google/wiki40b huggingface dataset:
Raimonda Vazdika

Biogrāfija

R. Vazdika augusi Jūrmalā, viņas māsa ir žurnāliste Elita Veidemane. Mācījusies Majoru pamatskolā un arī bērnu mūzikas skolā, vēlāk Rīgas 3. vidusskolā. Studējusi Rīgas kultūras darbinieku tehnikumā. Beigusi Latvijas valsts konservatorijas Kultūras un mākslas zinātņu fakultāti (1986).
Strādājusi Mākslas darbinieku namā Rīgā, Neatkarīgajā teātrī „Kabata” un Jaunajā Rīgas teātrī. Veidojusi horeogrāfiju dažādos Latvijas profesionālajos teātros, strādājusi par kustību pedagogu, par žurnālisti, pasākumu un TV raidījumu veidotāju. Piedalījusies izrādēs: 
"Dzejniece. Mirdzas Ķempes mīlestība" (Nacionālajā teātrī, vēlāk Benjamiņa namā), mūziklā "Eslingena" un komēdijā "Gumijas princis" (koncertzālē "Rīga"), komēdijā "Viņi dejoja simt vasaras" (teātrī-klubā "Austrumu robeža") un muzikālās izrādēs "Pikantā zvaigzne", "Dzejnieki. Nakts. Bohēma", "Trīs māsas un neatvairāmais Harmss" un "Dzīve virs jumtiem" (Mūzikas un teātra restorānā "Happy Days & Nights"). 
Pirmā dzejas publikācija 1988. gadā laikrakstā "Literatūra un Māksla". Izdots dzejoļu krājums "Rētas. Zelts" (2002), 2017. gadā iecerēts izdot otru grāmatu. Valta Pūces dziesmas ar R. Vazdikas tekstiem izdotas grupas "Marana" albumā "Visādas drazas" (1991).  
Piedalījusies teātra-kluba "Austrumu robeža" muzikālajās izrādēs, sadarbojusies ar mūziķiem Ievu Akurateri, Ilzi Grunti, aktieriem Ievu Pļavnieci, Indru Burkovsku, Daini Gaideli. Ierakstījusi albumus „Labākās dienas” (2001) un „Neatskaties” (2005).
1993. gadā nominēta „Spēlmaņu nakts” balvai nominācijā „Labākā aktrise otrā plāna lomā”.
Ziloņu dzimta

Evolūcija

Ziloņu dzimtai un izmirušajām gomfoteru dzimtai (Gomphotheriidae) un mastodonu dzimtai (Mammutidae) ir bijis kopīgs priekštecis, no kura attīstījušās visas trīs dzimtas. Turklāt pirmās divas ir savstarpēji tuvāk radniecīgas. Ziloņu dzimta izveidojās miocēna laikā pirms 16 miljoniem gadu. Pirmie mamuti (Mammuthus) parādījās Āfrikā apmēram pirms 3 miljoniem gadu, bet pirms 120 000 gadiem tie sāka migrēt ziemeļu virzienā un piemēroties aukstākam klimatam. Toties Āfrikā palikušie mamuti lēnām attīstījās par mūsdienu ziloņiem, kas izplatījās arī Eiropas un Āzijas virzienā.
Analizējot vecākās fosilijas, ir pierādījies, ka visiem snuķaiņiem, sirēnām un damaniem ir bijis kopīgs ūdenī dzīvojošs priekštecis. Daļa zinātnieku ir izvirzījusi hipotēzi, ka šie dzīvnieki lielāko daļu laika pavadījuši zem ūdens, bet elpošanai izmantojuši snuķi, kuru turējuši izbāztu laukā no ūdens. Šāda īpašība joprojām piemīt mūsdienu ziloņiem, kas spēj nopeldēt šādā veidā apmēram 50 km un atrasties zem ūdens ar izbāztu snuķi līdz 6 stundām. Kopumā snuķaiņu sistemātika ir joprojām neskaidra un ik pa laikam tiek mainīta, atspoguļojot jaunākos zinātniskos atklājumus.
Pilnīgā konkurence

Pilnīgā konkurence ir vienmērīgs preču tirgus, kurā ir daudz pircēju un pārdevēju, no kuriem neviens nav pietiekami liels, lai spētu ietekmēt cenu.
Neons

Neona fizikālās īpašības

Neona viršanas temperatūra ir -246,048 °C, bet kušanas temperatūra ir -248,67 °C. Vēl zemākas viršanas un kušanas temperatūras ir tikai ūdeņradim un hēlijam.

Neona ķīmiskās īpašības

Normālos apstākļos neons ir ķīmiski inerta gāze. Ar citiem ķīmiskajiem elementiem praktiski savienojumus neveido.

Atrašanās dabā

Neons ir viens no visizplatītākajiem elementiem Visumā. Vairāk ir tikai ūdeņradis, hēlijs, skābeklis, ogleklis un slāpeklis. Bet uz Zemes neons nav tik izplatīts ķīmiskais elements. Dabā neons ir sastopams gaisa sastāvā (0,0018 %), un no gaisa to arī iegūst. No hēlija šķidru neonu atdala, adsorbējot uz aktīvās ogles, ko dzesē ar šķidru slāpekli. Otra atdalīšanas metode ir neona izsaldēšana, kā dzesētāju lietojot šķidru ūdeņradi. Zemes garozā neons ir vēl retāk sastopams (0,000 000 5%).
Dabiskais neons sastāv no trim stabiliem izotopiem — neona-20 (90,48% no kopējā neona daudzuma dabā), neona-21 (0,27%) un neona-22 (9,25%). Ir zināmi vēl pieci nestabili neona izotopi.

Izmantošana

Neonu lieto dažādām gāzizlādes spuldzēm (tas spīd oranžsarkanā krāsā). To lieto arī gāzizlādes stabilitronu un dažu citu elektronisko ierīču pildīšanai.
Vaidelotis

Vārda cilme

16. gadsimta materiālos biežāk sastopama vārda prūsiskā forma waidelotte. Šis vārds cēlies no saknes waist, kuras nozīme prūšu valodā ir „zināt”, „paredzēt”.
Vaideloša un vaidelotes vārds vietvārdos ir sastopams Latvijā un Lietuvā, taču tas nav plaši izplatīts. Rīgā Kurzemes rajonā atrodas 600 m garā Vaidelotes iela. Codes pagastā, Bauskas novadā atrodas mājas Vaidelotes. Lietuvā Tauraģes apriņķī atrodas Vaidiļu (Vaidilai) mājas, bet Panevēžas apriņķī ir apdzīvota vieta Vaidiļi (Vaidilai).

Vēsture

Vācu hronista Simona Grūnava „Prūsijas vēsturē” aprakstīta leģenda, kurā 6. gadsimtā Brutens, viens no mītiskajiem brāļiem, prūšu ciltstēviem, kļuva par virspriesteri krīvu krīvu un nodibināja svētvietu Romuvā, kur dzīvoja arī vaideloši — zemākie priesteri. Vaideloši bija priesteri, kuri redz, paredz un mutvārdos nodod savas zināšanas ļaudīm. Krietni vēlāk vaidelošus sāka uzskatīt par dainu zinātājiem, dziedātājiem, vēsturiskā mantojuma un tradīciju glabātājiem.
Atbilstoši Simona Grūnava klasifikācijai, kas gan no zinātniskā viedokļa nav uzskatāma par uzticamu, priesteri vaideloši atradās krīva pakļautībā. Gadījumā, ja krīvs saslima un ilglaicīgi nespēja pildīt savus pienākumus, viņš nošķīrās, lai veiktu pašsadedzināšanās rituālu. Pēc tā vaideloši iecēla jaunu krīvu.
Tiek uzskatīts, ka vaideloši bija galvenā priestera krīva palīgi, kas ziedoja dieviem, īpaši Pērkonam. Vaidelošu uzdevums bija svētvietās uzturēt svēto uguni, kā arī pareģot un noteikt gadskārtu un citu svētku laiku. Līdzīgi priesteriem vaidelošiem, priesteres sievietes sauca par vaidelotēm. Vaidelošiem, atšķirībā no vaidelotēm, bija tiesības precēties, taču nav ziņu par profesijas tālāku nodošanu mantiniekiem.
Hipotenūza

Hipotenūza ir taisnleņķa trijstūra mala, kas atrodas pretī taisnajam leņķim (skat. attēlu).

Īpašības un pazīmes

1. Hipotenūza vienmēr ir garākā taisnleņķa trijstūra mala.
2. Hipotenūza nekad nevar būt vienāda ar katetēm.
Ilūkstes ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairogā uz melna fona attēlots pakaļkājās saslējies sudraba zirgs. Pastāv uzskats, ka šo ģerboņa izskatu ietekmējusi Lietuvas kultūra, kurā zirgam bija liela nozīme.
Aleksandrs Jackēvičs

Biogrāfija

Absolvējis LVFKI. Piedalījies 1980. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Maskavā, kur svara kategorijā līdz 86 kg izcīnīja bronzas medaļu. Panākumus sācis gūt jau jaunieša vecumā. 1975. gadā A. Jackēvičs izcīnīja uzvaru PSRS un Eiropas čempiontitulu jauniešiem, nākamajā gadā sportists uzvarēja Pasaules un Eiropas junioru čempionātā. Pieaugušo vecumā viņš trīs reizes kļuva par Eiropas čempionu (1978, 1980, 1982), 1979. gadā uzvarēja Eiropas čempionātā komandām. Uzvarējis vairākos A kategorijas turnīros. 1982. gadā saņēmis PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu.
1980. gadu vidū beidzis sportista karjeru. Vēlāk piecus gadus viņš bija "Dinamo" sporta komandas priekšnieks. 1990. gadā viņš uzsāka darbu Beļģijā, kur vēlāk kļuva par izlases galveno treneri. Viņa audzēkņi izcīnījuši astoņas Olimpisko spēļu medaļas, no kurām viena ir zelta, tāpat 15 medaļas (2 zelta) Pasaules čempionātos un vairāk nekā 50 medaļas (20 zelta) Eiropas čempionātos. 2004. gadā atgriezies Latvijā, kur kļuva par džudo kluba "Lido" sporta direktoru. Tāpat ticis ievēlēts Latvijas Džudo federācijā par viceprezidentu un valdes priekšsēdētāja vietnieku.
Sarakstījis grāmatu Russian Judo ("Krievu džudo"), kas ASV tika izdota 1999. gadā.
Dzērbenes—Drustu draudzes novads

Dzērbenes—Drustu draudzes novads (vācu: Kirchspiel Serben-Drostenhof) bija viens no 16 Vidzemes guberņas Cēsu apriņķa draudzes novadiem.

Vēsture

1361. gadā Rīgas arhibīskaps Fromholds Piebalgas un Dzērbenes draudžu novadus ieķīlāja savam vasalim Bartolomejam no Tīzenhauzenes par 2800 Rīgas mārkām. Savukārt 1439. gadā arhibīskaps Henings Šarpenbergs Dzērbenes pilsnovadā savam vasalim Ansim Rennem izlēņoja Taurenes sētu. Livonijas kara laikā krievu un tatāru karaspēks Dzērbenes pili (Зербен) nodedzināja. Nopostīto pili vairs neatjaunoja.
Senākā Dzērbenes luterāņu baznīca nopostīta Livonijas kara laikā, Zviedru Vidzemes laikā 1652. gadā uzcelta jauna koka baznīca, bet 1776. gadā mūra baznīca. Tagadējā Dzērbenes baznīca celta no 1840. līdz 1842. gadam būvmeistara Mārča Sāruma vadībā. 
Drustu luterāņu baznīca uzcelta 1616. gadā, nodedzināta Lielā Ziemeļu kara laikā. 1750. gadā tika uzcelta jauna koka baznīca. 1782. gadā baznīca minēta kā Dzērbenes baznīcas filiāle. No 1835. līdz 1837. gadam būvmeistara Mārča Sāruma vadībā uzcēla tagadējo baznīcu.
Inese Galante

Biogrāfija

Inese Galante ir augusi mūzikālā ģimenē. Pēc vidusskolas beigšanas viņa iestājās Medicīnas skolas Farmācijas nodaļā, bet paralēli sāka mācības J. Mediņa mūzikas vidusskolā. 1982. gadā Inese absolvēja profesores Ludmilas Braunas vokālo klasi Latvijas Mūzikas akadēmijā.
Ineses Galantes pirmā operas loma bija Violeta Verdi operā "Traviata" Mūzikas Akadēmijas iestudējumā. Kopš tā laika mākslinieces repertuārā ir tādas lomas kā Sniegbaltīte (Rimska-Korsakova "Sniegbaltīte"),  Lūčija (Doniceti "Lucia di Lammermoor"), Adīna ("Mīlas dzēriens"), Margarēta (Guno "Fausts"), Rozīna (Rosīni "Seviljas Bārddzinis"), Mikaēla (Bizē "Karmena"), Magda (Pučīnī "Bezdelīga"), Mīmī ("Bohēma"), Liu ("Turandota"), Manona ("Manona Lesko"), Čo-čo-sana ("Madama Butterfly"), Aīda ("Aīda"), Violeta ("Traviata"), Džilda ("Rigoleto"), Leonora ("Trubadūrs"), Liza (Čaikovska "Pīķa dāma"), Donna Elvīra (Mocarta "Dons Žuāns"), Neda ("Pajaci"), Freija (Vāgnera "Reinas Zelts"), Najāda (Štrausa "Ariadne Naksā").
No 1991. līdz 1999. gadam Inese Galante bija Manheimas Operas un Diseldorfas Deutsche Oper am Rhein soliste. 2009./2010. sezonas pirmo pusi Inese Galante pavadīja Stokholmas Karaliskajā Operā. 2010. gadā māksliniece bija dzirdama Igaunijas Nacionālajā Operā. 2010. gada pavasarī Inese Galante uzstājās Helsinku Operā.
Inesei Galantei ir piešķirts Triju Zvaigžņu ordenis un Latvijas Mūzikas Balva (1994).
Jans Kotrčs

Publicistika

1884.—1885. gadā Kotrčs izdeva čehu valodā pirmo šaha avīzi Šach-Mat, bet no 1886. gada kopā ar Karelu Traksleru žurnālu České listy šachové. 1899. gadā viņš nodibināja čehu dienas laikrakstā Národní listy šaha nodaļu un vadīja to līdz 1900. gadam.
1903.gadā Kotrčs pārcēlies uz Vīni un strādājis tur par žurnālu redaktoru. Starpkaru periodā izdevis Wiener Arbeiter-Schachzeitung, kas mūsdienās kļuvis par bibliogrāfisku retumu.

Šaha kompozīcija

Kotrčs bija čehu skolas pārstāvis, viņš sastādījis vairāk nekā 220 šaha uzdevumus.
Matīss Kaudzīte

Dzīvesgājums

Dzimis 1848. gada 18. augustā Cēsu apriņķa Vecpiebalgas pagasta "Mādaros". Mācījies Vecpiebalgas draudzes skolā. 1868. gadā pirmā publikācija laikrakstā "Mājas Viesis". Nokārtojis mājskolotāja eksāmenus, no 1868. gada bijis skolotājs Vecpiebalgas Kalna Kaibēnu pagastskolā. 1868. gadā iestājās Rīgas Latviešu biedrībā un darbojās tajā visu mūžu. Darbojās arī Vecpiebalgas dziedāšanas (vēlāk labdarības) biedrībā, aktīvi iesaistījās vietājā kultūras dzīvē, piedalījās teātra izrādēs.
19. gadsimta 70. gados sarakstījis vairākas nelielas lugas, publicējis vairākus dzejoļu krājumus, tostarp sacerējis dzejoli "Tautas mīlestība" (1879), kas kļuva tautā ļoti populārs, vairākus literatūrkritiskas ievirzes rakstus, grāmatu par brāļu draudzēm. 1879. gadā tika izdots kopā ar brāli Reini Kaudzīti sarakstītais romāns "Mērnieku laiki" — pirmais romāns latviešu literatūrā. 1911. gadā tas pirmo reizi izrādīts teātrī. Sastādījis arī antoloģijas un mācību grāmatas. 80. gados laikrakstos publicēti kopā ar brāli rakstītie ceļojumu apraksti par Vāciju, Austriju, Šveici, Itāliju, Franciju un citām Eiropas valstīm.
1911. gadā aizgāja pensijā, dzīvoja brāļa iepirktajās mājās "Kalna Kaibēnos", 1915. gadā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, 1917. gadā atgriezās Latvijā. 1929. gadā "Kalna Kaibēnos" iekārtots muzejs — pirmais memoriālais muzejs Latvijā.
Augstais mežvītenis

Raksturojums

Augums liels, līdz 1,5 m. Stumbrs stāvs, stipri zarojas, augšdaļā ar īsiem matiņiem . Lapas nepāra plūksnaini saliktas. Ziedi balti, sakārtoti plašā skarveida ziedkopā stumbra vai zara galā. Zied jūnija beigās, jūlijā. Auglis — sēklenis.

Izplatība

Suga sastopama Eiropas dienvidu, dienvidaustrumu daļā. Latvijā savvaļā ir izplatīts reti. Aug skrajos mežos, mežmalās, siltās un saulainās vietās.
Taukaudi

Taukaudi (latīņu: textus adiposus) ir daudzos orgānos sastopams saistaudu veids, ko veido taukšūnu kopums. Izšķir divus taukaudu veidus — baltos un brūnos. Šie termini ir nosacīti un atspoguļo šūnu nokrāsas īpašības. Baltie taukaudi plaši izplatīti cilvēka organismā, taču brūnie taukaudi sastopami galvenokārt jaundzimušiem un dažiem dzīvniekiem (grauzējiem un ziemojošiem) visas dzīves garumā.

Baltie taukaudi

Baltie taukaudi atrodas vēdera, gūžu un sēžas zemādā, tauku plēvēs, mezentērijā, iekšējo orgānu taukaudu kapsulā u.c. Saistaudu starpslāņi taukšūnu sakopojumus sadala daiviņās, kurās taukšūnas cieši pieguļ cita citai. Taukaudi ir labi vaskularizēti. Balto taukaudu daudzums ir mainīgs, tas ir atkarīgs no organisma barojuma. Kad badojoties taukšūnu lielie tauku ieslēgumi pārvēršas mazos tauku pilieniņos, ap kuriem grupējas mitohondriji, kas ar taukskābju oksidāzes palīdzību šķeļ taukus.
Atšķirīgas ir sarkano kaulu smadzeņu taukšūnas. Tās izstrādā faktoru, kas veicina neitrofilo leikocītu attīstību. Tās nezaudē taukus, pat badojoties.
Balto taukaudu funkcijas ir šādas: tie mazina mehāniskā trieciena spēku uz orgānu, nodrošina termoizolāciju; ir lipīdu avots enerģētiskām un plastiskām vajadzībām. Turklāt tauku oksidācijas procesā veidojas ogļskābā gāze un ūdens, ko organisms izmanto daudzās vielmaiņas reakcijās.
Svarīga nozīme tauku vielmaiņas regulācijā ir endokrīnajai un nervu sistēmai. Simpātiskās nervu sistēmas nervgaļi, atbrīvojot adrenalīnu, izraisa taukskābju pārvietošanos no taukaudiem asinīs.

Brūnie taukaudi

Brūnie taukaudi ir jaundzimušajiem, kā arī zīdītājiem, kas guļ ziemas miegu. Tie sastopami jaundzimušajiem starplāpstiņu zonā, aiz krūšu kaula, gar mugurkaulu un nieres vārtu apvidū. Brūnos taukaudus veido multilokulārās tauku šūnas. Šie taukaudi veido 2-5% no ķermeņa masas. To taukšūnās ir sīki tauku pilieni, daudz mitohondriju, kas satur dzelzi saturošu pigmentu citohromu un piešķir taukšūnām brūno krāsu. Starp brūnajām taukšūnām zarojas plašs asins kapilāru tīkls. Šīm taukšūnām ir nozīme siltumregulācijā. Brūnie taukaudi ir nepieciešami organisma atdzišanas novēršanai, jo tie kompensē lielos siltuma zudumus sakarā ar bērna ķermeņa virsmas samērā lielo laukumu salīdzinājumā ar tā masu. Brūnajās taukšūnās, taukiem sadaloties, pie mitohonrijiem rodas neliels adenozīntrifosforskābes molekulu daudzums. Liela daļa enerģijas izdalās kā siltuma enerģija, kas sasilda organismu.

Hormonālā regulācija

Tauku noārdīšanos pastiprina arī tiroksīns un dzimumhormoni, turpretī insulīns tauku šūnās veicina triglicerīdu sintēzi.
Baltajiem taukaudiem piemīt arī hormonālā aktivitāte, proti, monolokulārās tauku šūnas ražo hormonu leptīnu, kas, iedarbojoties uz hipotalāma kodoliem, pastiprina tauku oksidēšanas procesus, samazina ēstgribu un sekmē dzimumhormonu sintēzi. Tie nedaudz sintezē estrogēnus, kam ir nozīme klimaksa periodā, kad tos vairs neizdala olnīcas.
Sojuz TMA-20M

Lidojuma gaita

Sojuz TMA-20M tika palaists 2016. gada 18. martā 21:26:38 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 31. starta laukuma 6. palaišanas iekārtas. Saslēgšanās ar staciju notika 19. martā 03:09 UTC (aptuveni 6 stundas pēc starta) pie Poisk moduļa.
No stacijas Sojuz TMA-20M atvienojās 2016. gada 6. septembrī 21:51 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 7. septembrī 01:14 UTC, Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 172 diennaktis.
Pelēču pamatskola

Vēsture

Skola dibināta 1914. gadā.
1961. gadā skola tiek pārveidota par astoņgadīgo skolu, bet 
1989. gadā skola pāriet uz 9 apmācības gadiem.
Skola renovēta 2008. gadā, bet 2012. — renovēta skolas sporta zāle.
2015./2016. mācību gadā: skolā strādā 16 pedagogi, mācās 59 skolēni, pirmsskolas grupu apmeklē 19 audzēkņi. Pēc skolas pabeigšanas mācības var turpināt vidējās izglītības mācību iestādē vai profesionālās vidējās izglītības mācību iestādē. Šajā mācību gadā Preiļu novada dome atļāva atvērt klašu komplektus ar samazinātu skolēnu skaitu.
Sprāgstvielas

Sprāgstvielas ir vielas, kuras spēj strauji ķīmiski noārdīties, sadalīšanās siltumu izdalot ļoti īsā laika intervālā. Šeit ir aprakstītas ķīmiskās sprāgstvielas. Sprādzienu ir iespējams izraisīt arī ar fizikālām metodēm, piemēram, karsējot ūdeni noslēgtā traukā (tvaika katlā), kodolreakcijās, utt.
Derlija arābu zirgs

Derlija arābu zirgs (1700. - 1730.) bija viens no trijiem ērzeļiem - ciltstēviem, no kuriem izveidoja Anglijas tīrasiņu šķirni. Otri divi bija Godolfīna arābu zirgs un Baierlija turku zirgs.
Derlija arābu zirgs uzauga pie Fedan beduīniem Sīrijā. Šeiham Mirza II piederēja bērs viengadīgs kumeļš, kas piesaistīja Aleppo pilsētas britu vēstnieka Tomasa Derlija uzmanību. Lai varētu iegādāties viengadīgo kumeļu, Derlijs nosūtīja šeiham 300 zelta sovrinus. Šeihs pārdomāja un lauza vienošanos, atsakot Derlijam "savu labāko kumeļu". Tad Derlijs sarunāja angļu jūrniekus, kas tam palīdzēja zirgu izzagt un izvest uz Angliju. Tomēr lielākā daļa vēsturisko avotu liecina, ka zirgs ir izvests legāli. Derlija arābu zirgs ieradās Anglijā 1704. gadā.
Tomass Derlijs kumeļu bija pircis savam tēvam Ričardam Derlijam. 1703. gadā Derlijs nosūtīja uz Aldbihollu Jorkšīrā savam brālim Džonam vēstuli, pastāstot faktu, ka viņš ir nopircis jaunu kumeļu, kas nākot no ļoti slavenas, tīras un ļoti ātras arābu zirgu cilts līnijas, un tā vārds ir Mannika. (Vārds saistās ar vienu no arābu zirgu līnijām, ko sauc "Muniqui", kas nozīmē "ātrie skrējēji".) Kumeļš esot bērs ar baltu zīmi sejas garumā. Vēl Derlijs raksta, ka kumeļu viņš nosūtot ar saviem uzticamiem draugiem un ka viņš cerot, ka jaunais zirgs patikšot, jo šeit (Sīrijā) tas tiekot vērtēts ļoti augstu. 
Derlija arābs kļuva par Aldbihollas staļļu vaislas ērzeli no 1706. gada līdz 1719. gadam. Ērzelis mira 1730. gadā. Ir zināms, ka ērzelis ir aplecis salīdzinoši maz ķēves, kas nav piederējušas Derlija namam. Neskatoties uz to, ka ērzelim ir bijuši salīdzinoši maz kumeļu, tas ir devis slavenus tīrasiņu zirgu čempionus un vairākas sacīkšu leģendas, kā Eklipse, Flaiing Čailder un citi. Visi Derlija ērzeļa pēcnācēji izcēlās ar skaistumu un spēku. Nesenie ģenētiskie pētījumi, analizējot Y hromosomu, ir atklājuši interesantu faktu, ka 95% tīrasiņu zirgu pa tēva līniju ir Derlija pēcnācēji. Lai gan analizējot kopējo pēctecību, skaitot gan ērzeļus, gan ķēves, Derlija arābu zirga pēcnācēji ir 6,5%.
Memoirs of an Imperfect Angel

Singli

9. jūnijā Kerija savā Twitter lapā apstiprināja, ka pirmo singlu no viņas jaunā albuma sauc "Obsessed", un tas radiostacijām tiks izdots nākamajā otrdienā, 16. jūnijā. Twitter Kerija rakstīja "Pirmo singlu no mana jaunā albuma — "Memoirs of an Imperfect Angel" sauc "Obsessed" un tas būs dzirdams radio nākamajā otrdienā. Pilnīgi nopietni runājot, tā ir viena no manām vismīļākajām dziesmām. Es mīlu visu albumu un esmu pilnīgi iegrimusi tajā. Nespēju sagaidīt, kad jūs visi to dzirdēsiet."
Pilskalns

Pilskalnu attīstība Baltijas reģionā

Pilskalnu un atklātu apmetņu attīstība Baltijas reģionā parāda sociālo un politisko struktūru evolūciju. Pilskalni sākotnēji parādījās Lietuvā agrīnā dzelzs laikmeta romiešu periodā, Latvijā tie veidojās dzelzs laikmeta romiešu perioda nogalē, visbeidzot Igaunijā — 6. gadsimta laikā. Sociālā un politiskā līmeņa atšķirības dzelzs laikmeta nogalē atspoguļo pilskalnu skaits: Lietuvā tika izmantoti ap 700 pilskalnu, Latvijā — ap 500, apmēram tāds pats skaits pilskalnu ir Prūsijā, bet Igaunijā — mazāk par simtu. Tāpat to skaits samazinās austrumos no Baltijas. Skaitļi arī norāda, ka sabiedrība lietuviešu apdzīvotajās teritorijās bija hierarhiskāka un lielāku nozīmi piešķīra karamākslai, kamēr tālāk uz ziemeļiem, jo īpaši igauņu apdzīvotajos apvidos, kopienas bija sociāli vienlīdzīgākas un sieviešu loma tajās joprojām bija nozīmīga. 12. gadsimtā atsevišķi pilskalni, piemēram, Jersika pie Daugavas, bija kļuvuši par pastāvīgas apmetnes vietām, kur dzīvoja virsaiši un viņu svīta. Kernave Lietuvā bija lielākais un pats nozīmīgākais pilskalns, un tiek uzskatīts, ka 13. gadsimtā tā tuvumā mita ap 3000 cilvēku.

Pilskalni Latvijā

Latvijā nav augstu pilskalnu, plakums pilskalnam var sasniegt 1 ha, bet parasti mazāk. Latvijā ir apmēram 500 pilskalni, no kuriem arheoloģiski pētīti 79. Senākie zināmie Latvijas pilskalni ir saglabājušies no 1. gadu tūkstoša p.m.ē., dažus pilskalnus iedzīvotāji izmantoja vēl 14. gadsimtā.
Pilskalni bieži atrodas vesela kompleksa sastāvā, piemēram, Tērvetes arheoloģisko pieminekļu kompleksā ietilpst Tērvetes pilskalns un Svētkalns — kulta vieta; Daugmales arheoloģijas pieminekļu komplekss — Daugmales pilskalns un senpilsētas teritorija, kā arī divi kapulauki.

Pilskalnu hronoloģija

Sākotnējie pilskalni 1.g.t. p.m.ē. Senākie pilskalni radušies pat 2.g.t. beigās p.m.ē., piemēram, Daugmales pilskalns, Padures pilskalns — 1200.—900. gadus p.m.ē. pamazām, pieaugot iedzīvotāju skaitam, pilskalnu pakājēs veidojas apmetnes, piemēram, Vīnakalnā. Piemēram, Brikuļu pilskalnu sākotnēji uzskatīja par nenocietinātu apmetni, bet tad atrokot grāvi, atrod palisādi — koka žogu, kas, palielinot plakumu, bija pārcelts. Ap mūsu ēras robežu daļa pilskalnu tiek pamesti (Ķivutkalns, Vīnakalns), daļa kļūst vājāk apdzīvoti (Lielvārdes, Salaspils). Pilskalnu uzplaukums vērojams no mūsu ēras 5.—8. gadsimtam. No jauna tiek nocietināti agrākie pilskalni. 10. un 11. gadsimtā izvirzās pilskalni — cietokšņi, kas ir spēcīgi nocietināti. Daugmale tajā laikā izvirzās kā centrs.
Voruta

Voruta vai Varuta bija Lietuvas dižkunigaiša Mindauga rezidence. Pils atrašanās vieta meklēta Nemunas un tās pieteku Dubīsas, Šventojas un Neres tuvumā, kur šai laikā droši pierādīti Mindauga dzimtas valdījumi. Agrāk tika pieņemts, ka Mindauga pils atradusies vai nu Kernavē vai Viļņā. Jaunākie arheoloģiskie izrakumi liecina, ka Vorutas pils bijusi Šeiminiškēļu pilskalnā, kas atrodas netālu no Anīkšču pilsētas pie Vorēles upītes, kuras agrākie nosaukumi bijuši Varutis/Varute, Varelis, Variukas. Šis pilskalns pēc saviem izmēriem ir lielākais Austrumlietuvā. Pirmo reizi šajā vietā Vorutas pili 1935. gadā ierosināja lokalizēt etnologs un valodnieks Eduards Volters.

Vēstures liecības

Mindauga pils pirmo reizi pieminēta Atskaņu hronikas tekstā 1250. gada Livonijas ordeņa karagājienā uz Lietuvu. Kaut arī Mindauga pils nav nosaukta vārdā, tomēr skaidri noprotama tās atrašanās vieta starp Nalsenes un Žemaitijas zemēm. Vorutas pils vārds pieminēts Volīnijas hronikā sakarā ar Tautvila uzbrukumu Mindauga rezidencei 1251. gadā. 
Vēl 16. gadsimta tekstos Anīkšču apvidus tika saukts par "Leišu novadu (Leičiai) vai Leituvas (Lētuvas) novadu - у Лейтахъ (1532); у войтовъстве Левътевскомъ (1569), до Лейтовского рубежа (1545) 
Anīkšču rajonā plūst nelielā Latavas upe, no kuras vārda atvasināts senākais Lietuvas novada nosaukums un pilskalns ar vārdu Lettow.