google/wiki40b huggingface dataset:
Felācija

Felācija (fellatio, cēlies no latīņu: fellāre — ‘sūkt, zīst’), arī minets, ir orālā seksa veids, kurā ar muti, lūpām, mēli tiek kairināts dzimumloceklis.
To var izpildīt citam cilvēkam vai pašam sev, kas ir iespējams, ja cilvēkam ir pietiekama elastība, dzimumlocekļa izmērs vai abi divi. Pie felācijas var tikt pieskaitīta arī sēklinieku maisiņa orālā kairināšana. Felācija var beigties ar orgasmu vai spermas ejakulāciju vīriešiem. To var izpildīt kā priekšspēli pirms citām seksuālajām aktivitātēm, piemēram, dzimumakta vai anālā seksa, vai kā atsevišķu erotisku un fiziski intīmu aktu. Felācijas laikā ir iespējams gūt kādu no seksuāli transmisīvajām slimībām, taču risks ir daudz mazāks nekā dzimumakta vai anālā seksa laikā.
Orālais sekss bieži tiek uzskatīts par tabu, taču lielākajā daļa valstu nepastāv likumi, kas aizliegtu to.
Vecgulbenes pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Ozolkalna, Stradu un Vecgulbenes ciema padomes. 1947. gada 16. oktobrī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Gulbenes apriņķī Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Gulbenes rajonā. Mūsdienās Vecgulbenes pagasta teritorija iekļauta galvenokārt Gulbenes novada Beļavas un Stradu pagastos un nelielas teritorijas Gulbenes pilsētā un Galgauskas un Daukstu pagastos.
Latvijas U-21 futbola izlase

Vēsture

Kā komanda Latvijas U-21 radās 1992. gadā pēc neatkarības atgūšanas no PSRS. Pirmo spēli izlase aizvadīja Lietuvas pilsētā Viļņā, 28. oktobrī 1992, mačs beidzās ar rezultātu 0:0. Pirmo Eiropas čempionāta kvalifikācijas spēli Latvija aizvadīja Rīgā pret Īriju, 1994. gada 6. septembrī un nospēlēja neizšķirti 1:1. Kopš 2001 gada komanda piedalās arī Baltijas kausā, uzvarot to 2008. gadā. Kopš 1992. gada Latvija jau ir paspējusi aizvadīt vairāk nekā 100 mačus.
Itālijas Karaliste (1861—1946)

Vēsture

Pirms Itālijas apvienošanās Apenīnu pussalā atradās vairākas valstis. Lielākās no tām bija Sardīnijas karaliste, Abu Sicīliju karaliste, Pāvesta valsts un Toskānas lielhercogiste. Daļa Ziemeļitālijas teritorijas atradās Austrijas impērijas pārvaldē. 1859. gadā Sardīnijas Karaliste un Francija pieteica karu Austrijai, kurā Sardīnija guva uzvaru un ieguva Lombardiju. 1860. gada maijā Sardīnijas atbalstītā itāļu brīvprātīgo armija Džuzepes Garibaldi vadībā izcēlās Sicīlijā, līdz oktobrim ieņēma Abu Sicīliju karalisti un 1860. gada oktobrī, pēc tautas nobalsošanas, Burbonu dinastija tika gāzta un par jauno karali kļuva Viktors Emanuels II, kas valdīja pārējā brīvajā Itālijas daļā. 1861. gadā tika pasludināta Itālijas Karaliste. 1866. gadā sākās Austrijas—Prūsijas karš, kurā austrieši cieta sakāvi. Tas ļāva Itālijas Karalistei iegūt Veneto. Francijas—Prūsijas karš liedza pāvestam franču protekciju un Itālijas apvienošanās tika pabeigta, kad tās rokās 1870. gadā nonāca Roma, kas kļuva par karalistes galvaspilsētu.
Koloniālās ekspansijas ambīcijas radīja nesaskaņas ar Franciju, kas noveda pie Itālijas Karalistes pievienošanās Trejsavienībai 1882. gadā. Reizē gan attiecības ar Austroungāriju bija rezervētas un abas valstis viena otru savienībā tikai formāli respektēja. 1915. gadā Itālijas Karaliste pieņēma britu izteikto uzaicinājumu izstāties no Trejsavienības un pievienoties Sabiedrotajiem karā pret to. Par šo soli tika solīti teritoriālie ieguvumi uz Austroungārijas rēķina, kas gan vēlāk izrādījās krietni mazāki par iecerēto.
Pirmā pasaules kara beigas reizē iezīmēja gan ekonomiskās problēmas, gan sociālās pretrunas, kas valdīja šajā valstī. Pēc divu gadu ilga sociālistu mēģinājuma pārņemt varu valstī popularitāti sāka iegūt viņu pretinieki, starp kuriem bija arī fašisti. 1922. gadā pēc Marša uz Romu pie varas nāca Benito Musolīni.
1935. gadā Itālija iebruka Etiopijā, par ko tā tika izslēgta no Tautu savienības. Itālija sniedza atbalstu Fransisko Franko vadītajai armijai Spānijas pilsoņu kara laikā. 1939. gada aprīlī Itālija anektēja Albāniju. 22. maijā Itālija noslēdza militāru aliansi ar Vāciju (tā saukto "Tērauda paktu"), taču sākoties Otrajam pasaules karam palika neitrāla, un tikai 1940. gada 10. jūnijā pieteica karu Francijai. 28. oktobrī Itālijas armija iebruka Grieķijā, taču tika sakauta, un lai pieveiktu grieķus, 1941. gada aprīlī karā iesaistījās Vācija.
1943. gada vasarā Sabiedroto karaspēks iebruka Sicīlijā. Karalis Viktors Emanuels III aizliedza fašistu partiju un arestēja Musolīni, kuru vācieši atbrīvoja no gūsta un iecēla par formālo valsts vadītāju valsts ziemeļu daļā izveidotajā Itālijas Sociālajā republikā. Pēc Otrā pasaules kara itāliešu neapmierinātība ar monarhiju noveda pie konstitucionālā referenduma sarīkošanas 1946. gadā, kurā tika izšķirts jautājums par monarhijas tālāko likteni. Referendumā itālieši nolēma, ka valsts turpmāk būs republika.
Fernando Alonso

Karjera

2000. gadā viņu pamanīja toreizējais Benetton komandas vadītājs Flavio Briatore, piedāvājot viņam 6 gadu līgumu ar komandu. Pirmajā līguma gadā viņš tika izīrēts Minardi komandai kā daļa no darījuma, kas paredzēja Supertec dzinēju izmantošanu formulās. Minardi rindās viņa komandas biedrs bija Gastons Macakane.
2002. gadā Alonso bija Renault (Benetton pēctece) komandas testpilots, bet 2003. gadā kļuva par komandas otro pilotu un Jarno Trulli komandas biedru. Savā pirmajā sezonā ar Renault pilots izcīnīja gan savu pirmo pole-position, gan pirmo pjedestālu, gan arī pirmo uzvaru. 2004. gadā viņš vēl vairākkārt kāpa uz pjedestāla, tomēr veiksmīgāka izrādījās 2005. gada sezona, kurā Alonso izcīnīja savu pirmo titulu, pārspējot Kimi Reikenenu. Tobrīd Alonso kļuva par jaunāko Formula 1 čempionu, pārspējot Emersona Fitipaldi 1972. gadā uzstādīto rekordu. 2006. gadā Alonso vēlreiz izcīnīja titulu, šoreiz cīņā ar Mihaelu Šūmaheru.
2007. gadā F. Alonso pārgāja uz McLaren komandu, kur viņa komandas biedrs bija Luiss Hamiltons. Lielu daļu sezonas Alonso turējās kopvērtējuma otrajā vietā un cīnījās par titulu, tomēr pēc pēdējās sacīkstes nokrita uz 3. vietu ar 109 punktiem, tikpat, cik Hamiltonam, kurš lielāka 2. vietu skaita dēļ kļuva par vicečempionu. Par vienu punktu vairāk bija Reikenenam. Novembrī tika lauzts viņa trīs gadus ilgais līgums ar McLaren. 2007. gada 10. decembrī tika paziņots, ka Alonso atgriezīsies Renault 2008. gadā un viņa komandas biedrs būs Nelsons Anželu Pikē. Singapūras Grand Prix viņš izcīnīja pirmo uzvaru nakts sacīkstē. Japānas Grand Prix Alonso uzvarēja otro reizi pēc kārtas.
2009. gadā Alonso pirmoreiz kopš 2004. gada neizcīnīja nevienu uzvaru sezonā. Sezonas nogalē tika atklāts, ka gadu iepriekš Singapūrā gūtā uzvara tika izcīnīta negodīgi, jo komanda pavēlēja Pikē avarēt neilgi pirms Alonso bija jādodas uzpildīties, lai Alonso iegūtu uz drošības mašīnas izbraukšanas rēķina. Sākot ar 2010. gadu Alonso pārstāv Ferrari komandu. Savā pirmajā sacīkstē jaunajā komandā (Bahreinas Grand Prix) Alonso izcīnīja uzvaru.
Fernando ir kļuvis par pirmo spāni, kurš ir uzvarējis F1 sacīkstē, pirmo spāni, kurš ir izcīnījis F1 pole-position, jaunāko F1 sacīkstes uzvarētāju, jaunāko F1 pasaules čempionu un spāni ar visvairāk izcīnītajiem punktiem. Ne visi no šiem rekordiem joprojām viņam pieder.
2014. gada sezonas beigās parādījās informācija, ka F. Alonso pametīs Ferrari un vēlāk kļuva zināms, ka viņš atgriezīsies McLaren komandā.
Bulgārijas cariste

Bulgārijas cariste (bulgāru: Българско царство) bija bulgāru lielvalsts, kas Balkānu pussalā pastāvēja divos laika posmos. Pirmā Bulgārijas cariste pastāvēja no 681. gadam līdz 1018. gadam, kad to iznīcināja Bizantijas impērija. 1185. gadā, veiksmīgas sacelšanās rezultātā, bulgāri atguva neatkarību un aizsākās Otrās Bulgārijas caristes pastāvēšana, kas turpinājās līdz 1396, kad to iekaroja Osmaņu impērija. Pēdējā pretestība turkiem izbeidzās 1422. gadā.
Atjaunota 1908. gadā kā Bulgārijas Karaliste jeb Trešā Bulgārijas cariste.
Karls Larsens (šahists)

Dzīves gaitas

Dzimis Dānijas Vidusjitlandes reģiona pilsētā Holstebro. Viņa tēvs — Peders Andreass Larsens bijis pazīstams šaha problēmists. Pēc studiju beigšanas viņš strādājis "Dzīvības apdrošināšanas valsts aģentūrā". No 1930. līdz 1958. gadam bijis dāņu šaha problēmu laikraksta "Magasinet" un žurnāla "Skakbladet" redaktors. Bijis problēmistu biedrības "Good Companion" dalībnieks. Radījis ideju par Dānijas šaha problēmu biedrības dibināšanu.

Šaha kompozīcija

Pirmo uzdevumu Karls Larsens iesūtījis žurnālam "Skakbladet" 1912. gadā 15 gadu vecumā. Kopš tā laika publicējis vairāk nekā 600 dažādu žanru šaha kompozīcijas. 32 viņa uzdevumi publicēti FIDE albumos. Izstrādājis tēmu šaha kompozīcijā, kas tika nosaukta viņa vārdā par Larsena tēmu.
1956. gadā Larsenam piešķīra par starptautiskā tiesneša un, novērtējot viņa nopelnus, 2016. gadā (pēc nāves) starptautiskā meistara titulu.
Vecdaugava

Vēsture

Līdz 16. gadsimta beigām tagadējā Daugavas atteka Vecdaugava bija Daugavas upes vienīgā ieteka jūrā un caur to noritēja intensīva kuģu staiksme. Jau pirms 1205. gada cisterciešu ordeņa mūki pakalnā 2,5 kilometrus no jūras krasta nodibināja Svētā Nikolaja klosteri, kas tika saukts arī par Daugavgrīvas klosteri. Klosteris drīz ieguva plašus zemes īpašumus abos toreizējos Daugavas krastos, mūki aktīvi nodarbojās ar saimniecisko darbību un uzcēla dzirnavas Mīlgrāvī. 
1305. gadā Daugavgrīvas klosteri nopirka Livonijas ordenis, kas šeit uzbūvēja ordeņa komturejas pili. Laikā no 1305. gada līdz 1485. gadam Daugavgrīvas pilī valdīja 22 komturi. Livonijas pilsoņu karu laikā 1485. gadā pili pēc četru nedēļu aplenkuma ieņēma un nopostīja Rīgas pilsētas karaspēks, atstājot tikai vienu torni kā orientieri kuģiem jūrā. Pili atjaunoja Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs. 1582. gadā Polijas—Lietuvas kopvalsts valdnieks Stefans Batorijs pavēlēja pili pārbūvēt un uzbērt augstākus zemes vaļņus, kas ir vienīgās redzamās pils atliekas mūsdienās. 
16. gadsimta beigās Daugavas ieteka mainīja gultni un Vecdaugava zaudēja savu stratēģisko nozīmi. Cietoksnis tika galīgi nopostīts Polijas—Zviedrijas kara laikā 1624. gadā un tā akmeņus zviedri izmantoja jaunā Daugavgrīvas cietokšņa celtniecībai. Vecā cietokšņa teritorijā uz skanstīm 19. gadsimtā uzceltas Skanstnieku mājas.
Zināms, ka Zviedru Vidzemes laikā kopš 1640. gada senajā Daugavas krastā (tagadējā Baznīckalnā pie Airu ielas 69) atradusies Daugavgrīvas draudzes novada Sv. Nikolaja luterāņu baznīca, kas tautā tā tika dēvēta par Skanstes baznīcu. Rīgas un Daugavgrīvas aplenkuma laikā 1710. gadā Svētā Nikolaja baznīcu krievu karavīri nojauca, tās materiālus izmantojot nocietinājumu celšanai. Pēc kara beigām 1725. gadā tika uzcelta jauna baznīca. 1775. gadā tika nolemts esošo baznīcu nojaukt un celt jaunu mūra baznīcu Rīnūžu ciemā Vecmīlgrāvī, ko nodēvēja par Daugavgrīvas Balto baznīcu. Apdzīvoto vietu Vecdaugavas krastā sāka saukt par Vecbaznīcas ciemu.
Senā baznīcas vieta ar kapsētu ir vietējas nozīmes arheoloģiskais piemineklis “Baznīcas kalns – viduslaiku kapsēta”.
9x17 mm

Apraksts

Čaula izgatavota no tērauda, vara vai misiņa. Pilnapvalka lode ar svina serdeni. Lodes apvalks izgatavots no tompaka 9x17 mm patronas jauda nav liela, tā pietiek tikai lai ievainotu cilvēku precīzā tēmējumā pa neaizsargātām ķermeņa vietām. Taču nelielā jauda ir uzskatāma arī par patronas priekšrocību. Tās rezultātā patrona nerada stipru atsitienu, rada mazu ložu izkliedi, samazina rikošeta iespējamību, ļauj izmantot vieglas un kompaktas pistoles.

Pielietojums

Patrona ieguva popularitāti Eiropā un Amerikā, kā munīcija policijas un civilajiem ieročiem. No 1996. gada to ražo "Tulas patronu rūpnīca" ar apzīmējumu 9x17 mm K. Tā tiek lietota kā dienesta ieroča munīcija (piemēram, pistolei IŽ-71).
Cartosat-2B

Konstrukcija

Cartosat-2B veidots uz platformas IRS-2 bāzes. Tam ir divi primārie instrumenti: panhromatiskā kamera Panchromatic Camera (PAN). PAN var uzņemt melnbaltos attēlus redzamajā gaismā un tuvajā infrasarkanajā spektrā (0,50 — 0,85 µm) ar izšķirtspēju 65 cm.

Lidojuma gaita

Cartosat-2B palaists 2010. gada 12. jūlijā 03:52 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLV-C15) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Kopā ar to kā sekundārā krava palaisti 4 mazie pavadoņi. Cartosat-2C ievadīts solārsinhronā orbītā ar augstumu aptuveni 630 km.
Františeks Prokops

Biogrāfija

Studējis Čehijas Tehniskajā universitātē, kur mācījies jurisprudenci un dabaszinātnes, tomēr beigās kļuvis par žurnālistu. Ilgus gadus bijis redaktors laikrakstā Národní listy, vēlāk — galvenais redaktors laikrakstos České slovo un Lidové noviny. Paralēli aizrāvies arī ar šahu. Piedalījies daudzos klātienes turnīros, tomēr sākot ar 1924. gadu vairāk uzmanības pievērsis šaha kompozīcijai. Jau viņa pirmās šaha etīdes izpelnījušās augstu novērtējumu. Bijis viens no tā sauktās "Čehu skolas" pārstāvjiem, atklājis mūžīgā pata tēmu, viņa etīdes bijušas nozīmīgas arī galotņu teorijā. 1943. gadā izdevis savu šaha kompozīciju grāmatu ar 212 etīdēm. Publicējies ar pseidonīmiem A. Sedláček un Pražský. 1956. gadā kļuvis starptautisko tiesnesi šaha kompozīcijā.
Jēkabnieku pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Jēkabnieku un Rāvāju ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Elejas rajonā. Mūsdienās Jēkabnieku pagasta teritorija iekļauta Jelgavas novada Svētes un Zaļenieku pagastos.
Rumānija

Nosaukums

Rumānijas nosaukums cēlies no "român" (vecā stilā "rumân"), kas nozīmē - cilvēks, vīrs. Vārda nozīme cēlusies no latīņu "romanus", Romas pilsonis, kas Romas impērijas beigās tika attiecināts uz visiem tās brīvajiem iedzīvotājiem. Fakts, ka rumāņi sevi sauc par "romiešiem" pirmo reizi rakstos minēts 16. gs. itāļu ceļotāju Transilvānijas, Moldāvijas un Vallahijas aprakstos.

Dabas resursi

Lielāko daļu rūpniecībai nepieciešamo izejvielu valsts importē. Kādreiz nozīmīgākie naftas un dabas krājumi strauji samazinās. Rumānijas galvenā dabas bagātība ir auglīga augsne un krāčainās upes, kuras izmanto elektroenerģijas ražošanā. Valstī ir svina, cinka rūdas un sēra atradnes. Vairākumu eksportam paredzētās produkcijas izved caur valsts lielāko ostu — Konstancu.

Demogrāfija

2011. gadā Rumānijā dzīvoja aptuveni 20,12 miljoni iedzīvotāju, no kuriem 88,9% bija rumāņi. Lielākās etniskās minoritātes ir ungāri (6,5%) un čigāni (3,3%). Ungāri ir vairākums Hargitas un Kovasnas apgabalos. 86,5% Rumānijas iedzīvotāju ir pareizticīgie, 6,9% protestanti un 4,6% katoļi.
Divzirdziņu aizsardzība

Vēsture

Pirmās šīs atklātnes analīzes atrodamas Polērio rokrakstā (16. gadsimts). Diskusiju par to savos darbos turpinājuši arī citi agrīnie teorētiķi: Džanucio (1597. g.), Dž. Lolli (1763. g.), D. Ponciani (1782. g.), P. Bilguers un citi. Aktīvu dalību atklātnes izstrādē ņēmuši M. Lange, K. Trakslers, kuru vārdos nosaukti šīs atklātnes paši asākie varianti. Atklātni praksē lietojuši daudzi pasaules šaha lielmeistari un tā populāra arī mūsdienās.

Stratēģiskā ideja

Divzirdziņu aizsardzībā melnie cenšas jau ar pirmajiem gājieniem pārņemt iniciatīvu, daudzos variantos nevairoties no upuriem.
Nogrieznis

Nogrieznis ir taisnes daļa starp diviem punktiem. Šos punktus sauc par nogriežņa galapunktiem. Divus nogriežņus sauc par vienādiem, ja tos var novietot vienu uz otra tā, ka sakrīt to galapunkti. Nogriežņa garums rāda, cik vienību satur atliktais nogrieznis.

Nogriežņa viduspunkts

Par nogriežņa viduspunktu sauc nogriežņa iekšējo punktu, kas atrodas vienādā attālumā no nogriežņa galapunktiem. Nogriežņa viduspunkts sakrīt ar nogriežņa smaguma centru.
Dienvidslāvijas bombardēšana

Dienvidslāvijas bombardēšana, oficiālais nosaukums — Operation Allied Force (latviešu: Operācija “Sabiedroto spēks”), bija NATO veikta militāra operācija Kosovas krīzes laikā pret Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku no 1999. gada 24. marta līdz 10. jūnijam, kuras mērķis bija pārtraukt serbu militāristu veikto Kosovas albāņu vajāšanu un uzsākto etnisko tīrīšanu. Militārās operācijas laikā tika veikti aptuveni 2300 uzlidojumu, kuru rezultātā upuru skaits sasniedza 2500, no kuriem aptuveni 500 bija civiliedzīvotāji. Pēc bombardēšanas Dienvidslāvijas bruņotie spēki tika izvesti Kosovas, kas tiek uzskatīta par Kosovas krīzes beigām.
Ziemeļilinoisas universitātes apšaude

Ziemeļilinoisas Universitātes apšaude notika 2008. gada 14. februārī De Kalbā, Čikāgas piepilsētā, Ilinoisas štatā, ASV. Apšaude notika 15:05 pēc vietējā laika. Presē šī apšaude nodēvēta par "Valentīndienas slaktiņu".

Apšaude

Apšaudes organizators un izpildītājs bijis kāds Stefans Filips Kazmirčaks (angļu: Stephen Phillip Kazmierczak) Uzbrucējs bijis kādas citas universitātes students, taču Ziemeļilinoisas universitātē jaunietis iepriekš apguva maģistra studijas socioloģijā. Šajā laikā auditorijā tika lasīta lekcija priekšmetā "Ievads okeāna zinātnē" un telpā atradās vairāk nekā 150 studentu.
Kopumā tika sašauti 22 cilvēki, 6 mirušie, ieskaitot pašu šāvēju, kurš izdarīja pašnāvību pirms policijas ierašanās. Policija notikuma vietā ieradās aptuveni 2 minūtes pēc slepkavībām.
Lasvegasa

Vēsture

Pilsētas teritorijā pirmie apmetās mormoņi 1854. gadā. Lasvegasa atšķīrās no apkārtējā tuksneša ar ūdens esamību artēziskajos urbumos. Tomēr jau 1857. gadā mormoņi šo vietu pameta. Lai gan oficiāli Lasvegasa tika radīta 1905. gadā, kad vietējos zemes gabalus izpārdeva izsolē, Lasvegasa tā arī paliktu neliela pilsētiņa, ja Nevadas štata valdība 1931. gadā nebūtu legalizējusi azartspēles un 1941. gadā netiktu sākta milzīgu viesnīcu ar kazino un laimētavu celtniecība. Ir uzskats, ka viesnīcu biznesu sāka ASV mafijas vadoņi (Bendžamins "Bagsijs" Sīgels un Meirs Lanskis), lai legalizētu savus nelikumīgi iegūtos līdzekļus.

Ģeogrāfija

Lasvegasa atrodas sausā tuksnesī, kuru rietumos ieskauj Pavasara kalni (Spring Mountains). Lielākoties ainava ir akmeņaina, galvenokārt dominē tuksneša augājs un daži savvaļas dzīvnieki. Teritorija atrodas 620 metrus virs jūras līmeņa. Pilsētas kopējā platība ir 352 km² no tiem 0,13 km² sastāda ūdens teritorijas, un 351,87 km² pilsētas teritorija.
Pilsētas robežās ir mākslīgi sastādīti daudz koku, zālāju un citu zaļumu.
Kazaņa

Vēsture

Ir dažādi viedokļi par to, kad dibināta Kazaņa. Izplatītākā versija ir, ka pilsētu dibinājuši Volgas bulgāri 1177.gadā kā Volgas Bulgārijas robežcietoksni.
13.-14. gs. Kazaņa bija Zelta Ordas sastāvā. Pēc Zelta Ordas sabrukuma 1438. gadā Kazaņa kļuva par neatkarīgās Kazaņas hanistes galvaspilsētu. Maskavijas-Kazaņas karu laikā 1469. gadā pilsētu aplenca lielkņaza Ivana III sūtītais karaspēks un piespieda hanam Ibrahimam parakstīt miera līgumu, 1487. gadā krievi ieņēma Kazaņu un aizveda trimdā hanu Ilhamu, viņa vietā nometinot savu vasali hanu Muhamedu Aminu. 1505. gadā hans Muhameds Amins pārtrauca vasaļattiecības ar Maskaviju un uzbruka Ņižņijnovgorodas kremlim. Pēc ilgstošiem krievu-tatāru kariem Krievijas cars Ivans IV Kazaņu 1552.gadā pilnīgi nopostīja un Kazaņas hanisti pievienoja Krievijai.
Krievijas valdība izraidīja islamticīgos Kazaņas iedzīvotājus un to vietā nometināja krievus un citu tautību pareizticīgos ieceļotājus,. Līdz pat Krievijas impērijas teritoriāli administratīvajai reformai tika lietots jēdziens Kazaņas cariste (Казанское царство).
No 1708. gada Kazaņa bija Kazaņas guberņas centrs. 1774. gadā pilsētu nodedzināja Jemeļjana Pugačeva karaspēks. 1804. gadā nodibināja Kazaņas Universitāti.
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada septembrī Kazaņu ieņēma Sarkanā armijas vienības Pētera Slavena un Jāņa Judiņa vadībā. 
No 1920. līdz 1990. gadam Kazaņa bija Tatārijas APSR galvaspilsēta. 2.pasaules kara laikā Kazaņā izvietoja daudzus rūpniecības uzņēmumus no PSRS rietumu apgabaliem.
Kopš 1990.gada Kazaņa ir Tatarstānas galvaspilsēta.

Sports

Kazaņā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Kazaņas "Ak Bars". Klubs divreiz izcīnījis Gagarina kausu. "Ak Bars" vienība spēlē TatNeft Arena hallē. Pilsētā bāzēts arī "Ak Bars" jauniešu klubs Kazaņas "Bars", kurš spēlē Jaunatnes hokeja līgā.
Mazciems

Mazciems ir ciemu klasifikācijas veids Latvijā. Parasti pie mazciemiem tiek attiecināti bijušo muižu centri, ka arī senie, tagad sarukušie ciemi.
Salpauselke

Salpauselke (somu: Salpausselkä) ir morēnu pauguru sistēma Somijas dienvidos. Tā izveidojās jaunākā driasa perioda laikā pirms 12 250 — 10 400 gadiem uz robežas starp Baltijas ledus ezeru un ledāju. Pakalni stiepjas aptuveni 500 km garumā, un to vidējais relatīvais augstums ir 20 m, dažviet sasniedzot 80 m.

Ģeogrāfija

Salpauselkes sistēmā tiek iedalītas vairākas pauguru grēdas. Pirmā grēda stiepjas no Hanko pussalas uz austrumiem. Tā aizšķērso plašu upju un ezeru sistēmu, sauktu par Ezeru Somiju (Järvi-Suom), atstājot upēm tikai dažas spraugas pakalnu grēdā. Vuoksi upe plūst no Saimā ezera uz Lādogas ezeru Krievijā. Kimijoki iztek no Peijennes ezera un ietek Somu līcī. Mākslīga izteka no Ezeru Somijas ir Saimā kanāls no Saimā ezera pie Lapēnrantas uz  Somu līci pie Viborgas.
Pauguru sistēmā tiek izdalīta arī otrā un trešā Salpauselke, kas ir līdzīgas pirmajai, bet ir mazākas. Tās atrodas uz ziemeļiem no Pirmās Salpauselkes un ģeoloģiski veidojušās vēlāk.

Etimoloģija

Salpauselkes nosaukums veidojies zinātnieku vidē. Pirmoreiz šis termins pieminēts 1857. gadā Zahariasa Topeliusa (Zacharias Topelius) ģeoloģijas lekciju pierakstos, sākotnēji ar to apzīmējot ūdensšķirtni, kas atdala Somijas centrālās daļas baseinu no dienvidu piekrastes baseina. Šādā nozīmē termins pirmoreiz parādījās uz kartēm 1858. gadā un tika izmantots arī turpmāk.
Pirmoreiz kā ģeoloģiska veidojuma nosaukumu to izmantoja Fridrihs Vīks 1874. gadā. 19. un 20. gadsimta mijā Salpauselke kā ūdensšķirtnes apzīmējums izzuda, at to apzīmējot vienīgi ģeoloģisko objektu.
Akmeņu iela (Rīga)

Vēsture

Akmeņu iela ir izveidota pēc Plosta tilta, kurš savienoja Klīversalu ar Daugavas labo krastu, ierīkošanas 1714. gadā un uzreiz jau nosaukta pašreizējā nosaukumā (Каменная ул.). Iela tika ierīkota Plosta tilta galā jau agrāk pastāvējuša satiksmes ceļa vietā. Tā kļuva par svarīgu posmu Rīgas—Jelgavas un Rīgas—Bauskas tirdzniecības ceļā. Pa Akmeņu ielu un Elefantu tiltu (līdz mūsdienām nav saglabājies) pāri grāvim varēja nokļūt uz 1764. gadā ierīkoto Jelgavas lielceļu (tagadējo Vienības gatvi). Savas nozīmes dēļ tolaik Akmeņu iela tika saukta arī par Lielo jeb Galveno ielu.
Uz Akmeņu ielas nodibināta pirmā aptieka Pārdaugavā, tas notika 1809. gadā. 1868. gadā Akmeņu ielas galā uzbūvēja Rīgas—Jelgavas dzelzceļa pasažieru staciju (daļēji saglabājusies arī mūsdienās kā dzīvojamā ēka Akmeņu ielā 19). 19. gadsimta vidū Akmeņu ielā bijusi arī ebreju sinagoga, kas nodegusi 1880. gadā un vēlāk nav tikusi atjaunota. Pastāv viedoklis, ka ielas nosaukums cēlies no tā, ka šī iela esot bijusi pirmā bruģētā iela Pārdaugavā.
1920. gadu beigās un 1930. gadu sākumā, paplašinot Torņakalna preču staciju un izbūvējot jaunus dzelzceļa atzarojumus, tika likvidēta Akmeņu ielas izeja uz Lielo Altonavas ielu (tagadējo Ojāra Vācieša ielu). Daļa Akmeņu ielas apbūves (galvenokārt, kvartāli Daugavas tuvumā) nopostīta Pirmā pasaules kara un Bermontiādes laikā, kā arī nojaukta pēc Otrā pasaules kara.

Ielas raksturojums

Mūsdienās Akmeņu iela ir aptuveni 440 metrus gara iela Torņakalna apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Mūkusalas ielu un virzās dienvidrietumu virzienā. Posmā no Mūkusalas ielas līdz Valguma ielai, ielas nepārnumuru pusē atrodas Latvijas Nacionālās bibliotēkas jaunā ēka ("Gaismas pils", Mūkusalas ielā 3). Pretējā kvartālā atrodas ēka, kas nodrošina šīs augstceltnes funkcijas. Ielai virzoties tālāk, tā veido savienojumu ar Jelgavas ielu. Iepretī Jelgavas ielai atrodas ugunsdzēsēju depo (VUGD nodaļa). Tālākajā daļā iela kļūst šaurāka, vietām ar bruģa segumu un maz tiek izmantota satiksmei. Šajā posmā Akmeņu iela iet garām noliktavām un cauri rūpnieciskajai apbūvei "Latvijas Dzelzceļa" teritorijā, ielas kreisajā pusē atrodas arī garāžas. Akmeņu iela beidzas pie Torņakalna dzelzceļa stacijas noliktavām. Tajā Akmeņu ielas daļā, kur nav izvietota saimnieciska rakstura apbūve, pārsvarā atrodas vairākstāvu īres nami.

Sabiedriskais transports

No 2015. gada 1. novembra pa Akmeņu ielu kursē 23. maršruta autobusi. Vēl posmā no Valguma ielas līdz Jelgavas ielai kursē trolejbusi no un uz 2. trolejbusu parku Jelgavas ielā.