google/wiki40b huggingface dataset:
Arta Melnalksne

Izglītība

Arta Melnalksne mācījusies Rīgas 2.vidusskolā (tagad Rīgas Valsts 2.ģimnāzija). 1992. g. absolvējusi J.Vītola Mūzikas akadēmijas horeogrāfijas nodaļu, iegūstot bakalaura grādu horeogrāfijā, un deju skolotāja, deju kolektīva vadītāja kvalifikāciju. 2006. g. absolvējusi Kultūras Akadēmijas Teātra mākslas nodaļu, iegūstot maģistra grādu mākslās ar papildus programmu teātra režijā.
Papildus iegūtajai izglītībai Arta ieguvusi zināšanas dažādos kursos, piemēram: „Bērnu un jauniešu dejas mācību programmas veidošana un mācību metožu pilnveidošana“, „Teātra sporta metodika”, „Joga un dejas terapija”, „Aktualitātes un novitātes tautas un mūsdienu dejas mācīšanas metodikā”, „Modernās un džezdejas metodika”, „Ritmikas, pirmsskolas un sākumskolas deju pasniegšanas metodika“, „Netradicionālo deju žanru pasniegšanas metodika” u.c.
Dejojusi TDA  „Zelta sietiņš”, pēc tam TDA „Rotaļa” un TDA „Vektors”, kā arī Valsts deju ansambļa „Daile” studijā.

Darba pieredze

Būdama horeogrāfe, Melnalksne veidojusi horeogrāfiju, režiju un inscenējumu horeogrāfiskajiem uzvedumiem un deju svītām, kopumā vairāk nekā 350 deju, un 11 deju uzvedumi. Artas Melnalksnes radītajās dejās un uzvedumos svarīgākās ir latviskās dzīves ziņas un vērtības. Daudzas no dejām novērtētas arī Jaunrades deju konkursos, kuros iegūtas dažādas prēmijas un balvas.
Horeogrāfiskie uzvedumi un koncertprogrammas ir prezentētas arī Starptautiskos festivālos Latvijā, Igaunijā, Lietuvā, Dānijā, Slovākijā, Čehijā, Ungārijā, Polijā, Austrijā, Itālijā, Zviedrijā, Turcijā u.c..
No 1986.g. bijusi Rīgas Teikas vsk. deju kolektīva „Skabardzēni“ mākslinieciskā vadītāja un horeogrāfe.
No 1990.g. bijusi jauniešu deju kolektīva „Zalktis“ mākslinieciskā vadītāja un horeogrāfe.
1998.gadā Arta Melnalksne pirmo reiz kļuvusi par Deju svētku virsvadītāju, viņai uzticēts absolūti unikālu uzdevums, jo top Deju svētku programma „Solis laikā” kā alternatīva dejas izpausme jau tradicionālajiem svētku koncertiem. Arta veidojusi vienu no šī lielkoncerta daļām – „Es nemiršu šai zemē”. Pēc tam svētki sekojuši cits citam – gan skolu jaunatnes, gan Vispārējie Dziesmu un deju svētki, gan Rīgas bērnu un jauniešu Deju svētki. Tāpat dažādi festivāli, meistarklases.
Viņa bija izvēlēta par 2015. gadā ieplānoto XI Latvijas skolu jaunatnes dziesmu un deju svētku deju lieluzveduma māksliniecisko vadītāju.

Nāve

Mirusi 2013. gada 29. martā.
Marcins Gortats

NBA

Pēc pāris sezonām Vācijas basketbola Bundeslīgas klubā "RheinEnergie" M. Gortatu Fīniksas "Suns" izvēlējās 2005. gada NBA drafta otrajā kārtā ar kopējo 57. numuru un uzreiz aizmainīja uz Orlando "Magic". Spēlētājs arī pēc drafta turpināja spēlēt Vācijas klubā, līdz 2007. gadā pārcēlās uz ASV, kur sākotnēji spēlēja Attīstības līgā, bet decembrī debitēja "Magic" sastāvā. Ar "Magic" viņš sasniedza NBA finālsēriju, kļūdams par pirmo Polijas basketbolistu, kas to paveicis.
2010. gada 18. decembrī M. Gortats tika aizmainīts uz viņu savulaik draftējušo Fīniksas "Suns" plašā maiņas darījumā kopā ar Vinsu Kārteru, Mikelu Pjetrusu, nākotnes drafta izvēli un naudas kompensāciju pret Džeisonu Ričardsonu, Īrlu Klārku un Hedo Turkoglu. 2011.—2012. gada NBA sezonā viņš bija vienīgais "Suns" spēlētājs, kas piedalījās visās 66 spēlēs (sezona bija lokauta dēļ īsāka), devās tajās sākuma pieciniekā, gūstot vidēji 15,4 punktus un 10 atlēkušās bumbas spēlē, kas ir viņa karjeras augstākie rādītāji.
2013. gada 25. oktobrī M. Gortats tika aizmainīts kopā ar Šenonu Braunu, Malkolmu Lī un Kendalu Māršalu uz Vašingtonas "Wizards" pret Emeku Okaforu un nākamās sezonas pirmās kārtas drafta izvēles tiesībām. 2014. gada vasarā viņš noslēdza jaunu līgumu ar "Wizards" uz piecām sezonām par 60 miljoniem dolāru.

Privātā dzīve

M. Gortata tēvs Janušs Gortats ir bijušais bokseris, 1972. un 1976. gada Vasaras Olimpisko spēļu bronzas medaļas ieguvējs, savukārt māte Alicja Gortata spēlējusi volejbolu un pārstāvējusi Polijas izlasi.
Pļavnieki

Vēsture

Pļavinieku apkaimes teritorija Rīgas pilsētai tika pievienota 1974. gadā. Pļavnieku daudzstāvu dzīvojamais rajons pamatā tika uzcelts 1980. gados uz bijušajām lauksaimniecības zemēm (no kā arī cēlies tā nosaukums). Dzīvojamā rajona plānojuma organizācija tika noteikta institūtā "Pilsētprojekts" ar 1978. gadā izstrādāto teritorijas detaļplānojumu, kura arhitekti bija Ēvalds Fogelis, Meinards Medinskis un Ivars Millers. Pļavnieku dzīvojamais rajons sastāv no pieciem mikrorajoniem aptuveni 60 000 iedzīvotājiem, kā arī sabiedrisko un tirdzniecības centru gar Andreja Saharova ielu (tajā laikā Fēliksa Dzeržinska iela). Pļavnieki ir viens no visblīvāk apbūvētajiem daudzstāvu dzīvojamajiem rajoniem Rīgā, kurā pārsvarā dominē 9 līdz 16 stāvus augsta apbūve, tomēr ir sastopamas arī atsevišķas 18 stāvus augstas ēkas Lubānas ielā, kuras tika pabeigtas tikai 1990. gadā. Pļavnieku apbūves komplekss apzināti tika veidots līdzīgs Rīgas 20. gadsimta sākuma perimetrālās apbūves ielām, gar kurām bija paredzēts izvietot dekoratīvās skulptūras, kas tā arī netika īstenots. Pļavnieku apbūves projektu izstrādāja arhitekti A. Āboliņš, Ēvalds Fogelis, Gunta Lukstiņa, Alīda Ozoliņa un Lilija Saško.

Arhitektūras pieminekļi

Pļavnieki izceļas citu apkārtējo Rīgas daudzdzīvokļu ēku apkaimju vidū ar to, ka tajā ir atrodas vairākas skulptūras. Vecākā no tām "Uz skolu" pie Rīgas 86. vidusskolas tika atklāta 1983. gadā. Tai netālu Pavasara gatvē atklāja 11 metrus augsto un ievērojamāko Pļavnieku skulptūru — "Jāņuguns". 1997. gadā līdz ar Pļavnieku ģimnāzijas atvēršanu tika atklāta skulptūra "Siena grābējas". Līdz mūsdienām saglabājusies ir tikai skulptūra "Uz skolu" — pārējās ir cietušas no krāsaino metāla zagļu uzbrukumiem un demontētas.

Izglītība

2017. gada pētījumā "Optimālā vispārējās izglītības iestāžu tīkla modeļa izveide Latvijā" tika konstatēts, ka Purvciema, Pļavnieku un Mežciema apkaimēs atrodas 15 vidusskolas, tomēr skolēnu skaits bija pietiekams tikai nepilnu astoņu vidusskolu darbībai. Ņemot vērā obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu, kā spēcīgākās šo apkaimju skolas tika atzītas Rīgas 64. vidusskola (OCE indekss 69,4%), Rīgas Klasiskā ģimnāzija (54,9%), Rīgas 85. vidusskola (54,4%, taču ar zemu vidusskolēnu skaitu), Rīgas 93. vidusskola (52,4%), Rīgas Poļu vidusskola (52,3%, taču tikai 45 vidusskolēni), Rīgas 84. vidusskola (52%), Purvciema vidusskola (49,8%), Rīgas 88. vidusskola (45,3%). 
Pārējās areāla vidusskolās OCE indekss nesasniedza 40%, starp kurām ir Sergeja Žoltoka vidusskola (62 vidusskolēni, OCE indekss 30,7%) un Rīgas 89. vidusskola (75 vidusskolēni, OCE indekss 36,7%) Mežciemā, kuras ieteica reorganizēt par pamatskolām vai sākumskolām, audzēkņus pārvirzot uz Juglas vai Purvciema vidusskolām.

Sabiedriskais transports

Pļavnieku apkaimes sabiedrisko transportu nodrošina autobusu, trolejbusu un mikroautobusu kustība. Uz Pļavniekiem kursē 3. 6. 13. 15. 20. 31. 34. 47. 48. 49. 51. un 52. autobuss, kā arī 16. un 22. trolejbuss.
Tahova

Vēsture

Pirmo reizi pilsēta ir pieminēta 1115. gadā. Līdz 1918. gadam pilsēta bija daļa no Austrijas monarhijas.
1938. gadā pilsētu okupēja nacistu karaspēks un iekļāva to Sudetijas pašvaldībā. Liela daļa vāciešu 1945. gadā tika izraidīti no pilsētas, pamatojoties uz Beneša dekrētiem. Pēc izraidīšanas pilsēta bija pa pusei apdzīvota, to apdzīvoja čehi, ukraiņi un rumāņi.
Vēlāk pilsētas teritorijā tika atrasts urāns, un cilvēki pārcēlās uz pilsētu, lai strādātu urāna raktuvēs. 1989. gadā urāna raktuves slēdza, un vācu uzņēmēji pārcēla uz šejieni savas ražotnes, lai izmantotu lēto darba spēku. Pilsētas teritorija ir viena no mazāk attīstītajām teritorijām Čehijā.
Dzelzceļa līnija Rīga—Orla

Dzelzceļa līnija Rīga—Orla bija 1858.-1868. gadā privātas akciju sabiedrības uzcelta 1546,7 km gara Krievijas impērijas dzelzceļa līnija, kas savienoja Baltijas jūras ostas pilsētu Rīgu ar Orlas staciju Krievijas vidienē. Tai bija atzars uz Jelgavu-Mažeiķiem-Liepāju, Bolderāju un Tukumu, kā arī savienojums ar dzelzceļa līniju Pēterburga—Varšava.
Mūsdienās šī dzelzceļa līnija ir sadalīta starp Latvijas, Baltkrievijas un Krievijas dzelzceļiem. Dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils un Daugavpils—Indra ir vienas no galvenajām Latvijas dzelzceļa līnijām.

Vēsture

Rīgas—Daugavpils dzelzceļa sabiedrībai (Общество Риго-Динабургской железной дороги) piederošā dzelzceļa līnija Rīga-Daugavpils tika atklāta 1861. gada 21. septembrī un veidoja savienojumu ar dzelzceļa līniju Pēterburga—Varšava.
1866. gadā dzelzceļa sabiedrība uzbūvēja līnijas pagarinājumu līdz Vitebskai, bet 1868. gadā cauri Smoļenskai līdz Orlai. 1894. gadā tā pārgāja valsts īpašumā. Pēc Pirmā pasaules kara beigām šis dzelzceļš tika sadalīts starp Latviju un PSRS un vairs nekalpoja kā vienota dzelzceļa līnija. Padomju laikā, neskaitot tālsatiksmes vilcienus, līnijā kursēja vietējie vilcieni maršrutos Rīga—Bigosova un Daugavpils—Bigosova. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas dīzeļvilcieni kursēja no Daugavpils līdz Indrai, taču 2000. gadā vietējā pasažieru satiksme tika pārtraukta. 2002. gada jūnijā atcēla arī dīzeļvilcienu Rīga—Daugavpils—Indra. 2007. gadā pasažieru satiksme līnijā tika pilnīgi pārtraukta līdz ar vilciena Rīga—Gomeļa atcelšanu, bet 2011. gada 1. jūnijā līnijā no jauna sāka kursēt vilciens Rīga—Minska.
Liljevalka galerija

Liljevalka galerija (zviedru: Liljevalchs kosthall) ir mākslas muzejs, kura kolekcija ietver 20. gadsimta Zviedrijas un citu pasaules tautu mākslu. Galerija atrodas Stokholmā, Jūrgordenas dienvidu pusē, (zviedru: Djurgårdsvägen) 60. Ēka ir ietverta kultūras pieminekļu mantojuma sarakstā. Liljevalka mākslas galerija tiek uzskatīta par vienu no pievilcīgākajām mākslas galerijām Ziemeļeiropā.

Vēsture

1913. — 1916. gados būvētā ēka ir nosaukta rūpnieka Kārla Frēdrika Liljevalka vārdā, kurš ziedoja līdzekļus projektam, ko realizēja arhitekts Kārls Bergstens. Nams tika būvēts neoklasicisma stilā, kas tā laika Stokholmas apbūvei bija raksturīgs.

Galerija

Galeriju pārvalda Stokholmas pilsēta, kas ir arī tās pārvaldniece. Mākslas darbu pamatu veido Liljevalka kolekcija — 20. gadsimta zviedru, ziemeļtautu un citu valstu mākslinieku un amatnieku darbi. Katru gadu tiek rīkotas četras vai piecas lielas izstādes, kuru lielākais makslas notikums ir Pavasara salons, kas ir gaidīts pasākums. Izstādes var aplūkot kā individuāli, tā arī gida pavadībā. Galerijā ir izveidota speciāla nodaļa bērniem un jauniešiem, norisinās debates, lekcijas un koncerti.
Blakus muzejam atrodas Kārla Millesa skulptūra "Strēlnieks", bet ēkas ziemeļu sienā granītā ir izveidots Liljevalka krūšu tēls, kura autors ir Kristians Ēriksons.
2018. gada ziemas olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle

2018. gada ziemas olimpisko spēļu un 2018. gada Ziemas Paraolimpisko spēļu norises vietas izvēli organizēja Starptautiskā Olimpiskā komiteja (SOK). Sākotnēji uz šo sporta turnīru rīkošanu pieteicās trīs pilsētas, kas ir zemākais rādītājs kopš 1988. gada ziemas olimpiskajām spēlēm. Visas trīs pilsētas nokļuva līdz fināla izvēlei.
Savu vēlmi organizēt Olimpiskās spēles izrādīja Ansī (Francija), Minhene (Vācija) un Phjončhana (Dienvidkoreja).
Galīgais balsojums un norises vieta tika paziņota 123. SOK sesijā Durbanā, Dienvidāfrikā, 2011. gada 6. jūlijā.
Balsojumā uzvarēja Phjončhana.
Dagdas ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairogā uz zelta fona attēlots sarkans fēnikss, kurš atdzimst no sarkanām liesmām. Augšējā labajā stūrī atrodas melns trīslapu krusts, kas ir reliģijas simbols.
MSK modulācija

MSK modulators

Funkcionāli vienkāršākais MSK modulatora izpildījums ir sprieguma vadāms sinusoīdas ģenerators,
taču praktiski realizēt šādu modulatoru ir ļoti grūti. MSK, abu frekvenču ("1" un "0" atbilstošo) ortogonalitātes nodrošināšanai, nepieciešams lai modulācijas indekss būtu precīzi 0,5, ko komponenšu parametru nestabilitātes dēļ realizēt ir sarežģīti. Tādēļ visbiežāk MSK modulatorus veido kā fāzes modulatorus, atvasinātus no QPSK.
Attēlā redzamajā modulatora variantā ieejas vienpolārais ciparu signāls (0;1) tiek pārveidots divpolārajā (1;-1), pēc tam integrēts laikā, iegūstot fāzes kontroles signālu. Šis integratora izejas signāls viena simbola laikā izmainās par 90°, jeb π/2 rad atbilstošu lielumu. Ar fāzes kontroles signālu stūrē cos un sin funkciju ģeneratorus, kuru izejas signālus savukārt padod tipiska QPSK modulatora ieejās I un Q. QPSK modulatora frekvence ωc ir MSK modulatora vidējā frekvence.

Lai arī šāds risinājums liekas sarežģīts, ar mūsdienu ciparu elektronikas palīdzību to var realizēt bez grūtībām un tam ir stabili parametri.

MSK demodulators

Demodulators var būt koherents vai nekoherents. Koherents demodulators ir sinhrons ar nesējfrekvenci. Koherentam demodulatoram ir labāks izkritumu līmenis (BER). 
Nekoherentam demodulatoram nav nepieciešams sinhronizēties ar nesējfrekvenci. Šādi demodulatori ir lētāki
Attēlā attēlotajā demodulatorā ieejas signālu demodulē ar kvadratūras demodulatoru (līdzīgu attēla 1 QPSK modulatoram), iegūstot I un Q komponentes. Katru komponenti filtrē zemo frekvenču filtrs, kam seko izvēles glabāšanas ierīce, kuru vada ar raidītāja datiem sinhroni impulsi. Šie impulsi atver izvēles glabāšanas ierīces tajos momentos kad attiecīgajā kanālā ir lietderīgā signāla maksimums. No šiem diviem signāliem ar loģiskās shēmas palīdzību iegūst pārraidīto signālu, protams aizkavētu laikā.

Demodulators

GSMK demodulators neatšķiras no MSK demodulatora.
Sikima

Vēsture

17. gadsimtā Sikimas teritorijā pie varas nāca Namgjalu dinastija, kura cēlusies no Khamas (Tibetas austrumdaļā). Karalis tika saukts par čogjal — "dievišķais valdnieks". 18. gadsimta sākumā Sikimu ieņēma butānieši, kurus izdevās izdzīt ar Tibetas palīdzību. Pēc tam vairākkārt notika uzbrukumi no Butānas un Nepālas, kas beidzās 1791. gadā ar ķīniešu karaspēka ierašanos šajā reģionā. Saņemot aizsardzību, Sikima kļuva par Ķīnas vasaļvalsti.
1817. gadā, pēc Britu Indijas uzvaras pār Nepālu, Sikima nokļuva britu ietekmes sfērā. 1835. gadā Britu Austrumindijas kompānijai izdevās savā jurisdikcijā iekļaut karalistes dienvidu rajonus, ar ko nevarēja samierināties Sikimas vadība. 1849. gadā tika arestēti divi britu zinātnieki par neatļautu atrašanos valstī. Tas radīja iemeslu britu militārajai ekspedīcijai. 1853. gadā tika anektētas dienvidu provinces Dardžilinga (tagad iekļauta Rietumbengālijas štatā) un Moranga. Pēc tam, kad tibetieši ieņēma vairākus ziemeļu robežas fortus, 1886. gadā briti sakāva tibetiešus, un visa Sikima nonāca Britu Indijas pakļautībā. 1918. gadā Sikimas neatkarība tika atjaunota.
Pēc Indijas neatkarības iegušanas Sikima kļuva par Indijas protektorātu. Indija paturēja savā pārziņā ārējo aizsardzību, ārlietas un sakarus. 1955. gadā valstī tika izveidots parlaments, un Sikima kļuva par konstitucionālu monarhiju. 1962. gadā Ķīnas un Indijas kara laikā Natulas pārejā notika vairākas sadursmes starp indiešiem un ķīniešiem, pēc kuras pāreja uz Ķīnu tika slēgta (tā tika atvērta 2006. gada 6. jūlijā).
1970. gados valstī sākās antimonarhistisks noskaņojums, un arī nepālieši pierasīja plašāku pārstāvniecību parlamentā. 1975. gadā parlaments un premjerministrs, aiz čongjala muguras, griezās pie Indijas ar prasību uzņemt valsti Indijas sastāvā. 1975. gada 14. aprīlī Sikimā notika referendums, kura vairākums nobalsoja par pievienošanos Indijai. 1975. gada 16. maijā Sikima oficiāli kļuva par Indijas Savienības 22. štatu. To atzina ANO un visas valstis, izņemot Ķīnu. Ķīna Sikimas iekļaušanu Indijā atzina tikai 2003. gadā pēc tam, kad Indija atzina Tibetu kā Ķīnas neatņemamu sastāvdaļu.
Bioinformātika

Bioinformātika ir zinātne, kur tiek izmantotas matemātiskās un informātiskās metodes, lai atrisinātu dažādas ar bioloģiju saistītas problēmas. Šim nolūkam parasti izmanto datormodelēšanu, matemātiskos modeļus vai abus. Galvenais bioinformātikas uzdevums ir datu ieguve par dažādiem genomiem un šo datu analīze.
Ružica Milosavļeviča

Biogrāfija

No 1960. gadu beigām līdz 1970. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Dienvidslāvijas šahistēm. 1969. gadā uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātā. Piedalījusies 1971. gada starpzonu turnīrā Ohridā, kurā dalījusi 11.-12. vietu ar Taņu Belamariču (uzvarējusi Nana Aleksandrija). 1971. gadā FIDE viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Ziemeļgauja

Ziemeļgauja ir aizsargājamo ainavu apvidus Ziemeļvidzemē ar kopējo platību 21 749 ha, kurš izveidots 2004. gadā ap 140 km garā posmā gar Gaujas vidusteci un tās ieleju. Parka teritorija iekļauj dabisku, neregulētu upi (Gauju) un tās vecupju sistēmu, botāniski vērtīgas pļavas, vecus jauktos un lapkoku mežus. Parks ir daļa no aizsargājamo teritoriju tīkla Natura 2000.
Aizsargājamā teritorijā novērojama liela reto Latvijas un ES mēroga īpaši aizsargājamo biotopu dažādība, kas ir mājvieta daudzām ļoti retām ķērpju, vaskulāro augu, bezmugurkaulnieku un putnu sugām. Aizsargājamo ainavu apvidū "Ziemeļgauja" līdz šim noteiktas 126 Latvijā īpaši aizsargājamas sugas: trīs sēņu, deviņas ķērpju, četras sūnu, 13 vaskulāro augu, 47 bezmugurkaulnieku, viena rāpuļu, viena abinieku, četras apaļmutnieku un zivju, 35 putnu un deviņas zīdītāju sugas, kā arī noteikti konstatēti 26 ES Biotopu direktīvas biotopi 
Pēdējos gados teritorijā attīstīta tūrisma infrastruktūra - netālu no Gaujas Valkas novada Zvārtavas pagastā izveidots 27 m augsts skatu tornis, no kura var redzēt Gauju, tās līkumus un apkārtni – pļavas un mežus, bet Valkas tuvumā izveidota 7 km garā Kokšu dabas taka ap četriem ezeriem - Leišu, Zāļu, Dziļā un Dibena ezera, kurus savieno Kokšu upīte.
Aija Tērauda

Biogrāfija

Aija Tērauda ir dzimusi Rīgā, Latvijā. Viņa runā tekoši latviešu, krievu un angļu valodās, kā arī runā itāļu un somu valodās, jo dzīvoja un strādāja šajās valstīs. Studējusi aktiermākslu Ņujorkā, ASV. Ņujorkā viņa ieguva bakalaura grādu ekonomikā un starptautiskajos pētījumos City College of New York (2006 BA) . Viņa arī studēja prestižajā Kolumbijas universitātē SIPA nodaļā .

Karjera

Aija Tērauda sāka savu modeles karjeru 16 gadu vecumā Rīgā, Zandas Krancmanes modeļu skolā. Viņa strādāja modeļu aģentūrā Natalie Rīgā, IMM modeļu aģentūrā Milānā, Itālijā un  ID modeļu aģentūrā Ņujorkā, ASV. Aija Tērauda ir bijusi uz daudziem Latvijas žurnālu vākiem: Lilit, Santa, Pastaiga, Ieva, Ljublju, Una, kā arī uz Ņujorkas, ASV žurnālu vākiem Talent in Motion (novemberis 2011) un Millennium Magazine (marts 2012).
Aija Tērauda ir viena no tām latvietēm, kurai izdevies iekarot Holivudu - Tēraudas kontā ir lomas tādās pazīstamās filmās kā "Zirnekļcilvēks 3", "Amerikāņu gangsteri", "Izstarot gaismu", kā arī daudzos citos kino un televīzijas projektos. Viņa ir redzama amerikāņu režisora Stīvena Soderberga seriāla "Nikerbokera slimnīca" (The Knick) pirmajā sērijā, kas īpaši iepriecinājusi Latvijas kino mīļotājus, jo tur ir dzirdama latviešu valoda.

Privātā dzīve

2013. gada Decembra vidū Aija Tērauda apprecējās ar amerikāņu filmu producentu, rakstnieku un režisoru Dereku Estlinu Pērvisu, viņi sarakstījušies Losandželosā. Aijai un Derekam ir viens dēls — Dorians Emersons Pērviss (2014).
Aijai Tēraudai iepriekš bija ilgstošas attiecības ar latviešu hokejistu  Kārli Skrastiņu. Tāpat viņai bijušas attiecības ar volejbolistu Aleksandru Samoilovu, iepriekš bijusi arī viena laulība.
Oļegs Pervakovs

Šaha kompozīcija

Pervakovs ir trīskārtējs pasaules (2004—2006, 2007—2009, 2013—2015) un Krievijas čempions šaha kompozīcijā etīžu grupā, Krievijas Šaha federācijas šaha kompozīcijas komisijas priekšsēdētāja vietnieks, šaha žurnālists, žurnāla 64 — Шахматное обозрение (64 — Šaha apskats) atbildīgais sekretārs, žurnāla Шахматная композиция (Šaha kompozīcija) etīžu nodaļas redaktors.
No 1977. gada sastādījis vairāk nekā 130 etīdes, no tām 90 ieguvušas godalgas, tai skaitā 26 pirmās.
Mohelnice

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1131. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Miglica (vācu: Müglitz). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, tika padzīti pilsētas vācu iedzīvotāji. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Mika Pierele

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Pierele uzsāka 2000.—01. gada sezonā, kad debitēja SM līgas kluba Oulu "Karpat" sastāvā. Jau nākamajā sezonā hokejists izcīnīja vietu komandas pamatsastāvā. 2003.—04. gada sezonā Pierele kopā ar komandu izcīnīja Somijas čempiona titulu. 2006.—07. gada sezonā "Karpat" rindās Pierele kļuva jau par divkārtējo Somijas čempionu.
2007. gada vasarā hokejists pārcēlās uz Zviedrijas Elitsērijas klubu Timrå IK, tā rindās aizvadot nākamās divas sezonas, bet 2009.—10. gada sezonu hokejists aizvadīja starp NHL vienību Filadelfijas "Flyers" un tās AHL fārmklubu Adirondekas "Phantoms". 2010. gada vasarā Pierele atgriezās Zviedrijā, nākamās divas sezonas aizvadot Frölunda HC rindās.
2012.—13. gada sezonas pirmo pusi aizvadīja KHL kluba Habarovskas "Amur" rindās, taču tad atgriezās Zviedrijā, pievienojoties Luleå HF. 2013. gada pavasarī noslēdza līgumu ar SM līgas klubu Oulu "Karpat". Tā rindās kļuva par 2014. un 2015. gada Somijas čempionu, 2014. gada izslēgšanas kārtas sērijas noslēdzot kā visas līgas rezultatīvākais spēlētājs. 2015. gada septembra nogalē pagarināja līgumu ar "Karpat" uz vēl trim gadiem.
Somijas hokeja izlases sastāvā Pierele kļuvis par 2011. gada Pasaules čempionu, piedaloties vēl četros Pasaules čempionātos, 2007. gadā izcīnot sudraba, bet 2008. gadā — bronzas medaļas.
Kauja pie Puides (1218)

1218. gada kauja pie Puides bija Livonijas krusta karu kauja starp Novgorodas un Pleskavas krievu kņazu karaspēku un vācu krustnešiem. Krustnešu karagājiens sākotnēji bija plānots pret Ziemeļigaunijas iedzīvotājiem, bet Sakalas novadā viņi uzzināja, ka liels krievu karaspēks no Ugaunijas gatavojas doties uz Livoniju, tādēļ devās tiem pretī. Kauja notika 1218. gada vasaras beigās uz Sakalas un Ugaunijas zemju robežas austrumos netālu no Puides ciema (tagad - Valgas apriņķa Hummuli) pie nelielas upītes, kas plūst uz Vircezeru. Krustnešu, līvu un letu karaspēks sākotnēji devās karagājienā uz Ziemeļigauniju, bet pie Vilandes tika saņemta ziņa, ka liels Novgorodas krievu karaspēks ar 16 000 vīriem no Ugaunijas gatavojas iebrukt Līvzemē. Kaujas rezultātā abas puses atkāpās ar zaudējumiem .
Sudrabainie mākoņi

Sudrabainie mākoņi (pazīstami arī kā mezosfēras mākoņi) ir reti atmosfēras mākoņi, kurus var redzēt tikai krēslas laikā un tikai mērenajos un polārajos platumos. Labāk tie ir redzami vasarā starp 50° un 60° platumiem gan ziemeļu, gan dienvidu puslodē.
Tie ir visaugstāk novietotie mākoņi Zemes atmosfērā; veidojas mezosfērā 85 (no 80 līdz 100) km augstumā (tuvu pieņemtajai kosmiskās telpas robežai) un redzami tikai tad, kad tos apspīd Saule, atrodoties zem horizonta un kad nekādus citus mākoņus tā vairs neapspīd. Dienā mākoņi nav redzami pārāk gaišās gaismas dēļ. Tie ir tik caurspīdīgi, ka dienā tiem cauri spīd ne tikai Saule, bet arī Mēness un zvaigznes.
Sudrabainie mākoņi pilnībā nav izpētīti. Cik zināms, sudrabainos mākoņus 1885. gadā pirmoreiz novēroja britu astronoms T.V.Bekhauss, un iespējams, ka tie agrāk nav pastāvējuši. Divus gadus iepriekš — 1883. gadā — Indonēzijā notika Krakatau vulkāna izvirdums, un tā pelni tika izsviesti augstu atmosfērā. Daudzas daļiņas nenonāca atpakaļ uz zemes un no tām veidojās sudrabainie mākoņi. Tie atmosfērā saglabājās arī turpmāk, turklāt tiek uzskatīts, ka sudrabaino mākoņu veidošanās saistīta ar metānu, kurš izdalījies atmosfērā kopš rūpnieciskās revolūcijas laikiem. Atmosfēras augšslāņos metāns pārvēršas ūdens tvaikā, kas kalpo par mākoņu saistvielu. Turklāt šķiet, ka tie sākuši izplesties. Bekhausa laikā sudrabainie mākoņi bija redzami tikai uz ziemeļiem no 50. platuma grāda, bet mūsdienās tie novēroti pat pie 40. ziemeļu platuma grāda. 1978. gadā bija arī izteikts viedoklis, ka sudrabainie mākoņi ir tikai optiskais efekts, kurš līdzinās mirāžai. Bieži mākoņus saista ar Tunguskas meteorīta katastrofu. Pēdējie pētījumi rāda, ka iespējamais mākoņu veidošanās iemesls varētu būt kosmiskie putekļi un meteorīti, kuri tiek iznīcināti tieši šajā augstumā. Tomēr visi mēģinājumi izskaidrot mākoņu ģeogrāfisko izplatību un novērošanas laiku ir bijuši neveiksmīgi.
Sudrabainie mākoņi kalpo arī kā viens no galvenajiem informācijas avotiem par gaisa masu kustību atmosfēras augšējos slāņos.