google/wiki40b huggingface dataset:
Kārlis Frīdrihs Vatsons

Dzīves gājums

K. F. Vatsons dzimis Jelgavā 1777. gada 7. jūnijā Jelgavas akadēmiskās ģimnāzijas latīņu valodas un literatūras profesora Matīsa Frīdriha Vatsona ģimenē. Viņš studēja tieslietas Leipcigas un teoloģiju Getingenes Uni­versitātē, 1803. gadā atgriezās dzimtenē un 23 gadus no­strādāja Lestenes draudzē, kopš 1813. gada — arī Struteles draudzē.
1816. gadā iznāca K. Vatsona sastādītā "La­sāmā grāmata latviešu bērniem par labu sarakstīta", kurā, domājot par zemnieku brīvlaišanu Kurzemē, viņš rakstīja: "Ja zemniekiem brīvestība tiktu dota, tad visi taptu brīvi, gā­jēji un pirtnieki tāpat kā saimnieki." 1819. gada viņš nepiekrita to vācbaltiešu uzskatiem, kas ierosināja veicināt latviešu parvācošanu, jo "kā liecinot prūšu liktenis, ar pārvācošanu nevar neko labu sasniegt, latvieši, kas aizgūtnēm mācās vācu valodu, to dara cerībā iekļūt kungu kārtā."
1817. gadā viņš Kurzemes literatūras un mākslas biedrībā Jelgavā nolasīja referātu "Kas biedrībai darāms latviešu kultūras veicināšanai?". Mācītājs ierosināja izdot jaunu laikrakstu "Latviešu Avīzes" un paplašināt Kurzemes latviešu kalendāra literāro daļu. Arī viņš pats piedalījās šīs daļas veidošanā, sniedzot dabzinātniskus rakstus, daiļliteratū­ru un 1822.—1823. gadā lietuviešu literatūras klasiķa Kristijona Donelaiša poēmas "Gadalaiki" tulkojuma fragmentus.
Miris 1826. gada 4. (16.) martā Lestenē.
Jānis Škapars

Biogrāfija

1948. gadā beidza mācības Tukuma vidusskolā. 1953. gadā absolvēja Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti, no 1953. līdz 1969. gadam darbojās Latvijas ĻKJS organizāciju vadības struktūrās. 
Vēlāk bija laikraksta "Literatūra un Māksla" redaktors, Rakstnieku savienības literatūras kritikas konsultants. 1988. gadā vadīja darba grupu Latvijas Tautas frontes (LTF) pirmās programmas izstrādei. Bija LTF domes un valdes loceklis. 
1990. gadā Škaparu ievēlēja par Latvijas Republikas Augstākās Padomes (LR AP) deputātu, viņš vadīja Tautas pašvaldības un sabiedrisko lietu komisiju un bija LR AP Prezidija loceklis. Vēlāk bija 7. un 8. Saeimas deputāts.
Vēlāk bija viens no sabiedriskās organizācijas "Jaunrades fonds" dibinātājiem, tā valdes priekšsēdētājs (1994—1997).
Apples and Oranges

Izpildījums televīzijā

Pink Floyd izpildīja šo dziesmu savā pirmajā viesošanās reizē kādā no amerikāņu televīzijas pārraidēm. Vēlāk, kad Baretu jau bija nomainījis Deivids Gilmors, grupa šai dziesmai augļu veikalā Beļģijā nofilmēja arī videoklipu. Lai gan skaņai tika izmantots oriģinālais studijas ieraksts ar Bareta solovokālu, videoklipā redzams, ka lūpas kustina Rodžers Voterss.

Komerciālie panākumi

Apples and Oranges bija pirmais grupas singls, kas neiekļuva Lielbritānijas pārdotāko dziesmu topos, tādēļ Pink Floyd Amerikas izdevēju kompānija Tower Records šī singla vietā izdeva Flaming/The Gnome. Rodžers Voterss vainu singla sliktajos komerciālajos panākumos vainoja producentu Normenu Smitu:
"Apples and Oranges iznīcināja producents. Tā bija sasodīti laba dziesma"

Pārizdevumi

Lai gan abas singla puses bija pieejamas arī Stereo versijā, singls tika izdots Mono, kas bija nekvalitatīvs; arī šis apstāklis bieži tiek vainots neveiksmē. Singla b-puses dziesmas Paintbox Stereo versija pirmo reizi tika izdota 1971. gada izlasē Relics, bet Apples and Oranges Stereo versija tapa pieejama tikai 1974. gadā.

Citāts

Sids Barets dziesmu raksturojot ir teicis:
"Tā ir priecīga dziesma un tajā ir jūtami Ziemassvētki. Tā ir par meiteni, ko redzēju staigājam pa Ričmondu."
Stopiņu iela (Rīga)

Sabiedriskais transports

Pa Stopiņu ielu posmā no Vestienas ielas līdz Nīcgales ielai kursē 13. maršruta autobusi.
Jūnass Holess

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Holess sāka 2004.—05. gada sezonā Norvēģijas hokeja līgas kluba Sarpsborgas "Sparta" rindās. Tā rindās Holess spēlēja līdz pat 2007.—08. gada sezonas noslēgumam.
2008.—09. gada sezonā Holess kopā ar Zviedrijas Elitsērijas klubu Färjestad BK izcīnīja Zviedrijas čempiona titulu. 2010.—11. gada sezonā 39 spēles aizvadīja NHL kluba Kolorādo "Avalanche" rindās, taču tad atgriezās Zviedrijā, divas sezonas aizvadot Växjö Lakers sastāvā. No 2013. līdz 2015. gadam spēlēja KHL vienībā Jaroslavļas "Lokomotiv", taču tad pievienojās Färjestad BK rindām.
Samners Velss

Velsa deklarācija

1940. gada 23. jūlijā Samners Velss parakstīja deklarāciju, kurā ASV nosoda trīs Baltijas valstu (arī Latvijas) okupāciju no PSRS puses. 2012. gadā ASV valsts sekretāre Hilarija Klintone atklāja Samnera Velsa ielu Pleskodāles apkaimē Rīgā. Samnera Velsa ielā 1 šobrīd atrodas ASV vēstniecība Latvijā.
Daugavpils apvedceļa līnija

Daugavpils apvedceļš ir 19 km gara dzelzceļa līnija, kas lokveidā savieno dzelzceļa līniju Eglaine—Daugavpils ar dzelzceļa līniju Daugavpils—Indra. Līnija sākas Sventes pagastā 191. kilometra ceļa postenī, šķērso Daugavu pa Sventes tiltu, turpinās Līksnas pagastā, kur šķērso autoceļu P67 un dzelzceļa līniju Krustpils—Daugavpils. 8. kilometra postenī Daugavpils apvedceļa līnijai ir savienojums ar Krustpils—Daugavpils līniju Daugavpils virzienā. Tālāk līnija ved līdz dzelzceļa līnijai Rēzekne—Daugavpils un pie Daugavpils pilsētas robežas 524. kilometra postenī savienojas ar to. Tālāk līnija nozarojas Stropu virzienā. Līnija iet pa Daugavpils pilsētas teritoriju Križos un turpinās Naujenes pagastā, kur 401. kilometra postenī pieslēdzas līnijai Daugavpils—Indra.
Tehniski Daugavpils apvedceļš sastāv no divām līnijām — 13 km garās mazizmantotās līnijas 191. km postenis—524. km postenis un intensīvi izmantotās 6 km garās līnijas 524. km postenis—401. km postenis. Līnijā ir 4 tilti — Sventes tilts pār Daugavu, autoceļa P67 un dzelzceļa līnijas Krustpils—Daugavpils šķērsojumi un autoceļa A13 pārvads. Pasažieru satiksmes līnijā nav, bet līnijas daļa starp 401. un 524. km posteņiem tiek izmantota kravas vagonu tiešai nosūtīšanai no Baltkrievijas virziena uz Daugavpils Šķirošanas parku.
Latvijas dzelzceļš plāno modernizēt posmu no 8. km posteņa līdz 524. km postenim, atjaunojot Gijantaru staciju un izbūvējot savienojošos ceļus no 8. km posteņa Krustpils virzienā, kā arī no Daugavpils Šķirošanas parka Gijantaru virzienā.

Vēsture

Daugavpils apvedceļa dzelzceļa līnija būvēta 20. gadsimta 60. gadu vidū stratēģiskiem nolūkiem — aukstā kara saasinājuma periodā PSRS ģenerālštābs bija secinājis, ka konflikta gadījumā ar ASV Daugavpilij tiktu uzmesta atombumba, tādēļ nepieciešams rezerves tilts pār Daugavu un papildu dzelzceļa līnija satiksmes nodrošināšanai pēc Daugavpils mezgla izpostīšanas. Daugavpils apvedceļš kā stratēģiskais objekts Nr. 1001 tika pabeigts un pieslēgts Eglaines līnijai 1966. gadā. Līnijas posmu no 191. līdz 8. km postenim izmantoja pasažieru vilcieni Kaļiņingrada—Maskava un Šauļi—Daugavpils virzienā uz Daugavpili (mūsdienās likvidēti), bet posmu starp 401. un 524. km posteņiem — bijušais vietējais pasažieru vilciens Daugavpils—Bigosova.
Dienvidķīnas jūra

Jūras nosaukums

Nosaukums "Dienvidķīnas jūra" tiek lietots pārsvarā zemēs, kas atrodas tālu no reģiona. Pašā reģionā dažādās valstīs jūru dēvē dažādi, šādi atainojot arī katras valsts pretenzijas uz šo jūru.
Ķīnā jūru tradicionāli dēvē par Dienvidu jūru (南海; Nánhǎi), kaut gan mūsdienu publikācijās aizvien biežāk dēvē arī par Dienvidķīnas jūru (南中國海, Nán Zhōnggúo Hǎi). Vjetnamā to sauc par Austrumu jūru (Biển Đông). Filipīnās to sauc par Lusonas jūru (Luzon Sea, Dagat Luzon) Filipīnu salas Lusonas vārdā. Vēsturiski Dienvidaustrumu Āzijā to dēvēja par Čampas jūru vai Čamu jūru agrākās malajiešu—polinēziešu jūras valsts vārdā, kura dominēja reģionā pirms 16. gadsimta.

Ģeoloģija

Dienvidķīnas jūra aizņem nogrimušu kontinentālās Zemes garozas daļu, tāpēc tā ir salīdzinoši sekla. Ledus laikmetā jūras līmenis bija ievērojami zemāks un tagadējās Dienvidķīnas jūras vietā daudzviet bija sauszeme, kas savienoja Kalimantānas salu ar Āziju.
Izveidojās pirms aptuveni 45 miljoniem gadu. Par Dienvidķīnas jūras veidošanās ģeoloģisko mehānismi turpinās ģeologu diskusijas. Jūras gultni klāj biezs upju sanesu slānis, vairāku lielo upju deltas ir bagātas ar naftas un dabasgāzes iegulām.
Ziemeļaustrumos no Spratlija salām atrodas Rīda pacēlums — ap 100 km plats jūras kalns, kuru no Palavanas salas atdala Palavanas dzelme. Tas pašlaik atrodas pa 20 metrus zem jūras līmeņa — pirms 7 000 gadiem šī bija sala, kas nogrima, ceļoties jūras līmenim.

Robežas

Ziemeļos atrodas Taivāna, Taivānas šaurums (jūras robeža tiek vilkta pa šauruma ziemeļu daļu), kas savieno ar Austrumķīnas jūru, un Ķīna. Austrumos atrodas Baši šaurums starp Taivānu un Batanas salām, Batanas salas un Babujanas salas, Babujanas šaurums starp Babjuanas salām un Lusonas salu, Filipīnas. Dienvidos atrodas Kalimantāna, ko no Palavanas salas atdala Balabakas šaurums, Karimatas šaurums starp Kalimantānu un Sumatru. Rietumos atrodas Malakas pussala, Taizeme, Kambodža un Vjetnama.

Bioloģija

Saskaņā ar Filipīnu Vides un dabas resursu aģentūras aplēsēm Dienvidķīnas jūrā sastopama trešā daļa no visā Pasaules okeānā sastopamajām organismu sugām

Dabas resursi

Ģeopolitiskā ziņā Dienvidķīnas jūrai ir ļoti liela nozīme. Šeit ir otra intensīvākā jūras satiksme pasaulē. Ik dienas pa Malakas šaurumu tiek pārvadātas vairāk kā 1,6 miljoni m³ naftas.
Reģionā apzināti naftas krājumi ar apjomu 1,2 km³ (7,7 miljardi barelu). Dabasgāzes resursi apzināti 7 500 km³ apjomā.

Salas

Dienvidķīnas jūra pieder pie salām bagātākajām jūrām pasaulē. Tās centrālajā daļā atrodas Dienvidķīnas jūras salu arhipelāgs, kas sastāv no simtiem mazu, lielākoties neapdzīvotu saliņu. Arī jūras malās atrodas simtiem, pat tūkstošiem lielāku un mazāku salu. Nepilnīgs salu saraksts seko zemāk:
VEF I-11

Vēsture

Pēc atgriešanās no Milānas avio izstādes, 1935. gadā, Kārlis Irbītis konstruēja monoplānu I-11, kas pārspēja pasaules rekordu ātrumā, taču tas netika fiksēts (attālumu no Rīgas līdz Kauņai - 240km, I-11 veica stundā un divdesmit minūtēs). 1937. gada 26. aprīlī VEF I—11 pabeidza 1000 km lielu lidojumu pa Latviju. I-11 kādu laiku bija ātrākā lidmašīna pasaulē, jo tās maksimālais fiksētais ātrums izmēģinājumos sasniedza 229,3 km/h, kamēr tālaika ātruma rekords lidmašīnām ar motora cilindra tilpumu mazāku par četriem litriem bija ap 190 km/h.
Uz I-11 bāzes Irbītis konstruēja mācību iznīcinātāju I-12.
Ģeogrāfiskais pols

Ģeogrāfiskais pols (latīņu: polus, cēlies no grieķu: polos — ‘pagrieziena punkts; ass; pols’) ir viens no diviem iedomātajiem punktiem, kur debess ķermeņa griešanās ass krustojas ar tā virsmu. Zemei tas ir Ziemeļpols un Dienvidpols.
Linolejs

Linolejs (no latīņu: linum — 'lini' un oleum — 'eļļa') ir grīdu seguma materiāls, ko izmanto dzīvojamās, sabiedriskās un rūpnieciskās telpās, kā arī vilcienos, kuģos, lidmašīnās, autobusos u.c. transporta līdzekļos. Pēc ražošanā izmantotajiem materiāliem izšķir piecus linoleja veidus — polivinilhlorīda linoleju, gliftāla linoleju, nitrocelulozes linoleju, gumijas linoleju un pergamīna linoleju.
Liepājā no 1895. gada pastāvēja Liepājas linoleja rūpnīca, kura līdz Pirmajam pasaules karam bija viena no lielākajiem Latvijas ķīmiskās rūpniecības uzņēmumiem. Padomju Savienības laikā rūpnīcā ražoja gliftāla un gumijas linoleju, savām vajadzībām, bet pēc PSRS sabrukuma rūpnīca pārtrauca savu darbību.
Gliftāla linoleju ražo no modificētu gliftāla sveķu un pildmateriāla maisījuma, kuru uzklāj uz džutas auduma pamatnes. Gumijas linoleju veido divi slāņi — augšējais jeb apdares slānis, ko izgatavo no krāsainas sintētiskā kaučuka gumijas un apakšējais no sasmalcinātas gumijas un bitumena maisījuma. Katru slāni izgatavo atsevišķi un pēc tam savieno kopā.
Smalkais papagailis

Izskats

Abu dzimumu putni ir lieli un smagnēji, ar platu, stūrainu asti un masīvu knābi. Garums 35 cm, spārnu plētums līdz 70 cm. Apspalvojums laistās dažādās krāsās. Tēviņam tas ir mirdzoši zaļš, viņam ir sarkani sāni un spārnu apakšpuse, dzeltens knābis. Mātīte ir nedaudz mazāka un vēl krāsaināka. Galva, rīkle un spārni viņai ir spilgti sarkani un izteikti kontrastē ar spilgti zilajām krūtīm un purpursarkano spārnu apakšpusi, bet knābis — pilnīgi melns.

Izplatība

Sastopams Jaungvinejā, Zālamana salās un apkārtējās salās, ziemeļaustrumu Austrālijā un Moluku salās.

Uzvedība

Smalkie papagaiļi ir samērā skaļi, apvienojas baros, kuros var būt pat 80 putnu. Tas nav izturīgs lidotājs, toties labi kāpelē. Kāpelējot piepalīdz sev ar knābi.

Barība

Tāpat kā vairums papagaiļu sugu, arī smalkais papagailis ir augēdājs. Saulei uzlecot, pāri vai mazas grupiņas pamet nakšņošanas vietas un meklē barību koku lapotnē.
Tā barība ir pumpuri, ziedi, sēklas, augļi un nektārs. Nebrīvē šī suga ēd arī dārzeņus un zaļumus — salātus, kāpostus, pieneņu lapas. Pāris, kas nebrīvē audzina mazuļus, dienā apēd pusi kāpostgalvas.
Smalkie papagaiļi ļoti bieži dodas baroties tālu no savām atpūtas vietām. Kokā, kurā ir daudz augļu, nolaižas neskaitāmi daudz papagaiļu.

Ligzdošana

Ligzdošanas periods nav saistīts ar noteiktu gadalaiku. Labvēlīgos laika apstākļos putni pārojas, kolīdz izaudzināti putnēni.
Ligzda atrodas koka dobumā, pārsvarā džungļu nomalē vai pļavā. Kad atrasts atbilstošs dobums, mātīte sasmalcina koksnes gabaliņus, lai izklātu dobumu un sagatavotu mīkstu pamatni. Tā izdēj divas olas, ko perē viena pati. Tēviņš regulāri atgriežas ligzdā un atnes mātītei barību.
Putnēni izšķiļas pēc 26 dienām, bet lidot iemācās apmēram 12 nedēļu vecumā. Kamēr nav kļuvuši pilnīgi patstāvīgi, putnēni visu laiku ir kopā ar vecākiem, ēd un guļ viņu uzraudzībā.

Aizsardzība

Smalkā papagaiļa skaits samazinās medību un džungļu izciršanas dēļ. Taču suga nav apdraudēta un vairumā izplatītās teritorijas nav aizsargājams. Dažās salās tiek audzēts kā mājputns.
Tarjeijs Bē

Karjera

Ar biatlonu nodarbojas kopš 2000. gada, Norvēģijas izlases sastāvā ir kopš 2006. gada. Uzrādījis atzīstamus rezultātus Pasaules čempionātā junioriem. Startēdams 3 čempionātos, viņš vienu reizi kļuva par čempionu, 3 reizes ierindojās 2. vietā. Piedalījies 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs, kur Norvēģijas izlases sastāvā izcīnīja zelta medaļu stafetes sacensībās.
Pasaules kausa posmos piedalās kopš 2008.—2009. gada sezonas. Taču debijas sezonā startēja vienīgi pēdējā posmā Hantimansijskā, sprintā ieņēma 61. vietu, tādējādi neizcīnot punktus un neiekļūstot Pasaules kausa kopvērtējumā.
2009.—2010. gada sezonu aizvadīja veiksmīgāk. Viņš guva uzvaru divās sacīkstēs: Oberhofas posma sprintā un Olimpisko spēļu stafetē. Vēl Rūpoldingas posma stafetē ieņēma 2. vietu. Kopvērtējumā ieguva 176 punktus, ierindojoties 43. vietā.
Veiksmīgi iesāka 2010.—2011. gada Pasaules kausa sezonu, kļūdams par kopvērtējuma līderi. 2011. gada Pasaules čempionātā Hantimansijskā apstiprināja savu sezonas līdera pozīciju, pirmajās piecās distancēs izcīnot piecas medaļas (tostarp zeltu jauktajā stafetē, 20 km klasiskā biatlona distancē un 4 x 7,5 km stafetē), tā kļūstot par čempionātā visvairāk medaļas izcīnījušo biatlonistu starp vīriešiem. Viņš guva uzvaru Pasaules kausa kopvērtējumā, kā arī ieguva mazo kristāla globusu sprintā un iedzīšanā.
Mēnesis

Mēnesis ir laika vienība, kuru lieto kalendāros, un vēsturiski ir veidojies, kā laika posms, kurā nomainās visas četras mēness fāzes (29,53 dienas). Pasaulē plaši izmanto Gregora kalendāru. Tajā gads tiek dalīts 12 mēnešos, un dienu skaits vienā mēnesī ir 30 vai 31 (februārī ir 28 vai 29 dienas garajā gadā). Citos kalendāros mēnešu skaits gadā var būt arī citādāks un arī dienu skaits vienā mēnesī var atšķirties.

Mēneša jēdziens

Vēsturiski mēnesis ir radies kā laika vienība, kad nomainās visas mēness fāzes. Tas notiek 29,53 dienās. Tā kā vienā gadā ir 365 dienas (garajā gadā ir 366 dienas) un šis skaitlis nedalās ar 12 bez atlikuma, tad vienā mēnesī esošo dienu skaits variē no 30 uz 31 (februārī ir 28 dienas, 29 dienas garajā gadā). Gregora kalendārā vidējais mēneša ilgums ir 30,436875 dienas. Atsevišķās zemēs, īpaši musulmaņu valstīs, izmanto lunāro kalendāru, kurā viena mēneša garums ir 29 vai 30 dienas. Mēness sākas ar jauna mēness fāzes iestāšanos. Pēc šī kalendāra gada 12 mēnešos ir 354 vai 355 dienas. Līdz ar to gada garums, salīdzinot ar Gregora kalendāru, ir īsāks par 10 līdz pat 12 dienām. Lai to kompensētu, tad gadam  pēc noteiktas sistēmas laiku pa laikam tiek pievienots vēl viens — trīspadsmitais mēnesis. Piemēram, ebreju kalendārā 19 gadu ciklā septiņos gados 12 mēnešu vietā ir 13 mēneši.
Žaunkājvēži

Morfoloģija

Žaunkājvēžu galva nesaaug ar krūšu segmentiem. Mandibulas bez taustekļa, abi žokļu pāri vāji attīstīti. Karapakss ir vairogveida vai divvāku, vai arī tā vispār nav. Krūšu segmentu skaits ir mainīgs; to skaits ir no 4 līdz 11, retos gadījumos līdz 19. Krūšu kājas neposmotas, vāji hitinizētas, ar platu saplacinātu protopodītu. Kājiņu kustības rezultātā veidojas tikai viena ūdens plūsma, kas ir pamatā vēzīša dzīvības funkciju uzturēšanai. Tās kalpo vienlaicīgi gan peldēšanai, gan elpošanai (no tā cēlies klases nosaukums), gan arī barības atfiltrēšanai un uzņemšanai. Astes segmenta galā ir dakšiņa (furca). Nervu, asinsrites un dzimumsistēmu uzbūve ir primitīvāka, kā citiem vēžveidīgajiem.

Ekoloģija

Visi žaunkājvēži dzīvo brīvi pārvietojoties ūdenī. Starp tiem nav ne parazītu, nedz arī pārstāvju ar sēdošu dzīvesveidu. Tiem nav pielāgojumu dzīvei pazemes ūdeņos vai arī lielos dziļumos. Attīstība parasti ar metamorfozi.
Žaunkājvēži dzīvo pārsvarā saldūdeņos; jūras sugas ir mazskaitlīgas un to izcelsme nāk no saldūdeņiem.
Spišske Vlahi

Vēsture

Pilsēta radusies 12. gadsimtā. Sens vara ieguves centrs. Līdz 15. gadsimta sākumam pilsēta bija Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Sepešolasi (ungāru: Szepesolaszi). 1412. gadā Spišske Vlahus, tāpat kā citas Spišas pilsētas, Ungārijas karalis Sigismunds Luksemburgs ieķīlāja Polijas karalim Jagailim un tā palika Polijas kroņa īpašums līdz pat Polijas pirmajai dalīšanai 1772. gadā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijā.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības pilsētas iedzīvotāji ir slovāki (97,8 %). Pēc reliģiskās pārliecības: katoļi (89,9 %), nereliģiozi (4,1 %).
Ernests Švehs

Dzīvesgājums

Dzimis 1819. gada 16. (28.) oktobrī Sējas muižas pārvaldnieka ģimenē. Strādāja par palīgskolotāju Āraišu draudzes skolā (1835–1837) un skolotāju Rūjienas draudzes skolā (1837–1890). Savas skolas vajadzībām sarakstījis baznīcas vēsturi, ko skolēni pārrakstījuši. Līdztekus piepelnījās ar grāmatu iesiešanu, kā atkaļpārdevējs piedalījās K. Kaktiņa grāmatu izplatīšanas pasākumā (1842). Piedalījās J. Cimzes “Dziesmu rotas” izstrādāšanā (l872).
Miris 1898. gada 5. (17.) jūnijā Rūjienā.
Atis Sīlis

Sportiskā karjera

Galda hokeja turnīros piedalās kopš 2001. gada. Kopā ar savu tradicionālo partneri E. Caicu trenēties sācis pie Raivja Sternāta BJC “Laimīte”. A. Sīlis 2007. gadā kļuva par pasaules čempionāta junioru bronzas ieguvēju un uzvarēja Pasaules tūres turnīrā — Rīgas kausā, 2008. gadā kļuva trešais Eiropas čempionātā. 2012. gadā Eiropas čempionātā tika izcīnīts sudrabs, bet 2013. gadā — pasaules čempiona tituls, finālā pārspējot E. Caicu. Kopš 2014. gada sācis retāk piedalīties turnīros, spēlējot tikai nozīmīgākajos. 2015. gada pasaules čempionātā Sīlis palika otrais, finālā piekāpjoties Maksimam Borisovam. Pasaules klubu čempionātos viņa pārstāvētā BJC “Laimīte” noturēja pasaules čempionu statusu no 2012. gada līdz 2018. gadam. Ir viens no vadošajiem spēlētājiem Latvijas izlasē, kura pēdējā pasaules čempionātā ar Sīli pamatsastāvā izcīnīja bronzas medaļas, bet 2014. gadā Eiropas čempionātā — zeltu. 2019. gada jūlijā Pasaules reitingā ieņēma devīto vietu pasaulē un otro Latvijā.
Nopietnas sporta nodarbības sācis volejbolā, kuru pēc tam pametis par labu galda hokejam. 2007. gadā absolvējis Rīgas Volejbola skolu.
Vada dažādus galda hokeja pasākumus Latvijā, tai skaitā 2018. gadā vadīja skolēnu galda hokeja pasākumu "Sarauj!" ar vairāk kā 700 spēlētājiem.

Ārpussporta darbība

Strādā par koordinatoru un projektu vadītāju pasākumu aģentūrā “In&Out Event”.
Return To Castle Wolfenstein

Stāsts

Pētot SS paranormālās nodaļas darbību Vācijā, B.J Blazkovicu un aģentu Viens notver nacisti. Aģents Viens nomirst pratināšanas laikā, bet B.J izdodas izbēgt no Wolfenstein pils cietuma. Tad viņš izcīna savu ceļu ārā no pils, izmantojot tramvaju, atstāj teritoriju un tiekas ar locekli no Vācijas pretestības kustības kādā tuvējā ciemā.

Turpinājumi

Tikai daudzspēlētāju versijā, sērijas daļa Wolfenstein: Enemy Territory, sākotnēji tika plānota kā pilnīga papildinājuma paka Return To Castle Wolfenstein. Vienspēlētāja spēles daļa nekad netika pabeigta, un tādējādi tika noņemta pilnībā.
Turpinājums, ko sauc par Wolfenstein, un ko izstrādāja Raven Software sadarbībā ar ID Software un ko publicēja Activision, tika izlaists 2009. gada 18. augustā.
Vatikāna vēsture

Vatikāna vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Vatikāna un apkārtējo Itālijas reģionu (agrākās Pāvesta valsts) teritorijā.

Vēsture

Jau pirms kristietības rašanās šeit bijusi par ager vaticanus dēvētā svētvieta pie Senās Romas galvaspilsētas. 1. gadsimtā m.ē. te apglabāts pirmais Romas pāvests Sv. Pēteris. 326. gadā virs viņa kapa uzcelta imperatora Konstantīna bazilika.
962. gadā tā kļuva par Svētās Romas impērijas daļu, bet 1274. gadā par suverēnu valsti. Pāvesta valsts (latīņu: Status Pontificius) sastāvā ietilpa Lacio, Marke, Umbrija, Romanja, kā arī daļa no Emīlijas reģiona. Pāvesti kā Pāvesta valsts galvas bija apkārtējo zemju valdnieki līdz pat 1798. gadam, kad Napoleona karu laikā Pāvesta valsts tika pasludināta par Romas Republiku. Pēc karu beigām pāvests atguva savu valsti, bet 1861. gadā tā kļuva par Itālijas Karalistes sastāvdaļu un 1870. gadā Pāvesta valsts beidza pastāvēt. 
1929. gadā starp Romas pāvestu un toreizējo Itālijas diktatoru Benito Musolīni tika noslēgti Laterāna līgumi, kura rezultātā Romas pilsētas teritorijā tika nodibināta suverēna pāvesta valsts Vatikāns.
Pindars

Dzīve

Pindars dzimis Kinoskefalās (ciems netālu no Tēbām), pēc citiem avotiem - Beotijā; viņa vecāki bijuši turīgi aristokrāti, tāpēc viņam bijis iespējams apgūt dzeju un mūziku demokrātiskajās (un Tēbām naidīgajās) Atēnās. Agrākais Pindara dzejolis, kas ir saglabājies, datējams ar 498.g. p.m.ē. 497./96.g. p.m.ē. viņš pirmoreiz uzvarējis ditirambu sacensībās. Pindars kļuvis plaši pazīstams, vēl būdams visnotaļ jauns.
490.-480.g. persiešu iebrukuma laikā aristokrātiskās Tēbas, cerot uz Atēnu ietekmes samazināšanu, cīnījās Persijas pusē. Pindars, nespēdams izšķirties par atbalstu nevienai no karojošajām pusēm, kopā ar saviem draugiem pārcēlās uz Aigīnas salu. Pēc persiešu sakāves Pindars atgriezās Tēbās. Vēlāk gan viņš ļoti cienījis Atēnas par to lomu Grieķijas atbrīvošanā, savukārt Atēnās augstu vērtēta viņa dzeja.
Par savu dzejnieka darbības labāko laiku Pindars uzskatījis periodu, kad viņš dzīvojis Sicīlijā Sirakūzās (476.-474.g. p.m.ē.), kur tolaik valdījuši mākslu augsti vērtējušie tirāni Hierons I un Terons. Šajā galmā tolaik darbojies ne tikai Pindars, bet arī Simonīds un Bakhilīds.
Pēc tam Pindars dzīvojis Kirēnā un Rodā.