google/wiki40b huggingface dataset:
Drusku pilskalns

Apraksts

Drusku pilskalns ir viens no augstākajiem un stāvākajiem pilskalniem Latvijā. Kalna dienvidaustrumu sāns ir 45° slīps. Ziemeļrietumu puse ir lēzenāka. Virsma ir 130 metrus gara uz 50 metrus plata. No pilskalna ir saskatāms Igaunijas augstākais kalns Lielais Munameģis (318 metri virs jūras līmeņa).

Vēsture

Drusku pilskalns tiek uzskatīts par vienu no iespējamām vietām, kur atradusies Beverīna.
Pilskalnā nejauši atrastās trauku lauskas dod iespēju pieņemt, ka Drusku pilskalnā ļaudis dzīvojuši mūsu ēras 2. gadu tūkstoša pirmajos gadsimtos.
KK-2678

Sižets

Viņš dzīvo un strādā pasaulē, kurā, pēc viņa domām, neatrodas vairs neviens cits. Katru dienu Viņš spiež zīmogus uz kastītēm, par kuru izcelsmes vietu un nonākšanas vietu viņš nejautā. Kādu dienu pie Viņa ierodas negaidīts ciemiņš, kurš satricina Viņa pasauli. Šī tikšanās liek Viņam pajautāt, vai ārpusē ir vēl kas.
Vanesa Hinca

Karjera

2013. gada Pasaules čempionātā junioriem izcīnīja zelta medaļu stafetē. Pasaules kausa sacensībās debitēja 2013. gada 7. martā Sočos individuālajā distancē. Pirmos PK ieskaites punktus izcīnīja 2014. gada janvārī Antholcā sprintā. 
Pasaules čempionātā pirmoreiz piedalījās 2015. gadā Kontiolahti, kad Vācijas komandas sastāvā kļuva par pasaules čempioni stafetē. 2017. gada Pasaules čempionātā izcīnīja divas zelta medaļas: 4×6 km stafetē sievietēm un jauktajā stafetē. Individuāli labāko rezultātu sasniedza sprintā — 6. vietu. Piedalījās 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā, labākos rezultātus sasniedzot sprintā (5. vieta) un stafetē (4. vieta). 2018. gada martā Kontiolahti guva savu pirmo individuālo uzvaru PK posmā sacensībās ar kopēju startu.
2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā ieguva sudraba medaļu jauktajā stafetē.
Staiceles pagasts

Upes

Salaca, Gaņģupe, Glāžupe, Īģe, Jogla, Karogupīte, Kraukļu upe, Maldupīte, Medajtērce, Megra, Mellurga, Puršenupe, Pužupe, Spaļupe, Zonape.

Ezeri

Kaijdzelves, Kodajezers, Pīļdzelves.

Vēsture

1935. gadā Valmieras apriņķa Rozēnu pagasta platība bija 237,7 km² un tajā dzīvoja 3297 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Rozēnu, Staiceles un Vīķu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1950. gadā Staicelei piešķīra strādnieku ciemata statusu, bet pārējo Staiceles ciema teritoriju 1954. gadā pievienoja Rozēnu ciemam. 1958. gadā Staicelei pievienoja likvidētos Rozēnu un Vīķu ciemus, izveidojot Staiceles lauku teritoriju. 1977. gadā Staicelei pievienoja daļu Alojas lauku teritorijas, bet daļu Staiceles lauku teritorijas pievienoja Ramatas ciemam. 1992. gadā Staicelei piešķīra pilsētas tiesības. 2009. gadā Staiceli ar lauku teritoriju iekļāva Alojas novadā. 2010. gadā Staiceles pilsētas lauku teritoriju pārdēvēja par Staiceles pagastu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Vīķi, Rozēni, Karogi, Mārciemi, Puršēni.
Ernests Vīgners

Dzīvesgājums

Ernests Vīgners dzimis Kuldīgas apriņķa Kalna muižas “Liekmaņos” (tagad Rendas pagastā). Mācības uzsāka Graudupes pagasta skolā, tēva vadībā apguva galdnieka amatu, jo materiālie apstākļi Vīgneru ģimenei nedod iespēju cerēt, ka mazajam Ernestam būs izdevība iegūt kādu citu profesiju. Tikai vēlāk, pateicoties vecākā brāļa Indriķa gādībai, kurš Irlavas skolotāju seminārā ir mācījies ērģeļspēli un strādā par ērģelniekus, arī Ernestam izdodas spert pirmos soļus viņam tik mīļās mūzikas laukā.
1865. gadā viņš uzsāka mācības Irlavas skolotāju seminārā. Iedvesmojoties no Jāņa Bētiņa enerģiskās Kurzemes novada koru un orķestru organizēšanas, Ernests Vīgners uzsāka aktīvas mūzikas darbības gaitas. 1873. gada I Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas svētkos Vīgners piedalījās kā Rendas kora diriģents. 1873. gadā viņš devās uz Maskavas konservatoriju, kur mācījās klavieres, ērģeles, vēlāk oboju un kompozīciju. (Viņa skolotāju vidū bija arī Pēteris Čaikovskis.)
Izmantojot iegūtās zināšanas tautas dziesmu vākšanas un harmonizēšanas laukā, Vīgners 1873. un 1874. gadā izdeva kora dziesmu krājuma "Latvija" divas burtnīcas, kurās ievietotas četrbalsīgas tautas dziesmu apdares a cappella vīru korim. 
1888. gadā Vīgners bija Latviešu trešo vispārīgo dziedāšanas svētku un 1895. gadā Latviešu ceturto vispārīgo dziedāšanas svētku virsdiriģents, kas ar savu profesionālo pieredzi cēla visas latviešu tautas kordziedāšanas māku. Latviešu sesto vispārīgo dziedāšanas svētku Goda virsdiriģents. Ernests Vīgners bija kā iniciators Rīgas Latviešu biedrības Mūzikas Komisijas dibināšanai (1889.) un kādu laiku bija arī tās aktīvs līdzstrādnieks. Par nožēlu Latviešu piekto vispārīgo dziedāšanas svētku priekšvakarā (1910) viņš ar Rīgas Latviešu biedrības vadību sanaidojās, piesliedamies šo svētku rīkošanas daudzajiem pretiniekiem.
Pēc Pirmā pasaules kara un Latvijas brīvības cīņu beigām Ernests Vīgners bija pedagogs — dzirdes mācības (fonoloģijas) metodiķis — Rīgas Fonoloģijas Institūta dibinātājs un vadītājs (1920. — 1933). 1926. gadā saņēma Triju Zvaigžņu ordeni (III šķiras).
Miris 1933. gada 25. maijā Rīgā, apbedīts Meža kapos.

Daiļrade

Vīgneru Ernesta nedaudzie oriģināl skaņdarbi sava satura ziņā saistīti ar jaunlatviešu idejām, taču mākslinieciski tie ir noapaļotāki, spilgtāki par Baumaņu Kārļa darbiem. Andreja Jurjāna, kā arī praktisko folklorista gaitu ietekmē Ernests rada dažas spilgtas tautasdziesmu apdares, kas atbilst tautasdziesmu satura prasībām ("Strauja, strauja upe tecēj", "Irbīte", "Līgo dziesmas", "Šūpļa dziesma" u.c.) un raksturo apdaru autora iedziļināšanos tautas mūzikas specifikā, viņa apzināto tieksmi neatkārtot kādreizējās Jāņa Cimzes kļūdas.
Sopio Gvetadze

Biogrāfija

Vairākkārt pārstāvējusi Gruziju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātā dažādās vecuma kategorijās, kurās lielāko panākumu guvusi 2001. gadā, kad uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā. Tajā pašā gadā uzvarējusi Gruzijas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā. 2002. gadā kopā ar Nanu Dzagnidzi dalījusi pirmo vietu Gruzijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā un kopā ar Maiju Lomineišvili dalījusi 2. vietu Melnās jūras valstu individuālajā šaha čempionātā sievietēm. 2004. gadā Izmirā uzvarējusi Eiropas sieviešu šaha kausa izcīņā Tbilisi komandas NTN sastāvā. 2006. gadā ierindojusies 10. vietā Eiropas individuālajā šaha čempionātā. 2007. gadā izcīnījusi bronzas medaļu Gruzijas sieviešu šaha čempionātā.
2008. gadā iekļuvusi Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas, kurš notika Krievijas pilsētā Naļčikā, taču Gruzijas—Krievijas bruņotā konflikta dēļ kopā ar citām Gruzijas šahistēm atteikusies piedalīties šajā čempionātā. 2017. gadā Teherānā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā zaudējusi Nino Baciašvili.
Pārstāvējusi Gruzijas komandu Pasaules komandu šaha čempionātā 2007. gadā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2001. gadā Gvetadzei piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2006. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2007. gadā saņēmusi starptautiskā meistara nosaukumu vīriešiem (IM).
Dersu Uzala

Sižets

20. gadsimta sākumā topogrāfs Vladimirs Arseņjevs krievu karaspēka vienības sastāvā izlūko Usūrijas ieleju pie Ķīnas robežas. Taigā ekspedīcija satiek nanaju mednieku vārdā Dersu Uzala, kas kļūst par viņu pavadoni. Starp Arseņjevu un veco vīru veidojas cieša draudzība. Vienreiz, kad abi atrodas tālu no nometnes, saceļas sniegputenis un tikai Dersu pieredze palīdz viņiem neaiziet bojā. Ekspedīcijai beidzoties, Arseņjevs aizbrauc prom.
Pēc pieciem gadiem viņš atkal nokļūst Usūrijā un satiek savu draugu. Viņu sadarbība atsākas līdz dienai, kad mednieks neveiksmīgi sašauj tīģeri. Ievainot dzīvnieku, nenogalinot to, ir ļauna pareģojums mongoļu ticībā un vecais Dersu gaida likteņa sodu. Īsā laikā viņš it kā noveco, zaudē veiklību un beidzot piekrīt Arseņjeva piedāvājumam braukt viņam līdzi un apmesties Habarovskā.
Nepieradis pie pilsētas dzīves, Dersu nespēj pielāgoties jauniem apstākļiem un lūdz aizvest viņu atpakaļ uz taigu. Arseņjevs nelabprāt piekrīt un uzdāvina viņam kā atvadu dāvanu savu moderno bisi. Kādu dienu viņš saņem ziņojumu, ka nenoskaidrotas personas līķis ar viņa adresi kabatā tika atrasts netālu no Transsibīrijas dzelzceļa līnijas. Arseņjevs izbrauc uz vietas un konstatē, ka tas patiešām ir viņa draugs Dersu un ka bise ir pazudusi. Kad Arseņjevs ierodas tur pašu pēdējo reizi, 1910. gadā, mežs ir nozāģēts, bet Dersu kapa vieta vairs nav atrodama.
Lokizlāde

Lokizlāde ir viens no elektriskās izlādes veidiem gāzēs. Atšķirībā no mirdzizlādes, lokizlāde norisinās atmosfēras spiedienā (lai rastos lokizlāde, gāzes spiedienam jābūt ne mazākam kā desmitā daļa no atmosfēras spiediena) un pie lielākas strāvas, tādēļ plazmai, kas rodas lokizlādē, ir daudz augstāka temperatūra (tūkstoši un desmiti tūkstošu grādu). Lokizlādi sauc arī par elektrisko loku vai Voltas loku (novecojis nosaukums).

Vēsture

Lokizlādi gandrīz vienlaicīgi atklājuši britu zinātnieks Hamfrijs Deivijs un krievu zinātnieks Vasilijs Petrovs 1802. gadā, kā strāvas avotu izmantojot Alesandro Voltas 1800. gadā izgudroto Voltas stabu.

Lokizlādes rašanās

Elektriskais loks rodas, augstsprieguma elektriskajai strāvai plūstot cauri atstarpei starp elektriskajiem kontaktiem (elektrodiem). Visvienkāršāk loku var iegūt, mehāniski pārtraucot elektrisko ķēdi, kurā plūst pietiekami liela sprieguma līdzstrāva - ātri kustošies elektroni nespēj apstāties un izlido ķēdes pārrāvumā, jonizējot gāzi, uzkarsējot to un radot plazmu, kas ir labs elektrovadītājs. Tādēļ strāva turpina plūst pa izveidojušos plazmas tuneli starp kontaktiem. Īslaicīgu impulsveida lokizlādi sauc par dzirksteļizlādi. Arī zibens ir gigantiska dzirksteļizlāde.

Lokizlādes novēršana

Elektriskā loka rašanās dažādos elektrības slēdžos un kontaktoros ir nevēlama, jo izsauc kontaktu pārkaršanu un ātrāku nolietošanos. Tādēļ lieljaudas augstsprieguma elektroierīcēs lieto speciālus vakuuma vai ar eļļu pildītus slēdžus, kā arī citus tehniskos risinājumus - speciālas loka dzēšanas kameras un elektromagnētiskās spoles.

Lokizlādes izmantošana

Agrāk lokizlādi izmantoja apgaismošanā (sk. loka lampa). Tomēr lokizlādes gaismas avoti bija nedroši un to darba mūžs nebija ilgs, jo kontakti elektriskā loka augstās temperatūras ietekmē ātri sabrūk. Problēmu zināmā mērā atrisināja speciālas konstrukcijas loka lampas, kam elektrodu iztvaikošana neizsauca lampas iziešanu no ierindas (sk. Jabločkova svece), taču līdz ar kvēlspuldžu izgudrošanu šādi gaismas avoti tiek pielietoti tikai speciāliem mērķiem.
Lokizlādi pielieto gāzu elektroierīcēs - gazotronos un tiratronos.
Sibīrijas un Urālu latviešu nacionālā padome

Sibīrijas un Urālu latviešu nacionālā padome (SULNP) bija Sibīrijas latviešu organizācija Krievijas pilsoņu kara laikā (1918-1920). Tās uzdevums bija koordinēt latviešu organizāciju darbību, veicināt savstarpējos sakarus, latviešu nacionālā karaspēka (Imantas un Troickas vienību) organizēšanu un komunikāciju ar vietējām varas iestādēm. Pēc Latvijas Ārlietu ministrijas aplēsēm Sibīrijas un Urālu latviešu skaits 1919. gada beigās tika vērtēts ap 200 000 cilvēku.

Izveide

Pirmās Latviešu pašnolemšanās savienības nodaļas izveidojās 1918. gada vasarā latviešu bēgļu kopienās mūsdienu Ķīnā: Harbinā (16. jūnijā) un Šanhajā (22. jūlijā). 9. septembrī dibinātā Vladivostokas nodaļa 30. septembrī nolēma dibināt latviešu karaspēka vienību. 1918. gada 9. oktobrī Vladivostokā izveidoja Tālo Austrumu Latviešu Pagaidu Centrālo biroju, bet 11. oktobrī Samarā nodibināja Rietumsibīrijas un Urālu Latviešu Nacionālo padomi, kas drīz vien pārcēlās uz Omsku. 14. oktobrī Latviešu nacionālā padome nodibināja 1. Latvijas atbrīvošanas strēlnieku bataljonu (Troickas bataljonu). 1918. gada 3. - 5. novembrī Vladivostokā notika Tālo Austrumu latviešu konference, kas izveidoja Tālo Austrumu Latviešu Centrālo biroju. 7. novembrī Centrālais Birojs parakstīja līgumu ar Francijas misiju Vladivostokā par Imantas pulka dibināšanu, bet 17. novembrī nodibināja bēgļu nodaļu.
Latvijas valsts pasludināšanas dienā 1918. gada 18. novembrī Centrālais birojs iesniedza memorandu franču ģenerālim M. Žanēnam, ka latviešu karaspēka vienības Sibīrijā uzskatāmas par Latvijas nacionālas armijas daļu, to mērķis ir aizstāvēt Latvijas teritoriju, tas ir iekšēji autonomas, tās organizē Centrālais birojs. 1919. gada 23.-28. martā Irkutskā notika Sibīrijas latviešu saeima, kurā Centrālais birojs apvienojās ar Omskas pagaidu nacionālo padomi, nodibinot Sibīrijas un Urālu latviešu nacionālās padomes (SULNP) Centrālo biroju.

Darbība

Pēc Aprīļa puča un Niedras valdībai pakļautā karaspēka ofensīvas 1919. gada 22. maijā SULNP Centrālais birojs iesniedza protestu Sabiedroto valstu valdībām, prasot atbalstu K. Ulmaņa vadītajai Latvijas Pagaidu valdībai. Pēc tam, kad 22. jūnijā Latvijas Ārlietu ministrija J. Mazpoli iecēla par Latvijas priekšstāvi Sibīrijā un Tālajos Austrumos, SULNP Centrālais birojs vien paturēja sev latviešu kulturālās autonomijas centrala orgāna kompetenci. 6. septembrī Centrālais birojs nosūtīja uz Parīzes miera konferenci A. Švābi, J. Kureli un E. Šķipsnu ar uzdevumu paātrināt latviešu pulku pārvešanu uz Latviju. SULNP Centrālais Birojs savu darbību beidza 1920. gada pavasarī.
Novele

Novele ir neliela apjoma prozas sacerējums, kura pamatā ir raksturīgs spraigs sižeta risinājums ar neparastu komisku vai traģisku notikumu centrā, bieži ar negaidītu atrisinājumu. Neparasts, bet reāli iedomājams, notikums, kas tiek risināts spraigi un strauji, nenovirzoties, ar izvērstām atkāpēm no galvenās sižeta līnijas. Darbības norisi, kas balstās uz centrālo konfliktu, būtiski raksturo kulminācijas un pavērsiena punkti un necerēti/negaidīts atrisinājums. Noveles pamatā ir dramatisks notikums ar negaidītu atrisinājumu. Spilgts notikums, kas tiek risināts spraigi un strauji, īsā laika periodā; darbības norisi būtiski raksturo kulminācijas un pavērsiena punkti un negaidīts atrisinājums.
Anglo Baltic News

Auditorija

No 2009. līdz 2014. gadam interneta vietnes lietotāju auditorija ir desmitkāršojusies. 2014. gada pirmajā pusē ABN lasītāju skaits portālā sasniedza 30 000, bet sociālajās komunikāciju vietnēs Facebook, draugiem.lv, twitter portāla aktivitātēm līdzi seko vairāk kā 3000 interesentu. Portāla lasītāju un lietotāju auditorijā 67,51 % interesentu ir no Apvienotās Karalistes, bet 28,14 % Latvijas.
Starpštatu šoseju sistēma

Starpštatu šoseju sistēma jeb oficiāli Dvaita Eizenhauera vārdā nosauktā starpštatu un aizsardzības šoseju sistēma ir autoceļu sistēma ASV, kas veido daļu no ASV Nacionālās šoseju sistēmas. Sistēma nosaukta ASV prezidenta Dvaita Eizenhauera vārdā, jo tieši viņš aizsāka sistēmas izveidošanu. 1956. gadā tika apstiprināts federālais "šosejas likums" un lielākā daļa sistēmas tika izbūvēta nākamo 35 gadu laikā. Sistēma tiek nepārtraukti uzlabota un uzturēta - 2010. gadā visu ceļu kopgarums sasniedza 75 932 kilometrus. Sistēmas kopizmaksas 2006. gadā tika novērtēta 425 miljardus dolāru apmērā - viens no lielākajiem projektiem pasaules vēsturē.

Plānošana

Sistēmas plānošana aizsākās 1921. gadā kad ASV armija uzdeva ASV Ceļu birojam sagatavot sarakstu ar ASV ceļiem, kuriem būtu nozīme valsts aizsardzībai. Rezultātā tika iegūta tā sauktā Peršinga karte, kas kalpoja kā uzmetums visai sistēmai. Pieaugot automobiļu skaitam, kļuva skaidrs ka ar laiku esošā, pārsvarā parasto ceļu ASV numurēto ceļu sistēma nespēs uzturēt tādus apjomus un 30. gadu nogalē tika uzsākta ietilpīgas šoseju sistēmas plānošana. Eizenhauers, kurš otrā pasaules kara laikā ieņēma apvienoto spēka komandiera posteni, novērtēja Vācijas autoceļu sistēmu, kā absolūti nepieciešamu valsts aizsardzības sastāvdaļu un ka šāda sistēma ļautu trauksmes brīdi efektīvi transportēt gan materiālos, gan personāla resursus. 1955. gadā tika publicēts pētījums par galvenajām šoseju trasēm, kas arī kļuva par visas sistēmas pamatplānu.

Būvniecība

Šoseju sistēmas būvniecību apstiprināja 1956. gada 29. jūnijā ar federālo šosejas likumu. Pirmais kontrakts par ceļu izbūvi tika noslēgts dažas dienas vēlāk - 2. augustā Misūri štatā. 1974. gadā Nebraskas štats kā pirmais pabeidza visu starpštatu šoseju izbūvi savā teritorijā, bet oriģinālo plānu pilnībā pabeidza tikai 1992. gada 14. oktobrī, kad tika pabeigts sarežģīts šosejas posms Glenvudas kanjonā.

Pēc 1992. gada

Vēl aizvien notiek dažādu apvedceļu un palīgceļu būvniecība, kas aizsākās 80. gados, šie ceļi neietilpa oriģinālajā šoseju sistēmā, tādēļ sistēmu uzskata par pabeigtu.
Progresīvais nodoklis

Progresīvais nodoklis ir nodoklis, kura nodokļa likme pieaug, palielinoties vērtībai, kas jāapliek ar nodokli. Vārds "progresīvais" apzīmē to, kā nodokļa likme progresē no zemas uz augstu, tādēļ vidējā nodokļa likme ir mazāka par marginālo nodokļu likmi. Progresīvs var būt gan viens atsevišķs nodoklis, gan arī visa nodokļu sistēma. Šāda veida nodokli ievieš, lai samazinātu nodokļu slogu cilvēkiem ar mazāku maksātspēju. Progresīvais nodoklis šo slogu pārnes uz iedzīvotājiem ar lielāku maksātspēju. Progresīvajam nodoklim pretējais ir regresīvais nodoklis — nodoklis, kura likme samazinās, palielinoties vērtībai, kas jāapliek ar nodokli.
Progresivitāti bieži pievieno ienākuma nodoklim, lai cilvēki ar mazāku algu maksātu mazāk nodokļus, nekā cilvēki, kam alga ir lielāka. Nodokļu sistēma var būt progresīva, ja tajā ir, piemēram, augstāks korporatīvais nodoklis, uzņēmuma ienākuma nodoklis, nekustamā īpašuma nodoklis, zemes nodoklis vai citi nodokļi, kuri vairāk skar bagātāko sabiedrības slāni. Šāds nodoklis samazina ienākumu nevienlīdzību un mantisko nevienlīdzību. Ekonomisti gan nav vienisprātis par šāda nodokļa ilgtermiņa efektu. Taču pastāv saikne starp cilvēkiem, kas uzskata sevi par laimīgiem, un vienlīdzību viņu valstī.
2010. gada ziemas olimpiskās spēles (5. diena)

Vankūveras Olimpisko spēļu piektajā dienā (16. februārī) sacīkstes norisinājās 7 disciplīnās un tika izcīnīti 5 medaļu komplekti. Pirmo spēli olimpiskajā turnīrā aizvadīja Latvijas hokeja izlase.
Cilvēka galvaskauss

Galvaskausa kauli

Galvaskausu veido 22 - 30 kauli. Galvaskausa kaulu skaits katram cilvēkam var būt atšķirīgs, jo ne vienmēr notiek atsevišķu kaulu daļu saplūšanas process. Jaundzimušā galvaskausā kaulu skaits ir lielāks kā pieaugušam cilvēkam.

Galvaskausa attīstība

Galvaskausa pirmā attīstības stadija ir saistaudu stadija jeb saistaudu galvaskauss (desmocranium). Tā sākas ar to, ka saistaudi kapsulas veidā ietver galvas smadzeņu aizmetni. Otrajā attīstības mēnesī saistaudu stadiju pakāpeniski nomaina skrimšļa stadija. Tās sākumā saistaudos, kas atrodas zem galvas smadzenēm, veidojas divi skrimšļu pāri. Šie skrimšļi aug un rezultātā tuvojas viens otram līdz saaug vienā plātnē, uz kuras atrodas galvas smadzenes. Skrimšļa plātne saaug ar maņu orgānu kapsulām un izveidojas skrimšļa galvaskauss (chondrocranium), bet tomēr arī šajā stadijā vēl saglabājas saistaudi, tādēļ kādu laiku galvaskausā ir sastopamas abas pirmās attīstības stadijas, taču skrimšļaudu stadija ir tikai galvaskausa pamatnē. Trešā galvaskausa attīstības stadija sākas ar pārkaulošanās punktu (punctum ossificationis) rašanos dažādās galvaskausa vietās. Pārkaulošanās procesā saistaudu un skrimšļaudu vietā veidojas kaulaudi. Šajā periodā cilvēka galvaskausā veidojas daudz kaulu. Daži kaulaudu laukumi tālākā attīstības gaitā savienojas savā starpā ar kaulaudiem un izveidojas kauli, kas attīstījušies no vairākām daļām. Katram kaulam ir noteikts pārkaulošanās punktu skaits, kā arī atsevišķu punktu saplūšanas laiks. Trešā stadija nebeidzas ar piedzimšanas brīdi, bet turpinās dzīves laikā. Kad kaulu daļas ir pārsvarā, to sauc par kaula galvaskausu (osteocranium).
Arī galvaskausa sejas daļai ir trīs attīstības stadijas. Pirmajā stadijā (saistaudu stadijā) veidojas metamēri žaunu loki, kas ārēji līdzinās rumpja kaulu segmentu daļām. Žaunu loki aptver gremošanas caurules priekšējo galu. Tālākā attīstībā dažās saistaudu loku daļās izveidojas skrimslis, bet citas uzreiz pārkaulojas. No simetriskiem un metamēriem skrimšļu lokiem, kas atrodas ap mutes spraugu, veidojas žokļu kauli, vēlāk mēles kauls un dzirdes kauliņi. Atsevišķu kaulu saplūšanas process notiek arī pēc dzimšanas.
Arturs Lielais

Literārā darbība

Artura Lielā diplomdarbs "Arktikas izpēte" tika novērtēts ļoti atzinīgi un ieteikts izdošanai.
1966. gadā — divus gadus pēc brauciena uz Kubu — nāca klajā viņa otrā grāmata "Karību jūras smaragds". 1967. gadā iznāca darbs "Karavelas iziet okeānā". Tajā aprakstīta Amerikas atklāšana, Kolumba un viņa līdzgaitnieku personības. Grāmata izraisīja dzīvu interesi un nostiprināja pārliecību par šāda veida lietratūras žanra nepieciešamību.
1969. gadā tika izlaista grāmata "Konkistadori". Tajā autors iepazīstina ar Karību reģiona kolonizāciju, acteku impērijas vēsturi un iekarošanu. Atkārtoti izdota 1980. gadā.
Turpmāk iznāk vēl trīs populārzinātniski apcerējumi — "Inku zelts"(1970), "Uz musonu krastiem" (1975) un "Lejup pa Amazoņu upi" (1976).
Trīskārt pabijis Āfrikā, Arturs Lielais atklāja sev vēl vienu interesantu personību, leģendāro Āfrikas apceļotāju Dāvidu Livingstonu. Kā rezultātā tapa vēl trīs grāmatas — "Pāri Melnajam kontinentam" (1978), "Pie Zambezi un Njasa ezera" (1979) un "Nīlas izteku meklējot" (1981).
Arturs Lielais bija arī aktīvs tulkotājs. Daži no viņa daudzajiem tulkojumiem ir T. Heijerdāla "Paradīzi meklējot" (1965, 1978), A. O. Eksvemelina "Amerikas pirāti" (1973), A. Ļiņevska "Akmens grāmatu lappuses" (1976), J. Senkeviča "Uz "Ra" pāri Atlantijas okeānam" (1976) u.c.
Būdams viens no izdevniecības redaktoriem, Arturs Lielais iedibināja grāmatu sērijas "Stāsti par vēsturi", "Stāsti par dabu", "Piedzīvojumi. Fantastika. Ceļojumi", "Ievērojamu cilvēku dzīve"", "Latviešu stāsts un novele". Gadu gaitā šo sēriju ietvaros ir izdotas simtiem grāmatu.
Benžamins Gleizers

Biogrāfija

Benžamins Gleizers piedzima Belfāstā, Īrijā. Pēc pārcelšanās uz ASV viņš studēja Pensilvānijā un 1906. gadā ieguva advokāta izglītību.
1921. gadā Gleizers pirmo reizi iztulkoja uz angļu valodu Ferenca Molnāra lugu Lilioms. Viņa tulkojumu izmantoja pirmajā Brodvejas izrādē, 1930. gada kino versijai, kā arī gandrīz katrā lugas angļu versijā līdz pat mūsdienām.
Gleizers ir viens no Kino mākslas un zinātnes akadēmijas dibinātājiem. Viņš ir divkārtējs Amerikas Kinoakadēmijas balvas ieguvējs: 7th Heaven (1927) un Arise, My Love (1941). Sarakstījis scenārijus filmām The Merry Widow, Flesh and the Devil, Mata Hari, A Farewell to Arms, We're Not Dressing, Tortilla Flat un citām.
1948. gadā Gleizers režisēja filmu balstoties uz Čaikovska biogrāfiju Song of My Heart.
Precējies ar aktrisi Šeronu Linu. Viņš mira no sirds mazspējas 68 gadu vecumā Holivudā.
Incēnu pilskalns

Nosaukums

Augusts Bīlenšteins Dobes pilskalna nosaukumu skaidroja ar Avīknes upes veidoto dziļo ieleju pie pilskalna, kas zemgaļu valodā saukusies par "dobi". 
Incēnu vārds radies daudz vēlāk no blakus esošajām "Incēnu" mājām.

Raksturojums

Incēnu pilskalns ir sevišķi izteikts un stāvs paugurs, kas izceļas apkārtējā ainavā un no kura paveras plašs skats uz apkārtni. Senais zemgaļu pilskalns ierīkots, daļēji pārveidojot vienu no Dobes lanu paugurgrēdas pakalniem. Pilskalnam ir četrstūra forma, tā dienvidu malā izveidots uzbērums. Pilskalnu pētnieks Ernests Brastiņš uzskatīja, ka Incēnu pilskalnā atradusies zemgaļu Sidrabenes pils, jo tās tuvumā vēlāk atradušās "Sudrabiņu" mājas un "Sudrabbirze".
Otrpus ceļām un Avīknes upītei atrodas ar kokiem apaugušais Mežkalna pilskalns, kuru identificē ar Atskaņu hronikā minēto Livonijas ordeņa mestra 1259. gadā celto nocietinājumu. Vēl šodien Meža kalna reljefā saskatāmas vērienīgu nocietinājumu zemes vaļņu paliekas. Meža kalna pakājē atrastas vairāk kā 1200 senlietas. 
Augusts Bīlenšteins arheoloģisko izrakumu laikā pie iekšējā nocietinājumu vaļņa atrada pils pavarda paliekās

Vēsture

Uzskata, ka Incēnu pilskalnā ir bijis Dobenes pilsnovada senais centrs un galvenais nocietinājums. Rakstītos avotos Incēnu pilskalns pirmoreiz minēts 1272. gadā Zemgales dalīšanas līgumā. 
Dobes pils Atskaņu hronikā minēta sakarā to, ka pēc sakāves pie Tērvetes pils ordeņa mestrs pieņēma uzcelt pili Dobenes novadā. Drīz vien ordeņa garnizonam uzbruka žemaišu karaspēks, bet kaujā pie Dobes nespēja to ieņemt. Pēc Durbes kaujas zaudējuma 1260. gadā krustneši paši pameta Dobes pili.