google/wiki40b huggingface dataset:
Franču buldogs

Franču buldogs ir neliela izmēra suņu šķirne. Lai arī franču buldogs ir maza auguma, viņš ir spēcīgs, muskuļots un apveltīts ar izteiktu raksturu. Franču buldoga puika ideālā variantā sver aptuveni 12,5 kg, bet meitene ap 11 kilogramiem. Tas ir kompakta izmēra, drukns, ar savdabīgām "sikspārņa" ausīm. Franču buldoga kažoks ir gluds, īss un spīdīgs. Franču buldogs var būt ruds, svītrains, plankumains (ar svītrainiem vai rudiem laukumiem) vai krēmkrāsas.
Pēc 2015. gada datiem, tā ir ceturtā visbiežāk reģistrētā suņu sķirne Lielbritānijā un pēc 2017. gada datiem ceturtā visbiežāk reģistrētā suņu šķirne ASV.

Franču buldogu izcelsme

Franču buldoga izcelsme ir saistāma ar vācu un angļu buldogie. Deviņpadsmitā gadsimta industriālās revolūcijas laikā uz Franciju pārcēlās daudzi amatnieki, kuri paņēma līdzi savus mazos suņus. Francijā mazie angļu buldogi krustojās ar vācu buldogiem. Rezultātā radās mazi buldogi ar franču raksturu, kuri drīz vien kļuva pazīstami kā Bouledogue Français (Franču buldogs). Viņi kļuva par augstākās sabiedrības sieviešu un amatnieku galvenajiem pavadoņiem. Iespējams, franču buldogu raksturs vēlāk tika nostiprināts, krustojot šos suņus ar terjeriem un mopšiem, tomēr Francijā liecības par to ir skopas.

Franču buldogu raksturs, īpatnības

Franču buldogam ir ļoti laba humora izjūta, tādēļ viņu dēvē par suņu pasaules klaunu, bet neskatoties uz to, viņš ir arī ļoti saprātīgs, turklāt līdz tādai pakāpei, ka viņš pat spēj apmācīt savu saimnieku. Suns ir ļoti sirsnīgs, mīlīgs, apķērīgs, jūtīgs, rotaļīgs, iecietīgs pret bērniem, mundrs, bet reizēm ļoti trakulīgs. Viņam piemīt patiesi jautra daba un parasti viņš cenšas izpatikt, šim sunim fiziski vingrinājumi nav tik svarīgi, tāpēc viņš var būt lielisks pilsētas suns. Ja franču buldoga saimnieks pievērš pārāk daudz uzmanības citiem suņiem, tad viņš paliek ļoti greizsirdīgs, viņam patīk sajusties kā ģimenes loceklim, un viņu nav ieteicams bieži atstāt vienu. Apmācīt franču buldogu nav grūti, jo viņš ir gudrs un spēj ātri mācīties. Taču saimniekam svarīgi saglabāt konsekvenci .
1960. gada Eiropas čempionāts futbolā

1960. gada Eiropas čempionāts futbolā, toreiz saukts par Eiropas Nāciju Kausu, bija pirmais Eiropas čempionāts futbolā, ko rīko UEFA. Finālturnīrs norisinājās Francijā. Par pirmajiem Eiropas čempioniem kļuva PSRS izlase, kas finālā pagarinājumā ar 2-1 uzvarēja Dienvidslāviju.
Čempionāta formāts bija izslēgšanas turnīrs, tajā piedalījās 17 komandas. Komandas aizvadīja pa divām spēlēm (izbraukumā un mājās) līdz pusfināliem. Pusfinālā iekļuvušās 4 komandas piedalījās finālturnīrā.
Ceturtdaļfinālā Spānijas izlase atteicās braukt aizvadīt spēli PSRS, tādēļ finālturnīram kvalificējās 3 Austrumbloka valstu komandas: PSRS, Čehoslovākija un Dienvidslāvija, kas visas devās uz finālturnīru pie rikotājvalsts Francijas izlases. Pusfinālā PSRS izlase viegli ar 3-0 apspēlēja Čehoslovākiju. Otrā pusfinālā spraigā spēlē Dienvidslāvija ar 5-4 uzvarēja laukuma saimniekus Francijas izlasi.
Finālspēlē pirmie dienvidslāvi izvirzījās vadībā, taču PSRS izlase, kuras sastāvā spēlēja leģendārais vārtsargs Ļevs Jašins, rezultātu izlīdzināja 49. minūtē. Spēles pamatlaiks beidzās ar rezultātu 1-1, taču pagarinājumā Viktora Poņedeļņika gūtie vārti deva uzvaru PSRS izlasei, kas kļuva par pirmajiem Eiropas čempioniem.
Saucējas

Vēsture

2012. gadā kultūras menedžmenta centrs „Lauska” izdeva Saucēju otro mūzikas albumu „Dziediet, meitas, vokorā”, kurā ierakstīta Jurjānu Andreja un Emiļa Melngaiļa 1891. un 1923. gadā pierakstītā Sēlpils un Vārnavas muzikālā folklora. Mūzikas albumu papildināja etnomuzikoloģes Ievas Tihovskas, folkloristes Iveta Tāle un valodnieces Maijas Poišas sagatavota grāmata par Sēlpils un Vārnavas mūziku, tās teicējiem un vācējiem, kā arī vietējo izlokšņu īpatnībām, ko papildina vēsturiskais fotogrāfiju materiāls. Izdevuma atvēršanas svētki notika 16. maijā Latvijas Kultūras akadēmijas dārzā. Albums 2013. gadā kategorijā „labākais mūsdienu tautas mūzikas albums saņēma Latvijas Mūzikas ierakstu 2012. gada balvu „Zelta Mikrofons””.
2014. gadā beigās Francijas mūzikas izdevniecība Buda Musique sērijā BORÉALES The Sound of Nortern Europe laida klajā ierakstu 2013. gadā Parīzes pilsētas teātrī Théatre des Abbesses notikušajam Saucēju koncertam, kur viņas izpildīja dažādu Latvijas novadu pavasara un vasaras dziesmas. Koncertieraksta atvēršanas svētki notika 8. martā Latvijas Kultūras akadēmijas teātra mājā „Zirgu pasts”.
2016. gadā kultūras menedžmenta centrs „Lauska” izdeva Saucēju ceturto mūzikas albumu „Trīci, munu ustabeni”, kurā apkopotas 29 Ludzas un Kārsavas tradicionālās dziesmas, no kurām vairums pierakstītas Ludzas un Kārsavas rajonā Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas 1958. gada folkloristu XII zinātniskās ekspedīcijas laikā. Mūzikas albumu papildināja grāmata ar fotogrāfijām no ekspedīcijas un ekspedīcijas dalībnieku pierakstiem. Izdevuma atvēršanas svētki notika 11. septembrī Latgales vēstniecībā „Gors”.
2019. gada Saucējas no vairāk nekā 1000 dalībnieku pieteikumiem izvēlētas kā vienas no pasaules mūzikas foruma WOMEX koncerta 300 dalībniecēm.
Penumbra: Requiem

Sižets

Spēle sākas tad, kad beidzas iepriekšējā, Filipam izsūtot ziņu 'nogalināt viņus visus'. Uzreiz pēc tam nezināms ienaidnieks iesit viņam pa galvu. Filips atmostas nezināmās kapenēs. Lai varētu tikt uz nākamajām istabām, katrā iepriekšējā ir jāsavāc noteikti priekšmeti.
Palavanas smirdīgais āpsis

Izskats

Ārēji Palavanas smirdīgais āpsis ir līdzīgs Javas smirdīgajam āpsim. Tam ir pagarinātas, masīvas ķermeņa proporcijas, īsas, muskuļotas kājas. Priekškājām gari, spēcīgi nagi, ar kuriem smirdīgais āpsis rok zemi. Aste ir īsa , bet purns slaids un salīdzinoši garš, tā degungals atgādina cūkas šņukuru. Palavanas smirdīgā āpša kažoks ir tumši brūns, bet uz galvas un kakla augšpuses tam ir dzeltens vai gaiši pelēks matojums. Ausis un purns gandrīz bez matojuma. Tā ķermeņa garums ir 32—46 cm, svars 2,5 kg.

Uzvedība

Palavanas smirdīgie āpši ir aktīvi dienā un tie ir vientuļnieki. Nav zināms, vai šie dzīvnieki ir teritoriāli vai nav, tomēr ir novērots, ka tie ar muskusu, kas izdalās no anālajiem dziedzeriem zem astes, iezīmē savu ceļu. Smirdīgais muskuss ir ļoti nozīmīgs, lai aizstāvētos pret ienaidniekiem, jo, lai aizbēgtu, smirdīgie āpši nav tik veikli skrējēji, kā arī skriet tie var tikai īsas distances. Tomēr smaka ienaidnieka atbaidīšanai tiek lietota tikai kā cīņas "otrais paņēmiens". Vispirms Palavanas smirdīgais āpsis tēlo beigtu, to var pat pacelt no zemes rokās un pārlikt uz citu vietu. Muskusa šķidrums ir dzeltenā krāsā, un, salīdzinot ar Javas smirdīgā āpša īpaši smirdīgo, zaļo muskusu, Palavanas smirdīgā āpša muskusa smaka ir maiga. Tiem kā visiem skunksiem ir slikta redze, toties laba dzirde un lieliska oža.

Barība

Ir ļoti maz zināms par Palavanas smirdīgā āpša barošanās ieradumiem. Pastāv uzskats, ka tas pamatā barojas ar kukaiņiem un sliekām, kuras tiek izraktas ar garo nagu un elastīgā purna palīdzību. Tāpat zinātnieki uzskata, ka tas barojas arī ar augiem.

Vairošanās

Par vairošanos faktu materiāls ir ļoti skops. Palavanas smirdīgajam āpsim parasti katru gadu dzimst 2—6 mazuļi, kurus audzina tikai māte. Grūsnības periods ilgst 56 dienas. Mazuļi dzimst alā un pirmās nedēļas migu nepamet. Ar pienu māte tos zīda 4 mēnešus. Ģimene kopā paliek, kamēr mazuļi ir izauguši un no mātes iemācījušies visu nepieciešamo patstāvīgai dzīvei.
Valdis Grīnvalds

Biogrāfija

Valdis Grīnvalds ir dzimis 1913. gada 22. martā Mazzalves pagasta Puršēnos. Beidza Mazzalves pamatskolu. No 
1935. līdz 1936. gadā dienēja Latvijas armijā, 12. Bauskas kājnieku pulkā. Beidza instruktoru rotas kursu un ieguva kaprāļa dienesta pakāpi.
1937. gada jūlijā uzsāka dienestu Robežsargu brigādē, 3. Abrenes bataljonā.
1940. gada 15. jūnijā pēc sadursmes ar NKVD kaujiniekiem sagūstīts un ieslodzīts Ostrovas cietumā. Pēc dažām nedēļām atbrīvots un turpinājis dienestu robežsardzē. Pēc Robežsargu brigādes likvidēšanas 1940. gada oktobrī no represijām izvairījies un Augšpilī, kopā ar vairākiem bijušajiem dienesta biedriem, zvērējis uzsākt cīņu pret okupācijas režīmu.
1941. gada jūlijā Grīnvalds brīvprātīgi iestājās vācu armijā, lai cīnoties austrumu frontē atriebtu Masļenkos nogalinātos dienesta biedrus. Seržanta dienesta pakāpē komandēja ložmetēju vadu. Vēlāk, Latviešu leģiona sastāvā cīnījās Veļikajas upes pozīcijās, tika smagi ievainots galvā un zaudēja aci. Ārstējās kara hospitāļos Vācijā, kur kara beigās nokļuva amerikāņu karaspēka gūstā.
Pēc gūsta izceļoja uz ASV un 1950. gadā Riversaidā, Kalifornijā dibināja pirmo "Daugavas Vanagu" apvienību ASV Rietumkrastā. Apbalvots ar Daugavas Vanagu zelta krūšu nozīmi. Bijis "Daugavas Vanagu Fonda" biedrs un aktīvs šīs organizācijas Kalifornijas nodaļas loceklis.
Trimdas periodikā publicēja savas atmiņas par notikumiem Masļenkos.
Miris 1996. gada 20. augustā Riversaidā, Kalifornijā.

Masļenku robežincidents

1940. gada 15. jūnija rītausmā Grīnvalds izpildīja sardzes priekšnieka pienākumus, jo oficiālais sardzes priekšnieks Frīdrihs Puriņš neatradās sardzē. NKVD vienību uzbrukuma brīdī Grīnvalds pavēlēja brīvajam sargam Kārlim Beizakam skriet uz kaimiņu sardzi pēc palīdzības, bet pats tikmēr ar karabīni, caur logu, atklāja pretuguni. Stiprā apšaude cauršāva sardzes ēku un Grīnvalds varēja pārvietoties tikai rāpus. Tāpat arī biezās miglas dēļ precīza tēmēšana nebija iespējama un viņš varēja šaut tikai uzbrucēju virzienā, bez konkrēta mērķa. Tikai tad, kad sardzes ēkā iemestas degbumbas un ēka uzliesmojusi, Grīnvalds to pametis caur logu un neskarts ielecis Ludzas upē. Tur viņu sagūstījuši padomju robežsargi un nogādājuši Ostrovas cietumā. Savās trimdā publicētajās atmiņās atklājis, ka Ostrovas cietumā ieguvis neoficiālu informāciju, ka uzbrucēji Masļenkos zaudējuši vismaz vienu kritušo un ievainoto.
Hamiltona varde

Apraksts

Neskatoties uz to, ka Jaunzēlande ir lielākā pārstāvoša vardžu sugu daudzveidībā, Hamiltona varde ir neliela suga salīdzinājumā ar vardēm no visas pasaules. Tēviņi var sasniegt kopējo garumu līdz 43 mm un mātītes var pārsniegt pat 52 mm garumu. Sugas pārstāvji galvenokārt ir gaiši brūnas krāsas, lai gan ir novēroti arī daži zaļie indivīdi.
Viena tumša svītra iet gar katru pusi galvas un caur acīm. Nav starp jostas roku starp pirkstiem, un pirksti nav pārklāti.

Biotops

Hamiltona varde ir sastopama tikai nelielā akmeņainā apgabalā, kas atrodas Slāvas jūras šaurumā. Zemfosilijas norāda, ka Hamiltona agrāk varde dzīvoja apakšējā Ziemeļu sala un Dienvidu salas augšdaļa. Sugas īpatņi dzīvo akmeņainos, mitros apgabalos un zālē.

Ekoloģija

Hamiltona varde ir zemes dzīvojošām sugām, kas ir nakts. Tas patīk mitrās plaisās dienas laikā. Viņus var būt grūti atrast, jo tie ir labi maskēti, nakts iemītnieki, nekurkst. Tie neiziet caur kurkuļa stadijām, bet tā vietā tie pilnīgi attīstās želatīnveida apvalka olšūnā, kas inkubejas kā froglets. Lai pilnība pieaugtu un sasniegtu briedumu, tas var ilgt apmēram trīs gadus . Hamiltona varde ir kukaiņi. Viņi barojas ar augļu mušiņām, mazām criceņiem, kodēm un kolenbolām. Nepieaugušajiem īpatņiem ar snuķa cauruma atveres garumu 20 mm vai mazāk trūkst zobu, un tādēļ ir nepieciešams ēst ar mīkstu virsbūvi posmkājus, piemēram, ērcēm un augļu mušas .

Saglabāšanas statuss

Lai Hamiltona varde saglabāu savu populāciju, viņai ir jācīnās ar diviem galvenjiem plēsoņiem - vietējo tuatara (Sphenodon punctatus) un invazīvās melnās žurkas (Rattus rattus) pārstāvjiem. Šo abu plēsēju darbība ir izraisījusi Hamiltona vardes populācijas kritumu - mazāk nekā 300. Hamiltona varde ir arī neaizsargāta pret chitrīda sēnītēm (Batrachochytrium dendrobatidis) .
Sākot ar 2013. gadu, Aizsardzības departaments (DOC) saskaņā ar Jaunzēlandes apdraudējuma klasifikācijas sistēmu Hamiltona varde klasificēja kā valsti kritisku.

Saglabāšanas centieni

Jaunzēlande ir aizsargājusi Hamiltonas vardes sugas kopš 1921. gada. Ir izveidots arī tuatara žogs, lai apturētu tuataras izkļūšanu. Pastāv arī iedzīvotāju novērošana. Plāno pārvietot dažus iedzīvotājus uz citu salu.
Pīrss Bols

Biogrāfija

Dzimis tirgotāja ģimenē Valkā. Mācījās Vīlandes ģimnāzijā. No 1884. līdz 1887. gadam studēja Tērbatas universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē, saņēma zelta medaļu par darbu "Invariantu teorija lineārajos diferenciālvienādojumos". Maģistra grādu viņš aizstāvēja 1893. gadā par kvaziperiodiskajām funkcijām, kas bija pasaulē pirmais darbs šajā jomā. 1900. gadā Tērbatas universitātē aizstāvēja doktora grādu par topoloģiskajām metodēm diferenciālvienādojumu sistēmās. 
Jau no 1895. gada strādāja Rīgas Politehniskajā institūtā, 1900. gadā ievēlēts par profesoru. Kopā ar institūtu 1914. gadā evakuējās uz Maskavu. 1918. gadā atgriezās Rīgā, sāka vadīt katedru Latvijas Universitātē.
Pāragri miris no smadzeņu triekas 56 gadu vecumā.

Piemiņa

Latvijas Zinātņu akadēmijas Senāts 1998. gada 22. septembrī dibināja "LZA Pīrsa Bola balvu matemātikā".

Rīgas variants

Bols bija viens no vadošajiem Rīgas šahistiem un Rīgas varianta (Spāņu atklātne) idejas autors.
Marianas dziļvaga

Marianas dziļvaga ir dziļākā zināmā okeāna dziļvaga uz Zemes. Tās dziļums var sasniegt pat 11 kilometru atzīmi (ūdens spiediens pie dibena līdz 108,6 MPa). Tā atrodas Klusā okeāna ziemeļrietumos un stiepjas 1500 km garumā. No Marianas dziļvagas uz austrumiem un dienvidiem atrodas Marianas salas, bet uz ziemeļiem – Guama.
Marianas dziļvagā dzīvo vienšūnas organismi, ko sauc par foraminīferām.

Dziļvagas izpēte

Cilvēku nolaišanās notika 1960. gada 23. janvārī, kad ASV Jūras kara flotes leitnants Dons Volšs un franču pētnieks Žaks Pikārs ar batiskafu Trieste nolaidās 11 512 metru dziļumā, sasniedzot dziļvagas dibenu. Pat šajā dziļumā viņi pamanīja līdz 30 centimetru garas zivis.
Precīzāku dziļvagas dziļumu izdevās izmērīt ar japāņu zondi Kaiko (かいこう), kas sasniedza ieplakas dibenu 1995. gada 24. martā. Fiksētais dziļums bija 10 911 m.
Vu Mincjaņa

Biogrāfija

Šahu sākusi spēlēt divpadsmit gadu vecumā. Lielāko panākumu guvusi 1985. gada starpzonu turnīrā Žeļeznovodskā, kurā izcīnījusi 2. vietu aiz Martas Litinskas un kļuvusi par otro Ķīnas šahisti pēc Liu Šilaņas, kas ieguvusi tiesības piedalīties pretendentu turnīrā. 1986. gadā Malmē piedalījusies pretendentu turnīrā, kurā nospēlējusi neveiksmīgi un palikusi pēdējā, 8. vietā. Vēl piedalījusies 1987. gada starpzonu turnīrā Smederevskā Palankā, kurā dalījusi 11.-12. vietu ar savu tautieti Aņ Janfenu.
Četras reizes pārstāvējusi Ķīnas komandu Pasaules šaha olimpiādēs (1980-1986).
Par panākumiem turnīros FIDE 1985. gadā viņai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. Kopš 1991. gada reti piedalās šaha turnīros.
Rīgas Igauņu pamatskola

Izglītības programmas

Pamatizglītības programma (kods 21011111).

Vēsture

Skolas pirmsākumi meklējami 1908. gadā, kad Rīgas pilsētas dome apstiprināja Rīgas Igauņu izglītības un palīdzības biedrības izstrādāto sešgadīgas skolas izveides projektu mācībām igauņu valodā Mazajā Nometņu ielā 17. Pirmais skolas direktors bija Hanns Tollasons (Tollasson). Pirmā pasaules kara laikā skolu pārcēla uz Igauņu biedrības namu Nometņu ielā 62 un 1915. gadā Rīgas evakuācijas dēļ to slēdza. 
Rīgas Igauņu skolas darbību atjaunoja Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā, igauņu skolas tika atvērtas ne vien Rīgā, bet arī Alūksnē, Apē, Veclaicenē un citur Latvijā. Pēc Latvijas okupācijas igauņu skolas tika slēgtas.
Atmodas kustības laikā 1988. gada 11. novembrī tika atjaunota Latvijas Igauņu biedrības darbība, bet 1989. gada 1. septembrī Rīgas 73. vidusskolas telpās tika atklāta igauņu skolas 1. klase. 1990. gadā skola saņēma atļauju atvērt Igauņu vidusskolu, tomēr piemērotu telpu trūkums liedza atvērt jaunas klases Igauņu biedrības namā. 1992. gadā skolai tika piešķirts patstāvīgas mācību iestādes statuss. 1994. gadā skolu akreditēja Latvijas Republikas Izglītības un Zinātnes ministrijas izveidota skolu akreditācijas komisija, bet 1998. gadā tā atzina Rīgas Igauņu skolas darbu par atbilstošu pamatskolas statusam, savukārt 2001. gadā par atbilstošu vidusskolas statusam un 2003. gadā atvēra vidusskolas klasi. 
2005. gadā Rīgas Igauņu vidusskola pārcēlās uz bijušo Rīgas Angļu ģimnāzijas filiāles ēku Atgāzenes ielā 26. 2005. gadā skolu akreditēja kā vispārējās vidējās izglītības mācību iestādi līdz 2010. gada 31. jūlijam. 
2011. gadā to pārveidoja par Rīgas Igauņu pamatskolu.

Skolas simboli

Skolas karogs ir zilā krāsā. Uz tā vienas puses uzraksts igauņu valodā – RIIA EESTI KOOL, uz otras puses latviešu valodā – RĪGAS IGAUŅU SKOLA. Abās karoga pusēs centrā ir bezdelīga zelta krāsā, kurai abās pusēs gadskaitļi 1908, 1989. Karoga malās bārkstis zelta krāsā. 
Logo centrā atrodas trīs burti – REK, kas igauņu valodā nozīmē Riia Eesti Kool – Rīgas Igauņu skola. Burts E attēlots triju grāmatu veidolā, kas simbolizē gudrību. Logo krāsainajā versijā burtā E apvienoti Latvijas Republikas un Igaunijas Republikas karogu krāsas. Priekšplānā tas ir sarkani balti sarkanā krāsā, bet sānos zili – melni – baltā krāsā. Virs burta R attēlots auseklītis, kā Latvijas simbols, bet virs burta K – bezdelīga, kā Igaunijas simbols.

Ēka

Skolas ēka celta funkcionālisma stilā 1934. gadā kā Rīgas 45. pamatskolas ēka pēc arhitekta Alfrēda Grīnberga projekta.
Tā ir formālās izteiksmes tēla paraugs ar precīziem un vienkāršiem būvmasu kārtojumiem, līmeniskiem ailu dalījumiem, lielu, vertikālu kāpņu telpas iestiklojumu un uzsvērtu, horizontālu plātni pārsegtu ieeju.
Proletariāta diktatūra

Proletariāta diktatūra ir termins, kas marksismā apzīmē pārejas perioda varu valstī no kapitālisma uz sociālismu.
Proletariāta diktatūras mērķis būtu sociālisma uzcelšana. Šajā periodā vara piederētu tika revolucionārai proletariāta diktatūrai, kuru Kārlis Markss aprakstīja kā proletariāta vairākuma atbalstītu revolucionāru valdību, kuras rokās ir pilnībā visa vara, ar kuras palīdzību tiktu iznīcināta kapitālisms jeb "buržuāzijas diktatūra" un likti pamati pārejai uz sociālistisku valsti.
Proletariāta diktatūra ļautu apspiest jebkuru ekspluatatoru pretestību. Kārlis Markss uzskatīja, ka valsts pārejas periodā no kapitālisma uz sociālismu var pastāvēt tikai kā proletariāta revolucionārā diktatūra. Pirmo reizi šis termins parādījās 19. gadsimta vidū, kad to lietoja, lai apzīmētu politisko režīmu, kas aizstāvētu proletariāta intereses.
Skalārs lauks

Skalārs lauks ir kādas telpas apgabals, kur katram punktam P ir piekārtota skalāra funkcija f(P)=f(x,y,z). Šāds lauks piemēram ir temperatūras T sadalījums ķermenī, potenciāla sadalījums telpā ap elektrisko lādiņu u.tml.
Ceturtās paaudzes karš

Ceturtās paaudzes karš (angļu: Fourth-generation warfare (4GW)) ir konflikts, kam raksturīga robežas izplūšana starp karu un politiku, kaujiniekiem un civiliedzīvotājiem.
Terminu pirmoreiz lietoja ASV analītiķi 1989. gadā, lai aprakstītu karadarbības atgriešanos pie decentralizācijas. Ceturtās paaudzes karš iezīmē nacionālu valstu monopola zaudēšanu attiecībā uz kaujas spēkiem, atgriežoties pie situācijas, kas bija raksturīga senākos laikos.
Irākas karš

Vēsture

Par iebrukuma mērķi ASV un Apvienotās Karalistes valdības minēja iespējamību, ka Irākas rīcībā ir masu iznīcināšanas līdzekļi, tādējādi tiekot apdraudēta pārējo valstu drošība. Pēc iebrukuma tika noskaidrots, ka Irākai nebija masu iznīcināšanas ieroču. Kritiķi uzskata, ka patiesais iebrukuma iemesls ir bijusi Irākas nafta un reģionālās ietekmes iegūšana. Viens no galvenajiem argumentiem pret viedokli, ka uzbrukums bija masu iznīcināšanas ieroču dēļ, ir tas, ka Džordžs V. Bušs pirms iebrukuma paziņoja, ka ASV iebruks pat tad, ja Irākas prezidents Sadams Huseins pamestu valsti un atļautu ANO pārvaldīt Irāku un sarīkot demokrātiskas vēlēšanas.
Līdz 2005. gada martam Irākas karā bija krituši: 1517 ASV karavīri, 86 Lielbritānijas, 20 Itālijas, 18 Ukrainas, 17 Polijas, 11 Spānijas, 8 Bulgārijas, 3 Slovākijas, 3 Latvijas, 2 Igaunijas, 2 Taizemes, 2 Nīderlandes, 1 Dānijas, 1 Salvadoras, 1 Ungārijas, 1 Kazahstānas karavīrs. Karā pret sabiedrotajiem krita 5000-7000 Irākas karavīru. Irākas karā piedalījās arī Latvijas karavīri, kopumā bojā gāja 3 karavīri no Latvijas.
Par Irākas kara noslēgumu uzskata 2011. gada 18. decembri, kad no Irākas izbrauca pēdējie ASV karavīri.
Tomēr karš turpinājās kā Irākas pilsoņu karš.
31. maijs

31. maijs ir gada 151. diena pēc Gregora kalendāra (152. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 214 dienas.
Voldemārs Megi

Biogrāfija

Voldemārs Megi sāka nodarboties ar cīņu 1931. gadā un pievienojās  sporta klubam "Tallinn Kalev". 1935. gadā pirmoreiz viņš kļuva par Igaunijas brīvās cīņas  vidēja svara čempionu. Šī uzvara deva viņam iespēju piedalīties Eiropas čempionātā grieķu-romiešu cīņā Kopenhāgenā. Tur savā pirmajā cīņā pēc punktiem viņš uzvarēja poli Janu Galuško, bet zaudēja divas nākamās cīņas pret ungāru Jānošu Rihecki un zviedru Īvaru Jūhansonu. Čempionātu viņš beidza 6. vietā.
1936. gadā Voldemārs Megi nevarēja piedalīties igauņu čempionātos rokas traumas dēļ, pateicoties tam togad Voldemārs Rolāns Igaunijas čempionu ieguva abos stilos. Igaunijas cīņas sporta asociācija nolēma uz Berlīnes olimpiskajām spēlēm sūtīt tikai vienu grieķu-romiešu cīņas vidējā svara  cīkstoni. Šim nolūkam notika izloze starp kandidātiem Megi un Rolānu. Megi bija laimīgāks un viņš varēja doties uz Berlīni. Tur Voldemārs Megi tikās savā pirmajā cīņā ar 1928. un 1932. gada olimpisko čempionu Veini Kokinenu no Somijas. Viņš aizvadīja līdzsvarotu cīņu un zaudēja pēc punktiem (tiesnešu balsojums — 1:2). Savā otrajā cīņā viņš tikās ar Erkole Gallegati no Itālijas, pret kuru visi trīs tiesneši piešķīra viņam zaudējumu (0:3). Tāpēc viņš pēc otrās kārtas sacensības bija beidzis 11. vietā.
1937. gada februārī Tallinā Voldemārs Megi valstssacīkstē pret Somiju pēc punktiem pieveica Arvi Pikusāri. 1937. gada Igaunijas grieķu-romiešu stila  čempionāta finālcīņā  Megi zaudēja Voldemāram Rolānam pēc punktiem, taču šajā gadā viņam tas tika dota priekšroka spēlēt Eiropas čempionātā Parīzē. Tur, startēdams vidējā svarā, viņš uzvarēja Teodoru Krišmalski no Polijas, Georgu Ozoliņu no Latvijas un Josefu Hamplu no Čehoslovākijas. Pēc tam pēc punktiem viņš zaudēja Erkole Gallegati (1:2) un vācu cīkstonim Ludvigam Šveikertam (0:3). Līdz ar to dalība turnīrā beidzās, bet sasniegtais rezultāts deva 3. vietu un bronzas medaļu. 1937. gada oktobrī Rīgā valstssacīkstēs pret Latviju  viņš Georgam Ozoliņam pēc punktiem.
1938. gadā Voldemārs Megi treniņā piedzīvoja tik nopietnu rokas traumu, ka 1938. gadā viņš vairs nevarēja cīnīties uz paklājā.
Pēc atveseļošanās 1939. gadā Prāgā valsts cīņā pret Čehoslovākiju viņš uzvarēja pēc punktiem 1936. gada olimpiskās sudraba medaļas ieguvēju Josefu Herdu. Tajā pašā gadā viņš pirmo reizi bija Igaunijas čempions grieķu-romiešu stilā. 1939. gadā viņš piedalījās arī divas valstsvienību cīņās. Tallinā viņš uzvarēja  somu Veiko Koko, bet Rīgā zaudēja Georgam Ozoliņam. 1939. gada Eiropas čempionātā Oslo viņš nepiedalījās.
1940. gadā Voldemārs Megi atkal kļuva par Igaunijas grieķu-romiešu cīņas čempionu vidējā svarā. 1941. gadā viņš bija Igaunijas cīkstoņu komandā, kas pēc Igaunijas okupācijas uzņēmās Kaukāza ceļojumu. Šajā turnejā Igaunija ar 7:0 divreiz uzvarēja Gruziju, zaudēja Azerbaidžānai 3:4 (Calijevs guva plecu uzvaru pār Megi), un atpakaļceļā uzvarēja Maskavu 5:2.
1944. gadā Megi emigrēja uz Zviedriju. Tur viņš dzīvoja līdz 1950. gadam. Tad devās uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Tur viņš dzīvoja Losandželosā un strādāja par sporta skolotāju. 1954. gada 18. februārī viņš gāja bojā nelaimes  gadījumā.