polijas karaspēks augusta vidū atsāka uzbrukumu Daugavpils un Polockas virzienā. 29. augustā tas bija 23 km attālumā no Daugavpils, 31. augusta rītā  ielauzās Kalkūnu stacijā un sāka uzbrukumu Grīvas tilta virzienā, draudot iebrukt Daugavpilī. Pievilktie Padomju Latvijas armijas papildspēki šo uzbrukumu atsita, saglabājot kontroli pār tiltiem un priekštilta nocietinājumiem Daugavas dienvidu krastā. 
27. septembrī no dzelzceļa vagoniem pie Lauceses tika izlādēti Polijas armijas 1. tanku pulka 2. rotas 20 tanki un 14 automašīnas. Atbalstot poļu kājniekus, franču kapteiņa Dufora komandētās rotas tanki ielauzās Grīvas pilsētas ielās un ar savu uguni sedza sapierus, kas mīnēja un uzspridzināja koka tiltu pāri Daugavai. Kaujā pie koka tilta tika ievainots tanku rotas apgādes vada komandieris franču leitnants Galtjē. 28. septembra rītā 10 kaujas tanki kājnieku priekšā cauri Kalkūniem atkal devās uzbrukumā fortam. Vairāki tanki tika izsisti no ierindas, tomēr fortu izdevās ieņemt. Pēc tam kad poļu sapieri uzspridzināja dzelzceļa tiltu, tanku rotas vadi, izvelkot no ienaidnieka apšaudes lauka bojātās mašīnas, atstāja cīņas vietu un drīz pa dzelzceļu atgriezās Viļņā.
1. septembrī poļiem Daugavpils frontē bija 91 virsnieks, 4256 kareivji, 85 ložmetēji, 8 lielgabali, pāris mīnmetēji. Gatavojoties nākamajam uzbrukumam, poļu karaspēks pieauga līdz 104 virsniekiem, 6320 kareivjiem un 96 ložmetējiem. 27. septembrī, laižot darbā jau 37 lielgabalus, no kuriem 18 bija smagie, kā arī 20 franču ražojuma tankus, Polijas karaspēks atsāka uzbrukumu dienvidu krasta priekštilta nocietinājumiem, kurus izdevās ieņemt 28. septembrī. Daugavas šķērsošana un Daugavpils ieņemšana vairs netika mēģināta līdz pat 1920. gada janvāra Daugavpils atbrīvošanas operācijai.

Miera sarunu sākums

1919. gada 11. septembrī Latvijas valdība saņēma Padomju Krievijas piedāvājumu sākt sarunas par kara darbības izbeigšanu, uz kuru pamatotos miermīlīgas attiecības starp abām pusēm. Latvijas puse uzskatīja, ka pamiera sarunu mērķi var būt Latvijas neatkarības atzīšana, Latgales pievienošana Latvijai, un Pētera Stučkas valdības likvidēšana. 1919. gada 5. decembrī Tartu sākās Igaunijas miera sarunas ar Krieviju, bet Latvijas valdība lika saprast, ka sarunas ar Krieviju iespējams uzsākt tikai tad, kad Krievija izteiks gatavību atstāt Latgali un pārtrauks Stučkas valdības darbību.