google/wiki40b huggingface dataset:
Dalbe (stacija)

Vēsture

Stacija ar nosaukumu Dolbing atzīmēta 1917. gada vācu armijas kartē. Oficiāli kā IV klases stacija atvērta 1920. gadā. Mūsdienās stacijas ēka ir slēgta, lielākā daļa pasažieru vilcienu maršrutā Rīga—Jelgava tajā pietur, tikai pasažieriem biļetes ir jāiegādājas vilcienā. 2009. gada aprīlī biļetes cena līdz Rīgai maksāja Ls 1.05 (ceļā aptuveni 32 min), bet līdz Jelgavai Ls 0.50 (ceļā aptuveni 17 min).
Gaisa piesārņojums

Gaisa piesārņojums ir dažādu kaitīgo vielu nokļūšana atmosfērā lielos daudzumos , kuru gaisā nevajadzētu būt vai arī tām jābūt ļoti mazos daudzumos. Piesārņojumu galvenokārt rada rūpnīcas un transportlīdzekļi. Galvenie gaisa piesārņotāji ir Oglekļa dioksīds jeb CO₂, Slāpekļa oksīdi, Sēra oksīds, Ogļūdeņraži, Aldehīdi, smagie metāli kā Pb, Cu, Zn, Cd, Cr un atmosfēras putekļi.
Gaisa piesārņojums ir bīstams ne tikai cilvēkiem, bet arī nodara ļaunumu visai dzīvajai dabai.  Daudzu jaunu tehnoloģiju ieviešana atvieglo dzīvi, taču tehnoloģijas ieviešanai nepieciešama enerģija, ko galvenokārt iegūst , sadedzinot kurināmo - akmeņogles, naftu un dabasgāzi. Tā rezultātā gaisā izplūst miljoniem tonnu dažādu gāzu kopā ar pelnu, putekļu un kvēpu daļiņām. Lielu pilsētu problēma ir smoga novēršana. Tas veidojas no transportlīdzekļu izplūdes gāzēm un no ražošanas atkritumu gāzēm.
Eiropas Savienība savām dalībvalstīm ir uzstādījusi noteiktus mērķus, kas saistīti ar gaisa kvalitātes uzlabošanu, nosakot dažādu atsevišķu gaisu piesārņojošo gāzu emisiju ierobežojumus un veicinot rīcības plānu izstrādi gadījumos, kad gaisa piesārņojums pārsniedz pieļaujamās normas. Latvijā šīs normas regulē ES gaisa struktūrdirektīva.
Rogainings

Rogainings (angļu: rogaining) ir apvidus orientēšanās komandu sporta veids. Tas ir radies Austrālijā un ir cieši saistīts ar klasisko orientēšanās sportu. Rogainingu pasaulē vada Starptautiskā rogaininga federācija (IRF).

Rogaininga vēsture

Pirmās rogaininga sacensības norisinājās 1976. gadā Austrālijā, Viktorijas štatā. Sporta veida nosaukums (angļu: Rogaine) ir cēlies no tā izgudrotāju triju austrāliešu vārdu pirmajiem burtiem Ro (Rod), Gai (Gail), Ne (Neil). Rogainings ātri kļuva populārs Austrālijā, bet pirmās sacensības ārpus tās notika tikai 1986. gadā Kanādā. 1989. gadā dibināta Starptautiskā rogaininga federācija (IRF), bet pirmais Pasaules čempionāts notika 1992. gadā Austrālijā, netālu no Melburnas. Sākot ar 1996. gadu pasaules čempionāti rogainingā notiek ik pēc diviem gadiem. Pirmais Eiropas čempionāts notika 2004. gadā Krievijā. 2007. gada Eiropas čempionāts notika Latvijā, Smiltenes apkārtnē.

Rogainings Latvijā

Par Latvijas rogaininga aizsākumu tiek uzskatīts 2002. gada Pasaules čempionāts Čehijā, kad, pirmo reizi piedaloties, Latvijas pārstāvji Guntars Mankus, Anita Liepiņa un Raimonds Lapiņš izcīnīja Pasaules čempionu titulu XO (jauktu dzimumu) grupā. Dažādās vecuma un dzimuma grupās Latvijas sportisti pie medaļām Pasaules un Eiropas čempionātos vairākkārt tikuši arī vēlākos gados. 
Pirmais Latvijas čempionāts notika 2004. gadā Cēsīs. Pēdējos gados Latvijas čempionāti katru gadu. Latvijā ir sarīkoti divi Eiropas čempionāti rogainingā (2007. un 2011. gadā). Pēdējos gados Latvijā regulāri notiek divi klubu organizēti rogainingi 12 stundu distancē: OK "Ziemeļkurzeme" rīkotais "Ziemeļkurzemes rogainings" maijā un IK "Auseklis" rīkotais "Tautas rogainings" septembrī. Kopš 2014. gada notiek Latvijas kausa izcīņa rogainingā.
Tallinas ģerbonis

Lielais ģerbonis

Uz zelta krāsas vairoga attēlotas trīs soļojošas zilas lauvas (leopardi) ar uz sāniem pavērstām galvām, kas rotātas ar zelta kroņiem. Šīs lauvas ir viens no senākajiem Igaunijas simboliem. Šo simbolu izmanto jau no 13. gadsimta un tās ir aizgūtas no Dānijas karaļa Valdemāra II ģerboņa, kas bija Dāņu Igaunijas valdnieks.
Virs vairoga atrodas aizvērta sudraba bruņucepure ar sarkanu oderi. No bruņucepures uz abām pusēm gar vairogu vijas zilas un zelta lapas. Ap kaklu bruņucepurei zelta lente ar sarkanu dārgakmeni, bet virsū zelta kronis, kas arī rotāts ar sarkaniem dārgakmeņiem. Virs kroņa attēlota sieviete tumši sārtās drēbēs ar zelta kroni galvā, kas uz krūtīm sakrustojusi rokas.

Mazais ģerbonis

Mazais ģerbonis sastāv tikai no vairoga. Vairogs ir tumši sarkanā krāsā ar baltu krustu. Ģerbonis atveido Dānijas karoga krāsas. Tallinas pilsētas mazais ģerbonis ir arī Harju apriņķa ģerbonis.
Āriešu brālība

Āriešu brālība (angļu: Aryan Brotherhood) ir 1964. gadā izveidojusies balto amerikāņu cietuma banda un organizētās noziedzības sindikāts Amerikas Savienotajās Valstīs, kurā darbojas ap 15 000 biedru gan cietumu sistēmas iekšienē, gan arī ārpus tās. Saskaņā ar Federālais izmeklēšanas biroja datiem šīs bandas biedru skaits sastāda tikai apmēram 1% no visiem ASV ieslodzītajiem, tomēr Āriešu brālība ir atbildīga par vairāk kā 21% slepkavībām, kas notiekas ASV cietumos. Šī banda ir specializējusies narkotiku transportēšanā, izspiešanā, ieslodzīto sutenerismā un pasūtījuma slepkavībās.
Organizācijas uzbūve dažādos štatos atšķiras, tomēr visa Āriešu brālība ir organizēta zem vienotas vadības. Brālība sadarbojas arī ar citām cietumu bandām un organizētās noziedzības grupējumiem, piemēram, itāļu mafiju un citām. Šīs cietuma bandas biedriem ir raksturīgi noteikta stila tetovējumi, piemēram, tetovējumi, kuros minēti vārdi "Āriešu brālība", "AB", SS, 666, zīmējumi ar āboliņa lapa un citi neonacistiski simboli un zīmes.
Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemes

Ekonomika

Teritorijas izpētītie un izmantojamie dabas resursi aprobežojas ar zivīm un vēžveidīgajiem. Ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā galvenokārt tiek zvejotas Dissostichus eleginoides un langusti. Nozvejas licenču ieņēmumi ir ap $18 miljonu gadā.
Teritorijā ir reģistrēta tirdzniecības flote ar kopējo tonnāžu 1999.g. 2 892 911 BRT.
Salās un Adelijas Zemē tiek uzturētas vairākas pētniecības stacijas, kuras regulāri apgādā speciāls polārās navigācijas kuģis Marion Dufresne. Šis kuģis uzņem arī ierobežotu skaitu tūristu.
Maiju civilizācija

Maiju civilizācija ir vēsturiska Mezoamerikas civilizācija, kas bija izplatīta mūsdienu Centrālamerikas valstīs (Gvatemala, Beliza, rietumu Hondurasa un Salvadora), kā arī Meksikas Čjapasas, Tabasko, Kintanas Roo, Kampečes un Jukatanas štatos.
Šajā reģionā pirmās maiju civilizācijas liecības sāk parādīties ap 1000. gadu p.m.ē. Taču šis reģions bija apdzīvots jau daudz agrāk, un specifiskas maiju kultūras rašanās laiks vēl nav skaidri noteikts.
Jau līdz vidus pirmsklasiskajam periodam (ap 600. g.p.m.ē) vairāki no senākajiem Maiju pilsētu celtņu kompleksiem jau bija uzcelti.
Klasiskajā periodā (ap. 250. — 900. gadu) notika plaša pilsētcentru būvniecība un monumentālu pieminekļu celtniecība, it sevišķi dienvidu līdzenumu reģionā.
Maiju kultūras sabrukuma patiesie iemesli joprojām nav noskaidroti, un pastāv dažādas iespējamās teorijas kas to izskaidrotu. Lai arī lielākajā daļā Klasiskā perioda Maiju pilsētas tika pamestas, pēcklasiskajā periodā Maiju civilizācija turpinājās Jukatānas ziemeļos līdz pat brīdim, kad tur 1519. gadā ieradās spāņu konkistadori.
Maiju civilizācijai bija daudz kopīgu elementu ar citām Mezoamerikas klasiskajām civilizācijām, jo starp tām pastāvēja savstarpēja mijiedarbība un daļēja kultūru saplūšana. Lai arī tādi kultūras elementi kā rakstība un kalendārs nebija oriģināli Maiju izgudrojumi, viņu civilizācija šos divus izgudrojumus attīstīja līdz augstākajam punktam. Maiju kultūras ietekmi var pamanīt pat centrālajā Meksikā, vairāk nekā 1000 kilometrus no maiju apdzīvotā reģiona. Tai pašā laikā, arī Maiju kultūrā var atrast daudzas citu kultūru ietekmes pazīmēs, it sevišķi pēcklasiskajā periodā. Tiek uzskatīts, ka tās ir tirdzniecības un kultūras apmaiņas rezultāts, un nevis savstarpējo iekarojumu rezultāts.

Klasiskais periods

Laiks no 300. līdz 900. gadiem bija seno maiju kultūras zieds. Maiji joprojām nodarbojās ar lauksaimniecību, un pilsētas galvenokārt kalpoja kā reliģiskie un politiskie centri. Klasiskā maiju kultūra attīstījās trijos Mezoamerikas reģionos. Svarīgākie pilsētcentri atradās centrālā reģiona zemienēs (Dienvidgvatemalā). Šo reģionu klāj tropiskais lietus mežs. Svarīgākā reģiona pilsēta bija Tikala.
Gvatemalas kalnāju reģionā maiju kultūra attīstījās vājāk. Šis reģions kalpoja kā izejvielu avots centrālajam reģionam. Kalnāju reģiona lielākā un svarīgākā pilsēta ir Palenke. Meksikas Jukatanas pussala bija trešais kultūrreģions, kas attīstījās post-klasiskajā periodā. Pussala ir sausa, bez upēm, taču reģionā ir daudzas pazemes upes. Daudzas no reģiona pilsētām ir celtas pie lielām akām. Reģiona lielāka pilsēta ir Čičenica.
Tas, ka maiju kultūra attīstījās tropiskā lietus meža reģionā, ierobežoja tās attīstību. Lai arī reģionā regulāri līst lietus, un tajā nav grūtības audzēt pārtiku, lietus meža augsne ir ļoti nabadzīga kas ātri noplicinās. Pieaugot iedzīvotāju skaitam, bija nepieciešamas palielināt apstrādājamo lauku platību, kas nozīmēja, ka cilvēki aizvien vairāk attālinājās no pilsētcentriem.
Roberts Eidemanis

Biogrāfija

Dzimis 1895. gada 9. maijā Lejasciema tautskolotāju ģimenē. 1914. gadā Eidemanis beidza Valkas reālskolu un rudenī iestājās Petrogradas Meža institūtā. Šai laikā viņš sāka darbību sociālrevolucionāru (eseru) pulciņos.
1916. gadā Eidemani iesauca Krievijas impērijas armijā un nosūtīja uz Kijevas kara skolu, pēc kuras beigšanas iecēla par Sibīrijas strēlnieku pulku jaunāko virsnieku. Pēc Februāra revolūcijas Roberts Eidemanis 1917. gada martā kļuva par boļševiku partijas biedru. Viņš bija viens no boļševiku apvērsuma organizētājiem Sibīrijā, pēc kura darbojas Kanskas strādnieku—zaldātu deputātu padomē. 
Pirmajā Sibīrijas padomju kongresā tika ievēlēts par Sibīrijas CIK (Centrālās Izpildu Komitejas) locekli un tās priekšsēdētāja vietnieku. 1917. gada decembrī Irkutskā piedalījās junkuru sacelšanās apspiešanā. 1918. gada maijā Omskas rajonā vadīja cīņu pret čehoslovāku korpusu, vēlāk vadīja vairākas Sibīrijas partizānu nodaļas. 1919. gada sākumā Eidemanis komandēja 16. strēlnieku divīziju Donas frontē cīņās pret ģenerāli Krasnovu, pēc tam kā 41., vēlāk 46. strēlnieku divīzijas komandieris cīnījās pret Deņikina karaspēku. 
1920. gadā Eidemanis komandēja 13. armijas kaujās pret Vrangeļa armiju. Viņa vadītajai armijai bija izšķiroša nozīme Krimas atslēgas — Kahovkas placdarmu aizstāvēšanā. 1921. gadā Eidemani iecēla par Ukrainas un Krimas kara apgabala komandiera vietnieku. Tur kopā ar Frunzi vadīja cīņu pret Mahno vienībām Ukrainā. 
Pēc pilsoņu kara 1924. gadā viņu iecēla par Sibīrijas kara apgabala komandieri, bet no 1925. līdz 1932. gadam Eidemanis strādāja par Frunzes vārdā nosauktās Kara akadēmijas priekšnieku un komisāru. 1932. gadā Eidemanis kļuva par revolucionārās kara padomes locekli un Aviācijas Ķīmijas Centrālās padomes priekšsēdētāju.
Par izciliem nopelniem pilsoņu kara frontēs Eidemanis apbalvots ar diviem Sarkanā Karoga ordeņiem un vēlāk ar Sarkanās Zvaigznes ordeni. Kopš 1934. gada viņš bija Padomju Rakstnieku Savienības biedrs. Kā Latvju Rakstnieku Centrālā biroja priekšsēdētājs viņš daudz uzmanības veltījis latviešu padomju literatūras attīstībai, allaž uzsvērdams, cik liels un atbildīgs ir rakstnieka pienākums pret savu tautu, atgādinādams, cik svarīga ir daiļdarbu mākslinieciskā meistarība, kas panākama rūpīgā, sistemātiskā darbā, prasīdams no vārda māksliniekiem tēmas un idejas skaidrību, interesantu, saistošu sižetu, cīnīdamies ar tādām neveselīgām parādībām literatūrā kā shematisms un nevērība pret rakstnieka cīņas ieroci — valodu. Darbojies latviešu kultūras un izglītības biedrībā "Prometejs".
Lielā terora laikā R. Eidemani 1937. gada 22. maijā arestēja Maskavas partijas konferences laikā. Spīdzināšanā atzinis savu dalību militāri—fašistiskā sazvērestībā un latviešu pagrīdes organizācijā. 11. jūnijā speciālā PSRS Augstākās tiesas sēdē viņam piesprieda nāves sodu. Nošauts 12. jūnijā kopā ar Tuhačevski, Jakiru, Uboreviču un citiem karavadoņiem. Līķis tika slepeni kremēts Maskavas Donas kapsētā un apglabāts masu kapā. 1957. gadā reabilitēts.
Valters Hartmanis

Militārā karjera

1910. gada oktobrī iestājies artilērijas pulkā kā fanenjunkers (virsnieku kandidāts). 1912. gada maijā paaugstināts par leitnantu.

Pirmais pasaules karš

No 1914. gada 4. augusta atradies frontē. 1916. gadā paaugstināts par vecāko leitnantu. Kara laikā apbalvots ar abu pakāpju Dzelzs krustiem un diviem citiem ordeņiem.

Starpkaru posms

Turpinājis dienestu Reihsvērā. 1932. gada oktobrī paaugstināts amatā par majoru un atvaļināts no armijas, nosūtīts par militāro padomnieku Ķīnas armijā. 1934. gada martā atkal iestājies Vācijas armijā. Sākoties Otrajam pasaules karam dienējis par artilērijas pulka komandieri, pulkveža dienesta pakāpē.

Otrais pasaules karš

Piedalījies Polijas un Francijas kampaņās, apbalvots ar abu pakāpju Dzelzs krustu piespraudēm (par atkārtotu apbalvošanu).
No 1940. gada novembra nosūtīts par 52. armijas korpusa artilērijas priekšnieku.
No 1941. gada 22. jūnija piedalījies Austrumu frontē. 1941. gada 15. jūlijā smagi ievainots, amputēta kreisā kāja un kreisā roka. Pēc slimnīcas atstāšanas nosūtīts virsnieku rezervē. Apbalvots ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu (Nr. 409). 1941. gada oktobrī paaugstināts par ģenerālmajoru.
No 1942. gada maija komandējis 407. divīziju, no 1942. gada septembra — 390. lauka mācību divīziju. 1943. gada februārī paaugstināts par ģenerālleitnantu.
No 1943. gada aprīļa komandējis 87. kājnieku divīziju (Austrumu frontē, Ņeveļas apkaimē). 1943. gada novembrī apbalvots ar Ozollapām (Nr. 340) pie Dzelzs krusta Bruņinieka krusta.
1944. gada februārī un martā komandējis 1. armijas korpusu (Ņeveļas, Polockas apkaimē). 1944. gada aprīlī norīkots darbam Armiju grupas "Ziemeļi" štābā.
No 1944. gada maija komandējis 49. kalnu korpusu (evakuētu no Krimas uz Rumāniju), paaugstināts par artilērijas ģenerāli.
No 1944. gada septembra komandējis 8. armijas korpusu (Varšavas apkaimē). 1945. gada martā apbalvots ar Zobeniem (Nr. 139) pie Dzelzs krusta Bruņinieku krusta ar Ozollapām.
No 1945. gada 18. aprīļa komandējis 24. tanku korpusu (Morāvijā).
Pēc Vācijas kapitulēšanas 1945. gada 8. maijā — saņemts amerikāņu gūstā. No gūsta atbrīvots 1947. gadā.
Tambovas apgabals

Ģeogrāfija

Tambovas apgabals atrodas Austrumeiropas līdzenumā, Okas-Donas līdzenuma centrālajā daļā, mežastepju zonā. Klimats mēreni kontinentāls.
Meži aizņem apmēram 1/10 apgabala teritorijas. Galvenās koku sugas - priede, ozols, kļava, liepa, osis, bērzs, apse.
Pa apgabala teritoriju tek apmēram 1400 dažāda garuma upes. Lielākās apgabala upes – Mokšas pieteka Cna (Volgas baseins), Vorona, Bitjuga, Voroņeža un Savala (Donas baseins). Bez upēm ūdens resursi iekļauj arī 900 dīķu un ūdenskrātuvju ar kopējo tilpumu 534 milj. m³.
Voronas upes ielejā Tambovas apgabalā atrodas Voroņinas rezervāts 10320 ha platībā. Rezervāts tika izveidots 1994. gadā.
Penumbra: Overture

Sižets

Penumbra: Overture sižets ir par Filipu, trīsdesmit gadus vecu fiziķi, kura pēdējais dzīvais radinieks, viņa māte, nomirst. Pēc mistiskas vēstules saņemšanas no viņa it kā mirušā tēva, Filips seko pavedieniem, kuri viņu aizved uz Grenlandi. Lai nenosaltu, viņš ierāpjas pamestās raktuvēs, diemžēl raktuves ieeja sabrūk, un viņš ir spiests doties dziļāk. Raktuvēs Filips sāk dzirdēt radio ziņas no Toma "Reda" Redvuda, cilvēka, kurš ir kļuvis traks no vientulības. Reds apsola, ja viņš tiks atrasts, tad viņš dos Filipam atbildes. Spēle ir par Filipa došanos dziļāk raktuvēs, Reda meklējumos, un atklājumiem par iepriekšējiem to iemītniekiem.
Ālants

Izplatība

Ālants sastopams Ziemeļu, Baltijas, Melnās un Kaspijas jūras (ziemeļkrastu) upju baseinos, kā arī Atlantijas okeāna upēs Francijā, uz dienvidiem no Sēnas un Luāras lejtecē. Izplatības areāla ziemeļu robeža Skandināvijā ir 69° ziemeļu paralēle. Areāla austrumu robeža ir Ļenas upes baseins, bet dienvidos izplatība sasniedz Turciju, Tadžikistānu, Turkmenistānu, Pakistānu, Afganistānu un Mongoliju. Ālants ir introducēts Lielbritānijā un Itālijā.

Latvijā

Latvijā ālants sastopams daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē. Nelielos vai stipri aizaugušos, īpaši slēgtos ezeros parasti nav sastopams. Latvijā ir arī ievesta dīķos un akvārijos audzējamā ālanta kultūrforma orfa. Tā ir ielaista Klapiņu, Lielauces, Līkaiņu un Sēmes ezeros.

Izskats

Ālants ir vidēji liela vai liela saldūdens zivs. Tā garums sasniedz 102 cm, svars 8 kg, lai gan visbiežāk ālants ir apmēram 30—50 cm garš. Latvijā ālants aug līdz 72 cm, un tā masa ir līdz 5,5 kg. Ķermenis ālantam ir samērā augsts, no sāniem nedaudz saplacināts. Mute vērsta uz priekšu vai nedaudz uz leju. Mugura zilganmelna vai zaļganbrūna, sāni tumši sudrabaini vai nedaudz zeltaini (jo vecāka zivs, jo zvīņas kļūst zeltainākas), vēders sudrabaini balts. Īpaši intensīvu zeltaino toni ālants iegūst uz žaunu vākiem. 
Spuras, īpaši anālā spura un vēdera spuras, ir tumši sarkanas, astes un muguras spuras var būt arī pelēkas. Anālās spuras ārējā mala ieliekta. Sānu līnijā ir 55—63 zvīņas, kas ir vairāk nekā sapalam. Rīkles zobi divās rindās. Orfa no tipiskās savvaļas formas atšķiras ar zeltaini oranžo krāsu. Pirms nārsta tēviņiem uz ķermeņa izveidojas nārsta kārpiņas.

Uzvedība un barība

Ālants mājo lielās zemieņu upēs un barības vielām bagātos ezeros. Pieaugušie īpatņi uzturas pa vienam vai nelielos baros, bet mazuļi lielos baros ūdenstilpju seklajos krastos. Ziemā ālanti koncentrējas bedrēs, šādi bari saglabājas arī pavasarī līdz nārstam, kas notiek vidēji ātrās upēs ar grants gultni un nedaudz augiem. Ālantam novērota līdz 200 km tāla migrācija. Pieaudzis ālants ir plēsīgs un barojas gandrīz tikai ar zivīm, bet mazāki ālanti barojas ar bentosu, ūdensaugiem, kukaiņiem, vēžveidīgajiem, moluskiem un arī nelielām zivīm.

Vairošanās

Dzimumgatavība ālantam iestājas 2—10 gadu vecumā (visbiežāk 5—6 gados), sasniedzot 12—40 cm garumu. Nārsto no marta līdz jūlijam (Latvijā aprīlī), kad ūdens temperatūra ir 3—19° C. Nārsts notiek gan seklumā, gan dziļumā, no 5 cm līdz 12 m. Viena mātīte nārsto ar vairākiem tēviņiem, kas tai visur seko. Ālantam raksturīgs vienlaicīgs nārsts, kas ilgst 2—36 dienas. Auglība 8,9—403,2 tūkst. ikru.  Tie ir lipigi, un ikri pielīp pie augiem, to saknēm, akmeņiem un cita substrāta. Attīstība ilgst 4—32 dienas, atkarībā no ūdens siltuma. Veido hibrīdus ar balto sapalu un salati. Ālants var sasniegt 23 gadu vecumu, Latvijā tas dzīvo līdz 13 gadu vecumam.
Lielās bezdelīgas

Kopīgās īpašības

Lielo bezdelīgu ģints sugas, salīdzinot ar citām bezdelīgām, ir nedaudz lielākas. Lielākā ģintī ir sarkankrūšu bezdelīga (Cecropis semirufa), kuras ķermeņa garums ir 24 cm, svars var sasniegt 40 g. Mazākā ir Abesīnijas bezdelīga (Cecropis abyssinica), kuras ķermeņa garums mazākiem īpatņiem ir 15 cm, svars 16 g. Tām ir dziļi šķelta aste, un apspalvojumā vienmēr ir kaut kas sarkans vai ruds. Tās būvē slēgtas dubļu ligzdas, kurās iekšā var tikt pa tuneli.
Mēra pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. Pēc 1920. gada zemes reformas Mēra muiža (Mehrhof) sadalīta 91 vienībā 1464 ha kopplatībā, kungu mājā iekārtoja pagasta skolu. Palsmanes mācītājmuiža sadalīta 28 vienībās 836 ha kopplatībā. 1939. gadā pagasts likvidēts, to apvienojot ar Rauzas pagastu un izveidojot Birzuļu pagastu. Mūsdienās Mēra pagasta teritorija iekļauta Smiltenes novada Bilskas, Palsmanes un Grundzāles pagastos.
1931. gada referendums par "Likumu par Māras baznīcu"

1931. gada referendums Latvijā par «Likumu par Māras baznīcu» notika 1931. gada 5. un 6.septembrī.

Iemesls

Tautas nobalsošanas iemesls bija valdības vēlēšanās pārņemt savā īpašumā Māras (Doma) baznīcu, bet tam pretojās Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas virsvalde, uzskatot to par iejaukšanos baznīcas autonomijas lietās. 
Progresīvās apvienības pārstāvis Marģers Skujenieks un Demokrātiskā centra līderis Jānis Breikšs ierosināja tautas nobalsošanu par Latvijas lielākās baznīcas atņemšanu vācu draudzei.

Rezultāts

Nobalsošanā piedalījās 390 883 balsstiesīgo, no tiem par balsoja 97,4%. Referendumam pietrūka kvoruma, tomēr Saeima šo likumu vēlāk pieņēma.
Spānijas kailgliemezis

Izplatība

Pēc pamatizcelsmes Spānijas kailgliemezis ir Ziemeļspānijas un Rietumfrancijas suga. Sastopams mežos, pļavās, dārzos, dzīvžogos un dažādos mitrājos. Pirmo reizi ārpus dabiskā areāla sastapts 1972. gadā Austrijā. Strauji izplatījies ārpus sava sākotnējā areāla un šobrīd ir sastopams gandrīz visā Eiropā, kur kļuvis par vienu no nozīmīgākajiem lauksaimniecības kaitēkļiem.

Latvijā

Pirmo reizi Latvijā Spānijas kailgliemezis sastapts 2009. gadā, ievests, visdrīzāk, ar stādāmo materiālu. Tālākajos gados strauji izplatījies un 2018. gadā suga apstiprināta 57 atradnēs 46 vietās.

Izskats

Kailgliemeža izstiepta ķermeņa garums 7 līdz 14 cm. Pārsvarā netīri brūnganā vai pelēkzaļā krāsā, bet sastopami arī brūnganāki, oranžāki un pelēcīgāki eksemplāri, melni īpatņi sastopami ārkārtīgi reti. Pēda gandrīz balta, gļotas bezkrāsainas. Ķermeņa virsmas kārpiņveida izcilnīši lieli, iegareni un labi saskatāmi.
Pļaviņu luterāņu baznīca

Pļaviņu Svētā Pētera baznīca ir Latvijas evaņģēliski luteriskās Baznīcas Pļaviņu Svētā Pētera draudzes dievnams. 
Draudzes mācītājs ir Haralds Biete.

Vēsture

1910. gadā mācītājs H. Bahs nodibināja Pļaviņu dievnama būves komisiju. Baznīca uzcelta 1911.—1912. gadā, iesvētīta 1912. gada 5. oktobrī. Pirmā pasaules kara laikā izpostīta, baznīcā uz laiku ierīkoja zirgu stalli. 
1920. gadā draudze dāmu komitejas priekšnieces M. Lapiņas vadībā uzsāka dievnama atjaunošanas darbus. 1921. gada 31. oktobrī atjaunotais dievnams tika iesvētīts.
Līdz 1928. gadam Pļaviņas ietilpa Kokneses - Krapes draudzes teritorijā. 1928. gada 1. janvārī Pļaviņu draudze kļuva patstāvīga. 1929. gadā draudzē bija reģistrēti 450 draudzes locekļi.
Valdis Treijs

Biogrāfija

Valdis Treijs dzimis Valmieras apriņķa Viļķenes pagasta "Gāršās" rentnieku ģimenē. 2. pasaules kara laikā mobilizēts vācu armijā (1944 – 1945), pēc tam atradies izsūtījumā Kolimā, strādājis zelta raktuvēs (1945 – 1947).  
1958. g. beidzis Rīgas lietišķās mākslas vidusskolas Dekoratīvās noformēšanas nodaļu. 1967. g. beidzis Latvijas Valsts Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļu scenogrāfijas specialitātē; diplomdarbs – scenogrāfija A. Brigaderes lugas “Maija un Paija” iestudējumam Jaunatnes teātrī. Izstādēs piedalās kopš 1966. g. Personālizstādes Alojā (1982), Limbažos (1983; 1992, kopā ar Maiju Pīlāgu; 1997), Pālē (1991). Mākslinieku Savienības biedrs kopš 1969. g. 1949. – 1950. g. strādājis kolhoza būvbrigādē Valmieras raj. 1950. – 1955. g. Svētciema un Alojas raj. kultūras namā. 1955. – 1958. g. bijis laborants noformētājs Rīgas lauksaimniecības tehnikumā. 
Kopš 1958. g. Rīgas Lietišķās Mākslas koledžas Dekoratīvās noformēšanas nodaļas pasniedzējs (1960. – 1987. g. nodaļas vad.). Veidojis scenogrāfiju dažādos teātros: Drāmas teātrī (H. Gulbja "Viena ugunīga kļava", 1967; L. Paegles "Runga, iz maisa!", 1968). Valmieras Drāmas teātrī B. Lavreņova "Par tiem, kas jūrā", 1967), Rīgas Operetes teātrī (A. Petrova "Mēs vēlamies dejot", 1972; G. Cabadzes "Sniegoto kalnu melodijas", 1973), Operas un baleta teātrī (operām - A. Žilinska "Pūt, vējiņi!", 1977; P. Čaikovska "Jevgeņijs Oņegins, 1978). Bijis mākslinieks TV dokumentālajai filmai “Talsu zvaniņš” (1971, režisors un operators V. Folkmanis). Kopš 1973. g veidojis koncertuzvedumu iekārtojumu bērnu un jaunatnes tautas deju ansamblim “Zelta sietiņš”. Daudzus dekorāciju metus V. Treijs darinājis kā patstāvīgas radošas ieceres. V. Treija scenogrāfijai raksturīga dabas formu stilizācija; ierosmi smēlies tautas lietišķajā mākslā un sadzīvē. Tas ir būtiski arī glezniecībā un grafikā, kur atspoguļota dabas, mūzikas, kosmosa, kā arī Kolimas izsūtījuma tematika. 
Nozīmīgākie darbi: “Tautasdziesma” (1979), “Koki vētrā” (1982), “Nakts ziedi” (1983), cikls “Kolimas atmiņu reportāžas” (1989 – 97), visi Tempera tehnikā.
Apbalvots ar aviokompānijas “Air Baltic” prēmiju Mākslinieku Savienības galerijas rīkotajā konkursā (1979) par pasteļu gleznojumu ciklu “Mana dzimtene”. LPSR Nopelniem bagātais pedagogs (1987).