google/wiki40b huggingface dataset:
Džakomo Kazanova

Dzīvesgājums

Dzimis 1725. gadā Venēcijā dejotāja un aktiera Gaetano Kazanovas un aktrises Zanetas Farussi un ģimenē. Astoņu gadu vecumā Džakomo zaudēja tēvu, bet māte ar teātri devās ilgstošās Eiropas turnejās. Zēnu audzināja  vecāmāte. Pamatizglītību viņš ieguva priestera Goci ģimenē, kur Džakomo apguva gan akadēmiskās pamatzinības, gan arī vijoles spēli. 
Divpadsmit gadu vecumā uzsāka tiesību zinātņu studijas Padujas Universitātē. Studiju laikā apguva arī morāles filozofiju, ķīmiju, matemātiku un jo īpaši bijis ieinteresēts medicīnā. 1742. gadā ieguva tiesību zinātņu grādu un atgriezās Venēcijā un uzsāka baznīcas jurista karjeru. Pēc pirmo pasūtījumu saņemšanas izšķīrās par studiju turpināšanu un atgriezās Padujā. 
Par jaunekļa patronu kļuva Venēcijas senators Alvize Gasparo Malipjero, kas bija viens no Kazanovas finansiālajiem atbalstītājiem visa mūža garumā. 21 gadu vecumā Kazanova kļuva par profesionālu kāršu spēlmani, kas bija otrs nozīmīgākais Kazanovas ienākumu avots. 1744. gadā Kazanova stājās Romas kardināla Akvavivas sekretāra dienestā, bet pēc intīma rakstura skandāla atkal atgriezās Venēcijā. 
1750. gadā devās augstāko aprindu jauniešiem pieņemtajā lielajā ceļojumā, kura laikā universitāšu studiju beidzēji ieguva dzīves pieredzi un iepazina Eiropas kultūras. Visa sava turpmākā mūža laikā Kazanova turpināja ceļot, nodevās literatūrai un intīma rakstura dēkām daudzviet Eiropā.
1755. gadā inkvizīcija arestēja Kazanovu, apsūdzot burvestībās. Tika konfiscēti visi viņa manuskripti. Kazanovam izdevās izbēgt no cietuma — viņš devās uz Parīzi, kur ieguva milzu bagātību loterijā. Turpmāk baudīja dzīvi Eiropā. Kazanova ir arī uzturējies Jelgavā un Rīgā (1764). Pēdējos trīspadsmit savas dzīves gadus pavadīja Duhcovas pilī (patlaban Čehijā), kur mira 1798. gadā 73 gadu vecumā. Apglabāts Duhcovā, bet precīzas ziņas par kapa vietu nav saglabājušās.

Darbi

Dzīves laikā Kazanova rakstīja lugas, dzeju, pamfletus, viņa pazīstamākais darbs ir autobiogrāfija "Manas dzīves vēsture" (franču: Histoire de ma vie), kurā ir aprakstīta dzīve līdz 1774. gadam.
Džakomo Kazanovas autobiogrāfiskie prozas darbi tulkoti arī latviešu valodā. 1927. gadā apgādā “Laikmets” izdots krājums “Kazanovas mīlas dēkas”, bet 1997. gadā apgādā “Jumava” klajā nāk “Memuāri, jeb, Nepārspējamā mīlnieka Kazanovas piedzīvojumi Eiropas galmos un skaistuļu buduāros, viņa paša pierakstīti”, režisores un publicistes Ilonas Brūveres tulkojumā no vācu valodas.

Piemiņa

Laika gaitā Kazanovas uzvārds kļuva par kaislīga mīlnieka zīmolu. Kazanovam veltīto filmu vidū ir "Kazanova" (1918), "Kazanovas lielā nakts" (1954), "Kazanova 70" (1965, galvenajā lomā Marčello Mastrojanni), Federiko Fellīni filma "Kazanova" (1976, galvenajā lomā Donalds Saterlends), Le Retour de Casanova (1992, galvenajā lomā Alēns Delons), Kazanova (2005, galvenajā lomā Hīts Ledžers).
Mīnojiešu civilizācija

Mīnojiešu sasniegumi

Daudzas pazīmes liecina, ka mīnojieši bijuši labi jūras braucēji, kas kuģojuši lielā Vidusjūras daļā. Krēta pati ar savu jūras floti nodrošināja eksporta un importa plūsmu apkalpošanu. Sākotnēji krētieši uzturējuši tirdzniecības sakarus ar Kiklādu salām, bet aktīvi kontakti pastāvējuši arī ar Sicīliju, Ēģipti un Vidusjūras austrumu piekrastes pilsētām, no kurienes, iespējams, bija atnākusi daļa Mīnojas iedzīvotāju kādā no kolonizācijas viļņiem.
Alfabēts un rakstība nerada šaubas arī par augsto Krētas iedzīvotāju zināšanu līmeni. Sākotnēji krētieši rakstībai lietojuši hieroglifus, kas, jādomā, aizgūti no ēģiptiešiem. Tomēr šo rakstu saturu pagaidām vēl nav izdevies atšifrēt. Drīz vien krētieši pārgāja uz A rakstu, ar kuru arī saista krētiešu valodu. Atšķirībā no B raksta, kas bijis vēlākās mikēniešu valodas pamatā, A raksts nav pilnībā atšifrēts, tādēļ nav īsti skaidra arī krētiešu valodas izcelsme un viņu etniskā piederība. Tomēr atšifrētie B rakstības teksti liecina par labi organizētu valsti ar attīstītu birokrātiju, kas ir viena no attīstītas civilizācijas pazīmēm.
Joprojām tikpat neskaidra ir Mīnojas sabiedrības sociālā struktūra un politiskā uzbūve. Lai gan daudzas pazīmes norāda, ka galveno politisko un saimniecisko lomu Krētā spēlējušas valdnieku pilis, varas mehānisms nav apzināts. Ir tikai zināms, ka šajās pilīs atradušās lielas pārtikas un dažādu preču un priekšmetu glabātuves. Tas liecina par to, ka Krētas valdnieku rokās bijušas virsvērtības pārdales loma. Tai pašā laikā viņu pilis neizcēlās ar nozīmīgām aizsardzības būvēm.
Mīnojiešu kultūru lielā mērā var uzskatīt par vienu no galvenajiem Eiropas civilizācijas un kultūras pirmavotiem. Atšķirībā no senākām Tuvo Austrumu civilizācijām, kuru kultūra gadsimtu gaitā veidojās līdzīgi ķieģeļu sienai — katram nākamajam slānim augot uz iepriekšējo pamata —, mīnojieši daudz lielākā mērā bija novatori un kombinatori jebkurā jomā. Pārņemot citu civilizāciju sasniegumus, viņi tos pārveidoja un attīstīja tālāk, radot pilnīgi jaunu kultūras vidi, kurā gan varēja viegli atpazīt pirmavotus, bet kopumā ņemot tā tomēr bija jau cita kultūra. Šī kultūra izplatījās arvien tālāk gan laikā, gan telpā, liekot pirmos pamatakmeņus Eiropas civilizācijai, tās saimniecībai un kultūrai. Piemēram, Mikēnās tika atrasta kaklarota, kura acīmredzami izgatavota Lielbritānijā no Baltijas dzintara. Šādu kombināciju bijis ne mazums, kas liecina par daudzslāņainajiem civilizāciju veidošanās, attīstības un norieta ceļiem, savus tehniskos un kultūras sasniegumus nododot tālāk — citām civilizācijām. Tāda bija arī Mikēnu kultūra.
Galvenā mīnojiešu dievība bija Zemes dieve, kas vēlāk pārtapa par Zeva māti Reju un vēlāk iekļāvās grieķu mitoloģijā. Veltot tās dieviem, tika rīkotas plašas procesijas. Kā uzskata pils izrakumu aizsācējs Arturs Evanss, tās vēsturē bijuši apmēram deviņi posmi, uzplaukumu tā piedzīvojusi posmā no Mīnoja I līdz Mīnojam III.
Ruberta muiža

Ruberta muiža (vācu: Rubbertshof) jeb Ruperta muiža (Rupertshof, Ruppertshof) bija muiža Podragā. Līdz mūsdienām nav saglabājusies.

Vēsture

18. gadsimtā muižas zemes atradās Daugavgrīvas draudzes novadā un piederēja turīgajam latviešu mastu šķirotājam un vēlākajam rūpniekam Jānim Šteinhaueram. Muižas nosaukums cēlies no tās īpašnieka Ruberta vārda. 20. gadsimta sākumā muižiņa piederēja Pēterburgas ierēdnim un diplomātam Kārlim fon Bukshēvdenam.
1924. gadā agrākās Ruberta muižas teritoriju iekļāva Rīgas pilsētas administratīvajās robežās, muižiņas zemi nopirka Baltās muižas īpašnieks Unifers, vēlāk tā nonāca valsts īpašumā.
Talsu rajons

Izveide un reorganizācija

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Talsu apriņķis tika sadalīts Kandavas un Talsu rajonos. 1952. - 1953. gadā Talsu rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1956. gadā Talsu rajonam tika pievienots Dundagas rajons. Laikā no 1962. gada aprīļa līdz 1967. gada janvārim Talsu rajonam bija pievienota arī Ventspils rajona ziemeļaustrumu daļa Ventas labajā krastā. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Talsu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Ciemi

Abavas - Balgales - Ģibuļu - Īves - Kolkas - Ķūļciema - Laidzes - Laucienes - Lībagu - Lubes - Mērsraga - Valdgales - Vandzenes - Virbu.

Pagasti

Balgales pagasts, 
Dundagas pagasts, 
Ģibuļu pagasts, 
Īves pagasts, 
Kolkas pagasts, 
Ķūļciema pagasts, 
Laidzes pagasts, 
Laucienes pagasts, 
Lībagu pagasts, 
Lubes pagasts, 
Strazdes pagasts, 
Valdgales pagasts, 
Vandzenes pagasts, 
Virbu pagasts.

Likvidācija

Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Talsu rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti Dundagas novads, Rojas novads un Talsu novads.
2010. gadā Mērsraga pagasts atdalījās no Rojas novada un izveidoja savu Mērsraga novadu.
Sesavas pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Audruve, Jodupe, Liepars, Melnupīte, Oglaine, Rēda, Sesava, Upele, Vircava.

Vēsture

Mūsdienu Sesavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Bērvircavas muiža (Behrs-Würzau, Bērvircava), Galamuiža (Endenhof, Galamuiža), Lielsesavas muiža (Groß-Sessau, Lielsesava), Liepas muiža (Lindenfeld), Pridiķa muiža (Friedrichshof), Skursteņu muiža (Schorstädt, Skursteņi), Vidusmuiža (Mittelhof, Vidusmuiža).
Sesavas pagasts kā administratīva teritorija izveidojās 18. gadsimta beigās, pirmā pagastvalde ievēlēta 1865. gadā. Ap 1880. gadu Sesavas pagastam pievienoja Jostenes un Galamuižas pagastus. Līdz 20. gadsimta sākumam pagastā atradās Gala muiža (Endenhof), Vidus muiža (Mittelhof), Lielsesavas muiža (Groß-Sessau), Mazsesavas muiža (Klein-Sessau), Jostenes kroņa muiža (Jostan) un Mežvidmuiža. Pēc 1920. gada zemes reformas Gala muižu sadalīja 29 vienībās 358 ha kopplatībā, Vidus muižu 21 vienībā 288 ha kopplatībā.
1935. gadā Sesavas pagasta platība bija 92,8 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Lielsesavas un Sesavas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Sesavas ciemam pievienoja Eglāju ciemu, bet kolhoza "Līgo" teritoriju pievienoja Jaunsvirlaukas ciemam. 1956. gadā padomju saimniecības "Vidukļi" teritoriju pievienoja Lielvircavas ciemam. 1963. gadā Sesavas ciemam pievienoja Lielsesavas ciemu, 1974. gadā daļu Elejas lauku teritorijas un daļu Vircavas ciema, 1977. gadā - vēl daļu Elejas lauku teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvu teritoriju iekļāva Jelgavas novadā.

Apdzīvotās vietas

Apdzīvotās vietas: Bajāri, Bērvircava, Buķi, Galamuiža, Klāvi, Lielsesava, Pīlādži, Sarmas, Sesava, Skursteņi, Vidusmuiža.

Izglītība un kultūra

Kultūras pasākumi notiek Sesavas tautas namā, darbojas Sesavas pamatskola.
Vladislavs Krapivins

Biogrāfija

Dzimis pedagogu ģimenē. Pēc skolas beigšanas 1956. gadā Krapivins iestājās Urālu valsts universitātes žurnālistikas fakultātē. Kā students darbojās literārajā pulciņā.
Studējot 2. kursā, sāka strādāt laikrakstā Комсомольскaя правдa. Savas literārās darbības sākumā atzina, ka viņu lielā mērā ietekmējis Konstantīns Paustovskis. Pirmais stāsts publicēts žurnālā Уральский следопыт 1960. gadā. Pirmā grāmata — Рейс „Ориона“ iznāca 1960. gadā Sverdlovskā.
1964. gadā uzņemts PSRS Rakstnieku savienībā.
Krapivina grāmatas piedzīvojušas vairāk nekā 200 izdevumu dažādās pasaules valodās.
18. decembris

18. decembris ir gada 352. diena pēc Gregora kalendāra (353. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 13 dienas.
Dubultā pārmiju pārveda

Labā un kreisā dubultā pārmiju pārveda

Labajās vai kreisās dubultpārmijas var kombinēties kā viens taisnais virziens un divi sānu virzieni vienā virzienā vai arī visi trīs virzieni var būt līklīnijas vienā virzienā vērsti, kuri viens no otra atpaliek uz rādiusa starpības rēķina. Katram sānu virzienam būs savs matemātiskais centrs.

att. Labā virziena dubultā pārmiju pārveda. Kreisā virziena pārmiju pārveda ir spoguļattēls

Simetriskā un nesimetriskā dubultā pārmiju pārveda

Simetriskai dubultajai pārmiju pārvedai pārmiju pārvedas matemātiskie centri sakrīt vienā punktā. Viens virziens - centrālais ir taisns, abi sānu virzieni atzarojas no centrālā taisnā virziena zem vienāda leņķa un ar vienādiem rādiusiem pretējos virzienos. 
Nesimetriskai dubultajai pārmiju pārvedai centrālais virziens var būt taisns vai līklīnijas, bet abi malējie sānu virzieni atzarojas ar vienādiem vai atšķirīgiem leņķiem un ar vienādiem vai atšķirīgiem rādiusiem pretējos virzienos. Katram sānu virzienam būs savs matemātiskais centrs.
Alberts Melnbārdis

Biogrāfija

Ieguvis jurista izglītību Tērbatas universitātē. Latvijas brīvības cīņu posmā Melnbārdis darbojies kā Rīgas dzelzceļu mezgla komandanta palīgs, bet pēc tam ilgus gadus strādājis par juriskonsultu Dzelzceļu virsvaldē un Satiksmes ministrijas Šoseju un zemes ceļu departamentā.
Kļuvis pazīstams kā aktīvs sabiedriskais darbinieks sporta jomā. Sākumā aktīvi darbojies Latvijas Smagatlētikas savienībā un ir bijis arī šīs organizācijas priekšsēdētājs. 29 gadu vecumā iemācījies spēlēt šahu un ātri kļuvis par labu spēlētāju. 1922. gadā uzvarējis Rīgas šaha kluba turnīrā. 1928. gadā Latvijas izlases sastāvā piedalījies šaha olimpiādē Hāgā, kur gan nospēlējis tikai vienu partiju. 1935. gadā simultānspēles seansā uzvarējis toreizējo Pasaules šaha čempionu Aleksandru Aļehinu. No 1933. līdz 1938. gadam vadījis Latvijas Šaha savienību. Viņa darbības laikā aizvadīti divi Ķemeru starptautiskie turnīri, kā arī jūtami aktivizējusies šaha dzīve Latvijā. Bijis arī žurnāla "Šacha māksla" atbildīgais redaktors (1937-39). Otrā pasaules kara laikā darbojies Latvijas Zemes pašpārvaldes Fiziskās kultūras un sporta pārvaldes departamentā, kur bijis atbildīgais par šahu.
1944. gadā devies bēgļu gaitās. Aktīvi darbojies arī trimdas sporta dzīvē. 1947. gada pavasarī Getingenē (Vācija) bijis viens no Latvijas Olimpiskā komitejas trimdā dibinātājiem, kuri gribēja nodrošināt Latvijas sportistu piedalīšanos 1948. gada Vasaras Olimpiskās spēlēs. Vēlāk pārcēlies uz dzīvi ASV. Tur strādājis par juristu, kā arī turpinājis nodarboties ar šahu, piedaloties korespondencšaha turnīros. Miris no sirdskaites.
Jindržihs Frics

Šaha kompozīcija

Kopš 1930. gada publicējis vairāk nekā 500 šaha kompozīcijas, tai skaitā apmēram 400 etīdes. Bez etīdēm sastādījis arī uzdevumus: divvilčus, trīsvilčus un pašmatus. Sastādīšanas konkursos 60 etīdes ir ieguvušas godalgas, tai skaitā 26 pirmās. Frics uzvarējis trīs Čehoslovākijas čempionātos (1951-1952, 1953-1954 и 1963-1965) etīžu grupā.
Cielaviņas armija

Sižets

Filmas varoņi ir pusaudži, kuri kopā ar pieaugušajiem piedalās pilsoņu karā Sarkanās armijas pusē. Pilsētā, ko ieņēmušas Kolčaka bandas, briest sacelšanās, bet pēkšņi, baltajiem par pārsteigumu, no sliedēm noskrien ešelons, bet atbildību par šo atgadījumu uzņemas "Cielaviņas armija". Kolčakieši domā, ka tie ir boļševiki, bet pagrīdnieku vadonis Platais par tādu armiju neko nezina. Noskaidrojas, ka draudīgā organizācija sastāv no trim puišiem-klaidoņiem: krievu zēna ar iesauku Cielaviņa, latvieša Mikas un čigāna.
Pilsāts

Pilsāta robežas

Ziemeļos Pilsāts robežojās ar Megavu, bet austrumos ar Cekli, kuru veidoja līnija Minijas upe - Kretinga. Dienvidos atradās Lamatas zeme (terra Lamata), kas bija vai nu Pilsāta daļa vai savrupa kuršu zeme.
Seesam Insurance AS Latvijas filiāle

Vēsture

Uzņēmuma pirmsākumi saistīti ar 1993. gadā American International Group Inc. un Somijas finanšu grupas Pohjola (tagad OP) dibināto kopuzņēmumu, apdrošināšanas akciju sabiedrību FAMLAT. 1998. gadā nosaukums mainīts uz Seesam Latvia. 2004. gadā pēc līguma parakstīšanas starp akcionāriem par American International Group daļu atpirkšanu par vienīgo akcionāru kļuva Pohjola.
2011. gadā notika uzņēmuma reorganizācija, kuras gaitā OP apvienoja visus Baltijas valstīs strādājošos Seesam uzņēmumus. Tā rezultātā Seesam Latvia saistības pārņem Igaunijas uzņēmuma Seesam Insurance AS Latvijas filiāle.
2017. gada 18. decembrī OP vienojās par meitas uzņēmuma Igaunijā Seesam Insurance AS pārdošanu Austrijas uzņēmumam Vienna Insurance Group. Darījums tiks pabeigts pēc nozares regulējošo iestāžu atļaujas saņemšanas.

Apbalvojumi

Kampaņas Uzslavē labu servisu 2015 ietvaros Seesam Insurance AS Latvijas filiāle ieguva visaugstāko novērtējumu rekomendētākā uzņēmuma nominācijā.
2014. gadā starptautiskajā konkursā Eiropas Biznesa balva 2014-2015 Seesam Insurance AS Latvijas filiāli pirmajā kārtā atzina par nacionālo uzvarētāju nominācijā "Uz klientu orientēts serviss".
Gombodžabs Cibikovs

Izglītība

Zinātnieka tēvs C. Montujevs mācījās mongoļu un tibetiešu valodas patstāvīgi un tautieši ievēlēja viņu sabiedriskos amatos. Sākotnēji viņš taisījās dot dēlam budistu klostera izglītību, bet grozīja savu nodomu un vispirms atdeva viņu Aginskas draudzes skolā, kur zēnu mācīja ievērojams apgaismotājs Buda Rabdanovičs Rabdanovs, un pēc tam Čitas ģimnāzijā, ko Gombodžabs beidzis ar sudraba medaļu (stāsta, ka zelta medaļu, ko viņš tomēr bija pelnījis, nedeva „cittautiešiem”). Šeit viņu apbalvoja ar Korfa A.N. (Korfs, Andrejs Nikolaja d.) stipendiju. Saskaņā ar stipendijas 5. punktu no 1893. g. 2. jūlija sakarā ar skolas pedagoģiskās padomes lēmumu viņam bija piedāvāta iespēja turpināt savu izglītību Tomskas valsts universitātē (Tomskas imperatora universitātē).
Šeit pēc paša izvēles viņš iestājās Sibīrijas valsts medicīnas universitātē (medicīnas fakultātē), kas tajā laikā bija viens no 5 labākajiem medicīnas izglītības centriem Krievijā.
Tomskā, garām braucot, viesojās pazīstamais ārsts un politiķis Badmaevs, Pēteris Aleksandra d. (Badmaevs Pēteris), kas pierunāja studentu atstāt medicīnu un sākt austrumpētniecības studijas. Gombodžabs piekrita un aizbrauca Ulanbatorā (Urga), kur studēja ķīniešu, mongoļu un mandžūru valodas skolā, ko P. Badmaevs dibināja burjatu studentiem, lai sagatavotos iestāšanai Sanktpēterburgas valsts universitātē (SPbGU).
1895. g. Cibikovs iestājās Sanktpēterburgas valsts universitātes Austrumu fakultātē, saņemot P. Badmaeva stipendiju. Viņš studēja pie tādiem ievērojamiem pasniedzējiem, ka Pozdneevs Aleksejs Matveja d. u.c. Turpmāk Badmajevs saņem pavēli visus savus stipendiātus pievērst pareizticībai. Cibikovs atsakās un zaudē stipendiju. Viņš turpina studijas, pateicoties tautiešu atbalstam. 1899. g. viņš ir beidzis universitāti ar zelta medaļu un pirmās pakāpes diplomu. Viņa lauka novērojumi un savāktie materiāli tika apkopoti 1898. gadā.

Burjatijas autonomija un DVR

Sakarā ar svarīgām izmaņām reģiona politiskajā statusā 1920. — 1930. gados un sakarā ar turpmākajām represijām, kuras aizskāra daudzus no kolēģiem un domu biedriem, Cibikova darbība šajās valsts iestādēs tiek uzskatīta par ievērojamu, bet tomēr nav atspoguļota padomju laika publikācijās.

Balvas

Ordeņu kavalieris III. un II. pakāpes Svētā Staņislava ordenis, III. pakāpes Svētās Annas ordenis. Izpelnījās augstāko Krievijas ģeogrāfijas biedrības balvu — N.M.Prževaļska vārdā nosaukto balvu.
Domeniko Modunjo

Dzīves sākums

Domeniko Modunjo piedzima 1928. gada 9. janvārī nelielā pilsētā Polinjano-a-Mare, Apūlijā, Itālijas dienvidos. Viņš bija ceturtais, jaunākais bērns municipālās policijas virsnieka ģimenē. Kad Modunjo bija 9 gadi, ģimene pārcēlās uz Sanpjetro-Vernotiko Brindizi provincē. Tur viņš mācījās pamatskolā, bet pēc tam vidusskolā Lečes pilsētā. Jau kopš bērnības Modunjo vēlējās kļut par aktieri, un 1951. gadā, pēc militārā dienesta beigām, iestājās aktiermākslas skolā.

Karjera

No 1951. gada Modunjo sāka piedalīties kinofilmās, tēlojot nelielas lomas, kā arī rakstīja un izpildīja dziesmas. 1957. gadā Modunjo guva ievērību ar dziesmu Lazzarella, kas ieguva otro vietu neapoliešu dziesmu festivālā. Vislielāko popularitāti Modunjo ieguva ar dziesmu Nel blu dipinto di blu, ko viņš sarakstīja kopā ar Franko Migliači. Šī dziesma uzvarēja Sanremo mūzikas festivālā. Kā Itālijas pārstāvis Domeniko Modunjo izpildīja šo dziesmu 1958. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā, iegūstot trešo vietu. Dziesma kļuva pazīstama daudzās pasaules valstīs arī ASV. 1959. gadā dziesma tika apbalvota ar divām Grammy balvām — "Gada dziesma" un "Gada ieraksts". Tika pārdoti vairāk nekā 22 miljoni dziesmas ierakstu.
Turpmākajos gados sekoja vēl citas populāras dziesmas, kā arī veiksmīga piedalīšanās festivālos. Modunjo dziesmas vēl vairākas reizes uzvarēja Sanremo mūzikas festivālā — dziesmas Piove (Ciao, ciao bambina) (1959), Addio... addio... (1962), Dio, come ti amo (1966).
Modunjo turpināja arī kinoaktiera karjeru, piedaloties 44 filmās. Starp tām ir 1960. gadā uzņemtā komēdija Appuntamento a Ischia. Bijis arī režisors un producents muzikālai filmai Tutto è musica (1963).

Pēdējais dzīves posms

1984. gadā Modunjo cieta no insulta, kļuva daļēji paralizēts, tomēr spēja rehabilitēties. 1986. gadā Modunjo uzsāka aktīvu sabiedrisko darbību, iestājās par tiesībām cilvēkiem ar kustību traucējumiem. 1987. gada jūlijā viņš tika ievēlēts Itālijas parlamenta Deputātu palātā (1987—1990), bet 1990. gadā viņu ievēlēja Republikas senātā (1990—1992).
Dzīves pēdējos gados Modunjo atgriezās pie dziesmu rakstīšanas, sniedza vairākus koncertus.
No 1955. gada līdz pat nāvei 1994. gadā Modunjo sieva bija aktrise un dziedātāja Franka Gandolfi. Modunjo nomira no sirdstriekas 66 gadu vecumā Lampedūzā savā mājā pie jūras.
1991. gada NHL drafts

1991. gada NHL drafts bija 29. NHL drafts, kurš notika 1991. gada 22. jūnijā Bufalo. Kopā tika draftēti 264 spēlētāji divpadsmit kārtās.
Jūliuss Hudāčeks

Karjera

Hudāčeks karjeru sācis Čehijas Ekstralīgas komandā HC Košice. 2011.gadā pievienojās SHL līgas klubam Södertälje SK. Pēc sezonas pievienojās citai Zviedrijas komandai Frölunda HC. Vēlāk spēlējis arī Örebro HK. 2013. gadā pievienojās Novosibirskas "Sibirj", bet tur aizvadīja tikai vienu spēli un sezonas laikā pievienojās HC Pardubice. 2017. gadā pievienojās Čerepovecas "Severstal". Kopš 2018. gada spēlē Maskavas "Spartak".
Slovākijas hokeja izlases sastāvā spēlējis sešos pasaules čempionātos.
Borobudura

Borobudura ir 9. gadsimtā celts budistu piemineklis, kas atrodas Centrālajā Javā, Indonēzijā. Piemineklis ir veidots uz sešām platformām un izdaiļots ar 2672 ciļņu grupām un 504 Budas statujām. Tempļa galvenais kupols tika uzbūvēts uz augšējās platformas, kam apkārt izvietotas 72 Budas statujas.
Autoceļš P44

Vēsture

2015. gadā tika izsludināts konkurss par P44 posma Trapene-Līzespasts (17,3-21,7km) seguma periodisko uzturēšanu. 12. janvārī tika pieņemts lēmums, ka darbus veiks SIA "8CBR" par līgumcenu 260,000 EUR.
Zenta Mauriņa

Biogrāfija

Dzimusi ārsta Roberta Mauriņa un viņa sievas pianistes Melānijas Mauriņas ģimenē Lejasciemā. Bērnību pavadīja Grobiņā, kur piecu gadu vecumā pārslimoja poliomielītu (bērnu trieku), kas visu mūžu viņu piesaistīja ratiņkrēslam. Mācījās Liepājas Sieviešu ģimnāzijā (1913-1915). Studēja filozofiju Latvijas Universitātē (1921-1923), pēc tam baltu filoloģiju (1923-1927). Strādājs par skolotāju Rīgas skolotāju institūtā un lektori Latvijas Tautas universitātē Rīgā un Mūrmuižā. Aizstāvēja filoloģijas doktora grādu par Friča Bārdas daiļradi (1938).
Kara beigās kopā ar vīru Konstantīnu Raudivi devās trimdā uz Vāciju, tālāk uz Zviedriju, kur līdz 1966. gadam dzīvoja Upsalā un bija docētāja Upsalas universitātē (1949-1963). Vēlāk dzīvoja Vācijas dienvidos Badkrocingenas pilsētiņā (Bad Krozingen) netālu no Freiburgas, kur apglabāta vietējā kapsētā.