google/wiki40b huggingface dataset:
Mārketinga stratēģija

Mārketinga stratēģija nosaka galvenos uzņēmuma mārketinga mērķus. Mārketinga stratēģija izriet no uzņēmuma biznesa mērķiem, kuru sasniegšanai tā tiek izstrādāta. Mārketinga stratēģijas mērķu īstenošanai tiek izstrādāts detalizētāks mārketinga plāns. Mārketinga stratēģija norāda "kas" ir jāsasniedz, kamēr mārketinga plāns demonstrē "kā" tas tiks izdarīts. Mārketinga stratēģijā parasti iekļauj: galvenos tirgus mērķus, pozicionējuma aprakstu, īstermiņa un ilgtermiņa tirgus mērķus.
Stratēģijas dokumentā parasti iekļauj uzņēmuma aprakstu, tā biznesa mērķus, produkta unikālo pārdošanas piedāvājumu, tirgus un konkurentu apskatu, mērķa pircēju definīciju, produkta vai pakalpojuma galvenās īpašības, pozicionējuma mērķi, izvēlētos mārketinga kanālus un atvēlēto budžetu. Galvenie biznesa mērķi var būt produkta atpazīstamības celšana, ieiešana jaunā tirgū, pārdošanas apjomu palielināšana u.c. Neatkarīgi no izvēlētajiem mērķiem tiem jābūt definētiem izmērāmās vienībās, lai vēlāk varētu noteikt mārketinga kampaņu rezultātus.
Gustavs Ērenpreiss

Dzīvesgājums

Dzimis 1891. gada 5. augustā, Mazsalacā, Latvijā, kas šajā laikā atradās Krievijas impērijas Vidzemes guberņas sastāvā latviešu strādnieku Lībija un Annas ģimenē. Gustava tēvs bija kučieris vietējā Valtenberģu muižā.
Pēc amatnieku skolas beigšanas 1907. gadā Gustavu Ērenpreisu pieņēma darbā Eduarda Bērziņa velosipēdu būvētavā Rīgā, kas izgatavoja velosipēdus „Baltija” un motociklus, kā arī nodarbojās ar angļu motociklu Triumph un  Douglas tirdzniecību Baltijā. Gustavs savā darbības laikā ieviesa jaunus tehnoloģiskos risinājumus un tika iecelts par velosipēdu darbnīcas tehnisko vadītāju. 1915. gada jūnijā Pirmā pasaules kara laikā darbnīcu evakuēja uz Harkovu, evakuējās arī Gustavs. Pēc kara nebija saglabājušies ne darba galdi, ne instrumenti, ne finansējums, lai atjaunotu iepriekšējo darbnīcu, taču 1921. gadā, atgriežoties atpakaļ Rīgā no bēgļu gaitām, Gustavs Ērenpreiss sāka sava uzņēmuma veidošanu. Pirmo kapitālu viņš ieguva, saremontējot un pārdodot dažus Bermonta armijas pamestos automobiļus.
1922. gada sākumā Aleksandra (tagad Brīvības) ielā Rīgā, blakus Vidzemes tirgum tika atvērta "Velosipēdu un motociklu darbnīca "G. Ērenpreis"", kurā ar jau agrāk pazīstamo marku „Baltija” tika izgatavoti pirmie G. Ērenpreisa velosipēdu darbnīcas ražotie divriteņi.  
Telpu šaurības un modernu darba galdu trūkuma dēļ 1924. gadā velosipēdu darbnīca „Gustavs Ērenpreiss” pārcelās uz jaunām, plašākām telpām bijušajās Aleksandra Leitnera velosipēdu fabrikas telpās Brīvības ielā 129/133. 
1926. gadā, lai paplašinātu ražošanu un celtu kvalitāti, tika nodibināta Tirdzniecības un velosipēdu rūpniecības akciju sabiedrība „G. Ērenpreiss un Biedris”, kurā tika ražoti jaunas markas velosipēdi „Omega”. Taču gada nogalē Gustavs Ērenpreiss pēc konflikta ar saviem partneriem izstājas no jaunās akciju sabiedrības.
1927. gada sākumā durvis vēra jauns uzņēmums „Gustavs Ērenpreiss velosipēdu fabrika”, Brīvības ielā 82, sākotnēji tirgū parādoties jaunai markai G. Ērenpreis Īstais, taču tas radīja pārpratumus un drīz pēc tam velosipēda nosaukums tika nomainīts un tirgū parādījās velosipēds Ērenpreis Original. Jaunais velosipēds Ērenpreis Original strauji iekaroja popularitāti sabiedrībā un 1931. gadā G. Ērenpreiss uzsāka velosipēdu fabrikas būvniecību.
Otrā pasaules kara laikā, pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā, fabrika tika nacionalizēta un Gustavs Ērenpreiss tika atstādināts no amata. Vācu okupācijas laikā G. Ērenpreiss fabriku 1943. gadā atguva, taču 1944. gada beigās viņš devās bēgļu gaitās uz Vāciju. Padomju varai atkārtoti okupējot Latvijas teritoriju, fabrika tika pārdēvēta par valsts velosipēdu rūpnīcu „Sarkanā Zvaigzne”.
1956. gadā Gustavs Ērenpreiss mira Detmoldā. 
Gustavs Ērenpreiss ir apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni un Atzinības krustu. 
Gustava Ērenpreisa darbu velosipēdu ražošanas jomā mūsdienās attīsta Gustava brāļa Arnolda Ērenpreisa mazmazdēls Toms Ērenpreiss, kas izstrādā un ražo jaunos Ērenpreiss velosipēdus.
Egons Lavendelis

Biogrāfija

1957. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Mehānikas fakultāti. Mehānikas fakultātē arī sākumā docējis no 1957. līdz 1958. gadam.
1958. gadā uzsācis darba gaitas Rīgas Politehniskajā institūtā, šeit docējis no 1958. līdz 2000. gadam. No 1964. līdz 1985. gadam vadījis Materiālu pretestības katedru, bija arī Rīgas Politehniskā institūta prorektors (1975—1985), pēc tam kļuva par Rīgas Politehniskā institūta (pēc 1990. gada — Rīgas Tehniskā universitāte) rektoru, no 1994. līdz 1998. gadam bijis direktors Mehānikas institūtā.
No 1986. līdz 1995. gadam bijis Latvijas Rektoru padomes priekšsēdētājs, pēc tam līdz 1996. gadam bija prezidents Balstijas valstu Tehnisko universitāšu asociācijā, no 1996. līdz 2001. gadam — Latvijas Zinātņu akadēmijas Senāta loceklis. 2000. gadā kļuva par uzņēmuma "Getliņi Eko" ģenerāldirektoru (amatā līdz 2003. gadam).
1997. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās tika ievēlēts Rīgas domē no demokrātiskā partijas "Saimnieks" saraksta.
Nodarbojies ar augstas elastības mehānikas, vibrotehnikas, mašīnu un mehānismu teorijas pētīšanu. Ir vairāk nekā 500 zinātnisko rakstu autors, 12 monogrāfijas.
1980. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā zinātnes un tehnikas darbinieka goda nosaukumu. 1978. gadā saņēmis Candera prēmiju, 1988. gadā — Latvijas PSR Valsts prēmiju, 1994. gadā — Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu. 2000. gadā ticis apbalvots ar ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Algonkini

Valoda

2006. gadā 2680 algonkinu runāja algonkinu valodā, no kuriem mazāk kā 10% tā bija vienīgā saziņas valoda. Algonkinu valoda, kuru parasti dēvē par anicinàpemowin vai omàmiwininìmowin, ir viens no vairākiem atšķirīgiem anišinabes valodas dialektiem. Gados jaunākajiem runātājiem ir daudz aizguvumu no krī valodas.

Kultūra

Tradicionālais algonkinu mājoklis bija no bērza tāss un koka karkasa veidoti vigvami. Algonkinu sākotnējā reliģija bija midevivinisms (patiesā taka). Viņi ticēja ka dabā pastāv liels skaits manitū jeb gari. 17. un 18. gadsimtā franču misionāri lielu daļu algonkinu pievērsa katolicismam. Mūsdienās daudzi šīs cilts indiāņi praktizē tradicionālo "midevivinismu", dažkārt midevivinisma un kristietības savienojumu.
Centrāleiropa

Centrāleiropa jeb Viduseiropa ir ekonomiskajā, politiskajā un ģeogrāfiskajā izpratnē plaši lietots jēdziens, lai gan pietiekami precīzas tā definīcijas nav. Vairumā gadījumu tajā iekļauj Austriju, Beniluksa valstis (Beļģija, Luksemburga un Nīderlande), Čehiju, Lihtenšteinu, Poliju, Vāciju, Slovākiju, Slovēniju, Šveici un Ungāriju.

Vēsture

Pēc Romas impērijas (Rietumromas) sabrukuma, Centrāleiropā periodiski iebruka arvien jaunas klejotāju tautas. Sākotnēji tie bija huņņi 4.—5. gadsimtā. Vēlāk kontrole pār Panonijas līdzenumu — Centrāleiropas stratēģiski svarīgāko reģionu — nonāca ostgotu, bet pēc tam langobardu rokās. Savukārt Karpatu austrumu daļā bija apmetušies gepidi. 6.—7. gadsimtā lielākā Centrāleiropas un Austrumeiropas daļa nonāca avāru un to sabiedroto slāvu kontrolē. 
8. gadsimta beigās avārus sakāva franki sava karaļa Kārļa Lielā vadībā. Panonijas līdzenumā izveidojās slāvu Morāvijas karaliste un Balatonas kņaziste, 9. gadsimta beigās to sāka apdzīvot ungāri. Apmēram šajā pat laikā Pšemislu dinastijas valdnieki izveidoja Bohēmijas karalisti, kura vēlāk kļuva par Čehiju. 
15. gadsimtā Centrāleiropā sākās reliģiskie konflikti - Husītu kari (1420-1434), kas 16. gadsimtā turpinājās kā  reformācijas kustība. Postošs izrādījās arī 17. gadsimts ar Trīsdesmitgadu karu (1618-1648) un cīņu ar Osmaņu impērijas ekspansiju, kas tika apturēta 1683. gada kaujā pie Vīnes, pateicoties Polijas-Lietuvas karaspēka palīdzībai karaļa Jana III Sobeska (1629-1696) vadībā.
Pēc Otrā pasaules kara Centrāleiropa ar "Dzelzs priekškaru" bija sadalīta divās daļās. Pēc PSRS sabrukuma (1990-1991), tās satelītvalstis (Austrumu bloks) un savienotās republikas (Padomju Sociālistiskās Republikas) kļuva par patstāvīgām valstīm.
Noldes

Noldes (vācu: von Nolde) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas ieceļojusi Kurzemē 15. gadsimtā, 19. gadsimtā izplatījās arī Krievijā.

Vēsture

Dzimtas vēsture izsekojama līdz 15. gadsimtam, kad Noldes bija Livonijas ordeņa vasaļi, sākotnēji viņiem piederēja Vārves muiža (Warwen, 1505-1672).
Pēc ordeņa sabrukuma Noldes ieguva arī Stukmaņu, Gramzdas un Mazgramzdas (1560—1799), kā arī Kalētu (1560—1920) un Virgas (1575—1920) muižas.
Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes sadalīšanas Johans fon Nolde (1568—1610) 1601. gadā tika ievēlēts par Kurzemes bruņniecības vadītāju. Kurzemes hercogs Vilhelms apstrīdēja Magnusa Noldes (1569—1615) tiesības uz Kalētu muižu. Jelgavā sasauktajā Kurzemes landtāgā radušos strīdu dēļ 1615. gada 20. augustā pēc hercoga Vilhelma pavēles brāļi Magnuss un Gothards (1576—1615) Noldes tika nogalināti. Tādēļ 1617. gada 4. aprīlī Skrundā sasauktajā Kurzemes landtāgā hercogam Vilhelmam atņēma hercoga titulu un uz visiem laikiem izraidīja no hercogistes.
1620. gadā Noldu dzimta tika ierakstīta Kurzemes bruņniecības matrikulā un ieguva īpašumā Aizputes un Jaunauces muižas (1681—1713). 1862. gadā Krievijas impērijas Senāts atzina Noldes dzimtas tiesības uz barona titulu.
Ņižņijnovgorodas "Torpedo"

Vēsture

Komanda dibināta tika jau tālajā 1946. gada 26. decembrī, sākot ar 1947.—1948. gada sezonu spēlējot PSRS hokeja līgas otrajā grupā. Sākot ar 1952. gadu "Torpedo" spēlēja PSRS hokeja līgas augstākajā divīzijā. Piecdesmito gadu nogalē klubs kļuva par vienu no spēcīgākajām līgas komandām. Visbeidzot, 1960.—1961. gada sezonā klubs izcīnīja līgas sudraba medaļas, kā arī sasniedza PSRS kausa finālu.
Lai gan komanda turpināja būt viena no līgas spēcīgākajām komandām, pēc 1961. gada sasniegumiem PSRS hokeja līgas medaļas klubs tā arī nekad vairs neizcīnija, 1982. un 1985. gadā sezonu noslēdzot ceturtajā pozīcijā. 
1998. gadā "Torpedo" izkrita no Krievijas Superlīgas. Tiesa, jau nākamā sezonā klubs izcīnīja uzvaru Krievijas Augstākajā līgā un atgriezās Superlīgā. Nākamo reizi no Superlīgas klubs izkrita 2002. gadā, taču no 2004. līdz 2007. gadam vairākas sezonas arī nespēja atgriezties līgā.
2008. gadā komanda uzsāka spēlēt jaunizveidotajā Kontinentālajā hokeja līgā, kurā gan pirmajās četrās sezonās izslēgšanas spēlēs iekļūt spēja vien divreiz.
Teda Lindsija balva

Teda Lindsija balvu katras sezonas beigās saņem Nacionālās Hokeja līgas labākais spēlētājs, kuru nosaka NHL Spēlētāju Asociācija (NHLPA).
No 1982.-1987.gadam Lestera Pīrsona balvu piecas reizes ieguva Veins Greckis.
Līdz 2010. gadam balva tika dēvēta Lestera Pīrsona vārdā, taču tad tika pārdēvēta par godu Tedam Lindsijam. Pīrsons bija Nobela Miera prēmijas laureāts un Kanādas premjerministrs laikā no 1963. līdz 1968.gadam. Šis bija vienīgais NHL apbalvojums, kas nosaukts kāda politiķa vārdā.
Acetonciānhidrīns

Iegūšana

Iegūst, acetonam reaģējot ar nātrija cianīdu un paskābinot iegūto maisījumu:

Vienkāršāk var iegūt, nātrija vai kālija cianīdam reaģējot ar acetona un nātrija bisulfīta aduktu, tomēr produkts ir zemākas kvalitātes.

Izmantošana

Lielos daudzumos lieto plastmasu rūpniecībā. No acetonciānhidrīna iegūst metilmetakrilātu - polimetilmetakrilāta jeb organiskā stikla monomēru.

Ekoloģiskā katastrofa Daugavā

1990. gada 3. novembrī Novopolockas ķīmiskajā rūpnīcā "Polimir" apkārtējā vidē noplūda apmēram 24 tonnas acetonciānhidrīna. Kā rūpnīcas darbinieku nolaidības, tā arī liktenīgas nejaušības (dehermetizētas notekūdeņu akas) dēļ indīgā viela pa vietējo upīti nonāca Daugavā, kur iznīcināja lielu daudzumu zivju un citu ūdens dzīvnieku kā Baltkrievijas, tā arī Latvijas teritorijā.
Rīgā un Daugavpilī uz vairākām dienām tika pārtraukta dzeramā ūdens ņemšana no Daugavas.
Mūsdienās toreizējo nelaimi atceras kā "ciānkāliju Daugavā".
Dabas retumu krātuve

"Dabas retumu krātuve" ir atklāts sabiedriskais fonds, kas atrodas Akadēmijas laukumā 1, Rīgā, Latvijā. Tas tika dibināts 1998. gadā.
Fonda galvenais mērķis ir Latvijas dabas izzināšana, sargāšana un kopšana. Fondā apvienojušies dažādi speciālisti un autodidakti, kas nodarbojas ar dažādu Latvijas dabas objektu izpēti un saglabāšanu.
Brīvība (dziesma)

Brīvība ir Alfrēda Kalniņa dziesma jauktajam korim ar Ausekļa vārdiem, kas pirmo reizi atskaņota Sestajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1926. gadā.
Gatavojoties 1950. gada XI Vispārējiem Dziesmu svētkiem "Brīvību" gan iestudēja, bet no koncerta programmas izsvītroja.

Raksturojums

Jēkabs Graubiņš rakstīja, ka "Brīvība" bija labākā Kalniņa dziesma svētku programmā. Tai skaists ievads ar tenora un basa solo, vienkāršs motīvs, kas aug un attīstās līdz lielam spēkam un izskan gavilējošā plašumā. 
Valentīns Bērzkalns rakstīja, ka formā tā ir cietāka kaluma nekā tajos pašos dziesmu svētkos atskaņotā garīgā satura dziesma "No 137. Dāvida dziesmas", ietekmējot tiklab ar melodiski vareno sākumu, kā ar metriski interesanto 5/8 veidoto spraigo noslēguma daļu. Ka šai dziesmai netrūka dziļāku atbalšu, liecina tas, ka to atskaņoja arī nākamajos, VII vispārējos dziesmu svētkos.
Laba darīšanas princips

Laba darīšanas princips ir viens no bioētikas principiem, kas ietver morālu pienākumu pēc iespējas palielināt potenciālos ieguvumus un samazināt iespējamo kaitējumu gan praktiskajā medicīnā, gan bioloģijas un biomedicīnas pētījumos ar cilvēku iesaisti.

Medicīnā

Saskaņā ar šo principu galvenais ārsta pienākums pret pacientu ir izsvērt potenciālos ieguvumus attiecībā pret riskiem. Ideālā gadījumā medicīnā laba darīšana iekļauj nesavtīgu rīcību un palīdzību citiem visos gadījumos, taču no ārstiem ikdienā netiek sagaidīta šāda rīcība. Tomēr medicīnas ideālais mērķis ir absolūta veselība un labklājība visiem pacientiem, tādēļ ārstiem ir jācenšas gūt arvien jaunas zināšanas un metodes sava darba pilnveidošanai.
Viena no biežākajām bioētikas problēmām saistīta ar laba darīšanas un nekaitēšanas izvērtēšanu. Medicīnā ar to bieži sastopas situācijās, kad nepieciešams izvērtēt potenciālos ieguvumus un riskus, veicot dažādas medicīniskas manipulācijas. Ārsta pienākums ir informēt pacientu par iespējamajiem ieguvumiem un riskiem. Gala lēmumu pieņem pacients, tomēr jebkurā gadījumā ieguvumiem ir jāatsver riski, lai ārsta rīcība būtu ētiska.
Atsevišķās situācijās laba darīšanas princips tiek vērtēts kā svarīgāks par autonomijas principu. Tie ir gadījumi, kad ārsti sniedz labāko iespējamo aprūpi pacientam, nekonsultējoties ar pacientu, vai neņemot vērā viņa vēlmes, piemēram, gadījumos kad tiek aprūpēti pacienti ar pašnāvnieciskām tieksmēm. Šādi pacienti ir drauds paši sev un tie nespēj rīkoties saskaņā ar savām labākajām interesēm. Tomēr ētiskas problēmas rada tas, ka pacienti atšķirīgi domā, kas ir labums un kas kaitējums, piemēram, jautājumos, kas saistīti ar eitanāzijas legalizēšanu. Nozīmīgs laba darīšanas principa pielietošanas piemērs ir sabiedrības veselības veicināšanas pasākumi.

Bioloģijas un biomedicīnas pētījumos

Laba darīšanas princips bioloģijā un biomedicīnā tiek attiecināts uz pētījumiem, kuros ir iesaistīti cilvēki, un tā īstenošanu nosaka dažādi starptautiski un nacionāli dokumenti, piemēram, Helsinku deklarācija. Tas tiek īstenots, pētījumos piedaloties kompetentiem zinātniekiem, veidojot labas prakses standartiem atbilstošu pētījuma dizainu un nodrošinot pētījuma subjektu tiesību aizsardzību. Īpaši nozīmīga šī principa īstenošanā ir risku un ieguvumu izvērtēšana. Risku izvērtēšanu veic pētnieki un pētījumu ētikas komiteja. Bioloģijas un biomedicīnas pētījumos ar cilvēku iesaisti riski vienmēr ir pēc iespējas jāsamazina. Ir jāizvērtē ne tikai fiziskie, bet arī psiholoģiskie, sociālie un ekonomiskie riski un ieguvumi pētījuma subjektiem. Jāņem vērā arī riski pētījuma subjekta privātumam. Izvērtējot riskus, jāņem vērā arī riski un ieguvumi potenciālā pētījuma dalībnieka radiniekiem (piemēram, cilvēka genoma pētījumos) un sabiedrībai kopumā, tomēr par primārajiem ir uzskatāmi kaitējuma un apgrūtinājuma riski pašam pētījuma subjektam. Pētījumos, kuros ir paredzams tiešs ieguvums pētījuma subjektam, var būt pieļaujams augstāks risks, tomēr pastāv noteiktas riska pakāpes un kaitējuma veidi, kas nav pieļaujami pat tad, ja persona brīvprātīgi piekrīt piedalīties šādā pētījumā.
Ance Priede

Ance Priede (dzimusi 1983. gada 18. janvārī Rīgā) ir latviešu aktrise. Absolvējusi Kuldīgas 2.vidusskolu, Latvijas Kultūras akadēmiju.

Balvas un nominācijas

2006. gadā Neatkarīgo teātru apbalvojums par labāko aktierdarbu. Nominēta "Spēlmaņu naktī" balvai par "gada debiju teātrī".
Eiropas Padomes cilvēktiesību komisārs

Cilvēktiesību komisārs ir Eiropas Padomes neatkarīga amatpersona, kuras mērķis ir veicināt cilvēktiesību ievērošanu EP dalībvalstīs. Komisāra amats ir dibināts 1999. gadā. Komisārs neizskata individuālas sūdzības par cilvēktiesību pārkāpšanu. Viņu ievēlē uz sešiem gadiem EP Parlamentārā Asambleja no 3 Ministru komitejas piedāvātiem kandidātiem. 
Kopš 2018. gada komisāra amatu ieņem Dunija Mijatoviča.
Galanta

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1237. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Galanta līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Galānta (Galánta). No 1421. gadas Gaslanta bija Esterhāzi dzimtas īpašums. Tirgus tiesības no 1613. gada. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Vīnes arbitrāžām, no 1938. līdz 1945. gadam pilsēta bija iekļauta Ungārijas sastāvā. No 1993. gada - neatkarīgās Slovākijas pilsēta.

Cilvēki

2001. gadā absolūtais vairākums (59,63 %) pilsētas iedzīvotāju bija slovāki, dzīvoja arī ungāri (35,03 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (77,0 %), nereliģiozi (13,3 %), luterticīgie (5,6 %).
Pilsētā bērnību pavadījis ungāru komponists Zoltāns Kodājs (Zoltán Kodály, 1882 – 1967).
Eitanāzija

Diskusija par un pret eitanāziju

Sabiedrībā attieksme pret eitanāziju ir atšķirīga - to dēvē gan par slepkavību, gan par žēlsirdību. Vienlaikus eitanāzijas ētiskais novērtējums nepavisam nav viennozīmīgs un katram argumentam “par” atradīsies savs arguments “pret”. Bez tam lielākā daļa ļaužu, bieži vien pat diplomēti ārsti nav painteresējušies, kā un pie kādiem nosacījumiem tā tiek pieļauta valstīs, kurās tā ir legāla, tā radot pašizdomātus mītus un diskusijās apstrīdot tos aspektus, ko paši piedēvē eitanāzijai.
Carpi FC 1909

A.C. Carpi (1909.–2000.)

Klubu 1909. gada vasarā nodibināja vietējais students Adolfo Fankoni, nosaucot to "Jucunditas" (latīņu valodā "jautrība"). Dažus gadus vēlāk nosaukums tika nomainīts uz "Associazione Calcio Carpi". Trīs sezonas (no 1919. līdz 1922. gadam) "Carpi" spēlēja Itālijas futbola čempionāta Pirmajā divīzijā (augstākais līmenis pirms A sērijas kā apļa turnīra izveides), Emīlijas-Romanjas reģionālajā grupā. Sākot no 30. gadiem klubs pārsvarā spēlēja Itālijas čempionāta C un D sērijās. Savu labāko rezultātu komanda sasniedza 1997. gadā, ierindojotries 3. vietā C1 sērijas apakšgrupā, kas ļāva piedalīties pārspēlēs par iekļūšanu B sērijā. 2000. gadā klubs bankrotēja un tika dibināts atkārtoti.

Carpi FC 1909 (pēc 2000. gada)

Jaunā kluba nosaukums sākotnēji bija "Calcio Carpi". Pašreizējo nosaukumu klubs ieguva 2002. gadā pēc tam, kad izcīnīja ceļazīmi uz Itālijas čempionāta D sēriju un apvienojās ar otru pilsētas komandu "Dorando Pietri Carpi". Pēc 8 pavadītām sezonām D sērijā 2010. gadā klubs tika paaugstināts uz "Lega Pro" Otro divīziju, jo vairāki citi klubi finansiālu sarežģījumu dēļ nespēja iegūt licenci. Jau pirmajā sezonā (2010-11) līmeni augstāk klubs uzvarēja savā grupā un ieguva ceļazīmi uz "Lega Pro" Pirmo divīziju. Dažus gadus vēlāk, uzvarot pārejas "play-off" sērijā, tika izcīnīts paaugstinājums uz B sēriju. Savā pirmajā sezonā (2013-14) B sērijā komanda ierindojās 12. vietā, bet jau gadu vēlāk pieredzējušā trenera Fabricio Kastori vadībā ieguva 1. vietu un paaugstinājumu uz A sēriju.
BirdLife International

BirldLife International ir 1922. gadā dibināta starptautiska putnu aizsardzības nevalstisko organizāciju savienība. BirdLife International partnerorganizācijas darbojas vairāk kā 100 valstīs un teritorijās un to kopējais dalībnieku skaits pārsniedz 10 miljonus. Latvijas Ornitoloģijas biedrība ir BirdLife International Latvijas partnerorganizācija.
Jauno dziedātāju konkurss "Jūrmala"

Vēsture

Pirmais konkurss pēc Raimonda Paula ierosmes notika 1986. gada 25. — 30. jūnijā Dzintaru koncertzālē, tajā sacentās 12 dziedātāji no Padomju Savienības republikām. Tā sākotnējais nosaukums bija Vissavienības jauno izpildītāju konkurss (krievu: Всесою́зный телевизио́нный ко́нкурс молоды́х исполни́телей сове́тской эстра́дной пе́сни "Юрмала"), PSRS Centrālā televīzija gādāja par pasākuma tehnisko pusi, bet muzikālo pusi nodrošināja Latvijas radio un TV estrādes un vieglās mūzikas orķestris un Rīgas džeza kluba vokālais ansamblis. 
Latvijas estrādes mākslu pārstāvēja Santa Čaikovska (Zapacka), grupas "Tip Top" solists Einārs Vītols un ansambļa "Remix" solists Rodrigo Fomins, kurš ieguva konkursa galveno balvu (Grand Prix). Santa Čaikovska ieguva žurnālistu specbalvu.
1987. gadā Latviju pārstāvēja divi grupas "Turaidas Roze" solisti Olga Rajecka un Uģis Roze, kura dziedātā Imanta Kalniņa dziesma "Muzikants" tika atzīta par labāko konkursa oriģināldziesmu. 1988. gadā Latviju pārstāvēja Zigfrīds Muktupāvels, kurš palika 2. vietā. 
Konkursā "Jūrmala’89" no Latvijas piedalījās Ivo Fomins, kurš izcīnīja 3. vietu un ieguva skatītāju simpātiju balvu. 
Sākoties PSRS sabrukumam, 1990. gadā konkursa norisi pārcēla uz Jaltu, dodot konkursam nosaukumu "Jūrmala – Jalta ’90". No Latvijas tajā piedalījās Andris Riekstiņš (Smetanko) un Māris Repšs, kas ieguva 7. vietu. Arī 1991. gadā konkurss notika Jaltā (Ялта-91).
1992. gadā notika paralēli dziesmu konkursi Jaltā  (Ялта-92) un Jūrmalā, kur Lielupes tenisa centrā tika sarīkots starptautisks dziedātāju konkurss. No 21. līdz 25. jūlijam par galveno balvu – 10 000 ASV dolāru – cīnījās dalībnieki no Vācijas, Itālijas, Beļģijas, Austrijas, Zviedrijas un arī vairākām bijušajām PSRS republikām. Par uzvarētāju kļuva Arina no Lietuvas, bet Latvijas dziedātājs Māris Vītols ierindojās 2. vietā.
Pēdējais konkurss notika Lielupē no 1993. gada 22. līdz 25. jūlijam. Krieviju konkursā pārstāvēja seši, bet Latviju četri dziedoņi (Ēriks Budēvics, Arnis Mednis, Alex un Frenks Ednaks), pa vienam konkursantam bija no Lielbritānijas, Polijas, Īrijas, Bulgārijas, Brazīlijas, Lietuvas un Ukrainas. Galveno balvu ieguva Arnis Mednis.
2002. gadā jauno dziedātāju televīzijas konkursa tradīciju pārņēma starptautisks popmūzikas dziesmu konkurss Jaunais vilnis.
Bīloveca

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1324. gadā. Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Vagštate (vācu: Wagstadt). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.

Cilvēki

Bīloveca ir tenisistu Petras Kvitovas (Petra Kvitová, 1990) un Kvetas Peškes (Květa Peschke, 1975) dzimtā pilsēta.