google/wiki40b huggingface dataset:
Konstantīns Koļcovs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru viņš uzsāka 1998.-99. sezonā, kad spēlēja Baltkrievijas Ekstralīgas klubā Minskas "Junost". Tiesa, pēc pāris tajā aizvadītām spēlēm, viņš nonāca Krievijas Superlīgas klubā Čerepovecas "Severstal", kurā aizvadīja atlikušo sezonas daļu. Uzreiz pēc sezonas, viņu, ar kopējo 18. numuru, NHL draftā izvēlējās Pitsburgas "Penguins". 1999.-00. sezonā Koļcovs spēlēja Novokuzņeckas "Metallurg", bet 2000.-01. sezonā - Kazaņas "Ak Bars". Tajā viņš uzsāka arī 2001.-02. sezonu, bet sezonas vidū tika aizmainīts uz Maskavas "Spartak" vienību.
2002.-03. sezonā viņš beidzot nonāca NHL, aizvadot divas spēles "Penguins" rindās. Pārējo sezonas daļu viņš spēlēja AHL klubā Skrentonas "Penguins". Nākamā bija viņa pirmā pilnā sezona "Penguins" rindās. NHL lokauta laikā Koļcovs paspēja uzspēlēt uzreiz divos klubos - Baltkrievijas Ekstralīgas Minskas "Dinamo", kā arī Maskavas "Spartak", bet pēc lokauta atgriezās NHL, kur aizvadīja 60 spēles "Penguins" rindās.
2006. gada viņš uzsāka spēlēt Krievijas klubā Ufas "Salavat Julajev". 2008. gadā Koļcovs izcīnīja Krievijas čempiona titulu, bet 2010.—11. sezonā kopā ar komandu izcīnīja arī Gagarina kausu.
2012. gada vasarā Koļcovs pievienojās Mitišču "Atlant" rindām. Divus gadu vēlāk Koļcovs kļuva par komandas kapteini.
Baltkrievijas hokeja izlases rindās Koļcovs spēlējis 1999. gada Pasaules čempionātā U-18 jauniešiem, divos Pasaules čempionātos junioriem, divos Olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīros, 2002. gada Olimpiskajās spēlēs, kā arī sešos Pasaules čempionātos.
Jaunjelgavas katoļu baznīca

Vēsture

Sākotnēji Jaunjelgavā ir bijusi 1818. gadā celta koka kapela, kas bijusi veltīta Svētā Ignācija godam un administratīvi atradusies Skaistkalnes baznīcas pakļautībā. Tāpēc šeit dievkalpojumus vienu reizi mēnesī noturējis Skaistkalnes prāvests. 1854. gadā Skaistkalnes prāvests Jēkabs Kurmovičs netālu no kapelas no K. Kurenova nopircis par 900 rubļiem māju, ko dāvājis Skaistkalnes baznīcai. Šajā ēkā tika ierīkota kapela, kur vēlāk noturēti dievkalpojumi. 1869. gadā pie šīs mājas tika piebūvēts šķūnis zirga un ratu novietošanai no Skaistkalnes atbraukušajam prāvestam.
Pašreizējo baznīcu Svētā Krusta godam uzcēla Skaistkalnes prāvests Augustīns Luško 1902. gadā vecās koka kapelas vietā. Pie dievnama tika uzbūvēta arī plebānija un vāgūzis. Pirmajā pasaules kara laikā baznīca un plebānija tika nopostītas, bet līdz 1929. gadam tās atjaunojis Kurmenes baznīcas prāvests J. Jassas pēc saglabātā baznīcas plāna.

Eksterjers

Baznīca ir koka celtne, 30 metrus gara, 23 metrus plata ēka ar šīfera jumtu un vienu torni, kurā iekārti divi kapara zvani. No ārpuses ēka apšūta ar dēļiem. Presbitērija daļa ir zemāka un šaurāka par pašu baznīcas daļu. Abos baznīcas sānos ir divi logi un no gala pie durvīm divi logi. Ieejas durvis no gala un sakristejas.  Baznīcu ieskauj dārzs, ko noslēdz dzelzs žogs ķieģeļu stabiņos.

Interjers

Tā ir vienas navas telpa ar koka grīdu un griestiem. Virs ieejas ir kora telpas, kas balstās uz diviem koka pīlāriem. Uz tām ved koka trepes. Griestus balsta četri koka pīlāri. Dievnamā ir viens altāris, kas veltīts Svētajam Krustam. Tajā redzams Krustā sistā Pestītāja tēls uz krucifiksa, kurš atrodas gleznojuma priekšā. Aplūkojamas Krustaceļa bildes, kas iegūtas 1949. gadā un kuras iesvētījis Skaistkalnes dekāns Heinrihs Trops.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Uldis Cēsnieks. Par patstāvīgu draudzi kļuva 1920. gadā, pēc tās iekļaušanas Rīgas diecēzē. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Jaunjelgavā un tās apkārtnē. Dievkalpojumi notiek vienu reizi mēnesī un svētku dienās. Draudzes lielākie svētki ir Krusta paaugstināšanas svētki.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Jaunjelgavas novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Jaunjelgavas novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Raibie dzeņi

Latvijā

Saskaņā ar jaunāko sistemātiku Latvijā sastopamas 2 raibo dzeņu ģints sugas: baltmugurdzenis (Dendrocopos leucotos) un dižraibais dzenis (Dendrocopus major). Visbiežāk sastopamais Latvijā ir dižraibais dzenis.

Izskats un īpašības

Dzeņi ir mazi vai vidēji lieli putni. Lielākais ģintī ir baltmugurdzenis (Dendrocopos leucotos), kura ķermeņa garums ir 28 cm, svars 115 g. Raibo dzeņu ģints putniem ir raksturīga liela galva, spēcīgs, taisns, konusveidīgs knābis, stīva aste un gara mēle. Visām dzeņu sugām ir raibs meln-balts apspalvojums. Lielākajai daļai ir arī koši sarkana vai dzeltena galvas virsa vai kāda cita koša ķermeņa daļa.
Dzeņi meža veselībai ir ļoti nozīmīgi un vērtīgi putni, tie barojas ar kukaiņiem, kurus atrod koku stumbros, ar aso knābi izcērtot nelielu caurumu un ar garo mēli tos izvelkot pat no vismazākajām spraugām. Ligzdai tiek izcirsts lielāks un plašāks dobums. Dzeņi ir iecienījuši mirušus vai slimus kokus. Olas kā visiem dzilnu dzimtas putniem ir baltā krāsā. Dzeņi sit pa koku stumbriem arī, lai savstarpēji sazinātos. Reizēm putni izmanto tukšu konservu kārbu vai metāla gabalu.

Vēsture

Pagātnē dzeņus uzskatīja par mežam kaitīgiem putniem. Valdīja uzskats, ka dzeņi cērtot kokos dobumus, norauj mizu un traucē kokam attīstīties, tādēļ mežsaimnieki, lai "aizsargātu" jaunos stādījumus, centās dzeņus kā kaitīgus putnus pat iznīcināt. Tikai 18. gadsimta beigās un 19. gadsimta sākumā dabas pētnieki pierādīja, ka dzeņi dobumus izcērt tieši mirušos vai slimos kokos, reizēm koku izglābjot no bojāejas, kā arī samazinot kaitēkļu izplatību uz citiem kokiem. Pirmais, kurš sāka aktīvi aizstāvēt dzeņus, bija vācu ornitologs un naturālists Johans Bekšteins.
Grāfs

Grāfs (vāc. Graf, fr. Comte, angl. Count, kr. Граф) — sākotnēji, agrajos viduslaikos, ieņemamais amats: viena no augstākajām karaļa galma amatpersonām, karaļa uzticības persona un pārstāvis kādā jomā vai reģionā; vēlāk jau mantojams tituls. Jēdziens cēlies no latīņu comes (pavadonis), un kā ieņemamā amata apzīmējums radies IV gs. Romas impērijā (piem. comes sacrarum largitionum — galvenais mantzinis).
Viduslaikos grāfs bija valsts administratīvās vienības — grāfistes (comitatus, shire, county), palatināta - suverens, tiešais karaļa vasalis un pārstāvis; jaunajos laikos, grāfistēm zaudējot savu administratīvo funkciju, viens no augstākajiem muižniecības tituliem. Aristokrātijas sociālajā hierarhijā grāfi atradās pakāpi zemāk par hercogiem.
Franku karalis Kārlis II Plikpauris savā 877. gada kapitulārijā juridiski noformulēja grāfa titula pārmantojamību un grāfu politisko patstāvību. Anglijā grāfa statusa apzīmējums sākotnēji bija Earl (no skandināvu Jarl), taču vēlāk tituls tika piemērots vispārpieņemtajam kā Count).

Markgrāfs

Markgrāfs arī Marķīzs (vāc. Markgraf, lat. Marchisus, fr. Marquis, angl. Marquess; no „march“ — „pierobežas province“ + „graf“) - franku imperatora Kārļa Lielā laikā radies ieņemamais amats, kas vēlāk pārtapa par titulu: markas kā teritoriālas vienības tika dibinātas visā franku valsts robežjoslā kā nocietināti, militāri patstāvīgi apgabali markgrāfu pakļautībā. Aristokrātijas hierarhijā marķīza tituls atradās starp grāfa un hercoga tituliem. Anglijā bez marķīza kā marķizāta valdījuma suverena, titulu bieži piešķīra hercogu vecākajiem dēliem un mantiniekiem, kamēr tie vēl nebija kļuvuši par hercogiem.

Pfalcgrāfs

Pfalcgrāfs (vāc. Pfalzgraf, angl. Count Palatine or Palsgrave, no „Pfalz“ - „palatināts“ + „grāfs“), franku karaļvalstī — karaliskais tiesnesis; Vācu nācijas Sv. Romas impērijā — palatināta grāfs (palatināta grāfiste no parastas grāfistes atšķiras ar papildus privilēģijām un autonomu jurisdikciju: te nedarbojās karalistes likumi un tiesneši, bet gan grāfistes jurisdikcija).

Reihsgrāfs

Reihsgrāfs (vāc. Reichsgraf, angl. Count of the Empire) - Vācu nācijas Sv. Romas impērijas „valsts“ grāfs, kura suverens, senjors bija tikai pats imperators.

Firstgrāfs

Firstgrāfs (vāc. Gefürsteter Graf, angl. Princely Count) — vācu zemju tituls no „Reichsfürst + Graf“.

Burggrāfs

Burggrāfs (vāc. Burggraf, angl. Burgrave, it. Burgravio) — imperatora, karaļa vai bīskapa iecelta amatpersona, pilsētas (castle, burgh) senjors. Savās zemēs iemiesoja augstāko administratīvo, tiesu un militāro varu. Ja konkrētā pilsēta bija tiešajā imperatora valdījumā, tad burggrāfs bija arī reihsgrāfs.
Vecpiebalgas draudzes novads

Vecpiebalgas draudzes novads (vācu: Kirchspiel Pebalg) bija viens no 16 Vidzemes guberņas Cēsu apriņķa draudzes novadiem.

Vēsture

1361. gadā Rīgas arhibīskaps Fromholds Piebalgas un Dzērbenes draudžu novadus ieķīlāja savam vasalim Bartolomejam no Tīzenhauzenes par 2800 Rīgas mārkām. 1530. gadā Piebalga minēta kā viena no arhibīskapa koadjutora Brandenburgas Vilhelma septiņām galda muižām (latīņu: mensa archiepiscopalis, vācu: thaffelghude), kas atradās paša arhibīskapa apsaimniekošanā.  No 1599. gadā Piebalgas pils muižu pārvaldīja Pārdaugavas Livonijas hercogistes Cēsu vaivads Macejs Dembinskis (Dembinski).
1613. gadā Piebalgas draudzes novads bija savienots ar Ērgļu un Skujenes draudžu novadiem. 
1688. gada Zviedru Vidzemes arklu revīzijā minēts, ka Piebalgas pils vairs nav apdzīvota, tās zemes sadalīja divās muižās, ko sāka dēvēt par Vecpiebalgu un Jaunpiebalgu jeb Piebalgas Jauno muižu (Neuhof). Lielā Ziemeļu kara laikā Krievijas cars Pēteris I 1711. gadā abas Piebalgas muižas piešķīra savam karavadonim Borisam Šeremetjevam, kura pēcnācējiem tās piederēja līdz 1920. gada agrārajai reformai.
Tagadējā Vecpiebalgas luterāņu baznīca uzbūvēta 1839.—1845. gadā pēc arhitekta Georga Frīdriha Geista projekta. 1944. gada 20. septembrī vācu karaspēks uzspridzināja baznīcas torni, 1985. gadā draudze beidza pastāvēt. 1997. gadā ievētīja atjaunoto Vecpiebalgas baznīcu.
Žemaitijas augstiene

Žemaitijas augstiene (lietuviešu: Žemaičiu Aukštuma) ir augstiene Lietuvas ziemeļrietumos, kas ieguvusi savu nosaukumu no Lietuvas vēsturiskā novada Žemaitijas nosaukuma. Augstienes vidējais virsas augstums ir 120 - 150 m, augstākā virsotne ir Medvegalis (234 m virs jūras līmeņa).
Žemaitijas augstienē sākas daudzas Nemunas pietekas, piemēram, Jūra, Minija un Dubīsa. Tajā sākas arī viena no Latvijas lielākajām upēm - Venta. Augstienē arī daudz ezeru.
Vindzoru dinastija

Vēsture

Pēc karalienes un imperatores Viktorijas nāves Hanoveres dinastija pārtrūka — tronī kāpa viņas un Saksijas Koburgas un Gotas hercoga Alberta (vācu: Albert Franz August Karl Emmanuel Herzog von Sachsen-Coburg und Gotha, 1819-1861) dēls Alberts Eduards, aizsākot Saksijas Koburgas un Gotas dinastiju (House of Saxe-Coburg and Gotha) Apvienotās Karalistes tronī, kuru karalis un imperators Džordžs V 1917. gada 17. jūlijā lika pārdēvēt pēc karaliskās rezidences nosaukuma par Vindzoru dinastiju (lai dinastijai nebūtu nekā kopīga ar Vāciju, kas bija Lielbritānijas pretiniece Pirmajā Pasaules karā).
Zābržeha

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1254. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Hoenštate (vācu: Hohenstadt). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijā.

Cilvēki

Zābržeha ir astronoma Lubuša Kohouteka (Luboš Kohoutek, 1935) dzimtā pilsēta.
Sergejs Dīmanis

Sergejs Dīmanis, arī Sergejs Dīmans (1951), ir Latvijas ekonomists un politiķis, bijušais partijas "Līdztiesība" līdzpriekšsēdētājs (1993—2001).

Dzīvesgājums

Dzimis 1951. gada 16. jūnijā Rīgā Leonīda Dīmana ģimenē. 1974. gadā beidza studijas Latvijas Valsts Universitātē (LVU) un iestājās aspirantūrā. Aizstāvēja ekonomikas zinātņu kandidāta disertāciju un no 1977. gada bija politekonomijas docētājs LVU.   
1979. gadā iestājās PSKP.
Atmodas kustības laikā iestājās Latvijas PSR darbaļaužu Internacionālajā frontē (Interfrontē), cīnījās pret Latvijas neatkarības atgūšanas idejām. 1990. gada aprīlī tika iecelts par Latvijas Komunistiskās partijas Centrālkomitejas locekli. 
1990. gadā Dīmani ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes deputātu, viņš boikotēja 1990. gada 4. maija balsošanu par Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarāciju.
1990. gada jūlijā viņu iecēla par PSKP Centrālkomitejas locekli.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1993. gadā kļuva par vienu no kustības "Līdztiesība" vadītājiem un tās AP frakcijas priekšsēdētāju. No 1996. līdz 2001. gadam bija partijas "Līdztiesība" līdzpriekšsēdētājs, līdztekus darbojās Latvijas Krājbankas valdē. un Privatizācijas aģentūrā. 1998. gadā ieguva Latvijas pilsonību.
Klāgenfurte

Vēsture

Klāgenfurti dibināja Karintijas hercogs starp 1193. un 1199. gadu kā tirgus vietu. 1252. gadā tā ieguva pilsētas tiesības.
Pilsēta attīstījās ļoti lēni līdz 1514. gadā Svētās Romas impērijas imperators Maksimiliāns I izvēlējās Klāgenfurti par reģiona galvaspilsētu un sākās pilsētas strauja attīstība.
1809. gadā Klāgenfurti ieņēma Napoleona karaspēks.
2.pasaules kara laikā Klāgenfurte tika bombardēta, bet tūlīt pēc kara tā ietilpa Lielbritānijas okupācijas zonā. 1947. gadā pilsētā uzcēla pirmo TEC Austrijā, bet 1961. gadā vecpilsētā tika izveidota pirmā gājēju zona valstī.
Nikolajs Skangels

Biogrāfija

Nikolajs Skangels piedzima 1880. gada 13. septembrī Makašēnu pagastā. Mācījies Rēzeknes pilsētas skolā.
Skangels strādāja par Maltas pagasta darbveža palīgu, no 1899. līdz 1902. gadam bija darbinieks miertiesneša kancelejā Rēzeknē. 1900. gadā kļuva par kantoristu Zīlānu dzelzceļa ekspluatācijas iecirknī, pēc tam bija vecākais strādnieks remontdarbos dzelzceļa iecirknī. 1903. gadā bija noliktavu un darbu pārzinis Daugavas tilta būvdarbos pie Krustpils. 1904. gadā bija vecākais darbu pārzinis Volhovas tilta būvdarbos Pēterburgas guberņā.
1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē no Latgales Poļu mazsaimnieku un mazgruntnieku savienības saraksta. Amatā bija līdz 1922. gadam. No 1932. līdz 1935. gadam bija Rēzeknes pilsētas galva. Pēc 1935. gada nodarbojās ar uzņēmējdarbību, Skangelam piederēja Makašēnu pagastā reģistrēts linu un kaņepju uzpirkšanas uzņēmums.
1941. gada jūnijā izsūtīts uz Krieviju. Miris 1942. gada 11. aprīlī Vjatkas labošanas darbu nometnē.
Apbalvots ar Aizsargu Nopelnu krustu.
Arvēds Sukurs

Dzīvesgājums

Dzimis 1882. gada 30. augustā Mūrmuižas pagasta (tagad Kauguru pagasts) Ragaiņu mājās. Mācījās Kauguru pamatskolā, privātskolā Valmierā un Rīgas pilsētas ģimnāzijā. Studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1904-1914). Strādāja par ārstu Strenčos (1914-1917), piedalījās Pirmajā pasaules karā. No 1920. gada ārsts Rencēnos, no 1923. gada ārsts Strenču psihiatriskajā slimnīcā, vēlāk slimnīcas direktors (1927-1938). Bija arī Daugavpils psihiatriskās slimnīcas (1938-1939) direktors. Dzelzceļa ārsts Rūjienā (1939), vēlāk atkal Strenču psihiatriskās slimnīcas direktors. Vācu okupācijas laikā Strenču psihiatriskā slimnīca tika likvidēta. Lai glābtu pacientus, Arvēds Sukurs lika tās darbiniekiem sazināties ar piederīgajiem, aicinot pacientus izņemt no slimnīcas, taču daļu pacientu nacisti nogalināja.
Miris 1942. gada 19. novembrī Strenčos. Apbedīts Strenču kapos.
1,2,4-Triazols

Iegūšana

1,2,4-Triazolu un tā atvasinājumus parasti iegūst no hidrazīna atvasinājumiem. Piemēram, 3,5-dimetil-1,2,4-triazolu var iegūt no diacetilhidrazīna un amonjaka (parasti lieto cinka hlorīda amonjakātu). Tos var iegūt arī, monoacetilhidrazīniem reaģējot ar skābju amīdiem (Pelicāri reakcija).

Īpašības

1,2,4-Triazoli pēc savas stabilitātes un aromātiskajām īpašībām ir līdzīgi 1,2,3-triazoliem.
Triazoli ir ļoti vājas bāzes (pie slāpekļa atoma esošo ūdeņraža atomu var aizvietot ar metāla atomu).

Izmantošana

1,2,4-Triazola cikls ietilpst dažu pretsēnīšu preparātu sastāvā.
Centrālās vietas teorija

Centrālās vietas teorija ir ģeogrāfijas teorija, kas skaidro saistību starp centrālo apdzīvoto vietu izvietojumu, skaitu un izmēru vienā teritorijā, ņemot vērā mijiedarbību starp ražotājiem un patērētājiem. Teoriju izstrādājis vācu ģeogrāfs Valters Kristallers (Walter Cristaller).

Teorijas apraksts un ģeometrija

Balstoties uz augstākminētajiem pieņēmumiem Kristallers secināja, ka apdzīvoto vietu izvietojumam ir tendence veidot trijstūru/sešstūru režģi, kas ir visefektīvākais veids visas teritorijas aptveršanai bez zonu pārklāšanās. Lai teritoriju pilnībā pārklātu ar centrāliem punktiem, vienāda ranga centriem jāatrodas vienādā attālumā vienam no otra. Tas iespējams tikai tad, ja centri atrodas regulāru trijstūru virsotnēs, kopā veidojot sešstūri (skat. 1. attēlu). Tā kā produkti un pakalpojumi atšķiras ar to nepieciešamības biežumu, starp centrālajiem punktiem arī veidojas sava hierarhijas sistēma.
Centrālās funkcijas piemīt vietai, kurā centralizēta pārvalde, kultūras un reliģiskie centri, pieejami dažādi medicīnas pakalpojumi, saimnieciskai un sociālai aktivitātei nepieciešami pakalpojumi (notāri, tiesa), tirdzniecības un finansu organizācijas (veikali, bankas), dažādi saimnieciski pakalpojumi, satiksmes centrs (dzelzceļa stacija, pasts, raidstacijas). 
Pircēji cenšas iegūt lielāku labumu ar mazākiem izdevumiem, bet pārdevēji — maksimizēt savus ienākumus. Katram uzņēmumam ir nepieciešams kāds minimālais klientu skaits, lai tas varētu eksistēt, tajā pašā laikā klientiem pie pārāk augstām cenām vairs neatmaksājas izmantot centrālās vietas pakalpojumus. Maksimālo centrālās vietas izmēru nosaka kāpjošās transporta izmaksas: jo mazākas būs transporta izmaksas, jo izkliedētāka būs ražošana un noieta tirgus reģiona ietvaros.
Ethema Beja mošeja

Vēsture

Mošejas celtniecība tika uzsākta 1791. vai 1794. gadā Molla Bejas valdīšanas laikā un pabeigta 1819. vai 1821. gadā viņa dēla Ethema Beja laikā. 
1991. gada 18. janvārī, neskatoties uz komunistiskās varas iestāžu pretestību, 10 000 cilvēku no jauna apmeklēja mošeju un tajā pacēla karogu. Šis notikums tiek uzskatīts par sākumpunktu Albānijas komunisma sabrukumam. Šis pasākums bija arī pavērsiena punkts reliģiskās brīvības atdzimšanai Albānijā.
Zaļiščiki

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta ap 1469. gadu. Kopš 14. gadsimta vidus - Polijas sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā (Austroungārijā) un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām, izņemot laiku no 1809. līdz 1815. gadam, kad tā ietilpa Krievijā.
Pēc Pirmā pasaules kara Zaļiščiki iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī, bet upes otrajā krastā starp pasaules kariem bija Rumānijas teritorija. Pilsēta bija pazīstams kūrorts un vīnkopības centrs. Kad 1939. gadā, pēc Vācijas uzbrukuma Polijai, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, arī PSRS no austrumiem iebruka valstī, Zaļiščiki pāris dienas bija Polijas valdības rezidence, līdz tā evakuējās uz Rumāniju. Pilsēta līdz ar apkārtējo reģionu tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada 7. jūlija līdz 1944. gada 24. martam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Kolumbijas karogs

Kolumbijas karogs ir viens no Kolumbijas oficiālajiem simboliem. To pasludināja par šīs valsts karogu 1861. gada 26. novembrī.
Tas sastāv no trīs horizontālām joslām dzeltenā, zilā un sarkanā krāsā. Dzeltenā krāsa, kura ir divreiz lielāka par pārējām, aizņem augšējo pusi no karoga, zilā un sarkanā krāsa vienādās joslās izvietotas zem dzeltenās.
Horizontālo joslu proporcija (no augšas uz leju) ir 2:1:1.
Dzeltenā krāsa simbolizē Kolumbijas zemes bagātību; zilā krāsa simbolizē jūru, kura apskalo Kolumbijas krastus; savukārt sarkanā krāsa simbolizē cilvēku asinis, kuri cīnījās par Kolumbijas neatkarību.
Viktorija (filma)

Sižets

Juhanness, dzirnavnieka dēls kopš bērnības mīl Viktoriju, pils īpašnieka meitu. Kad abi jau pieauguši, Viktorijas tēvs izputējis un nolēmis izdot meitu pie bagāta vīra. Juhanness savus pārdzīvojumus pauž dzejā, gūst panākumus un vēlāk atgriežas dzimtajā pusē kā slavens dzejnieks.
Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skola

Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skola bija viena no Krievijas impērijas Pēterburgā esošām mākslas skolām.
Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skola bija trešā nozīmīgākā mākslas izglītības iestāde Pēterburgā. 1821. gadā dibinātā Ķeizariskā mākslas veicināšanas biedrība bija aristokrātiska mākslas mīļotāju apvienība. No 1857. gada biedrība uzturēja 1. Pēterburgas zīmēšanas skolu, kas tikusi dibināta 1839. gadā ar visām tās filiālēm, no kā skola ieguvusi savu nosaukumu. Mācību kurss ir bijis četrgadīgs. Audzēkņi skolā tikuši uzņemti uz iesniegto darbu pamata, neņemot vērā izglītības cenzu. Skolas nosaukumi un profils vairākkārt ir mainījušies, no 1989. gada šajā celtnē ir Sanktpēterburgas Rēriha mākslas skola.

Nodaļas

Sākotnēji bijušas glezniecības un zīmēšanas klases. Skolas uzplaukuma laikā, 20. gadsimta sākumā, īpaši, kad par skolas direktoru 1906. gadā ticis iecelts Nikolajs Rērihs, skolas profils ticis paplašināts, atverot jaunas medaļu darināšanas un estampa klases, kā arī aušanas un metālkalšanas darbnīcas. Pedagogu vidū minami izcili krievu mākslinieki Arkādijs Rilovs un Ivans Biļibins.

Latvieši

Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skola latviešu tautības jauniešu vidū kļuva populāra 20. gadsimta sākumā, kad šo skolu izmantoja, lai, pamācoties tajā dažus gadus, sagatavotos iestājeksāmeniem Pēterburgas mākslas akadēmijā vai Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā. 20. gadsimta pirmajos gadu desmitos šeit mācījušies tādi vēlākos gados zināmi latviešu mākslinieki kā Frederiks Fibigs,Niklāvs Strunke, Marta Skulme, Alberts Filka, Indriķis Zeberiņš, Uga Skulme, Augusts Annuss, Francisks Varslavāns un citi latviešu mākslinieki.

Izmatotā literatūra

Redkolēģija. Latviešu tēlotāja māksla. 1860-1940. Rīga: Zinātne, 1986. 502 lpp.
Lotars Šēlers

Biogrāfija

Lotars Šēlers piedzima 1881. gada 1. septembrī (pēc vecā stila — 20. augustā) Viljandi. No 1900. līdz 1904. gadam studējis jurisprudenci Tartu Universitātē, pēc tam turpat gadu studēja botāniku.
1916. gada novembrī apprecējās ar Mariju Unterbergeri. Kā Vācbaltu reformu partijas pārstāvis kandidēja Vācbaltu partiju padomes sarakstā 3. Saeimas vēlēšanās 1928. gadā, pēc tam ievēlēts arī 4. Saeimā. Parlamentā strādāja no 1928. līdz 1934. gadam. 1932. gadā kļuva par Vācbaltu reformu partijas vadītāju, amatā bija līdz partijas likvidēšanai 1934. gadā Ulmaņa apvērsuma rezultātā.
Miris 1945. gada septembrī.
Kārlis Ivars Kalme

Biogrāfija

Otrā pasaules kara gados kopā ar ģimeni devies bēgļu gaitās un pēc kara dzīvojis Vācijā. 1951. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV, kur Kalmes ģimene apmetusies Filadelfijā. No 1952. gada sācis spēlēt šahu. 1955. gadā uzvarējis ASV junioru šaha čempionātā, kā arī divas reizes (1955, 1957) uzvarējis ASV starpkoledžu šaha čempionātā. 1957. gadā dalījis pirmo vietu "North Central Open" šaha turnīrā Milvoki, kurā uzvarējis arī nākamo Pasaules čempionu šahā Bobiju Fišeru. Pārstāvējis ASV izlasi Pasaules studentu komandu šaha čempionātos, un bijis tās sastāvā 1960. gadā, kad tā sensacionāli uzvarējusi Ļeņingradā. Kalme pie 2. galdiņa ieguvis 11½ punktus no 13 (+11, =1, -1), iegūstot arī individuālo zelta medaļu. 1961. gadā šajās sacensībās izcīnījis sudraba medaļu komandu vērtējumā. Divas reizes piedalījies ASV šaha čempionātos (1958-59, 1960-61). 1973. gadā FIDE viņam piešķīrusi starptautiskā meistara nosaukumu (IM). Tomēr šahs nekļuva par Kalmes galveno nodarbošanos. 1961. gadā viņš ar izcilību absolvējis elektrotehnikas fakultāti Pensilvānijas universitātē. 1967. gadā aizstāvējis doktora grādu matemātikā Ņujorkas universitātē. Vēlākajos gados bija matemātikas profesors Kalifornijas universitātē (Bērkli) un Dienvidkalifornijas universitātē. Paralēli bijis arī pazīstams bridža spēlētājs un ieguvis meistara nosaukumu. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas atgriezies savā dzimtenē. Daudz strādājis pie valsts stratēģijas projektiem datorprasmju ieviešanā Latvijas skolās, kā arī piedalījies dažādos labdarības projektos.
LTN-Skonto banka

Vēsture

Banka tika dibināta 1992. gada 1. oktobrī.
1995. gada janvārī gan «LTN-Skonto banka», gan «Multibanka» rīkoja akcionāru pilnsapulci. Gan vienā, gan otrā bankā kontrolpakete piederēja SIA «Skonto», un abu banku akcionāri nolēma tās apvienot. 8. maijā Latvijas Banka atļāva «LTN-Skonto banku» pievienot «Multibankai». Banka pārtrauca savu darbību 22. maijā, un tā tika iekļauta «Multibankā».