google/wiki40b huggingface dataset:
Kalnciema iela (Rīga)

Ielas raksturojums

Kalnciema iela ir 5140 metrus gara asfaltēta iela Āgenskalna, Šampētera, Pleskodāles un Mūkupurva apkaimēs. Kalnciema iela sastāv no pieciem posmiem.
Pirmais posms ir Kalnciema ielas sākumdaļa. Kalnciema iela sākas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu (virzienā uz Bolderāju) un iet rietumu virzienā kā vienvirziena iela. Ielas pirmais posms beidzas 135 metrus tālāk pie krustojuma ar Daugavgrīvas ielu (virzienā uz pilsētas centru).
Otrais posms sākas aptuveni 60 metrus tālāk ziemeļu virzienā arī krustojumā ar Daugavgrīvas ielu (virzienā uz pilsētas centru). Kalnciema iela turpina virzīties austrumu virzienā kā vienvirziena iela, pa kuru var braukt centra virzienā. Tā sastāv no divām braukšanas joslām. Kalnciema ielai ir savienojumi ar Sētas, Ērģeļu, Krogus un Kaktu ielām. Krustojumā ar Krišjāņa Valdemāra un Slokas ielām Kalnciema iela pārtop par maģistrālo pilsētas ielu ar četrām braukšanas joslām. Tālāk iela savienojas ar Baložu, Alīses, Melnsila un Dreiliņu ielām. Otrais posms beidzas tieši pirms Kalnciema tilta sākuma. Interesanti, ka posmā no Baložu ielas līdz Kalnciema tiltam ielas abās pusēs ir saglabājusies vēsturiskā koka apbūve, kura mijas ar dažām jaunākām ēkām.
Trešais posms sākas pie krustojuma ar Margrietas ielu blakus Kalnciema tiltam. Tagad iela iet dienvidrietumu virzienā. Krustojumā ar Tapešu ielu iela atkal pārtrūkst, jo nav izbūvēta dzelzceļa pārbrauktuve pāri dzelzceļa līnijai Torņakalns—Tukums II. Pēc dzelzceļa iela krustojumā ar Smārdes ielu atkal atsākas. Tālāk iela savienojas ar Krūzes ielu. Trešais posms beidzas krustojumā ar Mazo Nometņu ielu (var teikt, ka iela pārtop Mazajā Nometņu ielā).
Ceturtais posms sākas krustojumā ar Lielirbes ielu iepretīm Kauguru ielai, uzreiz aiz Kalnciema tilta. Iela turpina virzīties dienvidrietumu virzienā. Ielai virzoties caur privātmāju rajonu, tā krustojas ar Frīdriha Candera, Irlavas, Ventspils, Rucavas ielām. Tad tā krustojas ar Apuzes ielu no vienas puses un Upesgrīvas ielu no otras puses, tālāk arī ar Remtes, Pleskodāles, Volguntes un Zolitūdes ielām. Ceturtais posms beidzas pie Kārļa Ulmaņa gatves netālu no Kārļa Ulmaņa gatves un Jūrkalnes ielas viadukta. Kalnciema ielai nav tieša savienojuma ar Kārļa Ulmaņa gatvi.
Piektais posms iesākas nedaudz tālāk uz rietumiem arī krustojumā ar Kārļa Ulmaņa gatvi (Kārļa Ulmaņa gatves otrā pusē). Ielai uzreiz ir savienojums ar Valgales ielu, iela virzās rietumu—dienvidrietumu virzienā. Vienā ielas pusē (Rīgas pilsētas puse) atrodas dažas privātmājas, bet otrā ielas pusē Mārupes novadā — klaji lauki. Ielai virzoties tālāk tā savienojas ar Mārupes novada Priekuļu ielu, pēc tam ar Jūrkalnes ielu (ceļš uz lidostu "Rīga", saukts arī par autoceļu P133), tūlīt aiz krustojuma iela krustojas arī ar Mūkupurva ielu. Piektais posms, līdz ar to arī Kalnciema iela, beidzas pie Rīgas pilsētas robežas.
Birgers Nermans

Dzīvesgājums

Birgers Nermans dzimis 1888. gada 6. oktobrī Norčepingā grāmattirgotāja Jannes Nermana (Janne Nerman (Nehrman)) un viņa sievas Annas Idas, dzimušas Nordbergas, ģimenē. 1913. gadā viņš Upsalas universitātē aizstāvēja doktora disertāciju par zviedru pagānisko literatūru.
1917. un 1920. gadā viņš bija pieņemts darbā Upsalas universitātē kā pagaidu profesors. 1923. gadā viņu ievēlēja par arheoloģijas profesoru Tartu Universitātē. 1924. gadā viņš organizēja arheoloģiskos izrakumus Izborskā ar mērķi tur atklāt vikingu laiku liecības. 1925. gadā viņš publicēja rakstu "Zviedru valsts rašanās" (Det svenska rikets uppkomst), kurā aizstāvēja uzskatu par zviedru ķēniņvalsts izveidi jau 8. gadsimtā uz Tacita pieminētās Svea valsts pamatiem, kas to ierindo "starp vecākajām pastāvošajām Eiropas valstīm".
Lai atrastu arheoloģiskus pierādījumus vikingu sāgās un Rimberta hronikā pieminētajiem notikumiem Kursas ķēniņvalstī, viņš 1929. gadā veica izrakumus Grobiņas un 1931. gadā Apūles pilskalnos. 1932. gadā viņš veica izrakumus Višķautos, vikingu laikos pieminētajā Kaupas apmetnē Kuršu jomas dienvidos. Otrā Pasaules kara laikā un arī pēc tam Nermans publicēja vairākas grāmatas par Baltijas tautu tiesībām uz savām neatkarīgām valstīm.
No 1938. līdz 1969. gadam gadā Nermans bija Zviedrijas Nacionālā senlietu muzeja direktors, 1946. gadā tika ievēlēts par Zviedrijas Karaliskās Literārās, vēstures un senlietu akadēmijas locekli.
1967.-1970. gadā Nermans vadīja Pasaules antikomunistu līgas Zviedrijas nodaļu  par spīti tam, ka viņa vecākais brālis Tūre Nermans bija viens no Zviedrijas komunistu vadītājiem.
Micro Four Thirds sistēma

Micro Four Thirds sistēma (MFT) ir standarts, ko izveidoja Olympus un Panasonic, plašāk to izziņojot 2008. gada 5. augustā, bezspoguļa foto un video kamerām ar maināmiem objektīviem. 2014. gadā, JK Imaging Ltd., kam šobrīd pieder Kodak zīmols, izlaida savu pirmo Micro Four Thirds kameru, Kodak Pixpro S-1.
MFT ir tāds pats attēla sensora izmērs un prasības kā Four Thirds sistēmai, kura tika radīta digitālajām spoguļkamerām. Atšķirībā no Four Thirds, MFT sistēmas specifikācija nepiedāvā telpu spoguļa mehānismam un pentaprizmai, ļaujot veidot mazākas fotokameras ar mazāku attālumu starp objektīvu un sensoru, tāpēc nepieciešami arī mazāki fotoobjektīvi. Ar MFT fotokamerām var izmantot gandrīz jebkuru fotoobjektīvu, ja vien ir pieejama attiecīgā pāreja. Piemēram, var izmantot Four Third objektīvus ar autofokusu, izmantojot Olympus un Panasonic izstrādātās pārejas.
Kaukāza gūstekne jeb Šurika jaunie piedzīvojumi

Sižets

Kaukāza izpildvaras pārstāvis Saahovs iemīlas jaunajā studentē Ņinā. Pēc labākajām tradīcijām viņš nevis bildina meiteni, bet gan vienojas ar viņas onkuli: par 20 aitām, ledusskapi un goda rakstu viņš sev nopērk sievu. Turklāt pēc vislabākajām tradīcijām, sieva tiek zagta. Tikmēr jaunais folklorists Šuriks iepazīst Kaukāza burvību, kolekcionējot teikas un sakāmvārdus. Būdams Kaukāzā, Šuriks "pārskrien ceļu" līgavas zagļiem un arī Saahovam, jo viņam pašam Ņina bija ļoti iepatikusies.

Reakcija

Filma bija kases grāvējs. Tās pirmizrāde notika 1967. gada 3. aprīlī Maskavā. "Kaukāza gūstekne" patika arī Leonīdam Brežņevam, kas, iespējams, nedaudz palīdzēja tās veidotājiem filmu dabūt uz ekrāniem.
Kamerūnas premjerministri

Kamerūnas premjerministrs ir Kamerūnas valdības vadītājs. Tomēr premjerministra pilnvaras ir nelielas un plašākās izpildvaras funkcijas ir prezidentam, kurš var atlaist premjerministru.
Dārza stērste

Izplatība

Eiropā dārza stērste izplatīta fragmentāri, vairāk tās austrumu daļā, sākot no Polijas un Somijas. Austrumos sastopama līdz Altajam un Mongolijas ziemeļrietumiem. Dienvidos areāls iesniedzas Turcijā, Irākas ziemeļos un Irānā gar Kaspijas jūru, sasniedzot Kopetdaga kalnus. Ziemo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras.

Latvijā

Dārza stērste Latvijā vietām ir diezgan parasta ligzdotāja, bet izplatība nevienmērīga. Vairāk sastopama rietumu daļā. Migrācijas laikā dārza stērste Latviju arī caurceļo, bet skaits nav liels.

Izskats

Dārza stērste ir neliela auguma, slaids dziedātājputns ar relatīvi garu, spēcīgu knābi un apaļu galvu. Ķermeņa garums 15—17 cm, spārnu plētums 23—29 cm, svars 18—30 g.
Apspalvojums ķermeņa augšpusē abiem dzimumiem pelēkbrūns ar tumšāk brūnām svītriņām. Spārnu lidspalvas sarkanbrūnas. Acis tumši brūnas, ap acīm dzeltens gredzens (kas tēviņiem ir košāk dzeltens). Knābis rozīgi brūns ar melnu galu, kājas rozīgi brūnas. Tēviņam ir gaiši pelēkzaļa galva un krūšu augšējā daļa, pakakle dzeltena, vaigi dzeltenzaļi ar košāk dzeltenām "ūsām", vēders rudi brūns. Mātītei vēders dzeltenīgi brūns ar tumšāk brūnām svītriņām. Jaunie putni līdzīgi mātītei, bet to apspalvojums ir tumšāks ar vairāk svītriņām.

Uzvedība

Dārza stērste ir gājputns. Ligzdošanai labprātāk izvēlas reģionus ar kontinentālāku klimatu — pēc iespējas vairāk saulainu dienu un mazāk lietainu. Izplatības ziemeļu reģionos galvenokārt uzturas lauksaimniecības teritorijās, kurās ir viegla augsne un nenotiek pārāk intensīva saimniekošana. Svarīgi, lai tuvumā būtu daži koki vai krūmi. Mežu teritorijās apmetas mežmalās, meža lauču vai ceļu tuvumā. Izplatības dienvidu reģionos uzturas klinšainās, atklātās vietās ar dažiem krūmiem, līdz 2400 m virs jūras līmeņa. Rudens migrācija parasti sākas augusta vidū. Pārlidojumi tiek veikti nakts laikā.

Barība

Ligzdošanas laikā dārza stērste galvenokārt barojas ar bezmugurkaulniekiem, piemēram, skudrām, tauriņiem un sienāžiem. Barību meklē gan uz zemes, gan koku un krūmu lapotnē. Īpaši iecienīti ir ozoli (kukaiņu meklēšanai) un priedes (sēklu lasīšanai). Ārpus vairošanās sezonas galvenokārt barojas ar sēklām.

Ligzdošana

Dārza stērstes veido monogāmus pārus. Ligzdošanas sezona ilgst no aprīļa vidus līdz jūnija sākumam. Ligzdu būvē mātīte no salmiem, zāļu stiebriem, lapām un saknītēm. No iekšpuses izklāta ar smalkākiem stiebriņiem, saknītēm un matiem. Tā parasti atrodas uz zemes, paslēpta labības vai kartupeļu laukā, vai zem kada krūma zariem. 
Dējumā ir 3—6 olas (biežāk 4—5 olas). Inkubācijas periods ilgst 11—12 dienas. Perē un par mazuļiem rūpējas abi vecāki, lai gan perē galvenokārt mātīte, bet tēviņš aizsargā ligzdu no iespējamiem ienaidniekiem. Jaunie putni ligzdu atstāj 10—13 dienu vecumā, lidot sāk pēc apmēram četrām dienām.
Lidojumu informācijas rajons

Lidojumu informācijas rajons (angļu: Flight information region, FIR) aviācijā ir noteikta gaisa telpas daļa, kurā tiek sniegts lidojumu informācijas un avārijas brīdinājumu pakalpojums. Šādu lidojumu informācijas rajonu sistēma aptver visu Zemes gaisa telpu un izveidota līdz ar ICAO dibināšanu 1947. gadā. Lidojumu informācijas un avārijas brīdinājumu pakalpojumus sniedz valsts civilās administrācijas noteikta autorizēta institūcija (Latvijā — valsts akciju sabiedrība «Latvijas gaisa satiksme»).
Lielākā daļa lidojumu informācijas rajonu aptver konkrētas valsts teritoriju, teritoriālos ūdeņus un pieguļošo jūras vai okeāna gaisa telpu. Lielākām valstīm izveidoti vairāki lidojumu informācijas rajoni. Daži lidojumu informācijas rajoni ietver sevī vairāku valstu teritoriju vai arī valsts deleģē savas gaisa telpas informatīvo pārraudzību citai valstij. Virs okeānu starptautiskajiem ūdeņiem izveidoti speciāli okeānu informācijas rajoni, kuru apkalpošanu veic kādas no pieguļošo valstu institūcijām. Robežas starp lidojumu informācijas rajoniem tiek noteiktas uz starpvalstu līgumu pamata, saskaņojot ar Starptautisko Civilās aviācijas organizāciju. Katram lidojumu informācijas rajonam piešķirts unikāls ICAO kods (Rīgas FIR — EVRR).
Ržiščiva

Vēsture

Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1151. gadā Hipatija hronikā kā nocietināta pilsēta Ivangoroda (Іван-город), pie kuras atradies neliels ciematiņš Vžišče (senslāvu — ‘tirgus vieta’), kas, domājams, arī devis mūsdienu nosaukumu pilsētai. 1241. gadā Ivangorodu nopostīja Batija karaspēks. Kopš 14. gadsimta vidus ietilpst Lietuvas Lielkņazistē, bet 1506. gadā tai piešķirtas Magdeburgas tiesības. 1962. gadā piešķirts pilsētciemata statuss, bet 1995. gadā — pilsētas tiesības.
Pilsētas lepnums ir tā sauktais «Tripoļjes parks», kur apkopoti pilsētas apkaimē veikto arheoloģisko izrakumu rezultāti. Izrakumi attiecas uz trijiem laikmetiem: Tripoļjes (2.—4. gadu tūkstoši p.m.ē.), Zarubincu (200. gads p.m.ē. — m.ē. 200. gads) un senkrievu. Notiek regulāri ekokultūras festivāli Tripilske kolo.
Auvere (stacija)

Stacijas ēka

Auveres stacija tika ierīkota 1872. gadā. Pēc tipveida projekta celtā stacijas ēka līdzinājās citām 1872. un 1876. gadā celtajām Baltijas dzelzceļa staciju ēkām — Lehtsei, Kehrai un Kohtlai. Visas bija pēc dizaina un apjoma identiskas celtnes. Līdz 21. gadsimtam saglabājušās divas — Kehra un Lehtse. 
Auveres vēsturiskā stacijas ēka 1980. gadā tika nojaukta, tās vietā tika uzbūvēts vienstāva funkcionālisma stila stacijas paviljons ar vaļēju terasi un jumta pārsedzi.
Gārsene

Vēsture

Gārsenes muižu 1583. gadā Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards izlēņoja savam staļļmeistaram Godhardam Budbergam no Beninghauzenas un tā uz vairākiem gadsimtiem kļuva par Budbergu dzimtmuižu. Gārsenes kapos atrodas Budbergu dzimtas kapenes (kapliča). Tagadējā muižas kungu māja tapusi ap 1856. gadu. 1939. gadā pēc arhitekta Vasiļjeva projekta bijušo muižas ēku pārbūvēja Gārsenes pamatskolas vajadzībām.
Muižas kompleksā ietilpst arī saimniecības ēkas ap parādes pagalmu, klēts un stallis, vārtu stabi, dzirnavas, brūzis ar strādnieku māju un kalpu māja, kā arī plašs meža parks Dienvidusējas krastos, kurā iekārtotas dabas takas.
Tangaņikas ezers

Ģeogrāfija

Ezers atrodas Āfrikas Lielā Rifta zonā un tā krastus daudzviet veido stāvas, augstas kraujas. Lielākais tektoniskā lūzuma zonā izvietotais ezers Āfrikā. Dziļākais un pēc tilpuma lielākais ezers Āfrikā. Caurmērā 50 km plats. Krasta līnijas garums ir 1828 km. Vidējā ūdens temperatūra augšējos slāņos ir 25 °C.
Ezera lielais dziļums un atrašanās tropu joslā noslāņo ezera ūdeni dziļuma joslās, kas savā starpā nesajaucas. Lielākā dziļumā atrodas ūdens bez skābekļa.
Lielākās ezerā ietekošās upes ir Ruzizi, Malagarasi, Kalambo. Malagarasi upe ir vecāka nekā Tanganjikas ezers un agrāk tecēja uz Kongo upes baseinu. Ezera izteka Lukuga tek uz Kongo baseinu.

Sugu daudzveidība un zvejniecība

Ezerā dzīvo ap 400 sugu zivis. Lielākā daļa šo zivju sugu dzīvo tikai Tangaņikas ezerā un citur pasaulē nav sastopamas. Lielākā sugu daudzveidība ir piekrastē, savukārt lielākā zivju biomasa - ezera centrālajā rajonā (pelaģiāle). Endēmiskas ir arī daudzu citu Tangaņikas ezerā dzīvojošu organismu sugas — moluski (kuri šeit bieži ir radniecīgi jūras moluskiem), vēžveidīgie, medūzas, dēles u.c.
Daļa no Tangaņikas ezera zivju sugām ir populāras akvārija zivtiņas pateicoties to košajām krāsām, neparastajām ķermeņa formām un relatīvi labi attīstītajam intelektam.
Pašlaik ap 45 000 ap Tangaņikas ezeru dzīvojošo cilvēku iesaistīti zvejniecībā, ezera krastos atrodas ap 800 zvejas ostas. Aptuveni 1 miljons cilvēku ir atkarīgi no nozvejas. 1995. gadā Tangaņikas ezerā tika noķertas 180 000 tonnas zivju un iezīmējas izteikta pārzvejošana, kas var novest pie straujas zivju resursu izsīkšanas.
Džeikobs Deiviss

Biogrāfija

Jākobs Jufess dzimis Rīgā ebreju ģimenē.
Uz ASV emigrēja 1854. gadā, kur nomainīja vārdu uz Džeikobs Deiviss. Dzīvojis Ņujorkā, Sanfrancisko, Kanādā. 1869. gadā Rīno, Nevadā atvēra šūšanas darbnīcu.
1871. gadā Džeikobs Deiviss izgudroja veidu, kā pastiprināt bikšu izturību. Viņš bikšu kritiskākajos punktos, kā arī kabatu stūros izmantoja vara kniedes. Vēlāk šādas bikses tika nodēvētas par  "džinsiem".
Tajā laikā Deiviss šuva teltis un ratu pārsegus no brezenta auduma, kuru piegādāja Levi Strauss & Co. no Sanfrancisko. Viņa šūtās bikses no brezenta un vēlāk arī no denima ar vara kniedēm kļuva ļoti pieprasītas. Baidoties, ka kāds varētu nozagt viņa ideju, bet trūkstot nepieciešamajiem līdzekļiem, Džeikobs Deiviss griezās pie Līvaja Strosa (Levi Strauss), lai tas palīdz patentēt šo risinājumu. Deiviss piekrita dalīt patenta tiesības ar Levi Strauss & Co. Patents tika iegūts 1873. gada 20. maijā. Deiviss pārcēlās uz Sanfrancisko un kļuva par Levi Strauss & Co. vara kniežu apģērbu ražošanas menedžeri. Džeikobs Deiviss 1907. gadā pārdeva savas tiesības uz patentu Levi Strauss & Co., bet uzņēmumā turpināja strādāt līdz pat savai nāvei 1908. gadā.
Jānis Apals

Biogrāfija

Jānis Apals ir dzimis 1930. gada 17. septembrī Rīgā. Bērnību pavadīja Ezeres pagastā kur arī ieguvis pirmo izglītību. Mācības turpināja Liepājas pedagoģiskajā skolā, kur vēstures skolotājs tolaik bija arheologs Pēteris Stepiņš.
1951. gadā uzsāka studijas LVU Vēstures un filoloģijas fakultātē, kuru absolvēja 1956. gadā.
Strādāja par skolotāju Rīgas celtniecības tehnikumā kur nodibināja akvalangistu pulciņu.
Aktīvā aizraušanās ar zemūdens sportu veicina Jāni Apalu pievērst uzmanību Latvijas ezeriem un pārbaudīt daudzo teiku par tajos nogrimušajām pilīm patiesīgumu.
1959. gadā Praulienas Salu ezerā viņam pirmo reizi izdevās atklāt ezermītnes paliekas. Jauno atklājumu padziļinātai izpētei Jānis Apals sāka strādāt Latvijas vēstures institūtā. Turpmākajos gados, apzinot vairāk nekā 100 Latvijas ezeru, viņš atklāja kopumā desmit ezermītnes un izveidoja pavisam jaunu arheoloģisko pieminekļu kategoriju.
Jāņa Apala lielākais ieguldījums bija Āraišu ezermītnes arheoloģiskajā izpētē, kas ilga desmit sezonas un tās rezultātā objekts tika izpētīts gandrīz pilnībā. Izrakumos iegūtā informācija tika izmantota Āraišu ezermītnes rekonstrukcijas projekta izstrādē 1980. gados. Apala vadībā jau 1981. gadā tika rekonstruēta pirmā 9. gadsimta latgaļu koka ēka, bet pilnībā projekts tika realizēts 1990.gados, kad arī tika izveidots Āraišu arheoloģiskais muzejparks.
Apals uzsāka un ilgstoši vadīja arī arheoloģiskos izrakumus Cēsu viduslaiku pilī. Vairāku pētījumu un publikāciju autors. Jāņa Apala pēdējā darba vieta bija Latvijas Nacionālais vēstures muzejs.
Viņa dēls ir latviešu diplomāts, pašreizējais Latvijas vēstnieks Īrijā, Gints Apals.
Miris 2011. gada 21. februārī.
Aksels Munte

Dzīvesgājums

Aksels Munte dzimis 1857. gada 31. oktobrī Oskarshamnas (Kalmāras lēne) aptiekāra ģimenē. 1874. gadā uzsāka medicīnas studijas Upsalas universitātē, bet pēc pāris gadiem plaušu tuberkulozes dēļ bija spiests studijas pārtraukt un doties ārstēties uz Kapri salu netālu no Neapoles. Pēc atveseļošanās Munte turpināja studijas Monpeljē un Parīzes universitātē pie neirologa un psihoterapeita Žana Martēna Šarko. 23 gadu vecumā kļuva par ārstu Parīzē un ātri ieguva popularitāti, tomēr saglabāja iejūtību pret nabadzīgiem pacientiem, kurus ārstēja bez maksas. 1884. gadā Munte ārstēja holēras slimniekus epidēmijas laikā Neapolē.
1887. gadā viņš iegādājās ipašumu Villa San Michele Anakapri pie Sanmikelas baznīcas Kapri salā, kurā atradās drupas, kuru vēsture saistījās ar Senās Romas laikiem. Munte aizrāvās ar šīs vietas vēsturi, viņš organizēja darbus vēsturiskās vietas atjaunošanai un labiekārtošanai. Šim darbam viņš veltīja lielu daļu no sava turpmākā mūža. Lai iegūtu naudu būvniecības turpināšanai, 1890. gadā Munte atvēra savu privātpraksi netālu no Spāņu kāpnēm Romā.
1908. gadā viņš kļuva par Zviedrijas karalienes Viktorijas ārstu, kura atkārtoti veseļojās Kapri salā. 1910. gadā viņš iegādājās vasarnīcu mežā pie Siljana ezera Zviedrijā.
Pirmā pasaules kara laikā Munte, kas bija precējies ar anglieti, pieņēma Lielbritānijas pilsonību un dienēja britu armijas medicīniskajā daļā. Šajā laikā tapa viņa pirmā grāmata "Sarkanais Krusts, Dzelzs krusts" (Red Cross, Iron Cross). Acu slimības dēļ viņš bija spiests pamest Kapri salu un pārcelties uz Zviedriju, kur angliski uzrakstīja atmiņu un dzīves filozofijas grāmatu "Stāsts par Sanmikelu" (The Story of San Michele). Pēc izdošanas 1929. gadā tā kļuva par vienu no vispopulārākajām 20. gadsimta grāmatām.
Veiksmīgas acu operācijas rezultātā viņš daļēji atguva redzi un atkal atgriezās savā Sanmikelas villā Anakapri.
Otrā pasaules kara laikā Munte 1942. gadā pieņēma Zviedrijas karaļa Gustava V uzaicinājumu un apmetās uz dzīvi Stokholmas karaļa pilī. Miris 1949. gada 11. februārī Stokholmā.
Elīza Cauce

Biogrāfija

Elīza Cauce ir dzimusi 1990. gada 21. augustā Siguldā. Viņai ir trīs māsas, Maija ir kamaniņu braucēja, vecākā māsa Solvita ir kalnu slēpošanas trenere, arī trešā māsa Marta agrāk bija kamaniņbraucēja. Elīza Cauce dzīvo Raganā.
Bērnībā (no 1. līdz 9. klasei) dejojusi deju grupā "Dzirnas", tāpat trenējusies vieglatlētikā (augstlēkšanā un tāllēkšanā). Izglītību ieguvusi Krimuldas vidusskolā, kā arī Murjāņu sporta ģimnāzijā.
2015. gadā apprecējusies ar Robertu Cauci.

Karjera

Kamaniņu sportā trenējas kopš 2006. gada, kad arī iekļuva izlasē. 2008.—2009. gada sezonā izcīnīja 20. vietu Pasaules kausa kopvērtējumā juniorēm, nākamajā sezonā ieņēma 13. vietu. 2010. gadā Pasaules čempionātā junioriem izcīnīja 14 vietu individuālajās sacensībās, savukārt komandu stafetē Latvijas komandas stafetē ierindojās 4. vietā.
Kopš 2009.—2010. gada sezonas startē Pasaules kausa posmos pieaugušajiem. Debijas sezonā kopvērtējumā ierindojās 39. vietā, nākamajā sezonā — 23. vietā. 2011.—2012. gada sezonas kopvērtējumā ieņēma 14. vietu, 2012. gada Eiropas čempionāta stafetē ierindojās 6. vietā, savukārt individuālajās sacensībās — 14. vietā. 2012. gadā arī pirmoreiz startēja Pasaules čempionātā, kur individuālajās sacensībās tika ieņemta 24. vieta. Tā paša gada Pasaules U-23 čempionātā vieninieku sacensībās izcīnīja 12. vietu.
2012.—2013. gada sezonā izcīnīja 3. vietu Pasaules čempionātā komandu stafetē (individuālajās sacensībās — 10. vieta; 4. vieta U-23 ieskaitē), Eiropas čempionātā — 7. vietu individuāli un 4. vietu stafetē, Pasaules kausa kopvērtējumā — 11. vietu. 2013.—2014. gada sezonā izcīnīja sudraba medaļu Eiropas čempionāta stafetē (individuāli — 7. vieta), Pasaules kausa kopvērtējumā — 15. vietu.
2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs individuālajās sacensībās izcīnīja 12. vietu, savukārt komandu stafetē izcīnīja bronzas medaļu. Viņa ir pirmā sieviete pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, kas ziemas olimpiskajās spēlēs izcīnījusi medaļu.
Cauces augstākais sasniegums individuālos Pasaules kausa posmos ir izcīnītā 2. vieta 2015.—2016. gada sezonas Altenbergas posmā, kas bija arī Eiropas čempionāts.
Jaunciems (Rīga)

Vēsture

Jaunciems sāka veidoties, kad 1885. gadā Ķīšezera ziemeļaustrumu daļā barons Kampenhauzens ierīkoja kokzāģētavu, bet 1890. gadā arī cehu čemodānu kartona ražošanai. Uzņēmuma apkārtnē sāka veidoties strādnieku ciemats, tomēr straujākā apkaimes veidošanās sākās līdz ar papīrfabrikas rašanos, ko neilgi pirms Pirmā pasaules kara blakus kokzāģētavai nodibināja uzņēmējs Mīlmanis. Fabrika vairāk tikusi rekonstruēta arī pēc Otrā pasaules kara un padomju laikā bijusi pazīstama ar nosaukumu „Celulozes un papīra rūpniecības uzņēmumu Latvijas ražošanas apvienības ražotne „Jaunciems““. 1925. gadā tā laika Ādažu pagasta apdzīvotajai vietai Jaunciemam tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas statuss, bet 1927. gadā Jaunciemu iekļāva Rīgas pilsētas robežās. No 1952. līdz 1959. gadam Jaunciemam bija Rīgas pilsētai pakļauta strādnieku ciemata statuss.
Pēc PSRS sabrukuma Jaunciema papīrfabrika tika slēgta. Apkaimes apbūves raksturu ir noteikusi ražošana, te saglabājušās gan 20. gadsimta 20. un 30.gados celtas privātmājas, kā arī daudzdzīvokļu nami, kas izbūvēti 1970. gados.
Jānis Serģis

Karjera

Karjeru sācis kā soloklases braucējs. Vienu gadus startējis arī starptautiskajā Šmerļa motokrosā. 1968. gadā sacensībās Igaunijā viņš guva kājas savainojumu un pārgāja uz blakusvāģu motokrosu.
Sākotnēji blakusvāģu motokrosā startējis ar brāli Pēteri, kurš pirms tam arī brauca soloklasē. Kopā ar brāli izcīnījuši otro vietu Baltijas čempionātā pirmajā gadā pēc pāriešanas uz blakusvāģu motokrosu. Karjeras laikā trīs reizes izcīnījis medaļu PSRS čempionātā — divas uzvaras un viena trešā vieta. Uzvaras tika gūtas 1971. gadā kopā ar Gunti Miglu un 1974. gadā ar Aldi Jansonu, savukārt 1982. gadā ar Jāni Suipi smagajā klasē tika izcīnīta bronza. Bijis sava dēla, pieckārtējā pasaules čempiona blakusvāģu motokrosā Kristera Serģa pirmais treneris. Pats J. Serģis karjeru beidzis 1992. gadā, kad panākumus sāka gūt viņa dēls Kristers.
1997. gadā viņš saņēma trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2011. gada decembrī viņš saņēma Latvijas Gada balvu sportā par mūža ieguldījumu.