google/wiki40b huggingface dataset:
7. sieviešu šaha olimpiāde

7. sieviešu šaha olimpiāde notika no 1976. gada 24. oktobra līdz 10. novembrim Izraēlas pilsētā Haifā.
Vienlaicīgi Haifā notika arī 22. šaha olimpiāde.

"B" fināls

9. Kanāda, 10. Itālija, 11. Argentīna, 12. Īrija, 13. Somija, 14. Francija, 15. Kolumbija, 16. Filipīnas.

"C" fināls

17. Šveice, 18. Austrija, 19. Zviedrija, 20. Japāna, 21. Skotija, 22. Velsa 23. Jaunzēlande.

Godalgoto komandu dalībnieču individuālie rezultāti

Godalgoto komandu dalībnieču individuālie rezultāti redzami tabulās:
Lipīgā sviestbeka

Augšanas apstākļi

Lapegļu mikorizas sēne. Aug zem lapeglēm auglīgās augsnēs, parasti cilvēka pārveidotā vidē no jūlija līdz septembrim, labvēlīgos apstākļos no jūnija līdz novembrim, parasti grupās. Sastopama Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas, taču ne tik garšīga kā vairums sviestbeku ģints sēņu. Tāpat kā citām sviestbekām, pirms gatavošanas jānovelk virsmiziņa.

Līdzīgās sugas

Atšķiras no citām sviestbeku sugām ar nespodro, pelēcīgo un īpaši lipīgo cepurīti. Aug tikai zem lapeglēm tāpat kā zeltainā sviestbeka, kuras cepurīte ir zeltainā krāsā. Pārējās Latvijā sastopamās sviestbekas aug zem citiem skuju kokiem.
Guntis Berelis

Biogrāfija

Berelis ir studējis Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1979—1981) un Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes Bibliotēku zinātnes un bibliogrāfijas nodaļā. Strādājis par bibliotekāru Skujenē, kā arī žurnālā "Karogs" (1989—1992 un 2003—2010). 1986. gadā sācis publicēt literāros darbus. Izdevis vairākus stāstu krājumus, grāmatas bērniem. Tāpat rakstījis par postmodernisma iezīmēm latviešu prozā un citām tēmām. Par grāmatu "Neēd šo ābolu, tas ir mākslas darbs", kurā ir apskatīta 1990. gadu latviešu proza, kā arī romānu "Ugunīgi vērši ar zelta ragiem" saņēmis Literatūras gada balvu. 1994. gadā kļuvis par Latvijas Rakstnieku savienības biedru.
G. Bereļa aktīvākais darbības laiks ir 20. gs. 90. gadi, kad viņš daudz raksta par jaunāko latviešu prozu, formulējot Aivara Ozoliņa, Jāņa Einfelda, Arvja Kolmaņa, Noras Ikstenas, Jāņa Vēvera un citu jauno autoru poētikas iezīmes, skaidrojot postmodernās literatūras principus un pārskatot mākslinieciskuma kritērijus latviešu prozā. Šajā laikā sarakstītas viņa nozīmīgās literatūrkritiskās grāmatas "Klusums un vārds", "Latviešu literatūras vēsture" un "Neēd šo ābolu, tas ir mākslas darbs". 21. gadsimta sākumā G. Berelis strādā žurnālā "Karogs", kurā regulāri publicē apskatus par jaunāko literatūru.
2015. gadā vēsturisko romānu sērijā "Latvija. XX gadsimts" izdots G. Bereļa romāns "Vārdiem nebija vietas". Tas ieguvis Egona Līva piemiņas balvu "Krasta ļaudis" un laikraksta "Diena" gada balvu kultūrā. Romāns nominēts Literatūras gada balvai kā labākais prozas darbs.
Rīdzene (bijusī upe)

Vēsture

Pirmo reizi rakstos pieminēta Indriķa hronikā sakarā ar Rīgas pilsētas dibināšanu.
Pie Rīdzenes ietekas Daugavā bija plašs līcis, saukts par Rīgas ezeru (latīņu: lacus Riga), pie kura bija iespējams ierīkot ostu (Indriķa hronika, V:1). Bīskaps Alberts 1202. gadā pārcēla Livonijas bīskapijas sēdekli no Ikšķiles uz Rīgas ezera krastu. Pēc lietuviešu un līvu karagājiena uz Rīgu (1204) un kuršu uzbrukuma (1210) gar Rīdzenes labo krastu uzbūvēja Rīgas nocietinājumu mūri no dolomīta akmeņiem. 
14. gadsimta beigās Rīgas osta tika pārcelta uz Daugavas krastmalu, atstājot Rīdzenes izteku nelielu buru laivu piestātnēm un kuģu ziemošanai. Livonijas kara laikā gar upes kreiso krastu (tagadējo Riharda Vāgnera, Vaļņu un 13. janvāra ielu) tika uzbērti 8 m augsti zemes vaļņi. Pie senās Rīdzenes ietekas Daugavā pāri upei 1567. gadā uzbūvēja 40 pēdu garu lokveida velvi — t. s. "ostas vārtus", kas bijuši aptuveni 8 m plati, velve bija aptuveni 2,5 m virs ūdens līmeņa. Pavasara plūdu laikā tos noslēdza ar aizsprostiem, lai, ceļoties ūdens līmenim Daugavā, tā neappludinātu aiz zemes vaļņiem esošo pilsētu. 
Zviedru Vidzemes laikā 1622. gadā apkārt pilsētai sāka būvēt jaunus nocietinājumu vaļņus, tos apņēma aizsarggrāvji, kuros ievadīja Rīdzenes ūdeņus. Upes augšteci dēvēja par Speķupi, kas savienojās ar ārējo Rīgas notietinājumu aizsarggrāvi gar tagadējo Lāčplēša ielu.  
Pēc Lielā Ziemeļu kara 1733. gadā Rīdzenes upes atliekas gar Meistaru, Kalēju un Minsterejas ielām sāka aizbērt, jo stāvošā ūdens baseinā uzkrājušies atkritumi radīja nepatīkamu smaku. 1860. gada beigās, nojaucot pilsētas vaļņus, likvidēja pēdējās Rīdziņas paliekas, izbūvējot apakšzemes kanālu, savienojot to ar vecās gultnes paliekām un stāvošos ūdeņus novadot Daugavā.

Arheoloģiskie izrakumi

Rīgas upes gultnē atrastas trīs seno kuģu atliekas. Ievērojamākais no šiem atradumiem bija 1939. gadā atrastais labi saglabājies kuģa vraks (Rīgas kuģis) starp mūsdienu Vaļņu ielu, 13. janvāra ielu, Vecpilsētas ielu un Kalēju ielu, netālu no toreizējā Armijas Ekonomikas veikala un tagadējā veikala "Galerija Centrs" ēkas. 1939.gada augusta beigās sākās kuģa izcelšanas darbi. Katru detaļu rūpīgi fiksēja un sanumurēja, lai pēc izcelšanas no zemes un konservēšanas muzeja restaurācijas darbnīcā, varētu atkal savienot kopā restaurēto kuģi tā sākotnējā izskatā. Izceltās detaļas pārvietoja uz Ķemerejas ielu (pēc kara nojaukta), kur atradās muzeja noliktava. 1941.gada 28.jūnijā vācu karaspēkam apšaudot (un pēc kura nākamajā dienā sekoja uzbrukums) Rīgu daļēji tika iznīcināts Rātslaukums un tā apkārtne, sadega arī muzeja noliktava ar lielāko daļu kuģa detaļām. Saglabājies ir tikai kuģa ķīlis, priekšvadnis, pakaļvadnis un dažas brangas, kas bija aizvestas uz muzeja restaurāciju. Tagad šīs detaļas ir aplūkojamas Rīgas vēstures un kuģniecības muzeja ekspozīcijā.
Steplags

Steplags (krievu: Степлаг) jeb Stepes nometne (krievu: Степной лагерь) bija viens no Gulaga politisko ieslodzīto "specnometņu" kompleksiem Karaghandi apgabalā Kazahstānas centrālajā daļā, kur ieslodzītajiem lika strādāt vara un mangāna rūdas, kā arī akmeņogļu raktuvēs. Pārvalde atradās Kengiras nometnē, kas tagad ir Žezkazghanas pilsētas daļa. Steplaga nometnēs pirms 1954. gada nemieriem atradās 20 698 ieslodzītie, no kuriem 1074 bija latvieši.
Steplaga Ekibastuzas nometnē no 1950. līdz 1953. gadam bija ieslodzīts arī rakstnieks un padomju disidents Aleksandrs Solžeņicins.

Vēsture

Otrā pasaules kara laikā no 1940. līdz 1943. gadam šajā vietā atradās Džezkazganas "pārmācības darba nometne" (Джезказганский ИТЛ), kas tika pārveidota par karagūstekņu nometni Nr. 39 (Джезказганский лагерь военнопленных № 39). 
Specnometni politieslodzītajiem ierīkoja pēc kara beigām, kad radās nepieciešamība nometināt lielu skaitu drošības iestāžu apcietināto nacionālo partizānu un "dzimtenes nodevēju" no PSRS okupētajām teritorijām Ukrainas un Baltkrievijas rietumu daļās un Baltijas valstīs. Par pirmo nometnes priekšnieku 1948. gada 8. aprīlī iecēla bijušo Lietuvas PSR Iekšlietu ministra vietnieku A.Čečevu.
1954. gada 16. maijā — 26. jūnijā Steplaga 3. nodaļā Kengirā notika sacelšanās Kengiras nometnē (krievu: Кенги́рское восстание), kuras laikā ieslodzīti ieguva varu nometnē. 40 dienu ilgā politieslodzīto sacelšanās tika apspiesta ar tanku palīdzību, kuras laikā gāja boja vairāki simti cilvēku un sacelšanās vadītāji tika nošauti. 1956. gada 24. aprīlī Steplags tika likvidēts un liela daļa ieslodzīto piespiedu veidā tika nometināti Džezkazganas apkārtnē bez tiesībām atgriezties dzimtenē.

Kengiras sacelšanās norise

Pēc Staļina nāves ieslodzīto cerības uz drīzu atbrīvošanu nepiepildījās. Apstākļi ieslodzījuma vietās saglabājās briesmīgi un pazemojoši, Kengirā ieslodzītos spieda 12 stundas dienā strādāt raktuvēs ar niecīgu ūdens un pārtikas devu. Pēc tam, kad 18. maijā sardze apšāva ieslodzītos, kas mēģināja iekļūt nometnes sieviešu daļā, sākās streiks. Streika komiteja aicināja ieslodzītos neiet uz darbu, tika izlauzti žogi starp vīriešu un sieviešu lēģeriem. Dažādu tautību cilvēki meklēja cits citu, kavējās skaistās atmiņās, dziedāja. Vīrieši un sievietes iepazinās, iemīlējās. 
Sacelšanās Kengirā beidzās pēc tam, kad nometni aplenca tanki, tika uzlauzti mūri un ieslodzītos sadzina barakās. Daudzus samala tanki, lielā ātrumā tie brauca virsū sievietēm, viņu mati sapinās kāpurķēdēs. Citi nemiernieki tika nošauti. Ziņas par bojāgājušajiem nav precīzas. Tiek minēts, ka upuru skaits sasniedza 500. Dzīvus palikušos ar paceltām rokām veda no barakām ārā, sadzina klajā stepē un noturēja divas diennaktis. Stiprākos aizsūtīja uz Magadanu, bet vājākos – ikdienas darbos tuvējās šahtās.
Alfreds Jēkabs Bērziņš

Biogrāfija

Dzimis 1899. gada 21. oktobrī mežsarga Jēkaba un Karlīnes (dzimušas Pēterēn) Bērziņu ģimenē Jeru pagasta Oleru "Liesumu" mājās. Mācījies Kārķu pagastskolā, pēc tam Valkas reālskolā. Piedalījies Latvijas brīvības cīņas. Strādājis vairākos laikrakstos - 1928.-1929. gadā "Valkas Balss" izdevējs un redaktors. 
1928. gadā neveiksmīgi kandidēja 3. Saeimas vēlēšanās. 1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta. Ievēlēšanas brīdī bija Aizsargu štāba organizācijas daļas vadītājs. Darbojās vairākās komisijās — pieprasījumu, publisko tiesību, kā arī kultūras fonda domē.
Pēc Ulmaņa apvērsuma ieguva vairākus sabiedriskus amatus: vispirms 1937. gadā iecelts par sabiedrisko lietu ministru, bet 1938. gadā paralēli tam sāka pildīt arī Latvijas Olimpiskās komitejas (LOK) prezidenta pienākumus. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūnijā viņš tika atcelts no amata, bet ar sava pēcteča Sabiedrisko lietu ministra Pētera Blaua palīdzību viņam izdevās iegūt atļauju braucienam uz Vāciju. Divus mēnešus pavadījis Berlīnes policijas cietumā, jo tika uzskatīts, ka viņš spiego Lielbritānijas labā. Tajā pašā laikā Lielbritānijas izmeklētāji uzskatīja, ka Bērziņš darbojas Vācijas vai Japānas interesēs.
Pēc Otrā pasaules kara beigām 1950. gadā izceļoja uz ASV, kur aizvadīja atlikušo dzīves daļu. Būdams tur, piedalījās trimdas LOK izveidē. Miris 1977. gada 30. novembrī.
Precējies ar atraitni Alīnu Nolli (dzimušu Šāberti) (1895-1980) (1. laulībā ar baltvācu ārstu Bernhardu Nolli (miris 1931. gadā) - dēls Harijs Viktors Nolle (1921-1994)). Laulībā dzimusi meita Maija Bērziņa-Einere.
1941. gada 14. jūnijā Alīna Bērziņa kopā ar dēlu Hariju izsūtīti uz Sibīriju. 1950. gadu beigās atgriezušies Latvijā, pēc tam izbraukuši uz Rietumvāciju.
Ventspils komturi

Ventspils komturi (vācu: Komtur von Windau) bija Livonijas ordeņa Ventspils komturejas pārvaldnieki laikā no 1291. līdz 1562. gadam. Pēdējais Ventspils komturs 1561.-1562. gadā bija bijušais Livonijas ordeņa maršals Jaspers no Minsteres.
Komturejas administratīvais centrs un komturu rezidence bija Ventspils ordeņa pils Ventas kreisajā krastā, kas ir vislabāk saglabājusies ordeņa pils Latvijā.
Ventspils komturejā ietilpa Landzes un Ventspils draudzes novadi.
Polijas—Lietuvas kopvalsts administratīvais iedalījums

Polijas-Lietuvas kopvalsts administratīvais iedalījums (1569—1795) balstījās uz vēsturiskajiem reģioniem, kas pamazām bija iekļauti federatīvās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Galvenās sastāvdaļas bija Polijas karaļvalsts (saukta "Kronis"), kas savukārt sastāvēja no divām provincēm - Lielpolijas un Mazpolijas, un Lietuvas dižkunigaitija, kā arī Pārdaugavas Livonijas hercogiste, kas pēc 1582. gada bija Polijas un Lietuvas kopēja domīnija. Kopvalstī nebija integrētas lēņa teritorijas - Kurzemes un Zemgales hercogiste, Prūsijas hercogiste, Lauenburga un Bītova, kas saglabāja pilnīgu suverenitāti iekšlietās un nosacītu patstāvību ārlietās.
Kopvalsts Polijas un Lietuvas daļas bija sadalītas vaivadijās (poļu: województwo, latīņu: palatinatus), kurām bija savs parlaments (seimiks) un pašpārvalde. Vaivadijas bija iedalītas apriņķos (powiaty) vai zemēs (ziemia). Izņēmums bija Žemaitijas seņūnija un Inflantijas vaivadija, kas bija sadalītas traktos.
Ašebergi

Fon Ašebergi (vācu: von Ascheberg) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas bija ieceļojusi Latvijā krusta karu laikā 15. gadsimtā un vēlāk izplatījusies arī Zviedrijā un Krievijā.

Vēsture

Dzimta cēlusies no Ašebergas Minsteres apkārtnē tagadējā Ziemeļreinas-Vestfālenes zemē. Rakstos norādes par bruņinieku Godfrīdu no Ašebergas (Godefridus de Asscheberghe) atrodamas 1243. gadā. Droši zināms, ka tiešais dzimtas aizsācējs bija Ludgers no Ašebergas (Ludgerus de Ascheberg) 1317. gadā. Gosvins no Ašebergas iestājās Vācu ordenī un 1426. gadā bija Livonijas ordeņa Grobiņas fogts. Vēlāk uz Livoniju devās arī Vācu ordeņa brālis Stefans no Ašebergas, kas tiek uzskatīts par dzimtas Kurzemes atzara ciltstēvu. 1634. gadā Rutgeru fon Ašebergu (Rutger von Ascheberg) uzņēma Kurzemes bruņniecības matrikulā ar nr. 84., zināms, ka 1649. gadā viņš piedalījās hercoga Jēkaba deputācijā pie Polijas-Lietuvas valdnieka Jana II Kazimira. Vecabguldes (Alt-Abgulden) atzara pārstāvis Rutgers fon Ašebergs (1621—1693) Trīsdesmitgadu kara beigu posmā iestājās Zviedrijas karaļa Kārļa X Gustava dienestā. Vēlāk pēc uzvarām dāņu-zviedru karā (1675–1679) laikā viņu 1678. gadā paaugstināja par feldmaršalu un 1687. gadā piešķīra grāfa titulu.
1791. gadā Reņģes muižas (Ringen) īpašnieks Rutgers Gotlībs Vilhelms fon Ašebergs apprecējās ar Ketleru dzimtai piederīgo Eleonoru Ketleri un nomainīja uzvārdu uz fon Ašebergs-Ketlers.
Dzimtas Kurzemes atzaram piederīgajiem Krievijas impērijas valdības Senāts ar 1853. un 1862. gada rīkojumiem piešķīra mantojamu baronu titulu.
Ivans VI Romanovs

Biogrāfija

Dzimis 1740. gada 12. augustā (23. augustā pēc jaunā stila) kā Ivana V mazmazdēls, Braunšveigas-Bevernes-Lineburgas hercoga Antona (Anton Ulrich) un Krievijas carevnas (princeses) Annas II dēls. 
Miris 1764. gada 5. jūlijā (16. jūlijā p.j.st.).

Imperators

Pēc ķeizarienes Annas I nāves par jauno ķeizaru 1740. gada 17. oktobrī kronēja viņas māsas Katrīnas dažus mēnešus veco mazdēlu Joanu.
Par reģentu tika iecelts Kurzemes hercogs Bīrons, kurš uzreiz mazuļa vecākus izolēja no galma. Pēc 2 nedēļām - naktī 8. uz 9. novembri - ar gvardes palīdzību tika īstenots pučs, Bīrons tika arestēts, bet par reģenti līdz imperatora pilngadībai izsludināta tā māte hercogiene Anna.
1741. gada 25. novembrī (6. decembrī p.j.st.) Pētera I un Katrīnas I meita Elizabete ar gvardes palīdzību īstenoja valsts apvērsumu, gāžot Ivanu VI no troņa.

Izolācija

Vispirms bija plāns "Braunšveigas ģimeni" vienkārši izraidīt no Krievijas taču, tā kā Elizabetes vara nebija leģitīma un viņa ļoti baidījās no iespējama apvērsuma, tikai šoreiz par labu Ivanam VI, viņa 1742. gadā lielā slepenībā pavēlēja tos ieslodzīt Daugavgrīvas cietoksnī pie Rīgas, 1744. gadā pārveda uz Oranienburgu Pēterburgas pievārtē, bet pēc tam uz Holmogoriem Arhangeļskas tuvumā, kur mazo Ivanu pilnībā izolēja no vecākiem.
1756. gadā Ivanu VI pārveda uz vieninieka kameru Šliselburgas cietoksnī (dokumentācijā bija iereģistrēts kā "zināmais arestētais" - известный арестант), pilnībā izolējot to no saskarsmes ar ārpasauli. 1759. gada atskaitēs ir ziņas par ieslodzītā psihes traucējumiem.

Nāve

Tā kā gan Elizabete, gan Katrīna II pie varu bija sagrābušas valsts apvērsuma ceļā, t.i. nelikumīgi, bez tam arī to valdīšanas stils un metodes bija tādas, kas lielai pavalstnieku daļai šķita neciešamas, bija vairāki mēģinājumi organizēt likumīgā imperatora Ivana VI bēgšanu vai atbrīvošanu no ieslodzījuma, lai pēc tam atjaunotu tā statusu.
Pēdējais šāds mēģinājums bija jau Katrīnas II laikā, 1764. gada 5. jūlijā (16. jūlijā p.j.st.), kad podporučiks Mirovičs (Мирович, Василий Яковлевич) un daļa Šliselburgas cietokšņa garnizona neveiksmīgi mēģināja atbrīvot ieslodzīto imperatoru. Tā kā sardzei bija dots rīkojums nogalināt ieslodzīto, ja ir pamatotas briesmas, ka to kāds varētu atbrīvot, Joanu VI uz vietas nogalināja, atbrīvotājiem vēl neaizlaužoties līdz tā kamerai.
Antonio Vivaldi

Biogrāfija

Antonio Vivaldi dzimis Venēcijā 1678. gadā. Uzskata, ka tieši viņa tēvs Džovanni, kas pēc profesijas bija bārddzinis, iemācīja 10 gadus vecajam Antonio Vivaldi spēlēt vijoli. Venēcijā arī sākusies viņa mākslinieciskā darbība — nākamais komponists bija slavens vijoļvirtuozs un diriģents. 1703. gadā Vivaldi kļuva par katoļu priesteri. Tā paša gada septembrī oficiāli kļuva par vijoļmeistaru un sāka mācīt vijoļspēli arī citiem. Pēc tam viņš kļuva par orķestra vadītāju.
Kaut arī 18. gadsimta pirmajā trešdaļā Antonio Vivaldi slava bija aizskanējusi līdz Parīzei, Austrijai un Vācijai, komponists palika uzticīgs dzimtajai pilsētai (tikai dažus gadus viņš darbojās Mantujā, 1718–1722). Antonio Vivaldi bija temperamentīgs, ļoti dzīvs un kustīgs cilvēks ar lielu organizatora prasmi un lietišķu ķērienu. Galu galā šī komponista rosīgā un praktiskā darbība tomēr nevarēja neiespaidot viņa attiecības ar baznīcu, kuras ietekme Venēcijā joprojām bija milzīga, tādēļ mūža nogali, sākot ar 1730. gadu beigām, viņš pavadīja Vīnē. 1740. gadā viņš devās darba meklējumos uz Drēzdeni, bet, darbu neatradis, atgriezās Vīnē. 1741. gada 28. jūlijā Vivaldi nomira no iekšēja iekaisuma.

Darbi

Antonio Vivaldi visslavenākais darbs ir 1723. gadā tapušā koncertu kopa "Četri gadalaiki", kas sastāv no četriem vijoļkoncertiem: "Pavasaris", "Vasara", "Ziema" un "Rudens". Viņš ir uzrakstījis vēl vairāk nekā 500 citus koncertus, no kuriem aptuveni 230 ir paredzēti izpildīt ar vijoli. Ir zināmas gandrīz 50 Vivaldi operas, lai gan pieļauj, ka kopējais viņa sacerēto operu skaits varētu būt tuvu simtam. Vēl viņš ir sacerējis simfonijas, aptuveni 90 sonātes un kamermūziku. Slavens vijoļvirtuozs un diriģents. Ar to slavens visā Eiropā.
Mudrosas pamiers

Mudrosas pamiers noslēgts 1918. gada 30. oktobrī starp Lielbritānijas un Osmaņu impērijas pārstāvjiem. Ar to pārtrauca Pirmā pasaules kara ietvaros notiekošo karadarbību Tuvajos Austrumos. Pamiera līgumu parakstīja Lemnosas salas Mudrosas ostā uz britu karakuģa „Agamemnon” osmaņu jūras lietu ministrs Raufs bejs un Lielbritānijas admirālis Somersets Artūrs Gougs-Kaltorps.
Zobu urbjmašīna

Zobu urbjmašīna, žargonā arī bormašīna, ir rotācijas darbarīks (urbjmašīna), ko izmanto materiālu apstrādē un medicīnā (stomatoloģijā, ķirurģijā).
Taukplēve

Taukplēve (latīņu: mesenterium) ir divu vēderplēves lapiņu savienojums, kas piestiprina tievo zarnu pie vēdera sienas. Priekšējā mala aptver tievo zarnu (tukšās un līkumainās zarnas daļas), it kā pakarinot tās. Aizmugurējo taukplēves malu, kura piestiprinās pie vēdera sienas, sauc par taukplēves sakni (radix rnesenterii).
Velēnu karbonātu augsne

Velēnu karbonātu augsne ir viens no augšņu tipiem. Šīm augsnēm ir laba dabiskā auglība, labas fiziskās īpašības. Podzolēšanās process šajās augsnēs neattīstās, jo kalcijs un magnijs neitralizē krēnskābes, kas rodas, sadaloties augu atliekām. Šajās augsnēs labi aug tādi prasīgi lauksaimniecības kultūraugi un cukurbietes un ziemas kvieši. Augšņu reakcija ir neitrāla, trūdvielu horizonta biezums 20–30 cm, trūdvielu daudzums — līdz 5%.
Reljefa pazeminājumos un līdzenumos, kur ir slikti noteces apstākļi, izveidojušās purvainās (velēnu gleja un glejotās, podzolētās gleja un glejotās) un purvu augsnes, kuru virskārtā krājas trūdvielas vai kūdra, bet dziļākie horizonti glejoti.
Latvijā vienlaidu platībās velēnu karbonātu augsnes visvairāk sastopamas Dobeles (37% rajona kopplatības) un Bauskas (33%) rajonā.
Avāri (senie)

Avāri bija stepju klejotāju cilšu apvienība, kas Lielās tautu staigāšanas laikā iebruka dienvidaustrumu Eiropā, kur kopā ar slāviem izveidoja Avāru kaganātu (562—823). Mūsdienās par avāriem dēvē Dagestānas tautu, kas runā Ziemeļkaukāza grupas valodā.

Vēsture

Ap 461. gadu avāri pakļāva uigurus un pārvietojās uz Volgas stepēm, kur izveidoja kaganātu. Šo cilšu konfederāciju 6. gadsimta vidū gandrīz pilnībā iznīcināja no austrumiem nākošie turki.
Avāri sadalījās divās lielās grupās. Viena grupa palika Eiropas pašos austrumos, bet otra sāka virzīties uz rietumiem, līdz sasniedza Donavu. Šeit viņi apmetās Dākijā (mūsdienu Rumānijā) un no šejienes uzsāka ilgstošu Eiropas tiranizēšanu, postīšanu un laupīšanu. Jau VI gs. avāru ietekmes zona stiepās no Baltijas jūras līdz Volgai. Pat Bizantiju avāri piespieda maksāt milzīgas kontribūcijas, bet 626. gadā tie gandrīz ieņēma Konstantinopoli. Sava hana Bajana laikā avāri kļuva par vienu no spēcīgākajām varām visā Eiropā. Viņi būtiski ietekmēja arī Eiropas tālāko attīstību daudzu gadsimtu laikā, piespiežot dienvidslāvus pamest savas sākotnējās mājvietas un apmesties avāru iekarotajās zemēs, kur tie dzīvo arī mūsdienās.
Taču pēc Bajana nāves avāru vara sāka izplēnēt. To veicināja arī slāvu un protobulgāru triecieni. Izšķirošo triecienu avāriem 795.-796. gadā  deva franki Kārļa Lielā vadībā. Avāru paliekas drīz iznīcināja morāvi, bet kas vēl bija palikuši dzīvi, tika absorbēti slāvu vidē.
18. jūnijs

18. jūnijs ir gada 169. diena pēc Gregora kalendāra (170. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 196 dienas.
Bikini

Bikini ir mazs, divdaļīgs sieviešu peldkostīms. Viena peldkostīma daļa aizsedz krūtis, bet otra cirksni un dažreiz sēžamvietu.

Vēsture

Līdz pat 20. gadsimta vidum peldkostīms bija diezgan konservatīvs un klāja lielāko ķermeņa daļu.
Par mūsdienu bikini radītāju uzskata Parīzes modes mākslinieku Luiju Reāru, kurš "pilnveidoja" peldkostīmu Atom, ko dažus mēnešus agrāk izveidoja Žaks Eims. Bikini publikai pirmo reizi demonstrēja dejotāja Mišelina Bernardīni 1946. gada 5. jūlijā. Jauno peldkostīmu nosauca par godu Bikini atolam, kur četras dienas iepriekš ASV veica kodolizmēģinājumus.
Bija nepieciešami vairāk nekā desmit gadu, pirms bikini pārstāja šokēt ļaudis un iegāja modē. Lielu ieguldījumu bikini popularizācijā 1950. gados deva Bridžita Bardo.
Ietērpu, kas atgādina bikini, izmantoja sievietes Senajā Romā sporta nodarbību laikā. Mūsdienu bikini ir oficiālā sieviešu sporta forma pludmales volejbola, bodibildinga un sporta deju (samba, rumba, ča-ča-ča) sacensībās.
Kafejnīca

Kafejnīca ir iestāde, kurā pasniedz karstu kafiju un kafijas dzērienus (kapučīno, espresso), tēju un citus karstos dzērienus. Dažas kafejnīcas pasniedz arī aukstos dzērienus, kā, piemēram, kafiju vai tēju ar ledu. Bieži vien kafejnīcās pasniedz uzkodas. Kafejnīcas var būt neliels bizness vai arī liela kafejnīcu ķēde. Pirmās kafejnīcas Eiropā parādījās 16. gadsimtā.
Vidussmadzenes

Vidussmadzenes (latīņu: mesencephalon) ir smadzeņu stumbra daļa, zīdītājiem šī daļa ir neliela. Priekšējo (apakšējo) to daļu veido smadzeņu kājiņas, bet aizmugurējo (augšējo) veido vidussmadzeņu jumts. Vidussmadzeņu dobums ir šaurs kanāls aquaeductus mesencephali.