google/wiki40b huggingface dataset:
MICHAEL

MICHAEL portālā apkopotā informācija

MICHAEL ir muzeju, bibliotēku un arhīvu digitālo kultūras materiālu kolekciju katalogs. Tās ir kolekcijas, kas apvieno visa veida kultūras mantojumu - gan taustāmas vienības (piemēram, fotogrāfijas, kartes, dažādi priekšmeti, arheoloģiskie pieminekļi), kuras ar jauno tehnoloģiju palīdzību pārnestas elektroniskajā vidē, gan mūsdienās radītās kultūras vērtības, kas izveidotas ar digitālo aparatūru (piemēram, skaņu ieraksti, filmas, zinātnisko pētījumu dati).
Kultūras mantojuma kolekciju aprakstus veido kultūras iestāžu darbinieki — nozaru speciālisti. Ierakstā iekļauts sīks digitālā materiāla veida apraksts, tēmas aptvērums, saistība ar svarīgiem notikumiem vai slaveniem cilvēkiem, ziņas par materiāla īpašnieku un to, kur šī kolekcija pieejama. Pārsvarā tās pieejamas tiešsaistē, bet mēdz būt materiāli, kas pieejami tikai uz vietas konkrētajā kultūras iestādē. 
MICHAEL mērķis ir izveidot digitālās bibliotēkas katalogu, kas aptver Eiropas kultūras jomas resursus visā to daudzveidībā — lai sniegtu lietotājam maksimāli plašu informāciju par pieprasīto tēmu gan akadēmiskā griezumā, gan tīri sadzīviskām vajadzībām. Kataloga saturs būs atbilstošs gan dažādu mākslu un kultūras nozaru studijām, gan dzimtu vēstures pētniecībai, gan ģimenes brīvdienu plānošanai. Viens no kultūras mantojuma digitalizācijas galvenajiem mērķiem ir, lai tas plašā klāstā būtu internetā pieejams un apskatāms ikvienam lietotājam neatkarīgi no viņa atrašanās vietas un materiālajām iespējām.

Nacionālie un Eiropas interneta portāli

MICHAEL katalogs ir pieejams no Eiropas kultūras portāla. Šajā portālā tiks apvienoti visi katalogi, ko izveidojušas tās ES valstis, kas piedalās projektā. Pašlaik MICHAEL Eiropas portālā ir iekļauts saturs no trīs nacionālajiem portāliem — Francijas, Itālijas un Apvienotās Karalistes. Pārējās 13 valstis, kas iesaistījās projektā, nodrošinās piekļuvi saviem katalogiem 2008.gadā. 
Katra valsts izveidos pieeju arī savam nacionālajam MICHAEL portālam, kurā tiks iekļautas šīs valsts kolekcijas. Atbilstoši projekta iecerei, uzsvars tiek likts tieši uz dažādu nacionālo iniciatīvu integrāciju kultūras mantojuma digitalizācijā un atsevišķo katras valsts kultūras portālu sadarbspēju, veidojot vispārēju pieeju muzeju, bibliotēku un arhīvu digitālajam saturam.

Pārvaldīšana

Projektu MICHAEL finansē Eiropas Kopienas “e-TEN” programma. Projektu 2004. gadā uzsāka trīs valstis: Francija, Itālija un Apvienotā Karaliste. Projekta otrais posms sākās 2006. gada jūnijā, un tad tam pievienojās vēl vienpadsmit valstis: Čehija, Somija, Vācija, Grieķija, Ungārija, Malta, Nīderlande, Polija, Portugāle, Spānija un Zviedrija. Nedaudz vēlāk šim projektam pievienojās arī Igaunija un Beļģija. 2007.gada beigās projektā iesaistijās arī Latvija.
2007. gada jūnijā tika izveidots “MICHAEL-Culture AISBL”, lai uzturētu un turpinātu attīstīt MICHAEL Eiropas pakalpojumu klāstu.
Guntars Krasts

Biogrāfija

Dzimis 1957. gada 16. oktobrī Rīgā. 1976. gadā absolvējis Rīgas 31. vidusskolu. 1982. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Ekonomikas fakultāti, tautsaimniecības plānošanas specialitātē. Precējies, trīs bērni.

Uzņēmējdarbība

90. gadu sākumā G.Krasts kopā ar Robertu Zīli un Normundu Lakuču nodibināja SIA R.A.N.G, kas galvenokārt nodarbojās ar muitas operācijām un ieroču tirdzniecību. 1991. gadā bijis arī SIA "R.A.N.G" valdes priekšsēdētājs. 1994. gadā Robežapsardzes komandieris Jānis Ādamsons izdeva pavēli, kura aizliedza firmai “R.A.N.G.” darboties uz valsts robežas tāpēc, ka bija pamatotas aizdomas, ka šī firma nodarbojas ar nelikumīgām darbībām.

Politiskā darbība

Kopā ar Māri Grīnblatu un Robertu Zīli partijā Tēvzemei un Brīvībai/LNNK darbojas jau no tās iedīgļiem vēl Pilsoņu komitejā un 18. novembra savienībā.
LR Ekonomikas ministrs no 22.12.1995. līdz 07.08.1997. (kopā 1 gads 7 mēneši 16 dienas).
1997. gadā Saeimas plenārsēdē ar 73 Saeimas deputātu balsīm „Tēvzemei un Brīvībai"/LNNK pārstāvis Guntars Krasts tika apstiprināts Ministru prezidenta amatam (sabija šajā amatā no 1997. gada augusta līdz 1998. gada novembrim).
Ievēlēts 7. Saeimā no saraksta " Apvienība "Tēvzemei un Brīvībai"/LNNK". Saeimas Ārlietu komisijas priekšsēdētājs. Darbojies parlamentārās izmeklēšanas komisijā jautājumā par iespējamo valsts amatpersonu iesaisti kontrabandas darījumos Latvijā; parlamentārās izmeklēšanas komisijā "Latvijas kuģniecības" un citu stratēģiski svarīgu objektu privatizācijas jautājumā - priekšsēdētājs; rūpniecības, enerģētikas un būvniecības apakškomisijā.
Ievēlēts 8. Saeimā no saraksta "Apvienība "Tēvzemei un Brīvībai"/LNNK". Frakcijas "Tēvzemei un Brīvībai"/LNNK ierindas deputāts (no 05.11.02 . līdz 21.07.04.), komisijās nav darbojies.
2004. gadā nolika Saeimas deputāta mandātu, jo tika ievēlēts Eiroparlamentā.
2008. g. februārī izstājās no TB/LNNK. Kopš 2009. gada politisko partiju apvienības Libertas.lv biedrs, neiestājoties konkrētā apvienības partijā (apvienība 2009. gada Eiropas parlamenta vēlēšanās nepārvarēja 5% barjeru, un Eiropas parlamentā neiekļuva). Vēlākajos gados Krasts attālinājies no politikas, strādājot Apvienoto Nāciju un Eiropas Savienības projektā Moldovā par valdības padomnieku valsts reformu un ES integrācijas jautājumos.
2018. gada janvārī Krasts iestājās Latvijas Reģionu apvienības locekles - partijas "Reģionu alianse" - rindās.
Slaidkāju dzimta

Kopīgās īpašības

Mūsdienās dzīvojošie slaidkāji ir liela auguma, īpatnēja izskata grauzēji, kas atgādina gan trusi, gan ķenguru. Tiem ir ļoti garas un spēcīgas pakaļkājas, gara, pūkaina aste un garas ausis. Priekškājas īsas ar asiem nagiem, kas piemēroti zemes rakšanai. Vibrisi jeb taustes mati un skropstas garas. Kažoka matojums ļoti mīksts, krāsa mugurpusē sārti brūna vai pelēka, apakšpusē brūngani balta, kuplā aste ar melnu galu.
Abas sugas apmēram vienādi lielas. Ķermeņa garums (bez astes) 27—42 cm, astes garums 30—47 cm, svars līdz 4 kg.

Evolūcija

Senākās zināmās slaidkāju fosilijas no miocēna sākuma (apmēram 16 milj. gadus vecas) atrastas Namībijā. Šie aizvēsturiskie grauzēji bija apmēram par vienu trešdaļu mazāki nekā mūsdienās dzīvojošie slaidkāji. Lielāka auguma, mūsdienu slaidkājiem līdzīgāki dzīvnieki attīstījās vēlāk — miocēna beigās (Austrumāfrikā). Fosilijas ir atrastas arī Kāpzemē (pliocēna sākums) un Zimbabvē (pleistocēns).
Ķīvīšu apakšdzimta

Izskats un īpašības

Ķīvišu apakšdzimtas sugas ir vidēji lieli bridējputni ar samērā garām kājām. Spārni gari un noapaļoti, salīdzinoši tārtiņiem spārnu gali ir smaili. Knābis īss un taisns. Atšķirībā no, piemēram, slokām, kas arī ir tārtiņveidīgie putni, ķīvītes medī, izmantojot redzi, nevis ar knābi iztaustot grunti. Vidēji ķīvīšu sugas ir lielākas kā tārtiņu apakšdzimtas sugas, turklāt šajā grupā ir tārtiņu dzimtas lielākās sugas. Vairākām sugām ir cekuli, daudzām ir pasekstes un pieši. Ķīvītēm ir raksturīgs lēns lidojums ar neregulāriem, dziļiem spārnu vēzieniem un skaļiem, saucošiem kliedziniem. Visām sugām raksturīgs vairāku krāsu, kontrastains apspalvojums. 
Visas ķīvīšu sugas ir apmēram vienādi lielas, bet lielākās ir maskotā ķīvīte (Vanellus miles), kuras lielāko indivīdu ķermeņa garums ir 38 cm, svars 400—440 g, un dienvidu ķīvīte (Vanellus chilensis), kuras lielāko indivīdu ķermeņa garums ir 38 cm, svars 425 g. Mazākais apakšdzimtā ir sarkanceļgalu tārtiņš (Erythrogonys cinctus), kura mazāko indivīdu ķermeņa garums ir 17 cm, svars 35 g.
Saules baterija

Saules baterija ir pusvadītāju fotoelektriskais ģenerators Saules starojuma enerģijas tiešai pārvēršanai elektriskajā enerģijā. Saules gaismas vietā var būt arī citas izcelsmes elektromagnētiskais starojums ar līdzīgu viļņa garumu.
Jordāns

Aistu apraksts

Baltijas jūras piekrastes iedzīvotāju aprakstā (De origine actibusque Getarum jeb Getica) Jordāns pieminēja arī aistus, kas tajā laikā dzīvojuši uz ziemeļiem no vidivāru (Vidivarii) apdzīvotās Vislas grīvas. Aisti dzīvoja Okeāna krastā un viņus bija pakļāvuši goti Ermanarika (Ermanaricus) vadībā.
Andrejs Rubins

Karjera

Karjeru Rubins sāka Zviedrijas augstākās līgas klubā Östers IF. Jau nākamajā gadā Rubins atgriezās Latvijā Skonto komandā, kuras sastāvā trīs reizes ir uzvarējis Latvijas čempionātā, kā arī divreiz ieguva Latvijas kausu. Latvijas izlasē Rubins debitēja 20 gadu vecumā 1998. gada 10. novembrī pārbaudes spēlē pret Tunisiju. Kopš tā laika Rubins ir stabils Latvijas izlases kreisās malas pussargs, un viņš ir aizvadījis visvairāk spēļu no visiem Latvijas futbola izlases futbolistiem 21. gadsimtā.
2000. gada beigās Rubins kopā ar izlases vartsargu Aleksandru Koliņko devās uz Anglijas klubu Crystal Palace. Anglijā Rubins aizvadīja dažas ļoti veiksmīgas spēles, piemēram kausa izcīņas spēlē pret Liverpool F.C. Rubins guva izšķirošos uzvaras vārtus, tā izpelnoties uzmanību visā Anglijā. Tomēr šeit viņam neizdevās nostiprināties, tādēļ 2003. gadā Rubins devās uz Krievijas Premjerlīgas klubu Šiņņik. Klubā Rubins aizvadīja 2 veiksmīgas sezonas, līdz 2005. gadā pārgāja uz Aleksandra Starkova trenēto Maskavas Spartak, kurā nespēja nostiprināties un aizvadīja tikai 5 spēles, tādēļ 2006. gada sezonā atkal atgriezās Šiņņik sastāvā.
2007. gadā viņš tika izīrēts Liepājas Metalurgam, kura sastāvā uzsāka arī 2008. gada sezonu. Pēc pussezonas Rubins no "Metalurga" tika atlaists, bet augustā noslēdza līgumu ar Azerbaidžānas komandu "Inter".
Pēc divām sezonām Inter sastāvā un čempiontitula iegūšanas 2010. gadā Rubins pārcēlās uz citu Azerbaidžānas klubu - Baku "Kharabakh", bet 2011. gada septembrī  pievienojās citam Azerbaidžānas klubam Zakatalas "Simurq". 2013. gada 13. martā Rubins paziņoja par futbolista karjeras beigšanu.
Vadātājs

Vadātājs ir ļaunais gars, kas maldina cilvēkus, novirza tos uz nepareiza ceļa, jo īpaši pa mežiem. Reizēm vadātājus saista ar Velnu vai veļiem, tomēr lielākoties tie darbojas kā atsevišķas un patstāvīgas mitoloģiskas būtnes.
Dienvidu polārā klijkaija

Izskats un īpašības

Dienvidu polārā klijkaija ir liela auguma jūrasputns ar masīvu krūšu kurvi un platiem spārniem. Tās augums ir apmēram 50—55 cm garš, spārnu plētums 160 cm. To augumā var salīdzināt ar mājas vistu. Lidojums spēcīgs un taisns. Pieaugušas dienvidu polārās klijkaijas apspalvojums var būt divējāds: tumšā morfa un gaišā. Gaišajam apspalvojumam mugurpuse ir tumši pelēkbrūna, bet tās galva, krūtis un pavēdere gaiši pelēka, veidojot izteiktu kontrastu, bet tumšajai morfai galva un pavēdere ir dzeltenbrūna.

Dzīves veids

Dienvidu polārā klijkaija novembrī un decembrī ligzdo Antarktīdas krastos. Parasti dējumā ir 2 olas. Kā visas klijkaijas arī dienvidu polārā klijkaija agresīvi apsargā savu ligzdu, uzbrūkot gan cilvēkiem, gan citiem ligzdošanas traucētājiem. Dienvidu polārā klijkaija ir unikāla starp jūrasputniem, jo ligzdojot tā veido kooperatīvo grupu, kas sastāv no vienas mātītes un diviem vai vairākiem tēviņiem. Grupai ir noturīgas un ilgstošas attiecības. Tās sastāvs nemainās daudzu gadu garumā. Ligzdošanai vieta parasti tiek izvēlēta pingvīnu vai vētrasputnu kolonijas tuvumā. Ligzda vienkārša bedrīte zemē. Dējumā ir 2 olas, kas katra var būt no cita tēviņa. Perē abi dzimumi, bet mātīte to dara ilgstošāk. Putnēnus baro visa kooperatīvā ligzdošanas grupa. Visbiežāk izdzīvo tikai viens no putnēniem, jo vecākais jaunāko izstumj no ligzdas. Ligzdu tas pamet pēc 45—59 dienām. Dienvidu polārās klijkaijas mūžs ir ilgs, tas bieži ir vairāk nekā 20 gadi.
Tā pamatā barojas ar zivīm, kuras medī uz ūdens virsmas. Bieži medījumu nozog citām kaijām, zīriņiem un pat jūras kraukļiem. Reizēm tā uzbrūk citiem mazākiem jūrasputniem, tos medījot, kā arī klijkaija zog citiem putniem olas un putnēnus. Reizēm pāris sadarbojas. Kamēr viens novērš pingvīna uzmanību, otrs paņem olu. Tā ēd arī maitas gaļu. Dienvidu polārā klijkaija, salīdzinot ar citiem jūrasputniem, nav tik veikla, bet daudz agresīvāka un spēcīgāka, spēku izmantojot barību zogot.
Epīra

Epīra (grieķu: Ήπειρος, Ìpiros) vēsturiski apzīmē reģionu Grieķijas ziemeļrietumu daļā un Albānijas dienviddaļu. Ziemeļos tas vēsturiski robežojās ar Ilīriju un Maķedoniju, austrumos ar Grieķijas Tesālijas, bet dienvidos ar Centrālās Grieķijas provincēm. Savukārt rietumos to apskalo Jonijas jūra. Plašāk Epīra pazīstama ar tās valdnieku Pirru (318. - 272. p.m.ē), kurš, aizstāvot grieķu koloniju Tarentu (mūsdienu Taranto) Itālijas pussalas dienvidos, divas reizes pēc kārtas - 280 un 279. gados p.m.ē., sakāva romiešu karaspēku. Tomēr arī Pirra karaspēks abās šajās kaujās cieta tik lielus zaudējumus, ka viņš bija spiests izmest savu slaveno frāzi — vēl viena tāda "uzvara" un mūsu vairs nebūs, kas iegāja vēsturē kā teiciens „Pirra uzvara”.
Taču vēlāk Romas impērija nostiprinājās un 168. p.m.ē romieši Epīru stipri izpostīja atriebībā par tās sadarbību ar Romas ienaidniekiem, bet 146. p.m.ē. Epīra tika padarīta par Romas impērijas provinci. Rietumromai sabrūkot, Epīra 4. gadsimtā nonāca Bizantijas pakļautībā. Pēc tam, kad 1204. gadā Ceturtā krusta kara laikā krustneši ieņēma un izpostīja Konstantinopoli, Epīrā no 1205. gada līdz 1337. gadam pastāvēja neatkarīga valsts Epīras despotāts. Līdz ar Bizantijas bojāeju, Epīra 1430. gadā krita Osmaņu impērijas rokās un tā atkal kļuva par no tās atkarīgu administratīvu vienību. Epīra atbrīvojās no turku jūga tikai 1881. gadā, kad stagnācijā novājinātā osmaņu Turcija, tāpat kā savā laikā Senā Roma vai Bizantija, bija spiesta atbrīvot kādreiz iekarotās zemes un valstis. Taču arī šoreiz Epīra kļuva par Grieķijas provinci.
Mūsdienu Epīras ekonomika pārsvarā ir orientēta uz lauksaimniecību. Taču šīs tautsaimniecības nozares plašāku attīstību ierobežo provinces teritorijā dominējošais kalnu apvidus ar Alpu klimatisko joslu. Epīras galvaspilsēta ir Joanina (senatnē Janina, grieķu Ιωάννινα vai Γιάννενα) ar apmēram 100 000 iedzīvotājiem. Tā ir gandrīz trešdaļa no kopējā Epīras iedzīvotāju skaita - ap 350 000.
Zeltainīšu dzimta

Kopīgās īpašības

Zeltainīšu dzimtas sugas ir nelieli, bet spilgti tauriņi, reizēm ar metālisku spīdumu. Spārni tumši vai spilgti, galvenokārt zili, violetzili vai oranžsarkani. Spārnu krāsojumā un zīmējumā vairākumam sugu izpaužas dzimumu dimorfisms. Spārnu izplētums ir mazāks par 5 cm. Kāpuri bieži ir nedaudz saplacināti, nevis cilindriski kā citām tauriņu dzimtām. Time ir īpaši dziedzeri, kas izdala skudrām patīkamus feremonus. Dažu sugu kāpuri spēj vibrēt un izdot zemu skaņu, tādējādi komunicējot ar skudrām. Pieaugušajiem tauriņiem ļoti bieži ir matoti taustekļi, kas atgādina astes, kā arī vairākām sugām uz astes ir tumšs raibums, kas iespējamo ienaidnieku samulsina un liek domāt, ka aste ir galva. Tādējādi ienaidnieks noskatītajam upurim tuvojas no īstās galvas puses. Tauriņš laicīgi pamana briesmas, tādējādi bieži spējot izvairīties no tām.

Ekoloģija

Zeltainīšu dzimtas sugu barošanās ieradumi savstarpēji ir ļoti atšķirīgi. Ir sugas, kuru kāpuri barojas ar augu daļām, bet ir arī plēsīgas sugas, kas barojas ar citiem kukaiņiem, piemēram, laputīm, bruņutīm un skudru kāpuriem. Vairākas sugas izdala vienādus feremonus ar skudrām, tādējādi piemānot skudras un liekot tām sevi aprūpēt. Ne visām sugām ir nepieciešamas skudras, bet apmēram 75% ir saistīti ar skudrām. Atkarībā no sugas attiecībām var būt raksturīgs vai nu mutuālisms (abpusēji labvēlīgas starpsugu attiecības), vai parazītisms, vai plēsonīgums. Piemēram, mutuālisms izpaužas, kad skudras aizsargā dažu sugu kāpurus, kuri barojas ar lakstaugu daļām, izdalot saldu, medum līdzīgu sekrētu, ar kuru barojas skudras. Skudras kāpuru apsargā līdz tas iekūņojas. Dažām sugām tikai tikko izšķīlušies kāpuri barojas ar augiem, bet, nomainot vairākas reizes apvalku, tie kļūst plēsīgi un barojas ar skudru kāpuriem vai kļūst par parazītiem un barojas ar skudru sagādāto barību.
Zeltainīšu dzimtas sugas ir dienas tauriņi. Mērenā klimata joslā tie pārziemo vai nu oliņas stadijā, vai kā nepieauguši kāpuri. Latvijā daudzu zilenīšu un zeltainīšu sugu kāpuri vasaras otrajā pusē pēc barošanās ar lakstaugiem apmetas ziemot skudru pūžņos. Visu ziemu skudras kāpurus aprūpē, uzskatot tos par „savējiem”. Skudras kāpurus neatpazīst tādēļ, ka tie izdala tādas pašas smaržvielas jeb feromonus kā skudras, tādēļ tie tiek pabaroti, sasildīti un apsargāti. Pavasarī kāpuri pūznī iekūņojas. Skudras turpina rūpēties arī par kūniņu. Kad no kūniņas izlien jaunais tauriņš, tam no pūžņa ir jāizrāpo un tikai tad tas var atvērt savus spārnus.
Augšžokļa kauls

Augšžokļa ķermenis

Augšžokļa ķermenis (corpus maxillae) ir kaula centrālā daļa, kurā ir gaisu saturošs dobums jeb Haimora dobums (sinus maxillaris). Ķermenim ir četras virsmas: priekšējā (facies anterior), augšējā jeb acs dobuma virsma (facies orbitalis), mugurējā jeb padeniņu virsma (facies infratemporalis) un mediālā jeb deguna virsma (facies nasalis).
Priekšējās virsmas (facies anterior) mediālajā malā ir deguna ierobs (incisura nasalis) Deguna ierobu priekšpusē norobežo priekšējā deguna smaile (spina nasalis anterior). Uz priekšējās virsmas atrodas arī zemacs atvere (foramen infraorbitale), kur atveras zemacs kanāls (canalis infraorbitalis). uz leju no zemacs atveres ir neliela suņa bedrīte (fossa canina). Starp priekšējo virsmu un acs dobuma virsmu atrodas acs dobuma apakšējā mala jeb zemacs mala (margo infraorbitalis).
Augšējā jeb acs dobuma virsma (facies orbitalis) ir gluda. uz tās ir zemacs rieva (sulcus infraorbitalis), kas pāriet zemacs kanālā (canalis infraorbitalis).Starp acs dobuma virsmu un priekšējo virsmu atrodas acs dobuma apakšējā mala jeb zemacs mala (margo infraorbitalis).
Deguna virsma (facies nasalis) palīdz veidot deguna dobuma laterālo sienu, tā atrodas vertikālā plaknē. Uz šīs virsmas ir liela augšžokļa dobuma atvere (hiatus maxillaris), kuras priekšpusē ir asaru rieva (sulcus lacrimalis). Deguna virsmā ir redzama gliemežnīcas šķautnīte (crista conchalis), pie kuras stiprinās apakšējā deguna gliemežnīca.
Mugurējā jeb padeniņu virsma atrodas frontālajā plaknē, tā ir izliekta un veido augšžokļa pauguru (tuber maxillae). Šajā virsmā ir arī daudz sīku alveolāro kanālu atverīšu (foramina alveolaria), kur atveras alveolārie kanāli (canales alveolares), pa kuriem iet zobu asinsvadi un nervi.
Vaiņode

Vēsture

Vēstures avotos Vaiņodes novads (Bāta) pirmo reizi minēts 1253. gadā. Apdzīvotā vieta veidojusies uz Vaiņodes muižas (Wainoden) zemes pēc dzelzceļa līnijas Liepāja—Romni izbūves 1871. gadā. Uz Lielbātas muižas zemes izveidojās vasarnīcu ciems Bāta.
Pirmā pasaules kara laikā šeit atradās Vācu armijas Vaiņodes dirižabļu lidosta, pēc kara beigām angārus demontēja un sāka izmantot kā Rīgas Centrāltirgus paviljonus. 1925. gadā Vaiņodei piešķīra biezi apdzīvotas vietas statusu.
Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā Vaiņodes apkaimē notika Kurzemes cietokšņa otrā lielkauja, kas ar 10 dienu pārtraukumu ilga no 27. oktobra līdz 25. novembrim. Ciešot milzīgus zaudējumus, sarkanarmieši ieņēma 4 km dziļu un 12 km platu telpu Priekules-Vaiņodes sektorā.
1954. gadā Vaiņodei tika piešķirts strādnieku ciemata statuss (zaudēts 1990. gadā). Padomju laikā dienvidos no Vaiņodes (tagadējā Vaiņodes muiža) atradās viens no lielākajiem Padomju armijas militārajiem lidlaukiem Baltijā.
Savukārt uz ziemeļiem mežā pie Embūtes - Vaiņodes autoceļa līdz Padomju armijas izvešanai atradās PSRS raķešu bāze (29. raķešu divīzijas 344. raķešu pulka 3. diviziona pozīcijas).
Latgales Kultūrvēstures muzejs

Vēsture

Ēkā, kas atrodas Atbrīvošanas alejā 102 muzejs atradies jau kopš 20. gs. 30. gadiem, taču kultūrvēstures muzejs dibināts tikai 1959. gadā kā Ludzas novadpētniecības muzeja filiāle. 1960. gadā tas uzsāka patstāvīgu darbību kā Rēzeknes Novadpētniecības muzejs. Šajā laikā muzejā parādījas pirmā ekspozīcija. 1989. gadā tā apmeklētājiem tiek atvērta lasītava, bet 1990. gadā mainoties krājuma kolekciju saturam un raksturam, tas tiek pārdēvēts par Latgales Kultūrvēstures muzeju. 1996. gadā blakus vecajai muzeja ēkai ekspluatācijā tiek nodota jauna, trīsstāvīga ēka, kur tiek izvietots LKM Izstāžu nams. Pēc 2010. gada muzeja rekonstrukcijas, kas tika veikta ar ERAF un Rēzeknes pilsētas domes finansiālo atbalstu, muzeja vecais korpuss un izstāžu nams tika apvienots vienā korpusā, starp tiem uzbūvējot piebūvi (tajā atrodas administrācija, lifts, tualetes un izstāžu zāles), kā arī notika vispārēji rekonstrukcijas darbi abās līdzšinējās ēkās.
Fransisko Varela

Dzīve

Varela piedzima 1946. gadā Santjago Čīlē un studēja medicīnu un bioloģiju, vēlāk iegūstot doktora grādu bioloģijā Hārvarda universitātē. Pēc 1973. gada Pinočeta militārā apvērsuma, Varela ar ģimeni septiņus gadus pavadīja trimdā ASV un kļuva Tibetas budists pirms atgriezās Čīlē kā bioloģijas profesors.
1986. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi Francijā, kur mācīja kognitīvo psiholoģiju un epistemoloģiju École Polytechnique un veica neirozinātniskus pētījumus Sorbonā. 1998. gadā Varela aprakstīja savu aknu transplantāciju un 2001. gadā Parīzē nomira no hepatīta.

Darbi

Darbā "Iemiesotais saprāts" Varela palīdzēja noformēt uztveres teoriju "enaktīvisms," kas apgalvo, ka cilvēka izzināšanu un apziņu varot tikai saprast saspēles rezultātā. Tas ir, uztveri cilvēka ķermenī (kā bioloģisku sistēmu, kas personiski, fenomenoloģiski piedzīvo) kopā ar apkārtējo vidi. Jeb, ka zināšanas rodās dinamiski starp organisma "motorajām iespējām" un apkārtējo vidi. Tā vietā, lai uzskatītu uztveri par pasīvu procesu, kuru pilnībā nosaka neatkarīgi eksistējošas pasaules īpašības, enaktivisms uzskata, ka organisms un vide ir "strukturāli savienoti un savstarpēji determinēti."
Pieņemot Edmunda Huserla un Maurice Merleau-Ponty fenomenoloģiju, Varela neirozinātnē popularizēja "neirofenomenoloģiju" un "pirmās personas zinātni", ar kuru pētnieki ar zinātniskām metodēm paši pēta savu apziņu.
Robs Bleiks

Spēlētāja karjera

No 1989. līdz 2000. gadam viņš spēlēja Losandželosas "Kings", tad sezonas vidū tika aizmainīts uz Kolorādo "Avalanche", kurā nospēlēja līdz 2005.—2006. gada sezonas beigām un atkal nonāca "Kings" sastāvā. Savas karjeras laikā tikai vienreiz viņam izdevies izcīnīt Stenlija kausu, tas viņam izdevās 2000.—2001. gada sezonā Kolorādo "Avalanche" sastāvā.
Sešas reizes (1994, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003) piedalījies NHL zvaigžņu spēlē. 1998. gadā izcīnījis Džeimsa Norisa balvu. No 1996. līdz 2001. gadam bija Losandželosas "Kings" kapteinis.
Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1994, 1994, 1997., 1998. un 1999. gada Pasaules čempionātos, 1994. un 1997. gadā izcīnot zelta medaļas. Piedalījies arī 1996. gada Pasaules kausa izcīņā, kur izcīnīja sudraba medaļu. Olimpiskajās spēlēs piedalījies trīsreiz (1998, 2002, 2006), 2002. gadā izcīnot zelta medaļu.
Ogists un Luī Limjēri

Brāļi Limjēri (franču: Lumière; Ogists Marī Luī Nikolā (franču: Auguste Marie Louis Nicolas, izrunā: [oɡyst maʁi lwi nikɔla]; dzimis 1862. gada 19. oktobrī, miris 1954. gada 10. aprīlī) un Luī Žans (franču: Louis Jean, izrunā: [lwi ʒɑ̃]; dzimis 1864. gada 4. oktobrī, miris 1948. gada 6. jūnijā)) bija franču izgudrotāji, pirmie filmu veidotāji. Viņi patentēja sinematogrāfu, kas atšķirībā no Edisona radītā kinetoskopa ļāva filmu skatīšanos vairākiem skatītājiem vienlaikus.
Limjēru pirmā privātā filmu rādīšana notika 1895. gadā. Pirmā publiskā filmu rādīšana, par kuru tika pieprasīta ieejas maksa, notika 1895. gada 28. decembrī Salon Indien du Grand Café, Parīzē. Šajā dienā tika izrādītas desmit filmas. Katra filma bija 17 metrus gara, kas rādīta ar projektoru ilgst apmēram 50 sekundes. 1896. gada janvārī tika izrādīta 50 sekundes garā filma L'Arrivée d'un train en gare de La Ciotat, kas ir viens no populārākajiem Limjēru darbiem.
Heinrihs Finke fon Oferbergs

Dokumenti

Rusova hronika par mestru Heinrihu:
"Heinrihs Finks no Averbergas, 36 gadus bija Vācu ordeņa mestrs. Heinrihs Finks kļuva par mestru pēc Heinriha Šungeļa. Viņa laikā notikās divi karagājieni pret krieviem, kuru laikā tika izpostītas teritorijas, kurās viņi nonāca. Viņa valdīšanas laiks bija gandrīz 14 gadi. Šajā laikā tika uzcelta Bauskas pils."
2004. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Latvijas futbola Virslīgas 2004. gada sezona bija 30. Virslīgas sezona, kas sākās 2004. gada aprīlī, bet noslēdzās novembrī. Par Latvijas čempioniem trīspadsmito reizi pēc kārtas kļuva "Skonto", kas par 3 punktiem apsteidza vicečempionus "Liepājas Metalurgu". Par Virslīgas rezultatīvāko spēlētāju ar 21 vārtiem kļuva Aleksandrs Katasonovs no "Metalurga".