google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksejs Morozovs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Morozovs uzsāka 1993. gadā, kad spēlēja Krievijas Superlīgas klubā Maskavas "Krilia Sovetov". 1995. gadā viņu draftēja NHL - viņu ar kopējo 24. numuru izvēlējās Pitsburgas "Penguins", bet pats Morozovs palika Krievijā, spēlējot "Krilia Sovetov". Uz "Penguins" vienību Morozovs devās vienīgi 1998. gadā, komandas sastāvā aizvadot astoņas sezonas, kopā 451 spēlē atzīmējoties ar 219 rezultativitātes punktiem.
2004. gada vasarā Morozovs pievienojās "Ak Bars" rindām, jau 2005.—06. sezonā kļūstot par Superlīgas čempionu. 2008.—09. sezonā viņš bija trešais rezultatīvākais KHL spēlētājs, viņš tika atzīts par izslēgšanas kārtas vērtīgāko spēlētāju. Gagarina kausa finālā viņa pārstāvēta "Ak Bars" ar 4—3 pārspēja Jaroslavļas "Lokomotiv", kļūstot par pirmo kausa ieguvēju. Nākamajā sezonā "Ak Bars" izdevās izcīnīt jau otro titulu pēc kārtas. Morozovs spēlēja arī 2009. un 2010. gada Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēlē. Pēc 2012.—13. gada sezonas izskaņas pievienojās Maskavas CSKA rindām, tās sastāvā gūstot 23 punktus 38 spēlēs. 2014. gada augustā Morozovs paziņoja par karjeras beigšanu.
Krievijas hokeja izlases rindās sešos Pasaules čempionātos, kļūstot par divkārtējo Pasaules čempionu, kā arī 1998. gada Olimpiskajās spēlēs, izcīnot olimpisko sudraba medaļu. 2007. gada Pasaules čempionātu Maskavā viņš noslēdza ar visvairāk gūtajiem vārtiem. Viņš tika atzīts arī par turnīra labāko uzbrucēju.
ASV Virdžīnas

Vēsture

Pirms eiropiešu ierašanās salās dzīvoja sibonu (Ciboney), karību un aravaku cilšu indiāņi.
Salām nosaukumu deva Kristofors Kolumbs, kurš tās atklāja savā otrajā ceļojumā 1493. gadā. Turpmāko gadu laikā salas piederēja Spānijai, Lielbritānijai, Nīderlandei, Francijai, Maltas ordenim.
1672. gadā Sentomasā, bet 1694. gadā — Sentdžonā apmetās Dāņu Rietumdijas kompānija. 1733. gadā no Francijas tika nopirkta arī Sentkroa, un 1754. gadā salas kļuva par Dānijas koloniju. XVIII gadsimtā un XIX gadsimta pirmajā pusē salās tika audzētas cukurniedres, izmantojot vergu darbaspēku. 1848. gadā verdzība tika aizliegta. Turpmākos gadus salu saimniecība nebija dzīvotspējīga, un tas prasīja no Dānijas valsts ievērojamus budžeta līdzekļus salu uzturēšanai.
Pirmā pasaules kara laikā Dānija par 25 miljoniem ASV dolāru pārdeva salas ASV. Darījums tika ratificēts Dānijas parlamentā un apstiprināts 1916. gadā rīkotajā referendumā. 1927. gadā salu iedzīvotājiem tika piešķirta ASV pilsonība. Mūsdienās salu saimniecība balstās uz tūrismu.
Sodoma un Gomora

Sodoma (ivritā: סְדוֹם, Sədom, grieķu: Σόδομα) un Gomora (arī Amora; ivritā: עֲמוֹרָה, ʿAmora, grieķu: Γόμορρα) ir divas pilsētas, kas minētas Radīšanas grāmatā, ebreju Bībelē, Jaunajā Derībā.
Saskaņā ar Toru abām pilsētām to iedzīvotāju izlaidības dēļ tika uzsūtīta uguns no debesīm, pilsētas tika pārvērstas pelnos. Vecajā Derībā tiek skaidrots, ka pilsētas atrodas Nāves jūras krastā.
No Sodomas pilsētas nosaukuma radies sodomijas jēdziens. Sodoma un Gomora tiek izmantota kā metafora homoseksualitātei. Mūsdienās abu pilsētu eksistence nav ne pierādīta, ne noliegta. Ja Sodoma un Gomora patiešām ir eksistējušas, tās, iespējams, ir iznīcinājusi dabas katastrofa. Par dabas katastrofu Nāves jūras apkaimē ir vēstījuši arī Jozefs Flāvijs, Tacits un Strabons.
Saldus (stacija)

Vēsture

Stacija atklāta 1928. gada 10. augustā. 1931. gadā pēc profesora Pētera Federa (1868—1936) projekta uzbūvēta divstāvu stacijas ēka. Dīzeļvilciens uz Liepāju kursēja piektdienās un svētdienās (no 2015. gada 6. jūnija kursē tikai piektdienās), bet virzienā uz Rīgu — pirmdienās un sestdienās (no 2015. gada 31. maija kursē tikai svētdienās).
Ropažu viduslaiku pils

Ropažu viduslaiku pils  (latīņu: castrum Rodopoyse, vācu: Schloß Rodopois) bija Livonijas ordeņa nocietinājums Ropažos pie Lielās Juglas upes uz senā kara ceļa, kas no Salaspils veda uz Siguldas pili. Līdz mūsdienām saglabājušās vienīgi pilsdrupas.

Pils apraksts

Pils bija uzcelta senā pilskalnā, kura dienvidu un rietumu pusi veidoja 6-10 metrus augsts Lielās Juglas upes stāvkrasts, rietumu pusē upe aizsērējusi, veidojot vecupi. Ziemeļu un austrumu pusē pilskalna nogāzes bija 3-4 metrus augstas. 
Līdz 1,5 metriem biezās mūra sienas bija būvētas no granīta laukakmeņiem. Tās veidoja neregulāru sešstūri, upes stāvkrasta pusē atradās dzīvojamais korpuss. Saglabājušies tikai divi mūra fragmenti, no kuriem lielākais ir 13 m garš un 5 m augsts.
2011. gada arheoloģiskajos izrakumos atklāja līdz tam nezināmu Ropažu pils aizsargmūri.

Vēsture

Indriķa hronikas aprakstā par 1205. gada Ropažu kauju (de bello cum letonibus im Rodopoyse) minēts, ka zemgaļu karavadonis Viestarts kopā ar krustnešiem pie Ropažiem sakāva lietuviešu karaspēku Svelgata vadībā, kas ar kara laupījumu cauri Līvzemei no Igaunijas devās atpakaļ uz Lietuvu. Pēc Līvzemes sadalīšanas Ropažu pilsnovads nokļuva Zobenbrāļu ordeņa, pēc 1237. gada Livonijas ordeņa Salaspils fogta pārvaldībā. 
Livonijas pilsoņu kara laikā apvienotais Rīgas pilsētas un Lietuvas karaspēks 1298. gada 29. jūnijā Kaujā pie Bukultiem cieta lielu sakāvi un bojā gāja ap 400 rīdzinieku. Lai nobloķētu pieeju Rīgai starp Juglas ezeru un Salaspili ap 1320. – 1322. gadu agrākā līvu pilskalna vietā ordenis Ropažos uzcēla mūra nocietinājumu. Ropažu pils bija viena no  Gaujas koridora aizsardzībai pret lietuviešu karaspēka uzbrukumiem celtās nocietinājumu joslas, ko veidoja Ropažu - Mālpils - Nītaures - Zaubes (Jaunpils) - Skujenes ordeņpilis. Tomēr jau 1334. gadā lietuviešu karaspēks atkal spēja pa Ropažu-Bukultu ceļu uzbrukt Bukultiem.
Vēlāk Ropažu pils kalpoja kā ordeņa saimniecības un Ropažu  pilsnovada pārvaldes centrs. 1404. gadā Livonijas ordeņa landmaršals ziņoja par strīdīgām robežām starp Ropažu un Siguldas ordeņļaudīm. 1467. gada Livonijas piļu sarakstā atzīmēta arī  tieši ordeņa mestram pakļautā Ropažu pils. No 1489. – 1491. gada karā ar Rīgas arhibīskapu ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs ielenca apgabalu starp Rīgu, Ādažiem un Ropažiem.  1491. gadā ordeņa karaspēks pieveica Rīgas karaspēku un Valmieras landtāgā piespieda parakstīt miera līgumu.  1555. gadā Livonijas piļu sarakstā par Ropažu ordeņa pili teikts, ka tā atrodas 4 jūdžu attālumā no Rīgas.
Livonijas kara laikā ap 1559. – 1560. gadu Krievijas caristes armija nodedzināja Ropažu pili, bet neuzdrošinājās neuzbrukt Rīgai. Pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas 1561. gadā ordeņa mestrs Gothards Ketlers Ropažu pilnovadu ieķīlāja Fromholdam Tīzenhauzenam, bet 1562. gadā uzdāvināja Henriham fon Donam. Nopostīto pili tās jaunie īpašnieki vairs neatjaunoja.
Kamielis (ritmiskā ainavā ar kokiem)

Tematika

Kamieļi iepriekš parādījušies manuskriptos, mozaīkās, skulptūrās un gleznās. Piemēram, kamieļi un zirgi parādījušies 14. gadsimta Džona Mandevila ceļojumu memuāros kā ilustrācijas. Tie parādās arī orientālistu deviņpadsmitā gadsimta gleznās, to skaitā Karla Hāga ("Briesmas tuksnesī", 1867) un Žana Leona Žeroma ("Ielas aina, Ēgipte"). darbos Londonā, Viktorijas krastmalas dārzos atrodas skulptūra, kas veltīta Impērijas armijas kamieļu korpusam.
Iepriekšējā gadā Klē bija radījis vēl vienu gleznu, kurā iekļāva kamieļus, ar nosaukumu "Divi kamieļi un ēzelis" (1919).
"Kamielis (ritmiskā ainavā ar kokiem)" ir daļa no darbu sērijas, kas iekļauj "Ritmisko koku ainavu". Līdzīgas ainavas, tādas kā "Maza ritmiska ainava" arī tapušas šajā laikā.

Konteksts un teorija

Šis ir periods, kad mākslinieks strādāja un mācīja Bauhaus Veimārā, Valtera Gropiusa vadībā. Pasniedzēja pienākumi pamudināja Klē meditēt par mākslas problēmām un tā rezultātā viņš radīja to, ko Herberts Rīds nosauca par "dziļāko un izgaismojošāko formulējumu par mūsdienu mākslas kustības estētisko pamatu, ko jebkad radījis praktizējošs mākslinieks".
Druskininki

Ģeogrāfija

Druskininku kūrorts atrodas dienvidu Lietuvā, 95,14 m virs jūras līmeņa, labajā Nemunas upes krastā. Augstākā pilsētas vieta — Veselības (K. Dineikas) parks (105 m virs jūras līmeņa), zemākā — Nemunas krasts pie Fizioterapijas dziedniecības iestādes.
Nemunā ieplūst Ratnīča (Ratnīčele), kura no dienvidiem uz ziemeļiem 2 km tek caur kūrorta austrumdaļai. Pilsētas dienvidu daļā atrodas Druskoņa ezers, Vijūnēļa dīķis un Meiteņu acu (Mergelių akių) ezeriņš. Kūrorta austrumdaļā — „Saules taka“, dīķis ar kaskādes vannām.

Klimats

Druskininku klimats izceļas ar labvēlīgiem klimata terapijas un rekreācijas apstākļiem. Dominē paugurains, gravains reljefs, daudz vidēju un mazu ezeru. Vidējā maksimālā gaisa temperatūra vasarā (jūnijā, jūlijā un augustā) — augstāka par 22 °C. Vidējā gada nokrišņu summa ir 661 mm. Vēja ātrums kūrortā jūlija-augusta mēnešos ir 2,4—2,6 m/s. Dominē dienvidrietumu, rietumu un ziemeļrietumu, bet ziemā pūš dienvidaustrumu, austrumu un dienvidrietumu vēji.

Daba

Lai gan Druskininku meži tālu no jūras, tajos atrodas kāpas. Tikai šeit tās nav līdzīgas jūrmalas kāpām — tās ir kontinentālās kāpas. Tās ir apaugušas priedainēm.

Kūrorts

Kūrorts dibināts 1794. g. 20. jūnijā, kad Staņislavs Poņatovskis Druskininkus pasludināja par dziedniecības vietu. Tas ir pirmais un lielākais kūrorts Lietuvā. Kūrorta attīstību labvēlīgi ietekmēja 1862. gadā izbūvētā Sanktpēterburgas - Varšavas dzelzceļa līnijas izbūve, jo Druskininku stacija tika izbūvēta tikai 19 kilometrus no pilsētas. Pēc Pirmā pasaules kara kūrorts iekļāvās Polijā, un to bija iecienījis Juzefs Pilsudskis. Sākoties Otrajam pasaules karam un PSRS iebrūkot Polijā, kūrorts īsu brīdi tika iekļauts Baltkrievijas PSR. Tomēr 1939. gada oktobrī PSRS to atdeva Lietuvai, bet 1940. gada augustā okupēja pašu Lietuvu. Kūrorta tips — balneoloģisks, dūņu, klimatisks. Druskininkus ielenc skaistas, tīras Dzūkijas priedaines un ezeri. Uz vienu pilsētas iedzīvotāju ir 2,1 ha meža.
11. trolejbusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Ieriķu iela — Centrālā stacija trolejbusi brauc pa šādām ielām: Stirnu iela, Dzelzavas iela, Nīcgales iela, A. Deglava iela, Avotu iela, Matīsa iela, A. Čaka iela, Marijas iela, Elizabetes iela un Satekles iela.
Virzienā Centrālā stacija — Ieriķu iela trolejbusi brauc pa šādām ielām: Satekles iela, Marijas iela, A. Čaka iela, Stabu iela, Avotu iela, A. Deglava iela, Nīcgales iela, Dzelzavas iela un Stirnu iela.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 1. trolejbusu parks (Ganību dambī) — Ieriķu iela trolejbusi brauc pa šādām ielām: Ganību dambis, Pulkv. Brieža iela, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Raiņa bulvāris, Marijas iela, A. Čaka iela, Stabu iela, Avotu iela, A. Deglava iela, Nīcgales iela, Dzelzavas iela un Stirnu iela.
Virzienā Ieriķu iela — 1. trolejbusu parks (Ganību dambī) trolejbusi brauc pa šādām ielām: Stirnu iela, Dzelzavas iela, Nīcgales iela, A. Deglava iela, Avotu iela, Matīsa iela, A. Čaka iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Kalpaka bulvāris, Pulkv. Brieža iela, Ganību dambis un Dambja iela.
Potsdamas konference

Potsdamas konference notika 1945. gadā no 17. jūlija līdz 2. augustam Potsdamā, Vācijā (netālu no Berlīnes). Konferences dalībvalstis bija Padomju Savienība, Amerikas Savienotās Valstis un Lielbritānija - spēcīgākās un lielākās Otrā pasaules kara Sabiedroto valstis, kas sakāva Ass valstis. Postdamas konferencē Sabiedroto valstis pārstāvēja attiecīgo valstu vadītāji - VK(b)P pirmais sekretārs Josifs Staļins, ASV prezidents Harijs Trumens un Lielbritānijas premjerministrs Klements Etlijs.
Šī bija pēdējā no trim Otrā pasaules kara konferencēm, kurās tikās "lielais trijnieks", 1943. gada novembrī-decembrī bija notikusi Teherānas konference, bet 1945. gada februārī — Jaltas konference. Konferences mērķis bija izlemt, kā pārvaldīt sakauto nacistisko Vāciju. Tāpat konferences mērķi bija pēckara politiskās sistēmas izveidošana un miera līguma jautājumu apspriešana.
Baltijas valstu okupācijas jautājums Potsdamas konferencē tieši netika apspriests, tomēr ASV puse atteicās pakļauties PSRS prasībām uzskatīt visus baltiešu bēgļus Vācijā kā padomju pilsoņus. Savukārt Apvienotās Karalistes politiķi PSRS teritoriālās pretenzijas Baltijas reģionā uztvēra kā vēlmi iegūt kolonijas.
Bodžera scinks

Nosaukums

Sugas nosaukums piešķirts par godu austriešu dabaszinātniekam un pētniekam Venzelam Bodžeram (Wenzal Bojer, 1759—1856).

Izskats

Garums 11—14 cm. Šādi grāmatā "Zeltainie sikspārņi un sārtie baloži" Bodžera scinkus no Raundas salas apraksta Džeralds Darels:
"Gintera gekonus šeit neredzēja, toties šaudījās apmēram četrarpus collas gari mazie scinki ar garu asti, smailu galvu un tik niecīgām kājiņām, ka ķirzakas drīzāk izskatījās pēc čūskulēniem. Tās slīdēja pa klinšu starpu kā dzīvsudraba pilieni, ņirbēja kā kolibri... Spožacainie scinki, naski un žigli kā pilieni uz loga rūts, kustējās, ne mirkli nepierimstot... Gludās, sīkās gaišpelēkās un kafijkrāsas zvīņas saulē zvīgoja, un ķirzakas ne mirkli nepārtrauca nopietno barības meklēšanas uzdevumu".

Izplatība

Savulaik bija plaši sastopams visā Maurīcijā un apkārtējās saliņās. Makabeju pasuga G. b. fontanayi, kas dažkārt tiek izdalīta arī kā atsevišķa suga, mitinās Melnās upes aizas nacionālajā parkā Maurīcijas dienvidrietumos.
Nominālpasuga apdzīvo vairākas Maurīcijas piekrastes saliņas — ziemeļu saliņas Raundu, Sērpentu, Ganerskveinu, Gabriela salu, Baloža klinti, Maurīcijas dienvidaustrumu piekrastē novietoto Egretu un Vakoasu. Divas populācijas reintroducētās sīciņajās, netālu esošajās Ile de la Passe un Ile aux Fouquets saliņās. Lielākā populācija, kas veidoja aptuveni 80% no sugas kopskaita, līdz 2010. gadam dzīvojas Flatā. Taču Āzijas mājas ciršļa (Suncus murinus) invāzijas rezultātā šī populācija īsā laikā tika pilnībā iznīcināta.

Uzvedība un barība

Scinki nereti sildās un gozējas Saules staros. Pārtiek galvenokārt no kukaiņiem, un medību laikā pārvietojas ļoti strauji. Naigā tekalēšana arī nepieciešama, lai spētu izbēgt no dabiskajiem ienaidniekiem Raundas scinkiem.

Aizsardzība

Sugu apdraud ievestie svešzemju dzīvnieki, — Āzijas mājas ciršļi, čūskas Lycodon capucinus, mangusti un savvaļā pārgājušie kaķi. Raundā arī kazas un truši, kuri postīja ķirzaku dabisko dzīvesvidi. Maurīcijas savvaļas fonda vadībā invazīvās sugas tika izskaustas no Bodžera scinka apdzīvotajām saliņām. Populācijas pieaugumu sekmēja arī nebrīvē pavairoto īpatņu reintrodukcija to dabiskajā vidē.
Ogres novads

Virsmas reljefs, klimats, ūdeņi

Ogres novada teritorijas reljefā dominē lēzeni viļņots līdzenums ar maziem un vidēja lieluma pauguriem. Virsmas vidējais absolūtais augstums mainās 20—50 m robežās. Novada D daļā, kas ir zemāka, atrodas plašā Daugavas ieleja, gar kuru R—A virzienā turpina stiepties Ogres Kangaru osu virkne. Ogres novadā kopumā ir siltāks un sausāks nekā rajona vidusdaļā un A daļā. Gaisa vidējā diennakts temperatūra janvārī ir ap −6 °C, bet jūlijā — ap 17,2 °C. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 600 — 700 mm. Novada D daļā plūst Daugava; vidusdaļā novadu šķērso Ogres upe, kurā ieplūst Ranka. Novadā ir vēl arī mazākas upītes — Ķiļupe, Urga, Kazupe u.c. sīkupītes. Ogres upes krastos vietām atsedzas dolomītu pamatieži, kuros var atrast senu jūras gliemežu brahiopodu pārakmeņojušās atliekas. Novada teritorija neizceļas ar sevišķu mežainumu. Tas ir mazāks nekā vidēji rajonā — tikai 29%. Tikai Z daļā ir lielāki mežu masīvi. Taču pagastā aug 28 dižkoki. Ogresgala ciemā Ogres krastā aug Ogres rajonā lielākā vīksna (stumbra apkārtmērs 6,5 m). Ievērības cienīgus apmērus ir sasniedzis tāds ļoti lēni augošs krūms kā kadiķis — Neteiču kadiķa stumbra apkārtmērs ir 1,3 m. Ievērību pelna arī Vecdupānu liepa (5,7 m un 5,4 m) Ogres kreisajā krastā apmēram 2 km lejpus Ogresgala, bet no ozoliem — Krauzu dižozols (5,8 m) Rankas labajā krastā apmēram 1,5 km augšpus Ogresgala. Meži aizņem 42% no novada teritorijas.
Malvilas pils

Sižets

Romāna darbība norisinās divdesmitā gadsimta beigās. Tas stāsta par notikumiem pēc kodolkatastrofas, kad nelielai cilvēku grupai izdevies izdzīvot, jo atomsprādziena brīdī viņi atradušies kādas senlaicīgas pils vīna pagrabā. Arī daļu Larokas pilsētiņas, kurā atrodas Malvilas pils, pasargājusi klints.
Drīz viņi konstatē, ka arī apkārtējās saimniecībās un ciemos ir saglabājusies dzīvība. Laiku pa laikam parādās jauni izdzīvojušie, taču ne visiem no tiem ir cēli nodomi, nākas saskarties ar vardarbību un cilvēku nogalināšanu. Arī paši malvilieši dažkārt ir spiesti nogalināt, lai paši netiktu nogalināti. 
Sabiedrībā notiek būtiskas izmaiņas. Mainās cilvēku rīcības motīvi, veidojas jauns kopdzīves modelis, un par dzīves dominanti kļūst cilvēces un cilvēcīguma saglabāšana. 
Viens no lielākajiem draudiem jaunajai sabiedrībai ir teokrātiskas diktatūras izveidošanās. 
Romāns veidots stāstījuma formā, Malvilas pils īpašniekam Emanuelam Kontam laiku pa laikam arī atgriežoties atmiņās par notikumiem, kas risinājušies viņa bērnībā un pirms katastrofas.
Gunnerusa grēda

Gunnerusa grēda (angļu: Gunnerus Ridge) ir šaura un gara zemūdens grēda Antarktīdas piekrastē, kas stiepjas perpendikulāri tās krastam uz ziemeļiem no Rīsera-Larsena pussalas. Grēda ir ap 430 km gara un no 150 km dienvidu galā līdz 50 km ziemeļu galā plata. Paceļas virs okeāna pamatnes līdz pat 2500 m. Sastāv galvenokārt no kontinentālas garozas ar vulkānisku struktūru — Kainanmaru kalnu — grēdas ziemeļu galā. Atdala Kosmonautu jūru austrumos no Rīsera-Larsena jūras rietumos. Grēdas daļu pie kontinenta krasta sauc par Gunnerusa sēkli (Gunnerus Bank). Ziemeļos no grēdas okeāna dibenā plešas Enderbija abisālais līdzenums.
Pastāv teorija, ka vēlīnajā krīta periodā Gunnerusa grēda ir bijis sauszemes tilts starp Austrumantarktīdu un Madagaskaru.
Maskarēnu paradīzes mušķērājs

Izskats

Ķermeņa garums ir 15—20 cm. Tēviņiem galva metāliski zila, spārni rūsgani. Krūtis un pavēdere liegi pelēcīgi. Knābis gaiši zils, tā gals tumšs. Atšķirībā no lielākās daļas citu paradīzes mušķērāju, Maskarēnu sugas tēviņiem iztrūkst izteikti garās centrālās astes spalvas.
Mātītes mazākas, to ķermeņa apspalvojums mazāk spilgts.
Maurīcijas pasuga nedaudz lielāka un tumšāka. Tēviņu zilās galvas mirdzums šai formai izteiktāks par Reinjonas pārstāvjiem un stiepjas līdz pakausim.

Izplatība

Apdzīvo Reinjonu un Maurīciju Indijas okeānā. Reinjonā paradīzes mušķērājs ir diezgan bieži sastopams, kamēr Maurīcijā mītošā pasuga ir daudz retāka.

Barība

Pārtiek no dažādiem kukaiņiem, kurus medī vienatnē. Reinjonā barojas arī grupās kopā ar Reinjonas pelēkajiem briļļuputniem.
Karaļmeita

Karaļmeita ir latviešu kora dziesma jauktajam korim ar Raiņa vārdiem, ko 1903. gadā sacerēja komponists Jāzeps Vītols. Tā pieder pie vēsturiski patriotiskām jauktā kora balādēm episki dramatiskā raksturā. Dziesma sākas brāzmaini, bet pašu daiļo karaļmeitu raksturo gracioza melodija.

Tapšanas vēsture

1897. gadā advokātu un žurnālistu Jāni Pliekšānu apcietināja par piederību organizācijai "Jaunā strāva" un pēc ilgākas izmeklēšanas 1899. gadā izsūtīja uz Slobodsku Vjatkas guberņā. Trimdā tapa viņa pirmais dzejoļu krājums, kurā bija iekļauts arī dzejolis "Karaļmeita". Dzejas krājumu ar nosaukumu "Tālas noskaņas zilā vakarā" izdeva pēc autora atgriešanās dzimtenē 1903. gadā.   
Jāzeps Vītols no 1891. gada kopā ar Jurjānu Andreju piedalījās folkloras vākšanas darbā un jau bija sacerējis balādi "Beverīnas dziedonis". No 1897. līdz 1914. gadam viņš veica recenzenta pienākumus Pēterburgas vācu avīzē “St. Petersburger Zeitung”, bija Pēterburgas latviešu kora vadītājs, kā arī mūzikas kritiķis.
Dziesma vairākkārt bijusi iekļauta Vispārējo latviešu dziesmu un deju svētku programmā (1931, 1948, 1977, 2003).
Džeimss Kuks

Atklājumi

Kuks atklāja Havajas un daudzas citas salas, tāpat viņš pirmais apkuģoja ap Jaunzēlandi. Kuks bija arī kartogrāfs. Meklējot Ziemeļu jūrasceļu no Klusā uz Atlantijas okeānu, viņš izpētīja Aļaskas piekrastes daļu. Aļaskā viņa vārdā ir nosaukts līcis, Ankoridžas pilsētā par godu Kukam ir uzstādīts piemineklis.

Biogrāfija

Džeimss Kuks piedzima Jorkšīrā, Anglijā, 1728. gadā fermeru ģimenē. Vecāku nabadzības dēļ viņš netika saņēmis pienācīgu izglītību. Agrā jaunībā strādājis gan fermā, gan veikalā, Kuks astoņpadsmit gadu vecumā tika pieņemts uz kuģa par jungu. 1755. gadā Kuks iestājās dienēt kara flotē, piedalās karadarbībā. 1757. gadā nokārto kuģa kapteiņa pārbaudījumus. 1768 gadā viņš kļuva par kuģa Endeavour kapteini. Ar šo kuģi Džeimss Kuks veica savus slavenos ceļojumus.
18. gadsimtā 59% jūrnieku mira dažādu slimību, piemēram, cingas dēļ. Lai samazinātu saslimstību, Kuks uz sava kuģa ieviesa stingru kārtību. Viņš lika ievērot higiēnas likumus, vienmēr bija svaigu augļu krājumi, kas saturēja vitamīnu C.
1768. gadā Kuks nogādāja britu ģeogrāfus uz Taiti krastiem, lai tur novērotu Veneras konjukciju ar Sauli. Kopā ar Kuku ekspedīcijā piedalījās naturālists, botāniķis Jozefs Banks un 2 gleznotāji. Tāpat Kuks saņēma pavēli atrast Terra Incognita. Pētījums sākās 3. jūnijā. Pēc tam kuģi devās uz Jaunzēlandi. Maori iezemieši satika Kuku naidīgi noskaņoti. Simtiem kanoe uzbruka Indeveras kuģim.
1770. gada aprīlī Kuks piestāja Austrālijas austrumu krastā. Viņš atklāja līci, ko nosauca par Botānisko līci, tā piekrastes lielā nezināmu augu sugu skaita dēļ. Šeit izdevās nomedīt ķengurus, kuru ādas un galvaskausi tika nogādāti Eiropā tālākiem pētījumiem.
Peldot uz ziemeļiem, kuģis uzsēdās uz rifa, kuru pēc tam nosauca par Lielo Barjerrifu. Pēc bojātā kuģa korpusa remonta Kuks atgriezās Anglijā 1771. gadā.
1778. gada 8. janvārī Kuks atklāja Sendviča salas (Havaju salas). Havajieši iesākumā uzskatīja viņu par dievu Lono, bet drīz vīlās viesos. Nākamgad Kuks atgriezās Havajās, bet viņa matroži slikti izturējās pret aborigēniem. 1779. gada 14. februārī, 3. ceļojuma laikā, kapteinis Kuks Havaju salās gāja bojā iezemiešu uzbrukumā. Pēc ilgstošām pārrunām un spēka pielietošanas, angļi saņēma no havajiešiem Kuka mirstīgās atliekas: skalpu, galvu bez apakšžokļa, gurnu kaulu, apakšdelmu un plaukstas kaulus. 1779. gada 21. februārī viņš tika apglabāts Klusā okeāna ūdeņos.

Džeimsa Kuka trīs ekspedīcijas

Džeimsa Kuka vadībā tika veiktas trīs ekspedīcijas, kas būtiski aizpildīja baltos plankumus pasaules kartē.
Pasaules šaha kompozīcijas turnīrs

Pasaules šaha kompozīcijas turnīrs (angļu: World Chess Composition Tournament (WCCT)) ir pasaules valstu komandu neklātienes sacensības šaha kompozīcijā. Notiek kopš 1972. gada un šis turnīrs tiek uzskatīts par neoficiālo pasaules komandu čempionātu.
Samuēla grāmatas

Samuēla grāmatas ir divas Vecās Derības vēsturiskās praviešu grāmatas, par kuru autoru tradicionāli uzskata pravieti Samuēlu. Tomēr šo grāmatu pētnieki uzskata, ka tās ir rakstījuši dažādi cilvēki, jo tajās ir viens no otra neatkarīgi teksti, kas rakstīti dažādos laikos. Grāmatās ir aprakstīta izraēliešu teoloģiskā vēsture.
Pirmajā grāmatā ir aprakstīta izraēliešu vēsture no Samuēla dzimšanas līdz Saula nomiršanas brīdim, savukārt otrajā Samuēla grāmatā ir aprakstīta karaļa Dāvida dzīve. Ir aprakstīta arī Dāvida cīņa ar Goliātu. Tiek lēsts, ka aprakstītais periods ir aptuveni simts gadi no izraēliešu vēstures, aptuveni no 1075. līdz 975. gadam p.m.ē.