Tēja

Vēsture

Ķīnas leģenda vēsta, ka 2737. gadā pirms mūsu ēras imperators un zinātnieks Čens Nungs nejauši atklāja tējas īpašības, kad vējš iepūta tējas krūma lapas katlā ar verdošu ūdeni.
Pirmās ziņas par tēju atrodamas dokumentos, kas attiecināmi uz 780. gadu p.m.ē. Šajā laikā ķīnietis Lu Lu sarakstīja lielu grāmatu ar nosaukumu "Ča Čing" ("Svētā grāmata par tēju"). Šajā grāmatā autors aprakstīja tējas ražošanas klasifikāciju un metodes, dažas no kurām tiek lietotas vēl tagad.
17. gadsimta sākumā ar portugāļu un holandiešu tirgotājiem tēja nokļuva Eiropā. 17. gadsimta vidū tā parādījās Anglijā. 19. gadsimta vidū briti sāka kultivēt tējas krūmus Indijā un Šrilankā.

Sastāvs

Tējas krūmā ir aptuveni 100 dažādu vielu, 30—50% no tām pāriet ūdens šķīdumā, ko dzeram. Tējas lapas satur alkaloīdus (kofeīnu, mazā daudzumā teofilīnu, teobromīnu), miecvielas (tanīnus), niecīgos daudzumos A, B1, B2, C, K, P, PP vitamīnus, minerālvielas (kāliju, mangānu, cinku, fluoru). Tēja satur dabiskos antioksidantus: flavonoīdus, organiskās skābes; kā arī tajās ir 0,5—1% ēterisko eļļu.

Tējas daudzveidība

Visas tējas iegūst no viena auga — Ķīnas tējaskrūma (Thea sinensis sin. Camellia sinensis). Melno un zaļo tēju iegūst no jaunajiem dzinumiem, kam izaugušas 3—5 lapiņas. Arī balto, dzelteno, ulunu, pueru un citas tējas iegūst no tējaskrūma lapām, atšķirību panākot ar apstrādi ražošanas procesa laikā. Par viskvalitatīvāko tiek uzskatīta tēja, kas iegūta no krūma augšējām galotnes lapiņām un dažkārt arī pumpuriem.
Tējas plantācijas atrodas Ķīnā, Japānā, Indijā, Šrilankā, Zimbabvē, Kenijā, Argentīnā, Paragvajā, Gruzijā, Krievijā, Indonēzijā, Malaizijā un citās zemēs.
Pēc novākto lapu lieluma, tējas iedala veselo lapu, lauzto vai griezto lapu un sasmalcināto lapu tējās.
Veselo lapu tējām ir augstvērtīgs aromāts un garša. Lapu tēju ievilkšanās laiks ir apmēram 6—8 minūtes, kā arī tās ir piemērotas atkārtotai apliešanai.
Smalcināto lapu tējās lielās lapas tiek sagrieztas vai salauztas, lai tēju varētu vieglāk un ilgāk uzglabāt, kā arī, aplejot ar ūdeni, tā kļūtu stiprāka. Tas tiek darīts, sarullējot vēl zaļas tējas lapiņas. Šādas sīki sasmalcināto lapu tējas ir visvairāk pirktās. Šī tēja arī tiek pildīta tējas maisiņos, jo tā ātri izdala aromātu un krāsu un tās ievilkšanās laiks ir tikai 3—4 minūtes.

Tējas veidi

Eiropā un Ziemeļamerikā komerciāli biežāk ir izplatītās ir melnā un zaļā tēja, bieži vien ar šo tēju vieglāku iegūšanas procesu un līdz ar to zemākām ražošanas izmaksām, kamēr tādas tējas kā baltā tēja un puers ir uzskatāmas par elitārām.

Trauki

Tēja parasti tiek pasniegta tējkannā. Tā kā tās materiāls ietekmē tējas garšu, tas jāizvēlas īpaši rūpīgi. Par vislabākajiem materiāliem tiek ieteikts porcelāns, stikls, keramika vai tērauds. Tējas tasei vislabāk izvēlēties porcelānu.
Uzlejot tēju, vispirms ir jāsasilda tējas uzliešanas trauks. To dara izskalojot to ar nelielu daudzumu verdoša ūdens. Kad tēja uzlieta, tējkannu aiztaisa ar vāku, lai tējas aromāts neiztvaikotu. Ķīnā, piemēram, tēju iedala pēc uzlējumu skaita: pirmo izmanto tējas noskalošanai, to nedzer un tas uzreiz tiek liets ārā no tējkannas. Nākamie uzlējumi tiek dzerti. Pēc tradīcijām tikai trešo vai piekto uzlējumu uzskata par labāko. Taču tā, kā dažādiem tējas veidiem lapu atvēršanās ir atšķirīga, tad dažreiz to labākās īpašības atklājas tikai pēc pieciem vai vairāk uzlējumiem. Lai gan šeit domas dalās, jo viens no ķīniešu tējas aizliegumiem vēsta par to, ka tēja saglabā savas labās īpašības tikai pirmajā un otrajā uzlējumā, nākamajos sāk izdalīties kaitīgās vielas.

Laiks un temperatūra

Lai pagatavotajai tējai būtu lieliska garša, to gatavojot nepieciešams ievērot šādus nosacījumus:
1)ūdenim jābūt mīkstam un kvalitatīvam, lai tādu iegūtu, ūdeni strauji uzvāra un turpina vārīt vēl 5 minūtes. Šādi rīkojoties magnija un kalcija sāļi nogulsnējas un, līdz ar to, ūdens kļūst mīkstāks;
2)uz 200 mililitriem ūdens ņem vienu tējkaroti tējas.
Ķīnieši un japāņi uzskata, ka vislabākais ūdens tējas pagatavošanai ir no ziedošu persiku un plūmju apsnigušajiem zariem savāktais sniegūdens. Taču, ja šādas iespējas iegūt sniegūdeni nav (pie tam ņemot vērā, ka mūsu platuma grādos kopā ar sniegu uz zemes nonāk arī dažādas kaitīgas vielas), var lietot ūdensvada ūdeni, to vismaz diennakti nostādinot, lai nogulsnētos tajā esošās minerālvielas.
Ūdens temperatūra ir atkarīga no tējas veida, taču labāk tējas lapiņas apliet ar tādu ūdeni, kas vēl nav uzvārījies un, kuram nav lielo plīstošo gaisa burbuļu, bet gan tikai nelieli burbulīši, no kuriem tas kļuvis balts.
Dzēriena ievilkšanās laiku nosaka ar degustāciju 30 sekundes pēc tējas uzliešanas. Pēc šī laika tējas lapas pamazām atveras, līdz ar to izmainās dzēriena garša. Optimālais tējas ievilkšanās ilgums ir tas, pēc kura tā ir visbaudāmākā. Ja šis laiks tiek pārsniegts, tēja iegūst rūgtu garšu un zaudē savu kvalitāti. Jo ilgāk tējai ļauj ievilkties, jo rūgtāka tā kļūst, taču šo rūgto garšu var mazināt, pievienojot saspiestu meloni vai mazliet piena. Tēja ir pagatavota pareizi, ja tai pēc uzliešanas ir parādījušās putiņas.