Maroka

Iedzīvotāji

2014. gadā Marokā dzīvoja 33,8 miljoni iedzīvotāju. Oficiālās valodas ir arābu un berberu. 90% iedzīvotāju spēj sarunāties arābu valodā, bet 30–50% runā berberu valodās. Otra vispārēji lietota valoda Marokā ir franču valoda, kas tiek pasniegta skolās kā obligāts mācību priekšmets. Franču valodā runā apmēram trešā daļa iedzīvotāju. 99% no Marokas iedzīvotājiem ir musulmaņi sunnīti.

Senie laiki

Senākie rakstos minētie Marokas iedzīvotāji bija mauri (grieķu: Μαῦροι), kuru valsti Senās Romas impērijas laikā sauca par Mauretāniju. No viņu vārda vēlāk latviešu valodā patapināts arī moru nosaukums Āfrikas iedzīvotājiem. 
Jau 4. gadsimtā p.m.ē. Marokas piekrastes ostas Lixus, Mogadora un Šella atradās Kartāgas ietekmē, bet iekšzemes reģionos kontrolēja berberi. Pirmais zināmais Mauretānijas ķēniņš bija Baga, kas valdīja Otrā pūniešu kara laikā, par tās galvaspilsētu uzskata Volubilis Atlasa priekškalnēs.  
Senās Romas ekspansijas rezultātā Mauretānija 33. gadā p.m.ē. kļuva par Romas impērijas vasaļvalsti, bet 44. gadā m.ē. imperators Klaudijs to tieši iekļāva impērijā kā provinci un sadalīja divās atsevišķās provincēs — Tingisas Mauretānijā (Mauretania Tingitana, galvaspilsēta Volubilis, tad Tingisa) un Cēzarejas Mauretānijā (Mauretania Caesariensis, galvaspilsēta Cēzareja).

Viduslaiki

Pēc Senās Romas impērijas sabrukuma 429. gadā Marokas Vidusjūras piekrasti iekaroja vandaļi, 534. gadā Austrumromas impērija, 616. gadā vizigoti. 
709. gadā Marokas ziemeļu daļu iekaroja arābi, kas to pieskaitīja Magribam (Al-Maghrib jeb "Saulrieta zeme"). 789. gadā Muhameda pēctecis Idriss apmetās Valili (agrākajā Mauretānijas galvaspilsētā) un iekaroja lielu daļu no tagadējās Marokas līdz pat Agādīrai. Viņa dēls Idriss II pārcēla galvaspilsētu uz Fēsu. Idrisīdu dinastijas laikā Fēsa līdz 10. gadsimta beigām bija viens no galvenajiem islāma kultūras centriem. 859. gadā dibinātā Alkaravīnas (al-Qarawīyīn) medrese reizēm tiek pieskaitīta pasaules vecāko augstskolu sarakstam. 
Almoravīdu dinastijas (1062—1147) laikā par Marokas galvaspilsētu kļuva Marrākeša, vēlāk to iekaroja Almohādu dinastija (1147—1269). Šajā laikā blakus Marrākešai par otru kalifāta galvaspilsētu attīstījās Andalūzijas Seviļa un Kordova. 
Merinīdu dinastijas laikā līdz 1465. gadam galvaspilsēta atkal bija Fēsa, kas piedzīvoja savu otro uzplaukumu. Sekojošās Vatasīdu dinastijas laikā mauri tika pilnīgi padzīti no Andalūzijas un portugāļi ieņēma vairākas piekrastes pilsētas. 1549. gadā varu ieguva Saadītu dinastijas sultāni, kas galvaspilsētu atkal pārcēla uz Marakešu un iekaroja Sahāras tuksneša zemes līdz pat Timbuktu.

Jaunie laiki

1631. gadā varu ieguva tagad valdošā Alavītu dinastija, kas par savu ciltstēvu uzskata pravieti Muhamedu. 1673. gadā sultāns Ismails ibn Šerifs (Ismail Ibn Sharif, valdīja 1672–1727) netālu no Fēsas izveidoja jaunu galvaspilsētu Meknesu, cīnījās ar Osmaņu impēriju un nodibināja diplomātiskas attiecības ar tālaika Eiropas valstīm.     
1912. gadā Francijas armija ieņēma lielāko daļu no Marokas un padarīja to par protektorātu, pārceļot galvaspilsētu no Fēsas un Rabātu. Spānija iekaroja Marokas ziemeļdaļu un 1939. gadā apvienoja ar agrāk iekaroto Rietumsahāras koloniju. Pēc Francijas un Spānijas kontrolēto daļu apvienošanas 1956. gadā Maroka atguva neatkarību. 
Kopš 1979. gada Marokas karaspēks kontrolē Rietumsahāras teritorijas piekrastes daļu, ko neatzīt lielākā daļa pasaules valstu.