google/wiki40b huggingface dataset:
Edgars Rinkēvičs

Izglītība

Vidējo izglītību ieguvis Jūrmalas 4. vidusskolā (pabeidzis 1991. gadā), bakalaura grādu Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē (1991—1995), LU saņēmis arī maģistra grādu politikas zinātnēs (1995—1997); vēl vienu maģistra grādu ieguvis ASV Nacionālās aizsardzības universitātes Bruņoto spēku Nacionālo resursu stratēģijas industriālā koledžā (1999—2000), mācījies arī Groningenas universitātē (Nīderlande; politikas zinātnes un starptautiskās attiecības).

Karjera

No 1993. līdz 1994. gadam E. Rinkēvičs bijis žurnālists ārpolitikas un starptautisko attiecību jautājumos Latvijas Radio. 1995. gadā sāka strādāt Aizsardzības ministrijā, sākumā kļuva par Politikas departamenta vecāko referantu (līdz 1996. gada martam), 1996. gadā uz pusgadu kļuva par departamenta direktoru. Pēc tam E. Rinkēvičs līdz 1997. gada maijam bija ministrijas valsts sekretāra vietnieks aizsardzības politikas jautājumos. 1997. gada maijā kļuva par ministrijas valsts sekretāra pienākumu izpildītāju, tā paša gada augustā — valsts sekretāru. Laikā no 1998. līdz 2004. gadam E. Rinkēvičs bija partijas "Latvijas ceļš" biedrs. 1998. gada februārī viņš kļuva par Baltijas valstu un ASV partnerības hartas nosacījumu izpildes komisijas divpusējās aizsardzības un militāro jautājumu darba grupas vadītāju no Latvijas puses. No 2002. līdz 2003. gadam darbojies delegācijā sarunās par Latvijas iestāšanos NATO (delegācijas vadītāja vietnieks), no 2005. gada līdz 2007. gada janvārim vadījis NATO valstu un valdību sanāksmes organizācijas biroju. 2008. gada oktobrī beidza valsts sekretāra darbu, lai kļūtu par Valsts prezidenta kancelejas vadītāju. Kancelejas vadītājs bija līdz 2011. gada jūlijam.

Politiskā darbība

2011. gada 25. oktobrī E. Rinkēvičs kļuva par Zatlera Reformu partijas virzītu bezpartijisku ārlietu ministru Valda Dombrovska valdībā. 2012. gada janvārī iestājās Zatlera Reformu partijā. Ārlietu ministra amatu saglabāja arī Laimdotas Straujumas valdībā. 2014. gada maijā pārgājis uz partiju "Vienotība".
2014. gadā kandidējis 12. Saeimas vēlēšanās, kur tika ievēlēts parlamentā. Ārlietu ministra amatu saglabājis arī Laimdotas Straujumas otrajā valdībā un Māra Kučinska valdībā.
2018. gada rudenī E. Rinkēvičs tika ievēlēts 13. Saeimā no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta un janvārī tika apstiprināts par ārlietu ministru Krišjāņa Kariņa valdībā.

Privātā dzīve

2014. gada 6. novembrī E. Rinkēvičs savā Twitter profilā nāca klajā ar paziņojumu, ka viņš ir gejs un darīs visu, lai Latvijā tiktu pieņemts likums par civilajām partnerattiecībām. Viņš kļuva par pirmo politiķi Latvijas vēsturē, kas publiski atzinis savu homoseksualitāti.
Šķidro kristālu displejs

Darbības princips

LCD (šķidro kristālu displejs) sastāv no šķidrā kristāla molekulu kārtas, kas atrodas starp diviem stikliem ar caurspīdīgiem elektrodiem un diviem perpendikulāri novietotiem polarizējošajiem filtriem. Ja starp filtriem nebūtu šķidrā kristāla slāņa, displeja šūnas būtu necaurspīdīgas. Šķidrā kristāla molekulas starp filtriem izkārtojas spirālveidīgi un polarizē caur tām plūstošo gaismu. Līdz ar to filtri neaiztur gaismu, ko polarizējušas molekulas. Sprieguma pievadīšana caurspīdīgajiem elektrodiem liek šķidrā kristāla molekulām virzīties paralēli elektriskajam laukam, izjaucot spirālisko struktūru un samazinot gaismas polarizāciju. Kad šķidrie kristāli ir pilnīgi nesagriezti, otrais polarizācijas filtrs nobloķē gaismu, kas spīd tiem cauri. Pikselis netiek izgaismots. Kontrolējot šķidrā kristāla molekulu pagriezienu, gaisma caur tām tiek laista dažādos daudzumos, attiecīgi izgaismojot pikseli. Krāsainajos LCD displejos katrs pikselis ir sadalīts trīs daļās jeb subpikseļos sarkanā, zaļā un zilā krāsā ar attiecīgajiem filtriem. Neatkarīgi kontrolējot katru subpikseli, var iegūt miljoniem pikseļa krāsu. Līdzīga metode tiek izmantota arī vecākajos CRT displejos.

Pasīvās un aktīvās matrices displeji

Digitālajos pulksteņos, kabatas kalkulatoros un vecākos monitoros tiek izmantota pasīvās matrices tehnoloģija (STN vai DSTN). Šiem displejiem ir visai vājš kontrasts un lēns attēla atbildes laiks. Augstas izšķirtspējas LCD displejos, piemēram, televizoros vai datoru monitoros tiek izmantota aktīvās matrices tehnoloģija (TFT), kurā katram pikselim ir savs atsevišķs tranzistors. Aktīvās matrices displeji ir daudz spožāki, asāki un ar ātrāku atbildes laiku nekā pasīvās matrices displeji.
Eglonas-Susējas kanāls

Projekts

Kurzemes un Zemgales hercogistes saimniecisko attīstību kavēja transporta ceļu trūkums no tās austrumu gala līdz daudz attīstītākajam Lielupes baseinam un Baltijas jūras ostām. Arī pie Buļļupes ietekas Daugavā zviedru kontrolētajā Bolderājā bija uzlikta augsta ūdensmuita un dažādi eksporta aizliegumi. Lai to apietu, hercogs Jēkabs izplānoja iekšzemes kanālu sistēmu, izrokot kanālu no jūras uz Kaņiera ezeru, un caur Slocenes upi to savienojot ar Lielupi pie Slokas. Tālāk Slocenes upi bija plānots savienot ar Abavas augšteci un saslēgt ar Ventas ūdensceļu. Savukārt Daugavas pieteku Egloni (Eglaini) Augšzemē bija paredzēts savienot ar Susējas pieteku Vilkupi.

Būvdarbi

Kad Otrā Ziemeļu kara laikā Krievijas caristes karaspēka uzbrukuma dēļ 1656. gadā zviedri ar akmeņiem piekrautām liellaivām nobloķēja satiksmi pa Daugavas ūdensceļu, hercogs Jēkabs sāka plānot jauna ūdensceļa izveidi no Daugavas gar Lietuvas robežu līdz Jelgavai. 
No 1658. līdz 1660. gadam hercogs atradās zviedru gūstā, zviedru iekarotāji pilnībā sagrāva viņa saimniecību, bet Kurzemes kolonijas pārņēma holandieši un angļi.
Pēc atbrīvošanas no gūsta hercogs ar lielu sparu sāka strādāt pie savas valsts saimniecības atjaunošanas. Pēc viņa rīkojuma aptuveni 400 racēju 1667. gada rudenī četras nedēļas raka lielu grāvi pa Dienvidsusējas pietekas Vilkupes gaitu, lai cauri purviem savienotu to ar Daugavas pieteku Eglonu. Salam iestājoties, darbus pārtrauca. Hercoga Jēkaba radinieks, Biržu pils īpašnieks Boguslavs Radvils solīja dot palīgā 2000 racēju. Rīgas rātes uzdevumā tirgotāji Joahims Hārdelofs un Francis Murers pa ceļam uz Subati devās izlūkot kanāla būvdarbus. Viņi ziņoja, ka jaunais grāvis izrakts virzienā uz Eglaini līdz Budberga krogam pie Vilkupes. 1668. gadā uz kanāla rakšanas vietu sūtīja inženieri J. Svenburgu, kas ziņoja, ka «jaunā grāvja» rakšanas darbi ir turpinājušies arī ziemā. Grāvis bija izrakts pusjūdzes garumā (vairāk nekā 3 km), 2—3 asu (ap 3—4,5 m) platumā un 2 pēdas (ap 50 cm) dziļumā. Pie pašas Eglaines gan bija tikai pēdu dziļa ūdens rene, jo rakšanas darbus bija apgrūtinājusi cietā grunts, kas atradās zem purvainā slāņa 3—5 pēdu dziļumā. Taču teiktais liecina, ka kanāla trase bija «noieta» visā garumā. 1668. gada aprīlī Rīgas pilsēta Zviedrijas ķēniņa vārdā pieprasīja kanāla rakšanas darbus pārtraukt un tie vairs neatsākās.
Pēc hercoga Jēkaba nāves 1682. gadā preču ražošanas un tirdzniecības apjomi hercogvalstī krasi samazinājās. Viņa dēlu Frīdrihu Kazimiru vairāk interesēja dārgas balles un naudas tērēšana, un  kanāla izveides projekts vairs netika atsākts.
Bolderājas iela (Rīga)

Ielas raksturojums

Bolderājas iela ir 530 metrus gara asfaltēta iela Imantā. Tā sākas krustojumā ar Mellužu ielu un iet ziemeļu virzienā. Iela krustojas ar Šķērsielu un Eduarda Šmita ielu. Bolderājas iela beidzas ar strupceļu pie garāžu teritorijas.
Smila

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1542. gadā, tagadējā nosaukumā dēvēta kopš 17. gadsimta 50. gadiem. No 1648. līdz 1667. gadam Čihirinas kazaku pulka sotņas miests. 1793. gadā Smila nonāk Krievijas Impērijas sastāvā un kļūst par apriņķa pilsētu, bet no 1797. gada — miests. 1838. gadā Smila nonāk grāfu Bobrinsku īpašumā, kas miestā uzbūvē cukura rūpnīcu, bet vēlāk arī citas ražotnes. 1876. gadā savienota ar dzelzceļa līniju. 20. gadsimta sākumā Smilā ir ap 20 tūkstošiem iedzīvotāju. 1926. gadā atkārtoti piešķirtas pilsētas tiesības. Mūsdienās pārtikas rūpniecības un to apkalpojošās mašīnbūves centrs.

Cilvēki

Smila ir krievu politiķa Vladimira Medinska (Владимир Ростиславович Мединский, 1970) un padomju karavīra Grigorija Šterna (Григорий Михайлович Штерн, 1900—1941) dzimtā pilsēta.
Gastroenterīts

Gastroenterīts ir kuņģa un tievās zarnas iekaisuma slimība. Visbiežāk tas ir akūtā, dažkārt — hroniskā formā. Tas izraisa vemšanu, caureju, sāpes vēderā un krampjus. Lai gan gastroenterītam nav saistības ar gripu, to sauc arī par vēdera un kuņģa gripu.
Bērniem gastroenterītu parasti izraisa rota vīruss, pieaugušajiem biežāks izraisītājs ir norovīruss un Campylobacter baktērija. Retāk to izraisa citas baktērijas (vai to toksīni) un parazīti. Transmisija var rasties, ēdot nepareizi sagatavotu pārtiku vai pēc tuva kontakta ar personu, kas ir inficējusies ar vīrusu. Novērst saslimšanu var ar tīra dzeramā ūdens lietošanu, roku mazgāšanu ar ziepēm, bērna barošanu ar krūti. Visiem bērniem ir ieteicama vakcīna pret rota vīrusu.
Galvenais ārstēšanas veids ir pietiekama daudzuma šķidruma uzņemšana. Vieglos un vidēji smagos gadījumos var lietot ūdens, sāļu un cukura sajaukumu. Tiek ieteikts turpināt barot ar krūti tos, kas tādā veidā jau tikuši baroti. Parasti nav ieteicamas antibiotikas.
Gastroenterīts parasti ir bērniem un jaunattīstības valstīs dzīvojošajiem. Gadā ir apmēram 3—5 miljardi saslimšanas gadījumu, no slimības ik gadu mirst vidēji 1,4 miljoni cilvēku.
Gustavs Praudiņš

Pirmskara dzīve

Gustavs Praudiņš dzimis Valmieras apriņķa Naukšēnu pagasta Nurmu muižas teritorijas Ērmaņu mājās sešu bērnu ģimenē. Brīvības cīņu laikā 1919. gada 12. aprīlī Praudiņš kā brīvprātīgais piesakās 5. Cēsu kājnieku pulkā. 1919. gada 5. oktobrī uzņemts kā kadets Latvijas kara skolas I rotā, to beidz 1920. gada 20. maijā leitnanta pakāpē un tiek nozīmēts par vada komandieri 5. Cēsu kājnieku pulka III rotā. Pēc kara beigām turpina dienestu Latvijas Armijā, 1923. gada 17. novembrī tiek paaugstināts par virsleitnantu, 1933. gada 17. novembrī par kapteini leitnantu, bet 1937. gada 1. jūlijā jau par kapteini. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Praudiņš tiek ieskaitīts Strēlnieku XXIV teritoriālā korpusā, no tā savukārt nokļūst Strēlnieku 243. pulkā.

Pēckara dzīve

Lielāko daļu savu pēckara gadu Gustavs Praudiņš pavada Padomju armijas gūstā dažādās nometnēs, tur 1961. gadā zaudē kāju un smagi slims saņem atļauju atgriezties Latvijā. Mūža pēdējos gados Praudiņš iztiku pelna piestrādājot par tehnisko zīmētāju, tiek izmantots kā konsultants filmas "Akmens un šķembas" uzņemšanā. Īsi pirms nāves pieprasa kara invalīda pensiju Vācijas valdībai, kas uzskatāma par lielu uzdrīkstēšanos.
Majors Gustavs Praudiņš mirst ar vēzi 1965. 9. oktobrī, Rīgā, apglabāts Rūjienas kapos 1965. gada 16. oktobrī.
Konstantīns Baruļins

Spēlētāja karjera

Konstantīns sāka spēlēt profesionāli 2001. gadā Krievijas Augstākās līgas kluba Tjumeņas "Gazovik" rindās. Tā sastāvā viņš spēlēja līdz pat 2005. gadam. Tiesa, 2004.—05. sezonā Baruļins ar vienu spēli Sanktpēterburgas "SKA" rindās debitēja arī Krievijas Superlīgā. 2005.—06. sezonu Konstantīns aizvadīja Maskavas "Spartak" rindās, taču tad pievienojās Maskavas apgabala "Himik" vienībai.
No 2008. līdz 2010. gadam Konstantīns spēlēja Maskavas "CSKA" rindās, taču tad pievienojās Mitišču "Atlant" vienībai. 2010.—11. sezonu Baruļins noslēdza kā līgas labākais vārtsargs vidēji spēlē ielaisto vārtu ziņā.
No 2012. līdz 2014. gadam pārstāvēja Kazaņas "Ak Bars", taču jūnijā tika aizmainīts uz Omskas "Avangard", "Ak Bars" pretī saņemot Sergeju Kosticinu.
Krievijas izlases rindās spēlējis 2007. gada Pasaules čempionātā, kurā gan laukumā nedevās, bet kopā ar izlasi izcīnīja bronzas medaļas. Baruļins spēlējis arī vairākos pārbaudes turnīros.
Dispepsija

Dispepsija (no grieķu: δυσ, dys- — 'slikts, sarežģīts' un πέψις, pepsis — 'gremošana') ir hroniski gremošanas trakta darbības traucējumi, kas saistīti ar barības uzņemšanu un sagremošanu, nevis izkārnīšanos. Tas nozīmē, ka process šajos gadījumos skāris pārsvarā gremošanas trakta sākuma daļu — barības vadu, kuņģi, divpadsmitpirkstu zarnu un, iespējams, aizkuņģa dziedzeri, žultsvadus un žultspūsli.

Simptomi

Slimnieki sūdzas par hroniskām (ilgst ne mazāk par 3 mēnešiem) sāpēm, diskomfortu vēdera augšējā trešdaļā, ko pavada pilnuma sajūta pakrūtē pēc ēšanas, ātra sāta sajūta, apetītes trūkums vai pastiprināta ēstgriba, slikta dūša, vemšana, vēdera uzpūšanās, gāzu izvadīšana, atraugas, rūgta garša mutē, dedzinoša sajūta (grēmas) pakrūtē vai aiz krūšu kaula, barības atgrūšana.
Nameiša karagājiens uz Rīgu (1280)

Nameja karagājiens uz Rīgu notika 1280. gada vēlā rudenī pēc Kuldīgas komtura vadītajiem uzbrukumiem Dobeles pilskalnam. Pēc Livonijas ordeņa sakāves Aizkraukles kaujā zemgaļu ķēniņš Nameisis uzskatīja, ka krustnešiem nav pietiekami daudz karotāju Rīgas aizsardzībai. Tomēr Livonijas landmaršalam Gerhardam īsā laikā izdevās mobilizēt Cēsu zemessargus un viņi izveidoja aizsardzības pozīcijas tagadējā Pārdaugavā. Namejs sadalīja savu karaspēku divās daļās, no kuriem viena daļa atkāpās pa Zemgales ceļu gar Lielupi (vācu: die Â), bet otra daļa Nameja vadībā uzbruka ordeņa maršalam, kas bija meties vajāt bēgošos zemgaļu jātniekus. Kaujā pie Lielupes maršals tika sagūstīts un aizvests uz Tērveti, bet tālāk nosūtīts pie Lietuvas dižkunigaiša Traideņa un nogalināts publiskā divkaujā.

Atskaņu hronikas vēstījums

Pēc Kuldīgas komturam padotā kursu karaspēka sirojumiem uz Dobeli zemgaļu ķēniņš Namejs ar labi apbruņotiem karavīriem devās atriebes karagājienā lejup gar Daugavas kreiso krastu. Par to uzzināja ordeņa bruņinieki Mītavas pilī un nosūtīja ziņnešus uz Rīgu pie Livonijas ordeņa maršala Gerharda no Kacenellenbogenes, kas sasauca krustnešu karaspēku, kam pievienojās simts letgaļu zemessargi no Cēsīm ar savu sarkanbaltsarkano karogu. 
Zemes maršals lika savam karaspēkam ieņemt aizsardzības pozīcijas kādā aukstā un kailā vietā pie nelielas apdzīvotas vietas (hof) un pretī uzbrucējiem izsūtīja izlūkus. Namejs sagūstīja vienu no izlūkiem un nopratināja. No rīta zemgaļu karaspēks Nameja vadībā devās uz Rīgas pusi, bet nonākuši līdz ordeņa karaspēka pozīcijām, viņš ieraudzīja sarkanbaltsarkano karogu un no gūstekņa uzzināja, ka ordeņa maršals mobilizējis letu un igauņu karapulku. 
Zemgaļi nolēma atkāpties un sadalījās divos karapulkos. Nameja vadītais karapulks devās atpakaļ pa zemes ceļu, bet otrs karapulks devās otrā virzienā uz Lielupi. Krustneši sakārtojās un maršala vadībā ar karogu sekoja pa Lielupes ceļu aizgājušajiem zemgaļu karavīriem. Rīgas priekšā kāds no Vestfālenes ieradies fogts sacīja: “Pirms pienāks stunda devītā, pie troņa debess augstībā es dieva mātei tuvošos un viņa mani aplaimos.” 
Ap pusdienas laiku viņi tos panāca un piespieda zemgaļu jātniekiem glābties uz plānā ledus, kur apmēram 30 zirgu ielūza. Zemgaļi pameta zirgus ūdenī un krustneši metās tos iegūt. Maršalam ar deviņiem ordeņa brāļiem atšķīrās no pārējiem un viņiem negaidot uzbruka ap 30 zemgaļu karavīri Nameja vadībā, kas nogalināja četrus un saņēma gūstā divus jātniekus, no kuriem viens bija pats maršals. Kad Rīgas aizstāvju karapulks ar karogu sasniedza Lielupes krastu, gūstekņi jau bija aizvesti uz Tērveti. Namejs tos tālāk nosūtīja pie lietuviešu ķēniņa dižkunigaiša ("augstā kunga") Traideņa, kur viņi bija spiesti publiski cīnīties divkaujā un tika nogalināti.
Prjevidza

Vēsture

Pirmoreiz rakstos minēta 1113. gadā. No 1383. gada - karaļa brīvpilsēta. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Priviģe (ungāru: Privigye). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pēc Otrā pasaules kara, būdama brūnogļu ieguves rajona centrā, pilsēta auga ļoti strauji. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (96,65 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (61,91 %), nereliģiozi (29,01 %).
Prjevidza ir amerikāņu aktiera un režisora Kornela Vailda (Cornel Wilde, 1912-1989) dzimtā pilsēta.
Zentenes iela (Rīga)

Ielas raksturojums

Zentenes iela ir 746 metrus gara iela Imantas apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Anniņmuižas bulvāri un virzās rietumu—ziemeļrietumu virzienā. Iela iet cauri daudzdzīvokļu dzīvojamo māju masīvam. Rīgas 96. vidusskolas tuvumā ielai ir savienojumi ar Dubultu, Auru un Mazo Krūmu ielu. Tālāk iela arī krustojas ar Vīksnes ielu. Zentenes iela beidzas krustojumā ar Kurzemes prospektu.

Vēsture

Iela iekļauta Rīgas ielu sarakstā kopš 20. gadsimta 20. gadu beigām ar nosaukumu Lielā Dammesmuižas iela (dažās Rīgas kartēs un adrešu grāmatās uzrādīta arī ar nosaukumiem Lieldammes iela, Tammasmuižas iela), ielas nosaukums bija saistīts ar tuvējo Lielo Dammesmuižu (Gross Dammenhof) Slokas ielas tuvumā. Sākotnēji iela no Slokas ielas līdz Zolitūdes ielai (tag. Kurzemes prospektam) ar trases pārtraukumu neapbūvētajā teritorijā starp Šķēriņu ielu un Paegļu ielas turpinājumu. 1938. gadā pārdēvēta par Zentenes ielu. Līdz 1940. gadam oficiāla numerācija septiņpadsmit gruntsgabalos. Vācu okupācijas laikā nosaukums Sentensche Strasse (Zentenes iela). 70. gadu sākumā, uzsākot Imantas daudzstāvu dzīvojamo namu masīva celtniecību, likvidēja ielas posmu starp Slokas ielu un bijušo Paegļu ielu, un nojauca lielāko daļu vecās apbūves.

Sabiedriskais transports

Visas Zentenes ielas garumā kursē 41. maršruta autobusi. Tāpat Zentenes ielā kursē 241. un 270. maršruta mikroautobusi.
Rīgas literāri praktiskā pilsoņu savienība

Rīgas literāri praktiskā pilsoņu savienība (RLPPS, vācu: Literärisch-Praktische Bürgerverbindung) bija sabiedriska organizācija Apgaismības laikmeta ideju izplatīšanai Vidzemes guberņā, ko 1802. gadā dibināja Rīgas Sv. Pētera draudzes virsmācītājs Liborijs fon Bergmanis, Rīgas Domskolas rektors Johans Augusts Albanuss un iepriekšējais Rīgas Domskolas rektors, vēlākais Vidzemes luteriskās baznīcas ģenerālsuperintendents Kārlis Gotlībs Zontāgs.

Vēsture

Baidoties no Franču revolūcijas ideju izplatīšanās, 1794. gadā Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II lika apturēt brīvmūrnieku ložu darbību. Pēc atkārtotiem Krievijas varas iestāžu aizrādījumiem par brīvmūrnieku ložas nevēlamību Rīgas ložas Zur kleinen Welt brāļi 1797. gada 2. jūlijā izveidoja Rīgas literāru dziedāšanas biedrību "Eifonija" (Euphonie). Ķeizara Aleksandra I laikā brīvmūrniecība pēc 1801. gada atkal tika atļauta, tomēr Napoleona karu dēļ pierobežas Baltijas provincēs ložas darbību neatsāka.
Ņemot par paraugu līdzīgu Hamburgas un Lībekas biedrību pieredzi, 1802. gadā vairāki Rīgas pilsoņi nolēma dibināt „Rīgas literāri praktisko pilsoņu savienību“. 1803. gadā tajā tika uzņemti Dāvids Hieronīms Grindelis, Oto fon Hūns, Kristofs Hāberlands, Johans Hermanis Cigra un citi.
1810. gadā pēc K. G. Zontāga ierosmes savienība sāka izdot laikrakstu Rigaische Stadtblätter. 1810. gadā notika pirmā biedrības atklātā sēde ar daudziem referātiem, tajā par savienības goda biedru ievēlēja Johanu Kristofu Broci. 1821. gadā Rīgas literāri praktiskā pilsoņu savienība atpirka J. K. Broces attēlu un aprakstu krājumu un nodeva Rīgas pilsētas bibliotēkai.
42. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Centrāltirgus — Ziepniekkalns kursēja pa šādām ielām: Gogoļa iela, Lāčplēša iela, Salu tilts, K. Ulmaņa gatve, Telts iela, Vienības gatve un Ozolciema iela.
Ziepniekkalns — Centrāltirgus kursēja pa šādām ielām: Ozolciema iela, Vienības gatve, K. Ulmaņa gatve, Salu tilts, Lāčplēša iela, Gogoļa iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela un Gogoļa iela.
Sestdienas talka

Sestdienas talka (krievu: Субботник) ir tradicionāla vides sakopšanas masu akcija bijušajās postkomunistiskajās valstīs, kurā sabiedrība tiek aicināta bez atlīdzības sakopt apkārtējo vidi: ēku kvartālu iekšpagalmus, zaļās zonas, darba vietu pagalmus u.tml. Tradicionāli tiek organizēta aprīlī vai maijā. Šādas talkas Austrumeiropā bijušas laukos tradicionālas ik pavasari, kad pēc sniega nokušanas visi dzimtļaudis tika sasaukti uzkopt muižas teritoriju, pirms sakopt savas sētas, ejot talkā arī kaimiņiem, taču par valsts mēroga organizētu masu akciju pārtapa PSRS.

Vēsture

Pirmā valsts varas inspirēta visas valsts mēroga ikpavasara vispārējās sestdienas talkas kustība kā "brīvprātīgs, organizēts bezmaksas darbs sabiedrības labā no valsts darba brīvajā laikā" aizsākās 1920. gada 1. maijā padomju Krievijā, kad tika izsludināta Viskrievijas sestdienas talka. Tā kļuvusi leģendāra, pateicoties padomju valsts vadoņa Ļeņina līdzdalībai tajā un baļķa nešanai. Kopš tā laika ik pavasari šādas valsts mēroga vides sakopšanas talkas tika rīkotas katru gadu visā PSRS, bet pēc 2. Pasaules kara - arī citās t.s. socbloka valstīs un daļā no tām turpinās arī mūsdienās.

Mūsdienu Latvijā

Latvijā tradīcija ar nosaukumu "Lielā talka" (tautā pēc iesakņojušās tradīcijas turpināta dēvēt par "Lielo sestdienas talku") atsākta 2008. gada 13. septembrī par godu Latvijas 90. gadu jubilejai. Talkas idejas autore ir rakstniece Anna Žīgure, bet talkas patrons ir Latvijas Valsts prezidents Valdis Zatlers, kurš arī piedalījās pirmajā Lielajā talkā Lapmežciema pagastā. 2009. gada pavasara sestdienas talkā piedalījušies aptuveni 100 000 cilvēki.
Elpidifors Tihoņickis

Dzīvesgājums

Dzimis Vjatkas guberņā pareizticīgā mācītāja ģimenē. Pabeidzis Kazaņas Garīgo akadēmiju. Pēc tam 1900. gadā uzsācis pedagoga karjeru Orlovā. Vēlāk ieņēmis Vjatkas guberņas tautas skolu direktora amatu. Kopš 1906. gada iesaistījies Tautas sociālistu partijā. 1914. gadā Tihoņicki pārcēla darbā uz Pleskavu.
Krievijas pilsoņu kara laikā viņš bēga uz Igauniju, bet jau 1920. gada sākumā pārcēlās uz Rīgu, kur viņš tika pieņemts par krievu valodas skolotāju Ebreju ģimnāzijā. Pēc tam mācījis krievu valodu arī krievu un latviešu ģimnāzijās. 1922. gadā pēc viņa iniciatīvas tika dibināta Rīgas Valdības krievu ģimnāzija. Turpmākos divus gadus viņš bija tās vadītājs. 1925. gadā ievēlēts 2. Saeimā. Bijis izglītības biedrības priekšsēdētājs. Aktīvi piedalījies Krievu Kultūras Dienu organizēšanās (1925—40), darbojies dažādās krievu biedrībās.
1940. gadā pēc padomju okupācijas apcietināts un 1942. gada 7. februārī notiesāts uz nāvi nošaujot, tomēr miris pirms sprieduma izpildes Soļiļeckas cietumā (Orenburgas apgabals). Ģimene emigrējusi uz Franciju.
Juris Bojārs

Biogrāfija

Dzimis 1938. gada 12. februārī Rīgā. 1952. gadā pabeidza Rīgas 49. pamatskolu, bet 1956. gadā pabeidz Ogres Mežrūpniecības tehnikumu. 
1962. gadā uzsāka mācības VDK Augstākajā skolā Maskavā un 1966. gadā to pabeidza. 
No 1977. līdz 1980. gadam studēja PSRS Ārlietu ministrijas Diplomātiskās akadēmijas neklātienes aspirantūrā. 
1980. gadā nodeva savu juridisko zinātņu kandidāta disertācijas darbu "PSRS pilsonības starptautiski tiesiskie aspekti", bet 1987. gadā doktora disertāciju "Pilsonība starptautiskajās un valsts tiesībās".
1987.gadā kļuva par Latvijas Tautas frontes aktivistu.
1988. gadā ievēlēts par PSRS Tautas deputātu no LTF saraksta. 
1989. gadā izveidoja LVU Starptautisko attiecību institūtu, kļuva par tā vadītāju. Iesaistījās Atmodas kustībā, 1989. gadā bijis iekļauts izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
1990. gadā ievēlēts par LPSR AP deputātu. 
1991. gadā kļuva par LZA korespondētājlocekli, 1992. gadā par habilitēto juridisko zinātņu doktoru, LZA locekli. 
No 1992. līdz 2002. gadam bija LDDP, LSDP, LSDSP priekšsēdētājs. 
2000. gadā apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 
2001. gadā tika prezentēts Bojāra izstrādātais Satversmes grozījumu projekts. 
No 2005. līdz 2006. gadam bija LSDSP priekšsēdētājs. 
2006. gadā ar Satversmes tiesas spriedumu atguva personīgās tiesības kandidēt Saeimas un pašvaldību vēlēšanās, jo viņš "ar aktīvu darbību ir pierādījusi savu pozitīvo attieksmi  pret Latvijas valsti."

Ģimene

Dēls -- Gundars Bojārs (24.02.1967), Rīgas domes priekšsēdētājs (2001-2005).