google/wiki40b huggingface dataset:
Tērbatas Veterinārais institūts

Tērbatas Ķeizariskais Veterinārais institūts (vācu: Kaiserliche Veterinair-Institut zu Dorpat, igauņu: Tartu veterinaariinstituut) bija medicīnas augstskola, kas darbojās Tērbatā. Izveidots 1848. gadā, 1873. gadā pārveidots par institūtu.

Dibināšana

Tērbatas veterinārā iestāde (vācu: Veterinäranstalt Dorpat) dibināta 1848. gada 14. janvārī ar Krievijas impērijas ķeizara Nikolaja I pavēli. Vidzemes un Kurzemes guberņās par „lopu dakteru” skolas atvēršanu izplatīja paziņojumu latviešu un vācu valodās. Pirms tam Tērbatas Universitātes Medicīnas fakultātē darbojās dzīvnieku ārstēšanas katedra. Pirmais augstskolas direktors bija Kopenhāgenas veterinārās skolas audzēknis profesors Pēteris Boje Jessens. Citi mācībspēki bija profesori Frīdrihs Brauels, Frīdrihs Unterbergers un Aleksandrs Unterbergers, docents Jūlijs Klevers un viens prozektors. Augstskolā uzņēma ģimnāzijas vai augstākās apriņķu skolas beigušos, skolu beidza 139 veterinārārsti. Skolu beigušie varēja iegūt maģistra grādu veterinārzinātnēs pēc maģistra disertācijas publiskas aizstāvēšanas. Skolas laikā maģistra grādu ieguva 12 audzēkņi. Mācības notika vācu valodā.

Pārveidošana

1873. gadā Tērbatas veterināro augtskolu pārveidoja par Tērbatas Ķeizarisko Veterināro institūtu ar jauniem statūtiem un plašāku zinātniskās darbības programmu. Mācību kurss bija četrgadīgs, kursu beidzējiem piešķīra veterinārārsta nosaukumu, pēc disertācijas aizstāvēšanas maģistra zinātnisko grādu. Baltijas rusifikācijas laikā 1889. gadā krievu valoda kļuva par mācību valodu un 1893. gadā to pārdēvēja par Jurjevas Veterināro institūtu. Pirmā pasaules kara laikā institūtu evakuēja uz Krieviju, bet pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā vācu okupācijas vara no jauna atvēra Tērbatas veterināro augstskolu (Tierärztliche Hochschule uz Dorpat), kas darbojās tikai četrus mēnešus. Pēc tam to iekļāva Tartu Universitātes sastāvā. Kopš 1951. gada Igaunijas Lauksaimniecības akadēmijas sastāvā, ko 1991. gadā pārdēvēja par Igaunijas Lauksaimniecības Universitāti, bet 2005. gadā par Igaunijas Dabas Zinātņu Universitāti.

Latviešu studenti un profesori

Veterinārijas studijas beidza 134 latvieši, no viņiem par studentu sacensību darbiem zelta medaļas ieguva Reinholds Andersons (1860), Aleksandrs Zemmers (1871), Kristaps Helmanis (1877), Ludvigs Kundziņš (1880), Kārlis Ozols (1884), Ernests Paukuls (1898) un Klāvs Alksnis (1908). Sudraba medaļas ieguva Oto Zonnenbergs (1866), Augusts Kirhenšteins (1899) un Rūdolfs Grapmanis (1910).
Institūtā darbojās profesori Eižens Zemmers (1865-1895), Aleksandrs Zemmers (1874-1902), Ludvigs Kundziņš (1882-1918), Ernests Paukuls (1902-1918), asistenti Kārlis Pētersons, Kristaps Ozols, Kristaps Helmanis, Georgs Audums, Artūrs Mālmanis, Reinholds Apsiņš-Rusaus un Voldemārs Brencēns.
Viļņas vaivadija

Viļņas vaivadija (latīņu: Palatinatus Vilnensis, lietuviešu: Vilniaus vaivadija, poļu: województwo wileńskie) bija tā Lietuvas dižkunigaitijas daļa, kas pēc 1413. gada administratīvi teritoriālās reformas tika izveidota tieši Lietuvas dižkunigaišiem pakļautajās zemēs ap Viļņas pilsētu. Viļņas vaivadiju uz laiku atjaunoja pēc Viļņas apgabala inkorporācijas Polijas Republikā no 1926. līdz 1939. gadam.

Vēsture

Dižkunigaiša Ģedimina valdīšanas laikā par Lietuvas dižkunigaitijas galvaspilsētu kļuva Viļņa (1323). Viņš ielika pamatus Lietuvas valdnieku dinastijai, savus plašos valdījumus sadalot dalienas kņazistēs (kunigaitijās). Pēc viņa nāves 1341. gadā Viļņas pilī valdīja viņa dēls Jaunutis un atraitne Jevna, tomēr jau 1345. gadā dižkunigaiša troni pārņēma Aļģirds. Viņa brālim Ķēstutim tika uzticēta Traķu kunigaitija un Žemaitija, bet Aļģirds valdīja pār Viļņu un Lietuvai pakļautajām krievu kņazistēm. Pēc Aļģirda nāves (1377) par dižkunigaiti kļuva viņa dēls Jagailis, kurš pēc 1385. gada Krēvas ūnijas kristījās un kļuva arī par Polijas karali (1386).
Lietuvas pilsoņu kara (1389–1392) rezultātā par Lietuvas dižkunigaiti kļuva Vītauts Dižais, kas 1413. gadā Hordolo (Horodło) parakstīja vienošanos ar savu brālēnu Jagaili, kas paredzēja Lietuvas dižkunigaitijas administratīvo reformu un vaivadiju izveidi. 1569. gadā pēc Polijas-Lietuvas ūnijas izveides, Viļņas vaivadija kļuva par "Abu tautu kopvalsts" sastāvdaļu. Pēc Trešās Polijas-Lietuvas dalīšanas 1795. gadā Viļņas vaivadiju anektēja Krievijas impērija un iekļāva jaunizveidotās Lietuvas guberņas (pēc tās sadalīšanas 1801. gadā Viļņas guberņas) sastāvā.
Hewlett Packard Enterprise

Vēsture

2014. gada oktobrī Hewlett-Packard vadība nolēma veiksmīgāk strādājošo datoru un printeru biznesu atdalīt no korporatīvo datoriekārtu un pakalpojumu biznesa. Sadalīšana pabeigta 2015. gada 1. novembrī, izveidojoties diviem atsevišķiem publiskiem uzņēmumiem: Hewlett Packard Enterprise un HP Inc.
2016. gada maijā paziņots, ka par 8,5 miljardiem ASV dolāru tiks pārdota Enterprise Services nodaļa vienam no konkurentiem Computer Sciences Corporation. Darījumu plānots pabeigt 2017. gada martā. Augustā paziņots par plānu iegādāties uzņēmumu Silicon Graphics International (SGI), kas pazīstams ar augstas veiktspējas datu apstrādes risinājumiem. Darījums pabeigts 1. novembrī; darījuma summa aptuveni 275 miljoni USD. 7. septembrī HPE paziņoja, ka iegūs 50,1 % kapitāldaļu uzņēmumā Micro Focus, vienlaikus tam nododot to programmatūras biznesu, kas nav HPE pamatbizness.
2017. gada 23. janvārī paziņots par nodomu iegādāties uzņēmumu Cloud Cruiser, kas izstrādā mākoņu risinājumu patēriņa analīzes programmatūru. 1. februārī HPE iegādājās uzņēmumu Niara Inc., kas bija līderis lietotāju un entītiju uzvedības analīzes drošības tirgus segmentā. 17. februārī HPE pabeidza uzņēmuma SimpliVity iegādes procedūru; SimpliVity nodarbojas ar programmatūras definētu hiperkonverģētas infrastruktūras risinājumiem.
Čehijas vēsture

Čehijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Čehijas teritorijā.

Habsburgu valdīšanas laiks

1526. gadā Čehijas seims ievēlēja par savu karali Ferdinandu I Habsburgu un kļuva par vienu no Habsburgu dinastijas dzimtīpašumu zemēm. Pēc tam, kad 1617. gadā Svētās Romas impērijas ķeizars nodeva Čehijas troni Štīrijas princim Ferdinandam, sākās karaļa ierēdņu iejaukšanās pilsētu pašpārvalžu darbā, pilsētu rātēs protestantus pēc karaļa pavēles sāka nomainīt katoļi. Dažās pilsētās pat pienāca konkrēta pavēle iedzīvotājiem pievērsties katolicismam.
1618. gada 23. maijā Prāgā notika t.s. defenestrācija (pa Prāgas pils logiem tika izmesti trīs karaļa ierēdņi, kuri tā prombūtnes laikā pārvaldīja Čehiju). Čehu aristokrātija izveidoja 30 cilvēku lielu pagaidu valdību, uzaicināja par Čehijas karali Pfalcas grāfu Frīdrihu, un uzsāka karadarbību pret Habsburgiem, ko uzskata par Trīsdesmitgadu kara sākumu. Pēc kara beigām Čehija bija pilnīgi izpostīta (no 1 500 000 iedzīvotāju 1618. gadā bija palikuši aptuveni 700 000 1650. gadā) un iekļāvās Habsburgu valdījumos kā vienkārša province. Pēc Svētās Romas impērijas likvidācijas 1806. gadā, Čehija kļuva par Austrijas impērijas daļu, un 1867. gadā par Austroungārijas daļu.

Prāgas pavasaris

1960. gadu vidū komunistu režīms kļuva aizvien nepopulārāks. Partijas reformatoriem, saprotot, ka nepieciešamas izmaiņas, izdevās par tās vadītāju ievēlēt Aleksandru Dubčeku. Viņš veica virkni politisku reformu, lai radītu "sociālismu ar cilvēcīgu seju". Tās nebija vērstas uz padomju sistēmas sagraušanu, drīzāk uz tās nelielu liberalizāciju. Dubčeka reformas guva plašu iedzīvotāju atbalstu. Taču PSRS vadība ar Leonīdu Brežņevu priekšgalā uztvēra šīs reformas kā pirmos soļus padomju iekārtas graušanā. PSRS vadība nevarēja pieļaut, ka Aukstā kara laikā kāda no tās satelītvalstīm pāriet rietumu demokrātiju pusē. Kad sarunu ceļā Brežņevam neizdevās pārliecināt Dubčeku pārtraukt reformas, PSRS sāka plānot militāru iebrukumu.
Lai attaisnotu iebrukumu suverēnā valstī, bija nepieciešams lūgums pēc palīdzības. Čehoslovākijas komunistu vadībā joprojām bija daudz konservatīvo spēku, kuri Brežņevam nosūtīja slepenu vēstuli, kurā apgalvoja, ka "labējā prese" valstī "vairo nacionālisma un šovinisma vilni, provocē antikomunistisku un antipadomju psihozi". Vēstule lūdza PSRS palīdzēt "ar visiem iespējamajiem līdzekļiem", lai paglābtu Čehoslovākijas Sociālistisko republiku no "tūlītējiem kontrrevolūcijas draudiem".
Naktī no 20. uz 21. augustu piecas Varšavas pakta valstis iebruka Čehoslovākijā. Apmēram 5000 - 7000 padomju tankiem sekoja 200 - 600 tūkstoši Varšavas bloka kareivju. Iebrukuma laikā 72 čehoslovāki tika nogalināti un simtiem ievainoti. Padomju karavīri arestēja Dubčeku un nogādāja Maskavā. Pēc okupācijas apmēram 300 000 čehu un slovāku atstāja valsti un devās trimdā uz rietumiem.
Andrejs Kaļiņins

Karjera

A. Kaļiņins ir Daugavpils futbola skolas audzēknis.  Futbolista karjeras laikā spēlējis tādos Latvijas klubus kā Skonto/Metāls, FK Rīga, FC Jūrmala un JFK Olimps. Pārstāvējis arī Baltkrievijas klubus Minskas "Dinamo" un Saļihorskas "Šahtjor", spēlējot galvenokārt šo klubu dublieru komandās.
Pēc spēlētāja karjeras beigām 2011. gadā palika JFK Olimps, sākot strādāt par vienu no kluba treneriem. 2012. gadā pievienojās FK Auda, kļūstot par galvenā trenera Jurija Idionova asistentu. 2012. gada septembrī uzņēmās FK Auda galvenā trenera pienākumus. 2013. gada 27. augustā atstāja FK Auda un kļuva par Skonto FC galvenā trenera Tamaza Pertijas asistentu. Paralēli vadīja arī "Skonto" dublieru komandu. No 2015. līdz 2016. gadam bijis viens no Latvijas U19 izlases treneriem. 
2016. gada martā pievienojās RFS treneru kolektīvam. 2017. gada sezonas sākumā kļuva par komandas galveno treneri. Pēc sezonas, kurā RFS ierindojās 5. vietā un nespēja kvalificēties Eiropas klubu sacensībām, sadarbība tika pārtraukta.
Jānis Rudzutaks

Dzīves gājums

Dzimis 1887. gada 15. augustā Kursīšu pagasta "Cauņu" mājās zemnieka Ernesta Rudzutaka un viņa sievas Elkes ģimenē.
1903. gadā sāka strādāt kādā Rīgas rūpnīcā. 1905. gada revolūcijas laikā iestājās LSDSP, 1906. gadā viņu ievēlēja Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) Rīgas komitejā, darbojās propagandistu kolēģijā. 1907. gadā viņš vadīja Ventspils LSD organizāciju, par politisko darbību 1907. gadā viņu apcietināja un ieslodzīja Rīgas Centrālcietumā. 1909. gadā viņam piesprieda 10 gadus cietumā, no tiem daļu laika pavadīja Maskavas Butirku cietumā.
Pēc Februāra revolūcijas Rudzutaku atbrīvoja un viņš iesaistījās tekstilrūpniecības strādnieku arodbiedrībā, ievēlēts Maskavas Arodbiedrību padomes prezidijā. Pēc Oktobra revolūcijas bija Maskavas Tautsaimniecības padomes (совнархоз) priekšsēdētājs un dažādu arodbiedrību vadītājs (1917—1920). Nosūtīts darbā uz Vidusāziju, kur vadīja Krievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas Turkestānas biroju, no 1922. gada Vidusāzijas biroju, piedalījās Dženovas starptautiskajā ekonomikas konferencē (1922. gada 10. aprīlī—19. maijā).
1924. gadā viņu iecēla par PSRS Satiksmes ceļu tautas komisāru, 1926. gadā par PSRS Tautas komisāru padomes priekšsēdētāja vietnieku. No 1923. gada bija Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālkomitejas Politbiroja locekļa kandidāts, tad no 1926. līdz 1932. gadam bija Politbiroja loceklis. No 1931. gada PSRS Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisārs. No 1934. gada atkal partijas Centrālkomitejas Politbiroja locekļa kandidāts.
1937. gada 24. maijā, NKVD "Latviešu operācijā", Rudzutaku apcietināja un apsūdzēja "kontrrevolucionārā trockistiskā darbībā un spiegošanā par labu nacistiskajai Vācijai". Vairāk nekā gadu ilgās pratināšanās neatzina savu vainu un nedeva liecības par spīti spīdzināšanām. PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija Rudzutakam piesprieda nāvessodu. Nošauts Komunarkas masu kapos pie Maskavas 1938. gada 29. jūlijā.
Rudzutaka piemiņai veltīta latviešu rokgrupas "Līvi" dziesma "Dzelzsgriezējs" (1987).
Latvijas Universitātes Rīgas Medicīnas koledža

Vēsture

Dibināta 1980. gadā 16. jūnijā jaunuzceltajā Gaiļezera slimnīcu kompleksā, kurā ietilpa Rīgas pilsētas 7. klīniskā slimnīca, Onkoloģijas slimnīca, bērnu slimnīca un Sociālās aprūpes centrs „Gaiļezers”. No 1995. gada 1. oktobra līdz 1996./1997. mācību gada beigām piedalījās PHARE „Profesionālās izglītības reformas” programmā.
2004. gada 1. jūlijā to pārdēvēja par Rīgas Medicīnas koledžu. Kopš 2010. gada tā ir Latvijas Universitātes Rīgas Medicīnas koledža.
Pisi (stacija)

Stacija

Pisi dzelzceļa stacija izveidota līdz ar Baltijas dzelzceļa izbūvi 1870. gadā. IV kategorijas Pisi stacijas ēka tika celta pēc tipveida dzelzceļa projekta un tā bija vairāku apjomu koka celtne (1 līdz 2 stāvi) ar lēzenu divslīpju jumtu. Līdzīgas staciju ēkas šajā būvperiodā tika uzbūvētas arī stacijās Baltijas osta un Šarlotenhofa. Pisi stacijas ēkas arhitektoniskās kompozīcijas centrālo, divstāvu apjomu noslēdza neliels, bet izteiksmīgs koka frontons. Ēkā tika izbūvētas plašas logailas, stiklotas pildiņu durvis, bet fasādēs, atbilstoši laikmetam, tika izmantots plašs koka aplikatīvo dekoru klāsts - dzegas, karnīzes, sandriki, spāru galu dekoratīvie griezumi, jumta savilces, stūra pilastri, konsoles.
Otrā pasaules kara laikā, padomju karaspēkam virzoties Igaunijas teritorijā, Pisi stacijas ēka 1944. gadā tika iznīcināta. 20. gs. otrajā pusē uzbūvēta jauna funkcionālisma stila vienstāva silikātķieģeļu stacijas ēka.
No sākotnējām Pisi stacijas dzelzceļa infrastruktūras būvēm saglabājies 1870. gadā celtais ūdenstornis.
Pisi stacija savienota ar Pisi rūpniecības uzņēmumu dzelzceļa pievedceļiem.
Ilma Austriņa

Biogrāfija

Dzimusi 1940. gada 25. maijā Bārtas pagastā. Skolas gaitas sākusi Sikšņu pamatskolā. Absolvējusi Liepājas lietišķās mākslas vidusskolu (1961) un Latvijas Valsts Mākslas akadēmijas Tekstilmākslas nodaļu Rūdolfa Heimrāta vadībā (1967) ar diplomdarbu Dekoratīvi audumi interjerā (apdrukāts lins). Bijusi māksliniece zīda ražošanas apvienībā Rīgas audums (1965–1975), Lietišķās mākslas nodaļas vadītāja Mākslas muzeju un izstāžu apvienotajā direkcijā (1975–1982). Izstādēs piedalās kopš 1965. gada, darbi eksponēti Kanādā, Vācijā, Polijā, Japānā, Bulgārijā, Dānijā, Zviedrijā. Bijušas personālizstādes Valmierā, Stučkā (tag. Aizkrauklē), Daugavpilī (1980, kopā ar Ainu Muzi), Rīgā (1980), Rēzeknē, Ventspilī (1981),  Jaunkalsnavā (2016, kopā ar Daci Austriņu), Madonā (kopā ar D. Austriņu). Kopš 1975. gada ir Mākslinieku savienības biedre.
Pašlaik dzīvo Kalsnavas pagastā. Viņas meita Dace Austriņa ir modes māksliniece.

Mākslinieciskā darbība

Strādā galvenokārt gobelēna tehnikā, taču izmanto arī citas tehnikas. Piemēram, lai iegūtu naksnīgās pilsētas atspulgu efektu tumšajā ūdenī, virs austā fona uzšuj sarullētas daudzkrāsainu papīru caurulītes, kas atgādina zīmuļus. Dekoratīvo sienas segu pamatmotīvi saistīti ar dabas norisēm (Pāri druvām, 1974; Pavasaris dārzā, 1975; Pirmās vagas. Sējējs nāk. Zelmenis, 1977; Kalnu vasara, 1983; Būs jaunas druvas, Mūsu lauki, abi 1987, Pavasaris, 2017). Ilma Austriņa audusi gobelēnus Rundāles pils reprezentācijas telpām 18.gs. stilā (1980–1986), interjera noformēšanai sabiedriskajās iestādēs Latvijā, Maskavā, Krimā.
Ilmas Austriņas gobelēni atrodas Dekoratīvās mākslas un dizaina muzejā, Latvijas Mākslinieku savienības, Maskavā un privātajās kolekcijās.
Balustrs

Balustri (sengr. βαλαύστιον — savvaļas granāta zieds) jeb margu statņi arhitektūrā ir zemi dekoratīvi figūrveida stabiņi ar gredzenveida pāržmaugu vidū, klasiskas vāzes formā vai savādāk dekorēti, kas pilda balustrādes balsta elementu funkciju, balstot balkonu, kāpņu u.c. margu vai horizontālu dekoratīvu siju. Balustrus veido no koka, akmens, metāla, marmora u.c. materiāliem. Bez balustru izmantošanas tradicionālo balustrāžu veidošanā, tos bieži vien izmanto mēbeļu ražošanā.
Senākie zināmie balustru attēli ir atrasti Asīrijas bareljefos. Fasāžu un parku dekorēšanai balustrus sāka pielietot agrajā Renesanses laikmetā. Balustru tā mūsdienu veidā izstrādāja arhitekts Džuliano da Sangallo, kurš ar tiem izprojektēja Mediči pils kāpnes. Taču popularitāti balustri ieguva tikai 16. gadsimtā pateicoties Mikelandželo.
2010. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

2010. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts notika no 2. līdz 24. decembrim Hatajas ilā Turcijā. To uzvarēja 16 gadu vecā Hou Jifaņa, kas finālā ar rezultātu 5 : 3 pieveica savu tautieti Žuaņu Lufei. Uzvarētāja kļuva par šaha vēsturē jaunāko pasaules šaha čempioni.
Finālistes, tāpat kā iepriekš, noskaidroja 64 spēlētāju izslēgšanas turnīrā.
Lāčupe (stacija)

Vēsture

Stacija atklāta 1951. gadā ar nosaukumu 4. kilometra ceļa postenis. Postenis paredzēts atzara uz Iļģuciemu apkalpošanai. 1970. gados tā statuss mainīts uz izmaiņas punktu, bet 1980. gados stacija pārdēvēta par Lāčupi.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Čadā

Sarakstā apkopotas tās vietas Čadā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Čadas ir iekļauta 2 vietas (1 — dabas objekts un 1 — jaukts objekts), savukārt 8 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Čada Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1997. gada 10. jūlijā.
Nīštates miera līgums

Nīštates miera līgums, arī Nīštades miera līgums (vācu: Friedens-Tractat von Neustad, krievu: Ништадтский мир) vai Nīstades miera līgums (zviedru: Freden i Nystad), bija miera līgums starp Krievijas caristi un Zviedrijas karalisti, kas izbeidza Lielo Ziemeļu karu starp šīm valstīm. Diplomātiskās sarunas no Krievijas puses veda Jakobs Brūss (Bruce) un Heinrihs Ostermans, bet no Zviedrijas puses Johans fon Liliensteds (Lilienstedt) un Oto Strēmfelts (Strömfelt).
Līgumu parakstīja 1721. gada 10. septembrī (pēc vecā stila 30. augustā) Nīštates (Ūsikaupunki) ostas pilsētiņā uz ziemeļiem no Turku. Ar pārējiem pretiniekiem Zviedrija jau bija parakstījusi miera līgumus agrāk — 1719. gada 9. novembrī Stokholmā ar Hanoveres kūrfirstu, 1720. gada 21. janvārī Stokholmā ar Prūsijas karali un 1720. gada 14. jūlijā Frederiksborgā ar Dānijas karali. Lielbritānijas puse kā Zviedrijas sabiedrotā pievienojās Nīštates līgumam ar iebildumiem no Krievijas puses (21.§).
Miera sarunu laikā Krievijas pārstāvji, cita starpā, 1710. gada Livonijas un Igaunijas kapitulāciju traktēja kā "labprātīgu padošanos" Krievijai, kuras dēļ Polijas-Lietuvas kopvalsts esot zaudējusi savas tiesības uz Vidzemi un Igauniju. Polija-Lietuva Nīštates miera sarunās atteicās piedalīties, tomēr Krievija un Zviedrija līguma 15.§ līguma nosacījumus attiecināja arī uz to. Līdz pat 1795. gadam Polijas karaļi, kaut arī politiski bija atkarīgi no Krievijas imperatoriem, turpināja savā titulā dēvēties par Livonijas hercogiem (magnus dux Livoniæ).
Mūsdienu Krievijas propaganda izmanto saukli - «Mēs Baltiju esam nopirkuši!», kas neatbilst ne līguma teritoriālajai darbībai, ne arī līguma tekstam, kura 4. paragrāfā skaidri pateikts, ka Līvlande, Estlande, Ingrija un Karēlija ir iekarotas.
Lai gan līguma tekstā ir minēta Krievijas apņemšanās maksāt Zviedrijai 2 miljonus reihstāleru, tajā nekur nav minēts, ka nauda tiek maksāta par Līvlandi vai Estlandi. Tāpat nav pierādījumu par maksājumu veikšanu. Zviedrijas parlaments līgumu uzskatīja par pazemojošu un negribēja to ratificēt. Tas notika tikai 1723. gadā, tomēr Zviedrija pēc tam vēl 6 reizes karoja ar Krieviju, kas automātiski izslēdz iepriekšējo līgumu darbību.
Būtībā no latviešu, igauņu, karēļu un somu apdzīvoto zemju puses līgumu slēdza divi okupanti.
Karakitaju haniste

Karakitaju haniste (ķīniešu hronikās Rietumu Liao) pastāvēja no 1124. līdz 1218. gadam. Izveidojās pēc kitanu Liao dinastijas sabrukuma, bēgļiem un daļai armijas bēgot Centrālāzijas virzienā. Pletās teritorijā no Altaja kalniem austrumos, līdz Arāla jūrai rietumos, aizņemot daļu mūsdienu Ķīnas, Mongolijas, Uzbekistānas, Tadžikistānas, Kirgizstānas un Kazahstānas. Galvaspilsēta Balasaguna atradās mūsdienu Kirgizstānā. Valdnieks pieņēma gjurhana titulu un turpināja saukties par Ķīnas imperatoru.
Valsti izveidoja Jelu Daši, kitanu augstmanis un ģenerālis, kas ar daudziem tūkstošiem kitanu 1124. gadā bēga uz brūkošās valsts rietumiem. Kitanu bēgļi sākotnēji virzījās cauri uiguru zemēm Tarimas ieplakā, sasniedzot Kašgaru, kas izrādīja pretestību, tad virzījās gar Tjanšana kalniem, beigās sasniedzot Isikula ezera apkārtni. 1131. gadā Jelu Daši pasludināja sevi par imperatoru. 1134. gadā kitani iekaroja turku Karahanu valsts zemes. 1137. iekaroja Hudžandu un pakļāva auglīgo Fergānas ieleju. Jelu Daši izmantoja iespēju iekarot Centrālāzijas pilsētas Buhāru un Samarkandu, 1141. gadā sakaujot seldžuku impērijas armiju.
Sava nelielā skaita dēļ, kitani pilnībā kontrolēja tikai galvaspilsētas apkaimi, tālākā teritorijās atstājot vietējo administrāciju. Dinastija saglabāja ķīniešu imperiālās varas tradīcijas paralēli savām senajām nomadu tradīcijām. Kitanu vairākumā dominēja budisms un senās animistu paražas, kamēr iekaroto iedzīvotāju vairākums bija musulmaņi. Valsts pārvaldē izmantoja arī persiešu un uiguru valodas.
Jelu Daši mira 1143. gadā un troņmantinieka nepilngadības dēļ par reģenti kļuva viņa sieva. Jelu Daši dēls valdīja no 1150. līdz 1163. gadam, pēc tam līdz 1177. gadam valdīja viņa māsa, kuru ģimenes strīdā nogalināja vīratēvs, kurš tronī iecēla vienu no saviem dēliem, kurš valdīja līdz 1211. gadam.
1208. pie karakitajiem pārbēga mongoļu valdnieka Čingishana sakautās naimanu cilts princis Kučlugs, kuram par sievu izdeva valdnieka meitu. 1211. gadā Kučlugs sadumpojās, ieslodzīja valdnieku un sagrāba varu. 1216. gadā Čingishans nosūtīja armiju sagūstīt Kučlugu, kuru izdevās notvert un sodīt ar nāvi 1218. gadā. Daļa karakitaju jau iepriekš bija pievienojusies mongoļiem karā pret Kučlugu.
Kitani runāja mongoļu valodai radniecīgā valodā, un 1211. gadā mongoļiem iebrūkot Dzjiņu dinastijas valstī, pārgāja mongoļu pusē.
Britu Indija

Administratīvā struktūra

Britu Indijas Impērijā 1858.-1947. gadā ietilpa visa tagadējās Indijas teritorija (izņemot Goa un Pondičeri), Bangladeša, Pakistāna, Birma (1858—1937), Adena (1858—1937), īslaicīgi arī Singapūra un citas Šauruma apmetnes (1858—1867), Britu Somālija (1884—1898).
Fī

Fī (Φ, φ; grieķu: φι) - grieķu alfabēta 21. burts. Grieķu alfabēta skaitļu pieraksta sistēmā, tam ir nozīme 500. No burta "fī" cēlies kirilicas alfabēta burts Ф.
Mazajam burtam ir divējādi rakstības paveidi: φ un ϕ; ortogrāfiska nozīme tam nav.
Senākos grieķu alfabēta paveidos burts fī nebija.
Lila Daunsa

Biogrāfija

Lila Daunsa ir dzimusi 1968. gada 9. septembrī Meksikas pilsētā Tlahjako. Viņas māte Anastasija Sančesa bija mišteku izcelsmes dziedātāja, bet tēvs bija amerikānis Alens Daunss, Minesotas universitātes mākslas profesors. 14 gadu vecumā Lilas Daunsas ģimene devās uz Losandželosu, Amerikas Savienotajām Valstīm. Tur viņa mācījās dziedātprasmi un angļu valodu. Kad Lilai Daunsai bija 16 gadi, viņas tēvs nomira. Tad viņa ar māti atgriezās dzimtajā pilsētā Meksikā.
Vēlāk viņa atgriezās Amerikas Savienotajās Valstīs, lai Minesotas universitātē studētu antropoloģiju. Pēc tam viņa studēja arī Oahakas Zinātnes un mākslas institūtā.
25 gadu vecumā beidza studijas un atkal atgriezās dzimtajā pilsētā Tlahjako. Viņa apprecējās ar saksofonistu Polu Koenu. Tā kā Koenam bieži bija darīšanas Amerikas Savienotajās Valstīs, arī Lila Daunsa bieži uzturējās šajā valstī. Kamēr viņa dzīvoja ASV, Lila Daunsa izveidoja mūzikas grupu La Trova Serrana, kas ieguva popularitāti starp ASV dzīvojošajiem latīņamerikāņiem.
26 gadu vecumā izdeva savu pirmo mūzikas albumu Ofrenda. Līdz 2014. gadam viņa bija izdevusi 11 albumus, no kuriem divi tika apbalvoti ar Latīņu Grammy balvu kā ‘labākie folkmūzikas albumi’. Viens no tiem Pecados y Milagros 2013. gada tika apbalvots ar Grammy balvu kā ‘labākais reģionālo meksikāņu mūzikas albums’.