Voldemārs Ozols

Biogrāfija

Dzimis 1884. gada 17. oktobrī Vidrejas latviešu kolonijā Vitebskas guberņā. Mācījās Viļņas karaskolā (1904-1907), beidzis to ar podporučika pakāpi. 1907. gadā viņu kā praporščiku ieskaitīja 8. Maskavas grenadieru pulkā. 1914. gadā viņš ar izcilību absolvēja Pēterburgas Kara akadēmiju. 
Pirmā pasaules kara sākumā Ozols kā ģenerālštāba virsnieks tika nosūtīts uz Kaukāza kara apgabala Virspavēlnieka štābu Tiflisā. Kaukāza frontē viņš kā štabskapitans vadīja kaujas operācijas pret Osmaņu impērijas karaspēku, organizēja armēņu nacionālās vienības, vadīja Vanas un Erzurumas ieņemšanu. 1915. gadā Ozolu iecēla par Rietumu frontes 4. armijas 55. divīzijas štāba priekšnieku. 
1916. gadā viņu pēc paša pieprasījuma pārcēla uz latviešu strēlnieku daļām, kur dienēja 5. Zemgales un 8. Valmieras latviešu strēlnieku bataljonos. Decembrī kā kapteinis iecelts par 2. Latviešu strēlnieku brigādes štāba priekšnieku, bija viens no Ziemassvētku kaujas operācijas plānotājiem. Par varonību Ziemassvētku kaujas operācijās Ozolu apbalvoja un paaugstināja par apakšpulkvedi.
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 29. martā Ozolu ievēlēja par Latviešu strēlnieku pulku apvienotās padomes izpildkomitejas (Iskolastrela) priekšsēdētāju, bet jūlijā viņš no šī posteņa atteicās un atgriezās Krievijas 12. armijas štābā. Šajā laikā viņš vērsās pie Krievijas Pagaidu valdības ar ierosinājumu reorganizēt latviešu strēlnieku brigādes, apvienojot tās korpusā un atvaļinot politizētos elementus. Pēc Oktobra apvērsuma Ozols demobilizējās un dzīvoja Pēterburgā, politikā neiesaistoties.
Kad Sarkanā armija iebruka Latvijā, Ozols 1918. gada 29. decembrī ieradās Rīgā un atkārtoti vērsās pie Latvijas Apsardzības ministra Jāņa Zālīša ar lūgumu ieskaitīt viņu Latvijas zemessardzē, taču tika noraidīts. Aizdomās par spiegošanu viņu pēc štabskapitana Alkšņa iesniegtās apsūdzības 13. janvārī Liepājā arestēja. Izmeklēšanas komisija pulkvedi Ozolu atzina par nevainīgu un atbrīvoja.
Ozols ar kuģi devās uz Igauniju, kur ar armijas virspavēlnieka Laidonera ieteikumu viņu uzņēma Igaunijas armijā un iecēla par 2. divīzijas  štāba priekšnieku. Pēc viņa rīkojuma un ar tiešu atbalstu Tērbatā sāka organizēt Ziemeļlatvijas brigādes daļas. 1919. gadā Ozolu iecēla par Igaunijas armijas Alūksnes grupas (kurā ietilpa arī latviešu militārās vienības) štāba priekšnieku un viņa vadībā tika plānotas kaujas operācijas pret LSPR armiju un landesvēru. Pēc uzvarētajām Cēsu kaujām konflikta dēļ ar Ziemeļlatvijas brigādes komandieri  Zemitānu Ozols atgriezās Igaunijā. 
Bermontiādes laikā, sākoties Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas uzbrukumam Rīgai, Ozolu steigšus iecēla par Latvijas armijas Galvenā štāba Operatīvās daļas priekšnieku. Tomēr 1920. gada februārī, nespējot saprasties ar Latvijas Pagaidu valdības iecelto armijas vadību, V. Ozols demobilizējās. 1921. gadā viņš dienēja Lietuvas armijas ģenerālštābā kā militārais padomnieks, piedalījās Lietuvas-Polijas militārajā konfliktā par Viļņas apgabalu.
Pēc karadarbības izbeigšanās Ozols demobilizējās, 1922. gadā nomāja Lielplatones muižu un 26. maijā apprecējās ar Annu Rīteli. Strādāja par revidentu Finanšu ministrijas Valsts linu monopola nodaļā un aktīvi darbojās Veco latviešu strēlnieku biedrības padomē. 1932. gada 15. decembrī V. Ozols nodibināja Lāčplēša kara ordeņa kavalieru un brīvības cīnītāju biedrību "Leģions", kurā apvienojās 1905. gada cīnītāji, bijušie latviešu strēlnieki, brīvības cīņu dalībnieki un no Latvijas armijas atvaļinātie karavīri. Bija laikrakstu "Tautas Sociālists" (1930-1931) un "Tautas Vienība" (1933-1934) redaktors. 
1933. gadā "Leģionu" aizliedza, V. Ozolu apcietināja un pēc pusgada izraidīja no Latvijas. 1934. gada 6. maijā V.Ozols caur Valkas robežpunktu ieradās Latvijā, bet tūdaļ tika arestēts un ieslodzīts Rīgas Centrālcietumā.
1936. gada 18. jūnijā Ozolu atkal izraidīja no Latvijas un viņš apmetās uz dzīvi Lietuvā, Telšos. Spānijas pilsoņu kara sākumā viņš 1936. gadā ieradās Valensijā, kur satikās ar Spānijas republikāņu armijas galveno militāro padomnieku Grišinu (Pēteri Ķuzi),  ar kura palīdzību Ozolu iecēla par republikāņu armijas ģenerāli un aizmugures spēku apmācības priekšnieku. Šajā laikā Ozols arvien vairāk saistījās ar PSRS Galveno izlūkošanas pārvaldi (ГРУ). Pēc Otrā pasaules kara sākuma Ozols Vācijas okupētajā Parīzē vadīja padomju militāro izlūkošanu. Pēc Francijas atbrīvošanas viņu 1944. gadā apcietināja Francijas pretizlūkošanas izlūkdienests, bet PSRS reevakuācijas komisija panāca viņa atbrīvošanu un 1945. gada 22. jūlijā Ozols atgriezās Rīgā.
Pēc kara viņš strādāja par pasniedzēju LVU Ģeogrāfijas fakultātē un Latvijas Valsts pedagoģiskajā institūtā, lasīja kartogrāfijas un ģeodēzijas kursu. V. Ozols sarakstīja mācību grāmatu "Kartogrāfisko projekciju teorija".
Miris 1949. gada 12. jūlijā (pēc citām ziņām, 5. jūnijā) it kā no sirdstriekas.