Baltijas pārkrievošana

Baltijas pārkrievošana jeb rusifikācija (krievu: Русификация Прибалтики, igauņu: Baltimaade venestamise, lietuviešu: Baltijos rusifikacija) bija 19. gadsimta otrajā pusē Krievijas impērijā esošo Baltijas provinču iedzīvotāju pārkrievošanas politika, ar likuma spēku valsts pārvaldē, tiesās un izglītības iestādes liekot lietot krievu valodu, tā aizvietojot šeit iepriekš dominējošo vācu valodu. 1893. gadā Dinaburga tika pārdēvēta par Dvinsku (Двинск), bet Tartu par Jurjevu (Юрьев).

Baltijas guberņu izveide

Lielā Ziemeļu kara un Polijas—Lietuvas kopvalsts dalīšanas dēļ Krievijas impērijas anektētajām Baltijas provincēm, ko 1801. gadā apvienoja vienā Baltijas ģenerālgubernatūrā, bija īpašs statuss: klaji nekrieviska vide (vecticībnieku 19. gadsimta pirmajā pusē bija aptuveni 25 000, viņu politiskā vieta bija niecīga, viņi impērijai nebija lojāli un kategoriski norobežojās no tautiešiem, bet pārējo krievu iedzīvotāju, tirgotāju, ierēdņu bija aptuveni 10 000), autonoma likumdošana un dubultpārvalde: provinces paralēli pārvaldīja spēcīga nekrieviska vietējā pašpārvalde (landtāgs) un centrālās varas iestādes.
Krievijas imperatora Nikolaja I valdīšanas laikā (1825—1855) izglītības ministrs grāfs Sergejs Uvarovs (Уваров) izstrādāja projektu Baltijas guberņu skolu un Tērbatas Universitātes pakāpeniskai rusificēšanai (tā laika dokumentos lietots termins).

Vidzemes, Kurzemes un Igaunijas guberņu pārkrievošana

1875. gada 25. aprīļa nolikums par luterāņu tautskolām Kurzemes un Igaunijas guberņās paredzēja, ka krievu valodas mācīšana draudžu un pagastu skolās būs obligāta, un tā jāievieš 5 gados (Vidzemē krievu valodu 1882. gadā jau mācīja 790 no 1085 luterāņu draudžu un pagastu skolām). Līdztekus sāka veidot skolas, kur mācību valoda bija tikai un vienīgi krievu (1882. gadā Vidzemes latviešu daļā un Kurzemē bija 13 tādas skolas, kā arī 8 elementārskolas un ģimnāzijas). Kā pirmās 1868. gadā tika atvērtas Rīgas Aleksandra zēnu ģimnāzija un Rīgas Lomonosova sieviešu ģimnāzija.

Pārkrievošanas pastiprināšanās (1885—1905)

Līdz ar imperatora Aleksandra III kāpšanu tronī 1881. gadā Krievijas impērijas iekšpolitikā izvērsās citu impērijas tautu pārkrievošana, lai, balstoties uz „fundamentāliem valsts vienotības principiem", tās integrētu impērijā. Pārkrievošana aptvēra visus Baltijas provinču iedzīvotājus: vācbaltiešus, latviešus un igauņus. Valsts sekretārs A.Polovcovs dienasgrāmatā rakstīja: „Vajā visu, kas neatbilst lielkrievu tēlam; vāciešus, poļus, somus, ebrejus, musulmaņus — visus uztver kā Krievijai naidīgus.”
1888. gadā ieviesa Krievijas valsts policijas struktūru (virsniekus importējot no Krievijas), bet 1889. gadā sākās impērijas tieslietu sistēmas ieviešana, un līdztekus policijas un tiesu darbā kā vienīgo ieviesa krievu valodu.
No 1885. līdz 1890. gadam krievu valodu visās Baltijas guberņu skolās un augstskolās ieviesa kā obligātu. Noteica, ka arī tautskolās visi mācību priekšmeti, izņemot reliģiju un baznīcu dziedāšanu, obligāti ir jāmāca krieviski. 1889. gadā arī Vidzemes bruņniecības uzturētajām Bērzaines ģimnāzijai un Vīlandes ģimnāzijai lika pāriet no vācu uz krievu mācību valodu, ko tās noraidīja, tādēļ 1892. gadā šīs ģimnāzijas slēdza.
Par Tērbatas mācību apgabala kuratoru 1890. gadā iecēla Nikolaju Lavrovski, un līdz ar jauno kuratoru Baltijā pastiprinājās pārkrievošanas tendences, mācības krievu valodā notika visos priekšmetos no pirmā mācību gada, un skolotāji, kas nespēja mācīt priekšmetus krieviski, bija jāatlaiž no darba. Par runāšanu latviski bērnus sodīja ar pazemojumu — kaklā viņiem kāra īpašu kauna zīmi, kauna dēli, soda dēli, kauna medāli, soda medāli, „plukstu”, „rotu”, „elsiņu”, kas bija jānēsā tik ilgi, kamēr sodītais nebija uzrādījis citu, kas skolā runājis latviešu valodā.
Impērijas valdība ar tiesību aktiem (atvieglojumi zemes valsts zemes iegādē u.c.) veicināja krievu migrāciju uz Baltijas guberņām. Latvijā lielu zemes īpašnieku vidū krievu faktiski nebija, Vidzemē un Kurzemē ļoti maz bija arī krievu zemnieku, toties lielākās pilsētās strauji auga krievu strādnieku, tāpat ierēdņu, mācībspēku, tiesu darbinieku, u.tml. skaits. Iebrauca daudz militārpersonu un viņu ģimenes locekļu, jo mūsdienu Latvijas teritorijā izvietoja daudz karaspēka daļu, bet Liepājā izveidotajā kara ostā bāzējās daļa Baltijas jūras kara flotes.
Jau 1897. gadā Rīgā krievu bija 16,1 %, bet pēc sešpadsmit gadiem viņu īpatsvars bija audzis līdz 19,3% no pilsētas iedzīvotāju kopskaita.
Cara valdība plānoja Kurzemē nometināt vairākus simtus tūkstošus ieceļotāju. Visiem līdzekļiem, tostarp ar zemes iedalīšanu, tika veicināta latviešu un igauņu zemnieku izceļošana uz Krieviju. Plašos kolonizēšanas pasākumus pārtrauca Pirmais pasaules karš un Latvijas valsts pasludināšana.