Centrālāfrikas Republika

Senā vēsture

Starp 1000. gadu pirms mūsu ēras un mūsu ēras 1000. gadu Austrumadamava valodā runājošās tautas devās uz austrumiem no Kamerūnas uz Sudānu, un daļa nometinājās lielākajā daļā mūsdienu CĀR. Tajā pašā laika periodā daudz mazāks skaits bantu valodās runājošo ieceļotāju apmetās CĀR DR un pavisam neliela Centrālās Sudānas valodās runājošu cilvēku daļa apmetās gar Ubangi upi. Lielākā daļa CĀR iedzīvotāju, kuri runā Austrumadamava valodās vai bantu valodās, pieder Nigēras-Kongo valodu saimei. Mazākums runā Centrālās Sudānas valodās no Nīlas-Sahāras valodu saimes. Pēdējie ieceļotāji ietver musulmaņu tirgotājus, kuri pārsvarā runā arābu valodās vai hausu valodā.

Pakļaušanās ārpasaulei

Līdz 19. gadsimta sākumam CĀR iedzīvotāji dzīvoja strauji augošās islāma valstu pierobežā, un tiem bija relatīvi neliels kontakts ar kristīgo vai islāma reliģiju pārstāvjiem vai rietumu kultūru. 19. gadsimta pirmajās desmitgadēs musulmaņu tirgotāji uzsāka pakāpeniski iespiesties reģionā un attīstīt labas attiecības ar vietējiem vadoņiem, lai atvieglotu savu tirdzniecību un nodibinātu savas apmetnes reģionā. Musulmaņu tirgotāju sākotnējā ierašanās agrīnajos 19. gadsimta gados bija samērā miermīlīga un bija atkarīga no vietējo iedzīvotāju atbalsta, bet pēc 1850.
gadiem vergu tirgotāji kopā ar labi bruņotiem karavīriem sāka ar varu pakļaut sev reģionu. Starp 1860. un 1910. gadu vergu tirgotāji no Sudānas, Čadas, Kamerūnas, Dar al-Kuti CĀR ziemeļos un Nzakara un Zande valstīm CĀR dienvidaustrumos pārdeva lielāko daļu CĀR austrumu daļas iedzīvotāju, līdz ar to šī valsts daļa ir ļoti reti apdzīvota pat mūsdienās.

Franču koloniālisms

Eiropiešu iespiešanās Centrālajā Āfrikā sākās 19. gadsimta beigās līdz pat tā sauktajam Āfrikas juceklim (1875.—1900.). Grāfs de Braza uzņēmās vadību Franču Kongo dibināšanā ar galveno pārvaldi no pilsētas, kuru pēc viņa nāves nosauca grāfa vārdā, Brazavila, un sūtīja ekspedīcijas augšup pa Ubangi upi lai nodrošinātu pēc iespējas lielākas Francijas pretenzijas pār teritorijām Centrālajā Āfrikā. Arī Beļģijas karalis Leopolds II, Vācija un Lielbritānija iesaistījās cīņā par savu tiesību nodrošināšanu pār teritorijām Centrālajā Āfrikā. 1889. gadā francūži nodibināja apmetni Ubangi upes krastā pie Bangui, kas kļuva par Ubangi-Šāri un CĀR nākamo galvaspilsētu. De Braza 1890.—1891. gadā nosūtīja ekspedīcijas augšup pa Sanga upi, līdz pat Čadas ezeram, un uz austrumiem pa Ubangi upi līdz pat Nīlai. De Braza kolonistu atbalstītāji Francijā vēlējās paplašināt Franču Kongo teritoriju tiktāl, lai tā savienotos ar Francijas teritorijām Ziemeļāfrikā, Austrumāfrikā un Rietumāfrikā. 1894. gadā Franču Kongo robežas ar karaļa Leopolda II Kongo Brīvvalsti un Vācijas Kamerūnu tika nofiksētas, pamatojoties uz diplomātisku vienošanos. 1899.gadā Franču Kongo robeža ar Sudānu tika nofiksēta gar Kongo-Nīlas ūdensšķirtnes robežu, atstājot Franciju bez tik kārotās pieejas Nīlai un padarot DA Ubangi-Šāri par "ceļa beigām".
Tiklīdz eiropiešu diplomāti vienojās par Franču Kongo robežām, Francija nolēma, kā atpelnīt tik dārgo teritorijas okupāciju, administrāciju un attīstību. Leopolda II pakļauto kompāniju finansiālā veiksme Kongo Brīvvalstī pārliecināja Francijas valdību 1899. gadā nodot 17 privātām kompānijām lielas zemes platības Ubangi-Šāri reģionā. Pateicībā par zemes lietošanas iespējām pirkt vietējos produktos un pārdot Eiropas preces kompānijas apsolījās maksāt zemes nomas maksu kolonijas vadībai un attīstīt savus nomātos īpašumus. Kompānijas algoja Eiropas un Āfrikas aģentus, kas bieži lietoja brutālus un mežonīgus līdzekļus, lai piespiestu afrikāņus strādāt viņu labā. Tajā pašā laikā Francijas koloniālā administrācija uzsāka piespiest iedzīvotājus maksāt nodokļus un nodrošināt valsti ar brīvo darbaspēku. Kompānijas un franču administrācija bieži sadarbojās savos pūliņos piespiest afrikāņus strādāt viņu labā, bet laiku pa laikam abas puses nonāca pretinieku lomās. Daži Francijas valdības pārstāvji ziņoja par nelikumībām, kurās tika iesaistīta privāto kompāniju apsardze un pat viņu pašu koloniālais karaspēks, bet pūliņi sodīt šos pārkāpējus vienmēr cieta neveiksmi. Kad ziņas par mežonīgajām zvērībām vērstām pret centrālafrikāņiem no kompāniju darbinieku un kolonijas administrācijas puses nonāca līdz Francijai un izsauca skaļus protestus, notika izmeklēšanas un vāji centieni veikt reformas, taču situācija Ubangi-Šāri palika nemainīga.
Francijas koloniālās pārvaldes pirmajā desmitgadē (1900.
gados) Āfrikas valstu vadoņi Ubangi-Šāri reģionā palielināja savas vergu sirojumu aktivitātes, kā arī savu vietējo produktu pārdošanu Eiropas kompānijām un kolonistiem. Vadoņi guva priekšrocības no savas sadarbības ar Franciju, apgādājot sevi ar arvien vairāk ieročiem, kas tika lietoti, lai sagūstītu arvien vairāk vergu, it īpaši Ubangi-Šāri austrumu daļā, kur iedzīvotāju skaits samazinājās vietējo vadoņu vergu tirdzniecības dēļ. Tie afrikāņi un eiropieši, kuriem bija vara, bieži padarīja dzīvi nožēlojamu tiem, kuriem nebija iespēju aizstāvēties. 1910. gadā Ubangi-Šāri kļuva par Franču Ekvatoriālās Āfrikas Federācijas sastāvdaļu.
Francijas koloniālisma otrās dekādes laikā (1910.
gados) bruņoti koloniālo kompāniju darbinieki turpināja lietot brutālas metodes pret vietējiem iedzīvotājiem, bet Āfrikas vadoņu vara tika iznīcināta, un līdz ar to vergu tirdzniecība strauji samazinājās. 1911. gadā Sanghaa un Lobaye upju baseini tika cedēti Vācijai kā daļa no no vienošanās, kas paredzēja Francijai brīvas rokas Marokā. Tādējādi Ubangi-Šāri rietumu daļa nonāca vācu rokās līdz Pirmā Pasaules kara sākumam, kura laikā Francija atguva šīs teritorijas, izmantojot Centrālāfrikas armiju.
Franču koloniālisma trešā dekāde (1920.
gadi) bija pārmaiņu periods, kura laikā tika uzbūvēts ceļu tīkls, palielinājās ražas un tika izveidotas protestantu misijas dažādās valsts malās. Tika ieviestas jaunas, vieglākas piespiedu darba formas, tomēr Francija iesauca lielu daļu ubangiešu strādāt Kongo-Okeāna dzelzceļa celtniecībā, un daudzi no šiem iesauktajiem mira no pārpūles un slimībām. 1925. gadā franču rakstnieks Andrē Žids publicēja savu "Voyage au Congo", kurā apraksta nežēlību, ar kādu franču kompānija izturējās pret centrālafrikāņu strādniekiem. 1928. gadā notika Kongo-Vara sacelšanās jeb "kapļu karš" Ubangi-Šāri rietumos, kas turpinājās vairākus gadus. Šī dumpja, iespējams, lielākā antikoloniālā dumpja Āfrikā starpkaru periodā, apjomi tika uzmanīgi slēpti no Francijas publikas, jo tas varētu pierādīt Francijas koloniālistu cietsirdīgo attieksmi pret afrikāņiem un piespiedu darba esamību.
Koloniālisma ceturtā dekāde (1930.
gadi) bija laiks, kad Ubangi-Šāri kokvilnas, tējas, un kafijas ražošanas apjomi kļuva nozīmīgi, dimantu un zelta ieguve sāka nest peļņu. Dažām kokvilnas kompānijām tika piešķirts iepirkuma monopols lielās kokvilnas ieguves plantācijās, un tās varēja fiksēt iepirkuma cenas, lai nodrošinātu peļņu saviem īpašniekiem. Eiropieši nodibināja kafijas plantācijas un uzsāka kafijas kultivēšanu.
Koloniālisma piektā desmitgade (1940.
gados) iezīmējās ar Otro Pasaules karu un politiskajām reformām. 1940. gada septembrī de Gollu atbalstošie virsnieki pārņēma kontroli visā Ubangi-Šāri. 1946. gadā teritorijā tika izveidota sava Asambleja un iecelts tās pārstāvis Francijas parlamentā. Bartolomejs Boganda, neatkarību atbalstošās Kustības par Melnās Āfrikas Sociālo Evolūciju (MESAN) vadītājs, kļuva par pirmo centrālafrikāni, kas ievēlēts Francijas parlamentā.
1957. gadā MESAN uzvarēja teritoriālajās vēlēšanās, Boganda kļuva par Francijas Ekvatoriālās Āfrikas Padomes priekšsēdētāju.

Neatkarība

1958. gada 1. decembrī Ubangi-Šāri kolonija kļuva par autonomu teritoriju Francijas Kopienas sastāvā un pieņēma nosaukumu "Centrālāfrikas Republika". Autonomijas tēvs un jaunās valdības ("Conseil de Gouvernement") prezidents Bartolemejs Boganda gāja bojā aviokatastrofā neskaidros apstākļos 1959. gadā, tikai 8 dienas pirms nozīmētajām pirmajām vēlēšanām. 1960. gada 13. augustā CĀR ieguva savu neatkarību, un divi Bogandas tuvākie palīgi, Abels Goumba un Dāvids Dako, uzsāka savstarpēju cīņu par varu. Ar Francijas atbalstu varu ieguva Dako, un drīzumā Goumba tika arestēts. 1962. gadā prezidents Dako valstī nostiprināja vienpartijas sistēmu (MESAN).
1965. gada 31. decembrī pulkvedis Žans Bedels Bokasa, kas bija arī Dako tuvs radinieks, gāza Dako, atcēla konstitūciju un atlaida Nacionālo Asambleju. Prezidents Bokasa 1972. gadā pasludināja sevi par prezidentu uz mūžu, un 1976. gada 4. decembrī pasludināja sevi par Imperatoru Bokasu I. Gadu vēlāk Imperators Bokasa kronēja pats sevi izšķērdīgā un dārgā ceremonijā. 1979. gadā pēc tam, kad nežēlīgi tika apspiesti skolnieku protesti, Francija nodrošināja apvērsumu pret Bokasu un "atjaunoja" Dako varu. Dako vēlreiz tika gāzts 1981. gada 1. septembrī, kad apvērsumu veica armijas virspavēlnieks ģenerālis Andrē Kolingba.
Kolingba atcēla konstitūciju un vadīja militāro huntu līdz 1985. gadam. 1986. gadā viņš iepazīstināja ar jauno konstitūciju, ko apstiprināja nacionālajā referendumā. Dalība viņa partijā Rassemblement Démocratique Centrafricain (RDC) bija brīvprātīga. 1987. gadā notika daļēji demokrātiskas parlamenta vēlēšanas, un 1988. gadā — pašvaldības vēlēšanas. Kolingbas divi galvenie politiskie konkurenti Abels Goumba un Anžē-Fēliks Patasē nepiedalījās vēlēšanās, jo viņu partijām tika liegta dalība.
1990. gadā, pēc Berlīnes mūra krišanas, valstī kļuva aktīva demokrātiskā kustība. 1990. gada maijā 253 valsts darboņi parakstīja atklātu vēstuli ar lūgumu sasaukt Nacionālo Konferenci, bet Kolingba noraidīja šo lūgumu un apcietināja dažus aktīvistus. ASV, negribīga Francijas, kaimiņvalstu un aģentūras GIBAFOR (Francija, ASV, Vācija, Japāna, ES, Pasaules Banka un ANO) spiediena rezultātā Kolingba tika piespiests piekrist sarīkot brīvas vēlēšanas 1992. gada oktobrī. Tajās viņa partija ieņēma pēdējo vietu, un galvenā tiesa anulēja vēlēšanu rezultātus.
1993. gada vēlēšanu pirmā kārta noslēdzās ar Anža Fēliksa Patasē uzvaru, bet Kolingba vēlēšanās ieguva tikai 4. vietu aiz Abela Goumbas un Dāvida Dako. Otrajā kārtā Patasē ieguva 52,5 % balsu, bet Goumba 45,6 %. Lielākā daļa Patasē atbalstītāju bija septiņās blīvi apdzīvotajās prefektūrās, bet Goumbas atbalsts nāca no desmit mazāk apdzīvotajām prefektūrām dienvidos un austrumos. Turklāt Patasē partija Mouvement pour la Libération du Peuple Centrafricain (MLPC) jeb Kustība par Centrālāfrikas Tautas Atbrīvošanu ieguva vienkāršu, bet ne absolūtu vairākumu parlamentā, kas nozīmēja, ka Patasē bija nepieciešami koalīcijas partneri.
1994. gada 28. decembrī tika apstiprināta jaunā konstitūcija un izsludināta 1995. gada 14. janvārī, bet šī konstitūcija, tāpat kā iepriekšējās, neiespaidoja politisko praksi valstī. 1996.—1997. gadā, atspoguļojot strauji samazinošos tautas uzticību, notika trīs bruņoti dumpji pret Patasē valdību, kas tika pavadīti ar plašu īpašuma demolēšanu un pieaugošu etnisko saspīlējumu. 1997. gada 27. janvārī tika parakstīta Bangi Miera Vienošanās, kas paredzēja multinacionālo Āfrikas militāro spēku Mission Interafricaine de Surveillance des Accords de Bangui (MISAB) izvietošanu. Mali bijušais prezidents Amadū Turē kļuva par galveno vidutāju un bija starpnieks bijušo dumpinieku iesaistīšanai valdībā 1997. gada 7. aprīlī. Vēlāk MISAB misija tika aizvietota ar ANO miera uzturētāju spēkiem (MINURCA).
1999. gadā, neskatoties uz plašiem pretkorupcijas publiskiem protestiem pilsētās, Patasē uzvarēja brīvās vēlēšanās un kļuva par prezidentu uz otro termiņu. 2001. gada 28. maijā nemiernieki Kolingba vadībā uzbruka stratēģiskām celtnēm Bangi neveiksmīgā puča mēģinājumā. Dumpinieku armijas vadītājs Abels Abrū un ģenerālis Fransē N'Djadders Bedaija tika nogalināti. Patasē apturēt puču izdevās tikai ar Lībijas un Čadas armiju un Kongo nemiernieku palīdzību.
Pēc šī neizdevušā valsts apvērsuma Patasē lojālie militārie grupējumi veica atriebības uzbrukumus pret dumpiniekiem galvaspilsētas nomalēs, kuru rezultātā tika iznīcinātas vairākas mājas, kā arī veiktas vairāku politisko oponentu slepkavības. Patasē uzzināja, ka ģenerālis Fransuā Bozizs ir iejaukts maija puča gatavošanā pret viņu, tādēļ Bozizs bija spiests bēgt kopā ar saviem lojālajiem spēkiem uz Čadu. 2002. gadā no 25. līdz 31. oktobrim Boziza spēki veica neveiksmīgus uzbrukumus Bangi. 2003. gada 15. martā, laikā, kad Patasē bija izbraucis no valsts, Boziza spēki iegāja galvaspilsētā. Lībijas karaspēks un aptuveni 1000 Kongo dumpinieku karavīru nespēja apturēt pučistus, kuri pārņēma varu valstī un gāza Patasē no troņa. Anžs Patasē Patass devās uz Togo.
Fransuā Bozizs atcēla konstitūciju un nosauca jauno ministru kabinetu, kurā tika iekļauta lielākā daļa opozīcijas partiju. Abels Goumba, "Misters Tīrais", tika iecelts par viceprezidentu, kurš deva Boziza valdībai pozitīvu tēlu. No 2003. gada 15. septembra līdz 27. oktobrim notika Nacionālais dialogs, un 2005. gada maijā Bozizs uzvarēja vēlēšanās, kurās tika izslēgts iepriekšējais prezidents Patasē.
2006. gada jūnijā, kā ziņoja ANO, 33 cilvēki gājuši bojā nemiernieku uzbrukumā armijas nometnē valsts ziemeļos. Oktobrī nemiernieki ieņēma Birao pilsētu valsts ziemeļaustrumos, decembrī notika Francijas aviācijas uzbrukumi nemiernieku pozīcijām, lai nodrošinātu likumīgās varas stabilitāti valstī.
2012. gadā nemiernieki ieņēma vairākas lielas pilsētas valsts centrālajā un austrumu daļā. Čada, Gabona, Kamerūna, Angola, Dienvidāfrikas Republika un Kongo Republika nosūtīja savas bruņotās vienības uz CĀR, lai neļautu nemierniekiem ieņemt galvaspilsētu Bangi. 2013. gada 13. janvārī Gabonā tika noslēgta vienošanās par uguns pārtraukšanu. Nemiernieku alianse atteicās no prasības gāzt prezidentu Fransuā Bozizē, bet valsts vadība piekrita par premjerministru iecelt kandidātu no nemiernieku puses. 17. janvārī par premjerministru kļuva Nikolass Tiangaje.
2013. gada martā nemiernieki, apsūdzot Bozizē vienošanās nepildīšanā, sāka uzbrukumu galvaspilsētas virzienā. 23. martā nemiernieki iegāja Bangi. 24. martā tika ieņamta prezidenta pils. Prezidents Fransuā Bozizē bēga uz Kongo Demokrātisko Republiku, vēlāk uz Kamerūnu. Nemiernieku grupas "Seleka" līderis Mišels Džotodija pasludināja sevi par prezidentu.
Situācija valstī  neuzlabojās. Nemiernieki nodarbojās ar laupīšanām un izspiešanu. Augustā sāka parādīties ziņas, ka musulmaņu nemiernieki aplaupa kristiešus, neaiztiekot musulmaņus. Kristieši sāka veidot pašaizsardzības vienības "Anti balaka", vēršoties pret musulmaņiem. 2. novembrī ANO īpašais vēstnieks genocīda novēršanā Adama Dings paziņoja, ka CĀR ir liels genocīda risks pēc reliģiskās piederības.
5. decembrī ANO Drošības padome akceptēja Francijas un Āfrikas Savienības spēku ievešanu Centrālāfrikā, lai aizsargātu civiliedzīvotājus. 6. decembrī Francijas spēki sāka patrulēšanu CĀR. 10. decembrī galvaspilsētā tika nogalināti divi Francijas karavīri.  Nemiernieki nomainīja uniformas pret civilo apģērbu, lai tos būtu grūtāk atklāt. Situācija valstī pasliktinājās. Pēc ANO datiem aptuveni 10 % no 4,6 miljoniem iedzīvotāju bija spiesti doties bēgļu gaitās. 20. decembrī kristiešu kaujinieki uzbruka musulmaņu rajoniem Bangi. Cīņās tika nogalināts miera uzturētājs no Čadas. 25. decembrī galvaspilsētā gāja bojā seši miera uzturētāji no Čadas. Kristiešu nemiernieki uzbruja miera uzturētājiem no Čadas, apsūdzot tos musulmaņu nemiernieku atbalstīšanā.
Nespējot tikt galā ar vardarbību valstī, 2014. gada 10. janvārī no Centrālāfrikas Republikas prezidenta amata atkāpās Mišels Džotodija, kā arī premjerministrs NIkolā Tiangejs. Džotodija devās uz Beninu. 11. janvārī par pagaidu prezidentu kļuva Aleksandrs Ferdinands Nguende, jo viņš bija otrā augstākā amatpersona valstī. Tika izveidots pagaidu parlaments — Nacionālā Pārejas Padome, kura 20. janvārī par pagaidu prezidentu ievēlēja Katrīnu Sambu-Panzu, pirmo sievieti šajā amatā. 2015-2016 gada vēlēšanās uzvarēja Fostēns-Aršanžs Tuadera.