google/wiki40b huggingface dataset:
Jūras krauklis

Izplatība

Tas dzīvo Eiropā, Ziemeļāfrikā un Ziemeļamerikā Atlantijas okeāna krastā, kā arī Fēru salās, Islandē un Grenlandē. Jūras kraukļi dzīvo arī okeāna krastā Austrālijā, Jaunzēlandē, Japānā, Indijā un Ķīnā.
Ziemeļos dzīvojošie putni ziemas laikā migrē uz dienvidiem un apmetas jebkuru ūdeņu krastā, ja tie ir bagāti ar zivju resursiem.

Latvijā

Līdz 20. gadsimta 80. gadu beigām jūras krauklis Latvijā bija reti sastopams, taču tagad kļuvis par pilntiesīgu Latvijas faunas pārstāvi. Ornitologi uzskata, ka šobrīd varētu būt apmēram 2000 jūras kraukļu, kas izveidojuši kādas 20 kolonijas. Sevišķi strauji to skaits audzis pēdējos desmit gados (vairāk kā par 30%). Latvijas tuvumā liela jūras kraukļu kolonija atrodas Kuršu kāpā Lietuvā. Latvijā ligzdošanas vietas koncentrējušās Lubāna ezerā un apkārtnē, lielajos piekrastes un Latgales ezeros.

Izskats

Jūras krauklis ir liels putns, tā ķermenis ir 72—102 cm garš, spārnu plētums 121—160 cm, svars 1,5—5,3 kg, vidējais svars 2,6—3,7 kg. Putnam ir salīdzinoši gara aste ar 14 lidspalvām. Jūras kraukļa apspalvojums ir melns ar dzeltenu plankumu pazodē rīkles daļā. Pieaugušam putnam riesta laikā uz augšstilbiem ir balti laukumi. Eiropas ūdeņos jūras krauklis no cekulainā jūras kraukļa atšķiras ar lielāku un masīvāku ķermeni, biezāku, platāku knābi, cekula trūkumu, un tam apspalvojumā nav zaļā spīduma.

Uzvedība un barība

Jūras krauklis barību meklē jūrā, upēs un to grīvās, kā arī saldūdens ezeros. Ziemeļos dzīvojošie putni migrē uz dienvidiem un ziemu pavada jebkurā piekrastē, kur vien atrodams pietiekami daudz zivju.
Barības meklējumos jūras krauklis var ienirt ļoti dziļi, tomēr bieži tas medī arī seklumā. Jūras krauklis savu lomu parasti iznes ūdens virspusē. Jūras krauklim garšo daudz dažādu zivju, bet tas bieži medī zušus. Paiet zināms laiks, līdz jūras krauklis apēdīs zuti, jo putns meklē izdevīgāko veidu, kā to norīt. Apvienotās Karalistes ūdeņos ir novērots, ka jūras krauklis bieži ienirst uz 20—30 sekundēm, virs ūdens tas atelpai atvēl vienu trešdaļu laika no niršanas, tad atkal ienirst. Jūras krauklis ir viens no retajiem putniem, kurš spēj grozīt acis, lai sekotu medījumam.

Ligzdošana

Jūras krauklis ligzdo galvenokārt piekrastē, veidojot ligzdas uz klintīm vai kokos. Tā sakrauta no zariem un jūraszālēm. Ja kokos sāk ligzdot jūras kraukļi, tie nokalst no pārmērīgā un nepārtrauktā mēslojuma. Nereti ligzdas nokrīt un olas saplīst. Tomēr aizvien vairāk putnu izvēlas ligzdot arī iekšzemē, saldūdeņu baseinu krastos. Dējumā 3—4 olas.

Citi interesanti fakti

Kad putns žāvē spārnus, tā kontūras atgādina krustu — tādēļ dažkārt putns tika izmantots viduslaiku kristīgajā heraldikā.
Simons Petļura

Biogrāfija

Dzimis Poltavā. Izglītību ieguva Poltavas garīgajā seminārā. 1900. gadā iestājās Ukraiņu revolucionārajā partijā. Strādāja par žurnālistu. Viņš bija kreisi nacionālistiski noskaņots. Viens no Ukraiņu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas dibinātājiem un līderiem.
Pirmā pasaules kara laikā strādāja "Viskrievijas zemstu un pilsētu savienībā", kura tika izveidota 1914. gadā, lai palīdzētu Krievijas impērijas valdībai armijas apgādē. Pēc Ukrainas Tautas Republikas proklamēšanas kļuva par tās kara sekretāru jaunajā valdībā, tomēr drīz vien aizgāja no šī amata. Piedalījās cīņās pret Sarkano armiju.
Pēc hetmaņa Pāvela Skoropadska diktatūras izveidošanās (Ukrainas valsts) nostājās opozīcijā pret jauno režīmu. 1918. gada novembrī vadīja sacelšanos pret Skoropadski. 14. decembrī viņa spēki ieņēma Kijevu. Ukrainas Tautas Republika tika atjaunota un par tās vadītāju kļuva Volodimirs Viņičenko.
1919. gada 10. februārī pēc Viņičenko demisijas Petļura faktiski kļuva par vienpersonisku Ukrainas diktatoru. Viņš ķērās pie jaunas Ukrainas Tautas Republikas armijas formēšanas, ar kuru Petļura centās apstādināt Sarkanās armijas iebrukumu Ukrainas teritorijā. Reizē mēģināja iegūt atbalstu no bulgāriem, tomēr šī iecere netika realizēta, jo Petļura saņēma atteikumu.
1920. gadā, kad Petļuras armija tika sakauta Poļu-padomju karā, kur viņš bija Pilsudska sabiedrotais, emigrēja uz Poliju. 1923. gadā PSRS pieprasīja Petļuras izdošanu, tāpēc viņš aizbrauca uz Ungāriju, bet vēlāk pārcēlās uz Austriju, Šveici un beigās uz Franciju.
1926. gada 25. maijā Petļuru Parīzē nogalināja Šoloms Švarcbards (Sholom Schwartzbard), kurš pēc viņa skaidrojuma, atriebās par Petļuras karavīru nogalinātajiem ebreju radiniekiem. Par slepkavības motīviem pastāv vairākas versijas. Slepkava vēlāk tika attaisnots. Par godu Simonam Petļuram vairākās Ukrainas pilsētās ir uzstādīti pieminekļi un viņa vārdā nosauktas ielas.
Dabas resursi

Dabas resursi jeb dabas bagātības ir dažāda veida dabas krājumi, dabas veidojumi un dabas īpašības, kurus cilvēki izmanto savām vajadzībām. Tie ir iedalāmi atjaunīgajos un neatjaunīgajos dabas resursos. Kā piemērus pie atjaunojamajiem dabas resursiem var minēt mežus, ūdeni, gaisu, savukārt pie neatjaunojamajiem dabas resursiem pieder nafta, dabasgāze, akmeņogles, minerāli.
Dabas resursus iedala arī biotiskos un abiotiskos resursos. Biotiskie resursi ir augi un dzīvnieki, savukārt abiotiskie ir neorganiski materiāli, piemēram, minerāli.
Alberto Fogelmans

Biogrāfija

No 1953. līdz 1976. gadam vairākkārt piedalījies Argentīnas šaha čempionātu finālos, kuros divas reizes ieguvis sudraba medaļas (1959, 1962). 1963. gadā Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā Fortalezā ieņēmis 2. vietu aiz Hektora Rossetto un ieguvis tiesības piedalīties starpzonu turnīrā Amsterdamā, kurā ieņēmis 18. vietu. 1962. gadā dalījis trešo vietu Mara del Platas starptautiskajā šaha turnīrā. 1963. gadā Havanā dalījis trešo vietu Panamerikas šaha čempionātā. 1966. gadā kopā ar Enrike Mekingu, Hulio Bolbočanu un Oskaru Panno dalījis pirmo vietu Dienvidamerikas zonas turnīrā.
Divas reizes (1960-1962) pārstāvējis Argentīnas komandu Pasaules šaha olimpiādēs un komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (1962) medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1963. gadā Fogelmanam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Edvards II Plantagenets

Dzīvesstāsts

Pirmais no Anglijas karaļiem, kam piešķirts Velsas prinča tituls. Mantoja troni 22 gadu vecumā. Nesekmīgi centās karot ar Skotiju. Visai nepopulārs pavalstnieku vidū ar savu aizraušanos ar favorītiem — vispirms Pjēru Gavestonu, pēc tam Hjū Despenseru. Pēc laikabiedru baumām Edvards II bija biseksuāls. Valdīšanas laiks ir sazvērestību virkne. 1325. gadā Edvarda II sieva Francijas Izabella devās uz Franciju. 1326. gada septembrī viņa kopā ar Rodžeru Mortimeru iebruka Anglijā un gāza Edvardu II no troņa. Edvards II tika ieslodzīts un 1327. gada 24. janvārī atteicās no troņa. Par karali kļuva Edvarda II dēls Edvards III. 1327. gada 21. septembrī miris, iespējams noslepkavots.
Edmunds Jansons

Biogrāfija

No 1987. līdz 1990. gadam mācījās Poligrāfijas mākslas arodvidusskolā. Pēc animatoru kursu beigšanas no 1992. līdz 2001. gadam strādājis studijā "Dauka" par animatoru, piedalījies seriāla "Fantadroms" veidošanā. Darbs animācijas režijā sākās ar filmu "Haikas" 1995.gadā. 2001. gadā beidzis Latvijas Kultūras akadēmijas TV režijas kursu. 2002. gadā E. Jansons beidzis VGIK (Valsts kinematogrāfijas institūta) animācijas režijas kursu ar filmu "Šķērrocis". 2007. gadā E. Jansona filma "Čiža acīm" saņēma balvu "Lielais Kristaps" kā labākā animācijas filma. 2011. gada 21. janvārī mākslinieks kļuva par 15. Tallinas grafikas triennāles Grand Prix ieguvēju. Tā paša gada jūlijā filma "Pavasaris Vārnu ielā" (2009) tika apbalvota Seulas animācijas filmu festivālā. E. Jansona režisētā animācijas filma "Lupatiņi" 2012. gadā apbalvota Čikāgas bērnu filmu festivālā. E. Jansons divreiz saņēmis Jāņa Baltvilka balvu par labākajām bērnu grāmatu ilustrācijām — 2009. un 2013. gadā.
Azavāda

Teritoriālās pretenzijas

Azavādā ir ietverti Mali reģioni Timbuktu, Kidala, Gao, kā arī daļa Mopti reģiona, kas ir aptuveni 60% Mali platības. Teritorijas lielākā pilsēta ir Gao, tā bija arī pagaidu galvaspilsēta, savukārt pēc tam par galvaspilsētu tika iecerēta Timbuktu, otra lielākā pilsēta.

Vēsture

2012. gada janvārī Mali ziemeļu daļā sākās tuaregu sacelšanās Azavādas Nacionālās atbrīvošanas kustības vadībā. Līdz aprīļa beigām ANAK bija ieņēmusi visu Mali ziemeļu daļu. 6. aprīlī ANAK pasludināja Azavādas neatkarību, taču drīz sākās konflikts starp ANAK un islāmistiem, kuri bija palīdzējuši uzvarēt Mali valdības spēkus. Jūlijā islāmistiem izdevās ieņemt lielāko daļu Azavādas teritorijas, kas noveda pie Francijas iejaukšanās karadarbībā 2013. gada janvārī. Mēneša laikā Francijas un Mali bruņotie spēki bija atkarojuši lielāko daļu valsts ziemeļu daļas. 2013. gada jūnijā ANAK sarunās ar Mali valdību atteicās no neatkarības plāniem apmaiņā pret plašāku autonomiju.
Arbūzs

Vēsture

Par arbūza dzimteni uzskata Āfriku, kur tie arī mūsdienās aug savvaļā. Eiropā arbūzi parādījās samērā vēlu — mūsu ēras pirmajos gadsimtos tos sāka lietot romieši. Arbūzi tika lietoti svaigi un sālīti, no tiem gatavoja sukātus un vārīja arbūza medu. Ķīnieši acīmredzot arbūzu ieguva no eiropiešiem, jo tas tika audzēts Ķīnā ar nosaukumu “Rietumu melone”. Šo siltumprasīgo augu nav viegli kultivēt visur. Līdz ar to Anglijā arbūzi parādījās tikai 1629. gadā un tos audzēja lecektīs. Krievijā arbūzus līdz pat 17. gadsimta otrajai pusei ieveda no ārzemēm. Tos reti ēda svaigus, biežāk gatavoja savādu gardumu — arbūzu sagrieza ļoti plānās šķēlītēs, uz vienu diennakti lika dzeramās sodas šķīdumā, bet pēc tam no tiem vārīja sīrupu ar pipariem un garšvielām. Pirmie arbūzi tika iesēti Krievijas dienvidos pēc cara rīkojuma 1660. gada 11. novembrī, turklāt tika norādīts, ka, tikko jocīgie dārzeņi nogatavosies, nekavējoties tos nogādāt Maskavā. Pētera I laikā arbūzus pārstāja ievest no ārzemēm. Tos bieži pasniedza desertā pils asambleju laikā, bet pa lielākai daļai nevis svaigus, bet mērcētus cukura sīrupā.
Tikai 19. gadsimtā arbūzs kļuva tautai pieejams dārzenis. Bijušajā Padomju Savienībā tos audzē Krievijas un Ukrainas dienvidos, Moldovā, Aizkaukāzā, Kazahstānā, Vidusāzijā. Arbūzu vidējā raža gadā šai reģionā ir 200—300 centneri no hektāra.
Alozu apakšdzimta

Latvijā

Alozu apakšdzimtu Latvijā pārstāv viena suga — palede (Alosa fallax), kas iekļauta Latvijas Sarkanās grāmatas 3. kategorijā. Tās nelielā daudzumā mēdz nozvejot kopā ar reņģēm. Latvijas zivju sarakstā iekļauta arī aloza (Alosa alosa). Tomēr šī suga Latvijas ūdeņos nav konstatēta nevienu reizi. Baltijas jūrā novērota tikai rietumdaļā.

Kopīgās īpašības

Alozu apakšdzimtas zivis ir vidēji lielas vai lielas zivis, salīdzinot ar pārējām siļķu dzimtas zivīm. Lielākā daļa šajā grupā ir 20—30 cm garas. 
Toties lielākās sugas ir aloza un Amerikas palede (Alosa sapidissima). Alozas ķermeņa garums var sasniegt 80—83 cm, svars 5 kg, lai gan parasti tā ir apmēram 40 cm gara. Amerikas paledes ķermeņa garums var sasniegt 76 cm, svars 5,4 kg, bet parasti tās garums ir ap 50 cm. Tās ir arī lielākās sugas visā siļķu dzimtā.
Gar vēdera viduslīniju visām alozām aug ķīļveida, asas zvīņas. Augšlūpa atšķirībā no siļķu apakšdzimtas zivīm ir šķelta, nevis noapaļota. Zobi ļoti sīki vai neesoši. Muguras spura atrodas apmēram ķermeņa vidusdaļā, vēdera spuras atrodas tieši apakšā, anālā spura īsa un tālu uz aizmuguri aiz muguras spuras. Zvīņas labi piestiprinātas. Lielākajai daļai sugu pie žaunu vākiem tumšs plankums, dažām sugām plankumu rinda, kas virknējas uz sāniem, vai pat otrā rinda apakšā zem pirmās. Alozu apakšdzimtas zivis veido lielus barus. Barojas ar bezmugurkaulniekiem un mazākām zivtiņām.
Tucker Sno-Cat

Tucker Sno-Cat ir ar kāpurķēdēm aprīkots visurgājējs transportlīdzeklis, kas paredzēts ekspluatācijai sniega apstākļos šķēršļotā apvidū. Ražo Amerikas Savienoto Valstu kompānija Tucker Sno-Cat Corporation Medfordā, Oregonas pavalstī. No citiem līdzīga tipa sniega visurgājējiem atšķiras ar četrām neatkarīgām kāpurķēžu moduļu piekarēm. Tiek izmantoti transportam, sniega blietēšanai, sniega novākšanai, slēpošanas trašu ierīkošanai, glābšanas darbos u.c. Plaši izmantoti izpētes darbos Arktikā un Antarktikā.
Sno-Cat visurgājēju izstrādāja amerikāņu izgudrotājs Emits Takers (Emmit Tucker) laika posmā no 1938. līdz 1941. gadam, kā inovāciju izmantojot pontona tipa moduļus kā nesošo konstrukciju, ap kuru tiek montētas kāpurķēdes. Ražošanā visurgājējs ieviests pēc 2. pasaules kara.
Cjindao aplenkums

Cjindao aplenkums bija vienīgā lielā Pirmā pasaules kara kauja Āzijā un Klusajā okeānā.
Novājinātā Ķīnas Cjinu dinastijas impērija 1898. gadā iznomāja Šaņdunas pussalas Cjindao teritoriju Vācijas impērijai uz 99 gadiem. Vācija šeit uzbūvēja Eiropas stila pilsētu, kā arī karaflotes ostu, kuru aizsargāja ap 4700 vācu kareivju. Osta kalpoja par galveno bāzi vācu karaflotes Klusā okeāna skvadronam, kas kontrolēja daudzās salu kolonijas. 
1914. gada 15. augustā ar Britu impēriju sabiedrotā Japānas impērija izvirzīja ultimātu Vācijai, pieprasot vācu karakuģu atvilkšanu no Japānas un Ķīnas ūdeņiem, kā arī Cjindao nodošanu Japānai. Karam sākoties, vācu skvadrons admirāļa fon Špē vadībā pameta ostu, iesaistoties jūras kaujās ar britiem, līdz to iznīcināja kaujā pie Folklenda salām 1914. gada 8. decembrī.
23. augustā Japāna pieteica karu Vācijai, un 27. augustā japāņu kuģi sāka ostas blokādi. Uz Cjindao devās Japānas 18. divīzijas 23 000 kareivju ar 142 lielgabaliem, kurus papildināja 1500 britu kareivji. 2. septembrī japāņi sāka Cjindao apšaudi. 7. novembrī vācu garnizons kapitulēja. Kauju gaitā 194 vācieši krita un ap 400 guva ievainojumus, japāņi zaudēja 507 kritušos un 1282 ievainotos, kamēr briti zaudēja 12 kritušos un 53 ievainotos. Sagūstītos vācu kareivjus nosūtīja uz japāņu nometnēm, un Vācijā tie atgriezās 1920. gadā, bet vācu civiliedzīvotājiem kolonijā ļāva turpināt dzīvi un darbu. 
Japāna kontrolēja ostu līdz 1922. gadam, kad to nodeva Ķīnas Republikas pakļautībā. Japāņu vēlme saglabāt kontroli Ķīnā un Šaņdunas provincē, bija viens no Otrā Ķīnas-Japānas kara iemesliem.
Paulīniešu ordenis

Paulīniešu ordenis, pilnais nosaukums: Sv. Paula Eremīta ordenis (latīņu: Ordo Sancti Pauli Primi Eremitæ (O.S.P.P.E); poļu: Zakon Świętego Pawła Pierwszego Pustelnika, angļu: The Order of Saint Paul the First Hermit), arī Paulīnieši (ungāru: Pálosok, horvātu: Pavlovci, vācu: Die Pauliner) ir 13. gadsimtā dibināts katoļu mūku ordenis, kas nosaukts par godu Paulam Tēbietim (jeb Paulam no Tēbām), 4. gadsimta svētajam, kuru uzskata par pirmo kristiešu mūku vientuļnieku (eremītu).

Vēsture

Ordeni izveidoja Eisefijs Svētlaimīgais aptuveni 1250. gadā Estergomā (ungāru: Esztergom, mūsdienu Ungārija), apvienojot Pečas (ungāru: Pécs) bīskapa Bērtuļa 1215. gadā izveidoto mūku kopienu un savus sekotājus. Kopienā iesaistījās mūki, kuri idealizēja pirmo kristīgo eremītu dzīvesveidu un centienus, tāpēc ordeni nosauca par godu pirmajam mūkam-vientuļniekam Paulam Tēbietim.
1263. gadā ordenis saņēma no Pečas bīskapa statūtus. 1308. gadā Svētais Krēsls apstiprināja Paulīniešu ordeņa izveidošanu un piešķīra tam jaunus statūtus, kam par pamatu bija sv. Augustīna noformulētie ideālā kristieša dzīves noteikumi (līdz ar to ordenis vairs nebija Pečas bīskapijas jurisdikcijā).
1381. gadā no Venēcijas atveda sv. Paula, ordeņa aizgādņa kaulus. Paulīniešu kopienas izplatījās visā Centrāleiropā.
1382. gadā Čenstohovā tika nodibināts Jasnogoras (poļu: Jasna Góra) paulīniešu klosteris.
16. gadsimtā Sv. Romas impērijā valdot Hābsburgu dinastijai, ordenis krita nežēlastībā. Varas iestādes slēdza paulīniešu klosterus Austrijā, Ungārijā, Bohēmijā. Ordeņa dzīve pārcēlās uz Poliju.
20. gadsimta sākumā ordenim bija saglabājušies vairs tikai 2 klosteri: pie Čenstohovas un Krakovā (Naskalkas klosteris pie Sv. Staņislava baznīcas). Gadsimta otrajā pusē sākās ordeņa atdzimšana: pieauga brāļu skaits, klosteri, jaunas kopienas.
Mūsdienās ordenis apvieno autonomus klosterus, kuru kopienas dzīvo, ievērojot paulīniešu ordeņa statūtus. 2007. gadā ordenim bija 70 klosteru (17 Polijā), bez tam ordeņa mītnes ir arī Itālijā, Ungārijā, Horvātijā, Ukrainā, Baltkrievijā, Slovākijā, Vācijā, Beļģijā, ASV, Austrālijā un vairākās Āfrikas valstīs.
Ordenī ir 506 mūki, no kuriem 317 ir priesteri.
Spriedums

Spriedums ir doma, atzinums, ko izsaka teikumā, apgalvojuma vai nolieguma formā. Spriedums var būt arī tas, ko tiesa nospriedusi, nolēmusi. Spriedumā var kaut ko apgalvot vai noliegt, paust pārliecību, nodomus, paredzējumus, neizpratni, cildinājumu, nopēlumu, interesi, satraukumu, sajūsmu.
Abstraktā algebra

Abstraktā algebra, arī vispārīgā algebra un universālā algebra, ir algebras nozare, kas izveidojusies no vienādojumu pētīšanas un skaitļu teorijas. Savu pašreizējo formu abstraktā algebra sāka iegūt 20. gadsimtā. Nodarbojas galvenokārt ar sistēmu izpēti, kuru elementus var kombinēt pēc dažādiem noteikumiem, rezultātā iegūstot jaunus elementus, neatkarīgi no pašu elementu konkrētās dabas. Abstraktajai algebrai ir arvien lielāka loma dažādās matemātikas nozarēs kā ģeometrijā, topoloģijā, matemātiskajā analīzē un diferenciālvienādojumos. Pat sociologiem un analītiķiem, kas strādā biznesa jomā, rodas nepieciešamība vismaz pavirši iepazīties ar matricu teoriju, kas ir daļa no abstraktās algebras. Faktiski šobrīd ir izveidojusies tāda situācija, ka svarīgākie nav tie abstraktās algebras sasniegumi, kas veicina mūsu zināšanu padziļināšanu šajā jomā, bet tie, kuri piedāvā jaunus pētniecības rīkus citām matemātikas nozarēm.
Dzelzceļa līnija

Dzelzceļa līnija ir kāda sliežu ceļa distance (maršruts, koridors) kravu vai pasažieru pārvadājumu nodrošināšanai. Dzelzceļa līnija var sastāvēt no: atsevišķa iecirkņa vai dzelzceļa iecirkņu virknējumiem vai kādas iecirkņa daļas; atsevišķa posma, kādas posma daļas, vai vairākiem posmiem pēc kārtas, vai stacijas ceļiem, vai kāda pievedceļa, vai atzara.

Izpildvaras institūcijas (piem., Eiropas komisija un valstu valdības, valsts un pašvaldību amatpersonas) un dažādi dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītāji (publiskie un privātie) katrs patsāvīgi definē sev pieņemamāko dzelzceļa līniju iedalījumu, kāds nepieciešams to darba, pārraudzības, pārskatu un atskaišu nodrošināšanai.

Patstāvīgu vai aizgūtu dzelzceļa līniju iedalījumu saziņā izmanto arī sabiedrība, dzelzceļa pasažieri un dzelzceļa transporta sfērā strādājošie uzņēmumi vai ar to saistītie uzņēmumi.
Perpetuum Ritmico

Koncertprogrammas

1. “Pirmsākums - Genesis” ir  radītas oriģinālmūzikas performance, kas ir sitamo instrumentu izpildījumā. Koncertprogrammas galvenais uzbūves princips ir nemitīga kustība un attīstība no pašas performances sākuma līdz pat pēdējā akorda izskaņai. Tā satur septiņas nosacītas daļas, (skaņdarbus), kuras nav atdalāmas, bet gan atskaņojamas secīgā kārtībā.
2. „Pasaules ritmi” ir koncertprogramma, kas ietver ritmu, dažādus skaņdarbus un  populāru melodiju aranžijas no tādām pasaules daļām kā Dienvidamerika, Ziemeļamerika, Āfrika, Āzija un arī Eiropa. 
3.“Hispanico” ir koncertprogramma, kas veidota balstoties uz spāņu un latīņamerikāņu mūzikas un dejas tradīcijām. Unikālas sitaminstrumentu mūzikas aranžijas papildinās tradicionālās dejas krāšņos tērpos. Programmā iekļauti tādu slavenu komponistu darbi kā Arturs Maskats, Paco de Lucia, Žoržs Bizē, Astor Piazzolla u.c. Koncertprogrammas mākslinieciskās idejas autors Ernests Mediņš speciāli šim uzvedumamn padziļināti pētījis spāņu mūzikas ritmiskos zīmējumus, kā rezultātā radītas un programmā iekļautas brīnišķīgas
deju aranžijas sitaminstrumentiem, kā arī jaundarbi. 
4.“Svētpavasaris” ir koncertprogramma, kurā Perpetuum Ritmico klausītājam piedāvā doties ceļojumā starp mītisko un garīgo. Koncertprogrammas ideja ir drosmīga - tā apvieno divus pretpolus, divus komponistus, kuru mūzika ir diametrāli pretēja kā tehniskajā realizācijā, tā arī noskaņā. Skaļā, bieži pat agresīvā Igora Stravinska mūzika sastop trauslo, caurspīdīgo Arvo Pērta skanējumu. 
5. “Minimālās eksplozijas”  koncertprogramma ir veidota, balstoties gan uz šī mūzikas žanra slavenāko komponistu darbiem, iespēja dzirdēt pasaulslavenu komponistu Steve Reich, Julia Wolfe un John Cage darbus, kā arī mūsu latviešu komponistus - Kristu Auznieku, Andri Dzenīti un Jachin Pousson. Ir ideāli piemērota klausītājiem, kas ir gatavi ieklausīties visniansētākajās izpildījuma detaļās un ir motivēti klausīties mūziku ar izteikti tēlainu pieeju.
Kalgari "Flames"

Spēlētāji

2010.—11. un 2011.—12. gada sezonās katrā pa vienai spēlei "Flames" sastāvā aizvadīja latviešu uzbrucējs Raitis Ivanāns.
1939. gada Pasaules čempionāts hokejā

Latvijas izlase 1939. gada Pasaules čempionātā

Šis bija ceturtais un vienlaikus pēdējais Pasaules čempionāts hokejā, kurā pirms Otrā pasaules kara piedalījās arī Latvijas hokeja izlase. Par komandas treneri mēnesi pirms turnīra sākuma tika apstiprināts kanādietis Lerijs Mēršs.
Uz Šveici komandas sastāvā devās vārtsargi Herberts Kušķis un Roberts Lapainis, aizsargi Kārlis Paegle, Leonīds Vedējs, kā arī Artūrs Dāle, un uzbrucēji Roberts Bluķis, Ēriks Koņeckis, Kārlis Muške, Arvīds Pētersons, Edgars Klāvs, Ludvigs Putniņš, Kārlis Zilpaušs, Harijs Vītoliņš, Kampe un Pakalns.
Turnīru Latvijas izlase uzsāka sagrāvēm pret Šveici un Čehoslovākiju, taču tad uzvarēja Dienvidslāviju, bet gandarījuma turnīrā pārspēja Beļģiju un vēlreiz Dienvidslāviju, tā finālā gan piekāpjoties Itālijai.
Bīdes deformācija

Bīdes deformācija ir viens no deformācijas veidiem, kad ārējo spēku iedarbībā ķermeņa slāņi pārvietojas paralēli attiecībā pret citiem slāņiem, bet nemaina savstarpējos attālumus starp tiem.
Vugars Resulovs

Biogrāfija

Pārstāvējis Azerbaidžānu Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros izcīnījis divas medaļas: zelta 2007. gadā un bronzas 2006. gadā (abas Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā). 2006. gadā bijis Azerbaidžānas izlases sastāvā Pasaules jauniešu šaha olimpiādē U16 vecuma grupā. Daudzkārtējais Azerbaidžānas jauniešu šaha čempionātu laureāts dažādās vecuma grupās, tajā skaitā divas reizes pēc kārtas uzvarējis U20 vecuma grupā (2010, 2011). 2009. gadā dalījis trešo vietu Azerbaidžānas šaha čempionātā.
Daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētājs, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Isfahānā (2011), Čanakales šaha festivālā Troya Festival (2014).
Par panākumiem turnīros FIDE 2009. gadā Resulovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2011. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Prinča Kārļa Zeme

Ģeogrāfija

Prinča Kārļa Zeme ir 86 km gara un šaura, ziemeļu—dienvidu virzienā izstiepta sala arhipelāga rietumos, Forlannsunnets to atdala no Špicbergenas austrumos. Salas ziemeļu un vidusdaļa kalnaina, augstākā virsotne ir Monako kalns (1084 m vjl). Dienviddaļā 15 km garš līdzenums. Visu salas teritoriju un apkārtējo akvatoriju aizņem Forlannas nacionālais parks. Mīt valzirgi, roņi, daudzas putnu sugas.

Vēsture

Salu atklāja holandiešu jūrasbraucējs Villems Barencs 1596. gadā. 1610. gadā angļu pētnieks Džonass Pūls to nosauca par Blekpointa salu (Black Point Isle), bet kopš 1612. gada angļu vaļu zvejnieki to dēvēja tagadējā vārdā (Prince Charles' Foreland) par godu karaļa Džeimsa I dēlam Čārlzam, vēlākajam Anglijas un Skotijas karalim. Salas ziemeļu galā Fūlehūkena ragā angļi bija izbūvējuši īslaicīgu vaļu mednieku bāzi.
Bisolīts

Bisolīts ir minerāla aktinolīta paveids. Bisolīts sastāv no smalkiem, matveida aktinolīta kristāliem un nereti pat atgādina matu vai pakulu kušķus.
Bisolītu izmanto azbesta ieguvei.

Atradnes

Diezgan izplatīts, atrod vairāk nekā 100 vietās visā pasaulē. Latvijai tuvāk ir atradnes Austrijā (18 atradnes), Čehijā, Francijā, Itālijā, Krievijā (Polārie Urāli, Pečora), Slovākijā, Šveicē, Vācijā, Zviedrijā