google/wiki40b huggingface dataset:
Martas iela (Rīga)

Vēsture

Martas iela Rīgas pilsētas ielu sarakstos pirmoreiz atrodama 1860. gadā ar nosaukumu Pirts iela. Divdesmit piecus gadus vēlāk, 1885. gadā, nosaukums tika mainīts uz Martas iela (vācu: Marthastraße, krievu: Марфинская улица), kas palicis nemainīgs līdz mūsdienām.

Ielas raksturojums

Martas iela sākas nosacītā T veida krustojumā ar Tērbatas ielu, jo tās nepāra numuru pusē 10 metru attālumā atrodas Tērbatas ielas un Akas ielas savienojums, pāra numuru pusē 50 metru attālumā — Tērbatas ielas un Ģertrūdes ielas savienojums. Visā garumā virzās taisni, dienvidaustrumu virzienā. Aptuveni ielas vidusdaļā pāra numuru pusē redzama 1990. gados celtās biroju ēkas aizmugurējā daļa ar veikala Maxima X noliktavām un piegādes daļu (adrese: Ģertrūdes iela 33/35), gar tirdzniecības platībām izveidota publiski caurstaigājama eja, kas nodrošina gājējiem papildu savienojumu ar Ģertrūdes ielu. Iela beidzas T veida krustojumā ar Krišjāņa Barona ielu iepretīm krišnaītu saieta vietai Hare Krišnas Centram, jo turpat blakus 40 metru attālumā, Vecrīgas virzienā, atrodas nākamais ielu savienojums — Krišjāņa Barona ielas un Ģertrūdes ielas krustojums.
Martas iela ikdienā ir samērā drūma un šaura centra sānieliņa, gar ceļa malām nav koku — vienīgie koki un apstādījumi tajā atrodami Ģertrūdes ielas 31. nama iekšpagalmā, kur arī redzamas agrāk eksistējušas bumbu patvertnes paliekas — ventilācijas šahta. Ēku pirmajos stāvos izvietoti vairāki mazi veikaliņi, uzņēmumu biroji un kafejnīcas, augstākos stāvos — dzīvokļi.

Infrastruktūra

Martas ielā kopā reģistrētas piecas adreses — 1, 3, 5, 7 un 9, pamatā mazstāvu dzīvojamo ēku apbūve (vidēji trīs līdz četru stāvu augstumā). Pasta indekss ielas adresēm piešķirts LV—1011.

Sabiedriskais transports

Pa Martas ielu, tās ģeogrāfiskā stāvokļa pilsētas centrā dēļ, nekursē sabiedriskais transports, taču tā kustība aktīvi norit blakus esošajās ielās. Martas ielas vienā galā — Krišjāņa Barona ielā — kursē 1., 3. un 11. maršruta tramvaji, pieturvietas izvietotas turpat netālu, abās pusēs krustojumam ar Ģertrūdes ielu. Savukārt pa paralēli ejošo Ģertrūdes ielu tiek nodrošināta 1. trolejbusu maršruta kustība, kas ir viens no šķērsajiem maršrutiem pilsētas centrā un nodrošina savienojumu ar visām centra maģistrālajām ielām. Tā pieturvietas atrodas pie krustojuma ar Krišjāņa Barona ielu.
Kopumā var secināt, ka Martas ielā dzīvojošajiem un strādājošajiem ir iespēja nokļūt ar sabiedrisko transportu ne tikai pilsētas centrā, bet arī virknē citu apkaimju, tostarp Pārdaugavā.
Ērharts Posts

Biogrāfija

Pirmos panākumus šahā guvis 1907. gadā turnīrā Berlīnē, kad ieņēmis 2. vietu aiz Riharda Teihmana, apsteidzot Rūdolfu Špīlmani, Paulu Saladinu Leonhartu, Dāvidu Pšepjurku un citus tā laika vadošos šahistus. 1910. gadā Berlīnē uzvarējis mačā Vilhelmu Konu ar 7½:4½ (+6, -3, =3). Pēc Pirmā pasaules kara izvirzījies Vācijas vadošo šahistu skaitā. 1921. gadā Hamburgā uzvarējis Vācijas šaha čempionātā, apsteidzot Frīdrihu Zēmišu un Villiju Šlāgi. 1922. gadā atkārtojis šo savu panākumu, apsteidzot Kārli Karlsu. 1923. gadā Frankfurtē pie Mainas Vācijas šaha čempionātā kopā ar Heinrihu Vāgneru dalījis 2.-3. vietu (uzvarējis Ernsts Grīnfelds).
Bijis pazīstams arī kā ilggadējs Vācijas šaha dzīves funkcionārs. No 1911. gada līdz Otrā pasaules kara beigām bijis Berlīnes šaha biedrības prezidents. 1914. gadā Vācijas šaha kongresā Manheimā uzstājies pret starptautiskas šaha organizācijas izveidošanu un atbalstījis ārzemju šahistu skaita ierobežošanu Vācijas turnīros. 1920. gadā Berlīnē mēģinājis kļūt par Vācijas šaha savienības prezidentu, tomēr zaudējis vēlēšanās. 1922. gadā pēc tālākām domstarpībām atstājis Vācijas šaha savienības otrā priekšsēdētāja amatu. 1933. gadā pēc nacionālsociālistu nākšanas pie varas atgriezies Lielvācijas šaha savienības vadībā. Aktīvi līdzdarbojies ebreju šahistu izslēgšanā no Vācijas šaha organizācijām. Sakarā ar sadarbību ar nacionālsociālistiem Vācijas laikraksti par Posta nāvi 1947. gadā ziņoja ļoti īsi.
Dzelzceļa līnija Jelgava—Liepāja

Dzelzceļa līnija Jelgava—Liepāja ir 180 km gara dzelzceļa līnija Latvijā, kas savieno Jelgavas un Liepājas pilsētas. Līnija iet caur Jelgavas novadu, Dobeles novadu, Jaunpils novadu, Brocēnu novadu, Saldus novadu, Skrundas novadu, Aizputes novadu, Durbes novadu un Grobiņas novadu. Līnijā ir 16 km garš divceļu posms Jelgava—Glūda, pārējos 164 km līnijā ir 1 sliežu ceļš. Pa līniju tiek pārvadātas kravas galvenokārt uz un no Liepājas ostas (6 vilcienu pāri dienā pēc 2013./2014. gada grafika). 
Pasažieru vilciens Rīga—Liepāja virzienā uz Liepāju dodas piektdienās, bet no Liepājas uz Rīgu — svētdienās. 
Posmā Jelgava—Dobele darbdienu rītos no Dobeles uz Rīgu kursē ekspresvilciens (vakaros no Rīgas uz Dobeli).
No 2019. gada decembra paredzēts norīkot papildu reisus sestdienās no rīta no Liepājas uz Rīgu un svētdienās pēcpusdienā no Rīgas uz Liepāju.

Vēsture

Dzelzceļa līnija Jelgava—Liepāja netika būvēta kā vesela līnija — jau 1873. gadā tika izbūvēta dzelzceļa līnija Jelgava—Mažeiķi, no kuras mūsdienās līnijā atrodas posms Jelgava—Glūda. 1925. gadā tika uzsākta posma Glūda—Liepāja būve, tādēļ posmā Jelgava—Glūda tika izbūvēts otrs sliežu ceļš. Posms Glūda—Liepāja tika atklāts 1929. gadā.
2001. gada 15. augustā līnijā tika pārtraukta pasažieru vilcienu kustība, jo trūka līdzekļu vilcienu modernizācijai. Līdz atcelšanai vilciens kursēja divreiz dienā. Satiksme tika atjaunota pēc 5 gadiem — 2006. gada 30. martā, bet sāka kursēt paaugstināta komforta dīzeļvilciens "Kurzeme", kurš pieturēja tikai lielākajās stacijās. No 2006. gada 31. marta līdz 2008. gada 1. janvārim vilciens pieturēja Brocēnu stacijā. No 2011. gada 5. septembra dīzeļvilciens pietur arī Bikstu dzelzceļa stacijā. No 2014. gada 1. jūnija dīzeļvilcienam virzienā uz Liepāju noteikta papildu apstāšanās Olaines stacijā. No 2010. gada 15. februāra līdz 2015. gada maija beigām vilciens tika norīkots tikai nedēļas nogalēs — piektdienās un svētdienās no Rīgas, bet sestdienās un pirmdienās — no Liepājas. No 2014. gada 30. marta līdz maija beigām dīzeļvilciens vairākās dienās bija atcelts Skrundas dzelzceļa tilta remontdarbu dēļ. No 2015. gada 1. februāra līdz 24. maijam (ieskaitot) svētdienas pēcpusdienā kursēja savienotais dīzeļvilciena reiss Līvāni—Rīga—Liepāja.
2017. gada 8. aprīlī un 2019. gada 20.—21. jūlijā norīkots papildu vilciens Rīga—Liepāja—Rīga.
Paredzēta vilciena kursēšana uz Rīgu arī svētku dienās 2018. gada 1. janvārī, 2. aprīlī, 1. maijā un 19. novembrī, 26. decembrī, 2019. gada 1. janvārī, 22. aprīlī, 1., 6. maijā. 
2018. gada 12. oktobrī dīzeļvilciens pieturēja turpceļā Brocēnu dzelzceļa stacijā.
Par Latviju

"#Par Latviju" ir hiphopa izpildītāja Reika dziesma, kuras tekstam izmantota Valda Rūjas dzeja.
Radusies 2016. gadā kā Lāčplēša dienai un Latvijas valsts pasludināšanas 98. gadadienai veltīta patriotiska dziesma un video. Dziesmas piedziedājums ir 1974. gadā dibinātās grupas “Varavīksne” bundzinieka Vitālija Čakša Atmodas kustības laikā komponētās dziesmas “Daugava” motīvs ar Valda Rūjas vārdiem. 
2018. gadā "#Par Latviju" ieguva 87. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
Letu gals

Letu gals vai Letu zeme (vācu: Lettland) 13. - 16. gadsimtā bija pārsvarā letu apdzīvotā Rīgas arhibīskapijas daļa Daugavas labajā krastā, ko no arhibīskapijas "Līvu gala" (Livland) atdalīja Livonijas ordenim piederošais Gaujas koridors. 
Saplūstot agrāko Jersikass un Tālavas letgaļu ar Daugavas līvu valodām, šajā teritorijā izveidojās latviešu valoda, kas līdz 16. gadsimtam kļuva par Livonijas konfederācijas dienvidu daļas zemnieku kopējo valodu.

Izveide

Pēc Letijas (1210) un Tālavas dalīšanas līgumu (1224) nosacījumiem agrākie letu kungi kļuva par bīskapa Alberta vasaļiem. 
1211. gadā bīskapa Alberta tiesā bija letgaļu Asotes, Lepenes un Autīnas pilsnovadi (castra Aszute, Lepene, Autenine), bet Zobenbrāļu ordeņa tiesā Alenes, Zerdenes, Nigastes un Cesvaines pilsnovadi (castra Alene, Zerdene, Negeste, Sessowe). 1213. gada sākumā Rīgas bīskaps Alberts apmainīja dažus pilsnovadus ar Zobenbrāļu ordeni: pēdējais ieguva visu Autīnas pilsnovadu, bīskapa desmito tiesu Aizkrauklē un divus ciemus; turpretim ordenis atsacījās bīskapam par labu no Kokneses, Gardenes, Nigastes, Mārcienas, Cesvaines un dažiem Aiviekstes pilsnovadiem. 
Pēc Tālavas zemju dalīšanas 1224. gadā bīskaps atdeva ordenim Tālavas letu valdnieka Ramekas zemes pie Vijas upes, un visas agrāk pakļautās zemes līdz pat Burtnieku pilskalnam (t.s. Gaujas koridoru), bet ieguva vēlākos Raunas, Dzērbenes, Piebalgas, Smiltenes un Gulbenes novadus ar daudzām letu kungu zemēm (Gibbe, Jovnate, Jeie, Ale, Zlavka, Saueke, Virevele, Zurvegale, Metsene, Gulbana, Jazoa, Prebalge). Atzeles zemē bīskaps ieguva vēlāko Viļakas novadu arī ar vairākām letu kungu zemēm (Berezne, Pornuwe, Abelen un Abrene).

Pārvaldes centrs

Sākumā arhibīskapi uzturējās īpašā namā pie Rīgas Doma, bet no 14. gadsimta arhibīskapa rezidences Letu galā bija Raunas pils (Ronnenburg, apmēram no 1420. gada galvenā rezidence) un Kokneses pils. Arhibīskaps Raunā ļāva rezidēja no Miķeļiem līdz februārim. No februāra līdz Vasarsvētkiem arhibīskaps uzturējās Limbažos (Lemsal), bet līdz Miķeļiem Koknesē (Kochenhusen).

Likvidācija

Pēc Livonijas kara beigām 1582. gadā Pārdaugavas Livonijas hercogistes sastāvā nodibināja vairākas stārastijas, kas atradās Cēsu vaivadijas sastāvā.

Mūsdienās

Mūsdienās bijušā arhibīskapijas Letu gala teritorijā atrodas Ikšķiles, Ogres, Ķeguma, Lielvārdes, Kokneses, Pļaviņu, Krustpils, Līvānu, Vārkavas, Preiļu, Madonas, Lubānas, Cesvaines, Ērgļu, Vecpiebalgas, Jaunpiebalgas, Raunas, Smiltenes, Gulbenes, Balvu, Rugāju, Viļakas un Kārsavas novadi.
Liepas pagasts

Daba

Lielā Ellīte — unikāls sufozijas veidojumu komplekss. Alas arka ir lokveidīga un izveidojusies no smilšakmeņiem. Alas platums - 4-5m, garums- 11m, gaiteņa augstums- 3,5m, alas galā ir 1m plata šķērsplaisa, no tā izsplūst avots. Alas vecums tiek lēsts ar aptuveni 7000-6500 gadiem. 
Mazā Ellīte — smilšakmens ala, kas atrodas gravā pie Liepas kapsētas un Ellīšu mājām. Garums — 8m, vidējais platums — 1,8m, griestu augstums — 1m.
Baltā klints — atrodās Gaujas krastā. Veidojusies smilšakmenī, aptuveni 400m gara un 12—16 m augsta. 
Līču — Laņģu klintis — iespaidīgs smilšakmens atsegums. Klints sienas pirmā pakāpe ir 20 m augsta, otrā — 10 m. Klintīs vairākas alas, nišas, avoti. Kopā klinšu sistēma ir aptuveni kilometru gara, kaut arī lielā daļā klintis neatsedzas.
Bezdibeņa avots — iztek no Lielās Laņģu alas. Avota dziļums alā vismaz 4m, debits 2,5 l/s.
Ceipu līcis — atrodās pie Speļģiem, netālu no Raunas līča. Ar laiku apaudzis ar mežu. Upes kreisajā krastā atsedzas Ceipu iezis.
Baižu ala — Gaujas kreisajā krastā, lejpus Lodes — nišveidīga smilšakmens ala.

Upes

Braslava, Gauja, Grīviņupīte, Rauna.
Rauna — garums 50 km, kritums 183 m.  Upes sākums ir straujš, ar stāviem krastiem. Labajā krastā — Raunas Staburags, kas ir veidojies no šūnakmens. Tālāk upe tek gar līdzeniem krastiem, kuri ir aptuveni 3 — 5 m augsti. Gar upes krastiem bieži var sastapt daudzus pārkritušus kokus.

Vēsture

Liepas pagasts izveidots bijušās Liepas muižas (Lindenhof) teritorijā. 1925. gadā Liepas pagastam pievienoja Mūrmuižas pagasta Skangaļu muižas daļu. 1935. gadā Cēsu apriņķa Liepas pagasta platība bija 68,9 km² un tajā dzīvoja 1262 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Dunduru un Liepas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Cēsu rajona Liepas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Dunduru ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Liepas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Priekuļu novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Liepa, Dukuļi, Liepasmuiža, Obuļi, Sarkaņi, Saulītes, Skangaļi, Stuķi.

Saimniecība

Akciju sabiedrība „Lode” — ražo keramiskos būvmateriālus. Atrodās 0,3km no Lodes stacijas. Rūpnīca darbojas kopš 1963. gada. "Lode" izgatavo celtniecības ķieģeļus, dažādu formu figurālos ķieģeļus, keramiskās palodzes, grīdas plāksnes, žogu pārsedzes, grīdas plāksnes.
Lodes mālu karjers — lielākās Liepas devonu mālu atradnes. Atrodās uz dienvidrietumiem no Lodes stacijas. Iegūst dažādu krāsu svītas mālus, kurus izmanto ķieģeļrūpnīca.
Roberts Kroders

Dzīvesgājums

Dzimis 1892. gada 25. (9.) aprīlī Aderkašu pagasta skrīvera Jāņa Krodera ģimenē. Publicista un žurnālista Artura Krodera dvīņubrālis. Kopā ar tēvu un brāli piedalījās 1905. gada revolūcijas cīņās, pēc tēva apcietināšanas izraidīts no Krievijas impērijas, tomēr drīz vien atgriezās un pabeidza Madlienas draudzes skolu. 1910. gadā devās uz Maskavu, kur pabeidza vidusskolu (1911).
Kā brīvklausītājs studēja vēsturi un filozofiju Maskavas un Pēterburgas universitātēs, 1913. gadā atgriezās Rīgā. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma mobilizēts Krievijas impērijas armijā, bet jau 1914. gadā krita gūstā pēc kaujām Austrumprūsijā.
Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas R. Kroderu 1918. gadā atbrīvoja no gūsta un viņš atgriezās dzimtenē.  Pēc Latvijas brīvības cīņu sākšanās R. Kroders sekoja Latvijas Pagaidu valdībai uz Liepāju, kur kopā ar brāli Arturu Kroderu nodibināja laikrakstu „Latvijas Sargs”, bija tā redakcijas loceklis (1919-1920). Pēc brīvības cīņu beigām strādāja laikrakstos „Latvijas Vēstnesis” (1922-1925), „Rīgas Ziņas” (1925), „Pirmdiena” (1925-1927), bija izdevuma „Ilustrēts Žurnāls” redkolēģijas loceklis (1927-1928). Viņa tulkotās lugas izrādīja Dailes teātris (1922-1926) un Nacionālais teātris (1926-1932). 1929. gadā nodibināja apgādu "Argonauti". 
No 1931. gada strādāja par Latvijas Izglītības ministrijas mākslas un kultūras lietu konsultantu un referentu. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā pēc Roberta Krodera scenārija Rīgas Esplanādē tika uzvests brīvdabas lieluzvedums "Atdzimšanas dziesma". No 1939. gada bija izdevniecības „Grāmatu zieds” redaktors (1939-1940). 
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada jūnija deportācijas laikā izsūtīts uz Sibīriju, kur nometināts Krasnojarskas novada Jeņisejskas rajona Podtjosovas ciemā (krievu: Подтёсово Енисейского районa) kā noliktavas strādnieks. 1945. gada 2. janvārī arestēts un  1945. gada 23. martā notiesāts pēc Krievijas PFSR Kriminālkodeksa 58-10. panta (propaganda vai aģitācija ar mērķi vājināt padomju varu, pretpadomju literatūras glabāšana vai izplatīšana) uz desmit gadiem ieslodzīgumā Gulaga nometnē.
Pēc Staļina nāves 1954. gadā atbrīvots un atgriezās Latvijā, kur neilgi pēc tam miris 1956. gada 28. augustā Saulkalnē, apbedīts Rīgas Meža kapos.
Krišjānis Peters

Izglītība

1997. gadā absolvējis Maskavas Valsts Starptautisko attiecību institūtu ar grādu starptautiskajās attiecībās un politoloģijā.

Politika

No 1998. gada decembra uz pusgadu bijis 7. Saeimas deputāts Jaunās partijas sastāvā, kamēr Ainārs Šlesers pildīja ministra pienākumus. 2002. gadā Peters jau Pirmās partijas sastāvā tika ievēlēts 8. Saeimā, paralēli tam strādājis Ekonomikas, bet vēlāk Satiksmes ministrijā. 
2006. gada 8. aprīlī pēc Aināra Šlesera atkāpšanās no amata Krišjānis Peters kļuva par satiksmes ministru, šo amatu saglabājot līdz tā gada 7. novembrim. Kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts.

Valsts iestādēs

Kopš 2007. gada janvāra VAS Starptautiskā lidosta "Rīga" valdes priekšsēdētājs. Līdz 2009. gadam bijis arī "Latvijas Gaisa satiksmes" padomes loceklis.

Nāve

Miris 2014. gada 13. novembrī Austrijā, kur devies komandējumā. Apbedīts Raiņa kapos.
ReCAPTCHA

reCAPTCHA ir sistēma, ko sākotnēji izstrādāja Kārnegī Melona universitātē un kura izmanto CAPTCHA tehnoloģiju, lai palīdzētu digitalizēt grāmatu tekstu, pie reizes aizsargājot tīmekļa vietnes no botiem, kuri mēģina piekļūt ierobežotas pieejas sadaļām. 2009. gada 16. septembrī Google iegādājās reCAPTCHA. reCAPTCHA šobrīd nodarbojas ar The New York Times arhīvu digitalizāciju. Šobrīd ir pabeigti 20 gadi no The New York Times arhīva un pārējo gadu pabeigšana bija plānota līdz 2010. gada beigām.
reCAPTCHA savām sadarbības lapām piedāvā vārdu attēlus, kurus nav spējusi atpazīt rakstzīmju optiskās atpazīšanas (OCR) programmatūra. Partneru lapas, kuras parasti nav saistītas ar grāmatu digitalizācijas projektu, parāda šos attēlus cilvēkiem ar mērķi atpazīt tos kā CAPTCHA vārdus kā daļu no savām ierastajām pārbaudes procedūrām. pēc tam rezultāti tiek atgriezti reCAPTCHA servisam, kurš nosūta rezultātus digitalizācijas projektiem.
Tiek ziņots, ka sistēma dienā parāda vairāk kā 100 miljonus CAPTCHA attēlu, un tās izmantotāju vidū ir tādas populāras vietnes kā Facebook, TicketMaster, Twitter, 4chan, CNN.com un StumbleUpon. Sludinājumu portāls Craigslist to sāka izmantot 2008. gada jūnijā.

Darbība

Skanētais teksts tiek analizēts ar divām dažādām rakstzīmju optiskās atpazīšanas programmām. gadījumos, kad programmas atgriež dažādus rezultātus, šaubīgais vārds tiek pārveidots par CAPTCHA. Vārds tiek atrādīts kopā ar kontroles vārdu, kura atšifrējums jau ir zināms. Sistēma pieņem, ka, ja cilvēks pareizi ievada kontroles vārdu, šaubīgais vārds arī būs pareizs. Identifikāciju, ko devusi katra datorprogramma saņem svaru 0,5 punktu vērtībā, bet katra cilvēka interpretācija saņem pilnu punktu. Tiklīdz kāda identifikācija saņem 2,5 punktus, vārds tiek uzskatīts par atpazītu. Vārdi, kurus cilvēki regulāri atpazīst kā vienu vārdu, tiek atkārtoti izmantoti kā kontroles vārdi.
Zelta rags

Zelta rags (turku: Haliç vai Altın Boynuz) ir neliels un iegarens Bosfora jūras šauruma līcis, kas sadala Stambulas (Turcija) Eiropas daļas piekrasti divās daļās un veido dabīgu jūras ostu.

Vēsture

Grieķu leģenda vēsta, ka Zelta raga nosaukums (grieķu: Χρυσόν Κέρας, Chrysón Kéras) cēlies no Kerēsas, kas bijusi Biza un Megariana māte un nosaukusi līci savā vārdā. Līcis rada dabīgu jūras ostu, kas savienota ar Marmora jūru. Pie šī līča bija Bizantijas jūras spēku štābs un gar visu līci tika uzcelti biezi mūri, kas aizsargāja pilsētu no iespējamiem uzbrukumiem. Līča sākumā, starp veco Galatas torni (Megalos Pyrgos, Lielais Tornis) un pilsētu tika nostiepta milzīga ķēde, kas neļāva līcī iebraukt kuģiem bez atļaujas. Ceturtajā krusta gājienā (1204) latīņu krustneši šo torni sagrāva, bet dženovieši netālu uzcēla jaunu torni (1348) un to nosauca par Kristus torni (Christea Turris, tag. Galatas tornis).
Lielo ķēdi, kas sargāja līci, trīs reizes izdevies pārraut vai apiet. Vikingi 10. gs. savus kuģus līdz līcim aizvilka pa zemi ap Galatas torni, bet bizantieši viņus sakāva, izmantojot slaveno grieķu uguni. 1204. gadā, Ceturtā krusta gājiena laikā venēciešu kuģiem izdevās pārraut ķēdi ar triecienu. 1453. gadā sultānam Mehmedam II Iekarotājam neizdevās pārraut ķēdi ar spēku, tādēļ viņš izmantoja rūsu taktiku, velkot savus kuģus ap Galatas torni uz līci pa zemē guldītiem un ieeļļotiem baļķiem.
Pēc Konstantinopoles krišanas sultāna Mehmeda II Iekarotāja rokās, grieķu pilsoņi, Grieķu pareizticīgā baznīca, ebreji, itāliešu tirgotāji un musulmaņi arvien pārcēlās dzīvot arī uz Feneru un Balatu. Mūsdienās Zelta rags ir cieši apbūvēts no abām pusēm un tā abus krastus savieno Galatas tilts, Ataturka tilts un Zelta raga tilts. Līdz 1980. gadiem Zelta rags bija ievērojami piesārņots ar rūpnieciskajiem notekūdeņiem, bet pēc apjomīgas tīrīšanas tas tagad ir populārs tūrisma objekts.

Ģeoloģija

Zelta rags ir applūdis senāk bijušais estuārs.

Leonardo tilts

1502. gadā sultānam Bajezidam II Leonardo da Vinci izstrādāja projektu 240 m garam tiltam pār Zelta ragu. Tilta projektu dēļ tā pārdrošā plānojuma noraidīja, bet ideju 2001. gadā izmantoja Vebjērns Sands, kas izstrādāja projektu nelielam gājēju tiltam pie Aasas (Norvēģija).
2006. gada 17. maijā tika izplatīts paziņojums, ka Turcijas premjers Redžeps Tajjips Erdoans un Stambulas mērs Kadirs Topbašs ir vienojušies par Leonardo da Vinci projekta tālāku attīstīšanu, bet izpētes darbi projektam jau tika sākti 1999. gadā. Ja tilts tiks uzcelts, tad tas būs pirmais šā renesanses laikmeta ģēnija projekts, kas īstenots viņa paredzētajā oriģinālajā apmērā un vietā.
Par tilta celtniecību atbildīgs ir turku arhitekts Bīlents Gīngērs, kas ir pazīstams ar savu darbu, atjaunojot Čiragana pili, Jildizas pili un Sīmeras klosteri. Tilts būs precīza da Vinci projekta realizācija un uzceltais tilts bez vidus balstiem būs 240 m garš un 8 m plats un augstums virs Zelta raga ūdens līmeņa būs 24 m.
Jaunbabilonija

Jaunbabilonija bija Bābeles ķēniņa Nebukadnecara II (valdīja 604.—562. gadā p. m. ē.) atjaunotā Babilonijas lielvalsts mūsdienu Irākas, Sīrijas, Izraēlas un Jordānijas  teritorijā.

Vēsture

Sīvās kaujās ar Ēģiptes karaspēku Nebukadnecars II  605. gadā p.m.ē. atkaroja Sīriju, ko ēģipieši bija sagrābuši pirms četriem gadiem. 
Tā rezultātā atjaunojās Mezopotāmijas tradicionālie tirdzniecības ceļi uz stratēģiski svarīgo Vidusjūras austrumu piekrasti un tālāk uz Mazāziju. Arī skiti tika padzīti no Mezopotāmijas un atspiesti atpakaļ to sākotnējā teritorijā — Dienvidkrievijas stepēs.
586. gadā p.m.ē. Nebukadnecars iekaroja arī Jūdejas ķēniņvalsti. Tika nopostīts Jeruzalemes templis un ebreju sabiedrības redzamākie pārstāvji deportēti uz Babiloniju (Bābeles gūsts). 
Šajā laikā Mezopotāmija piedzīvoja jaunu kultūras uzplaukumu. Tika pārbūvēti un būvēti jauni tempļi, sabiedriskas celtnes, attīstījās pilsētas. Nebukadnecars II lika uzcelt arī vienu no septiņiem antīkās Pasaules brīnumiem — Babilonijas (Semiramīdas) gaisa dārzus - šo brīnumu viņš veltīja savai mīdiešu (pēc citiem avotiem - persiešu) sievai - Amitijai. Nebukadnecara valdīšanas laiks bija Mezopotāmijas atvasara — šīs senākās šumeru iedibinātās Tuvo Austrumu civilizācijas augstākais punkts, pēc kura visa tālākā tās vēsture līdz pat mūsdienām ir vērtējama kā noriets un pagrimums.
Pēc Nebukadnecara II nāves 539. gadā p.m.ē. Babiloniju sāka pārvaldīt visai mazspējīgi, egoistiski valdnieki, kas daudz vairāk bija norūpējušies par savu personīgo labklājību, nekā par valsti. Drīz vien Babiloniju iekaroja Ahemenīdu impērija. Babilonijas zemju valdnieki un pilsētu gubernatori vairumā gadījumu padevās persiešiem, kurus vadīja ķēniņš Kīrs Lielais, tālredzīgs politiķis, organizators un labs diplomāts.
Pēc tam kad Persijas impērija sagrāva Babiloniju, ķēniņš Kīrs 539. gadā p.m.ē. deva atļauju ebrejiem atgriezties savā senču zemē. Bībelē apgalvots, ka atgriezties izvēlējušies 40 000 ebreju, bet daļa palika Babilonijā.

Arhitektūra

Jaunbabilonijā notika grandioza tempļu, aizsargbūvju un irigācijas sistēmas celtniecība. Daudz ziņu par šo laiku atstājuši grieķu autori — Herodots, Diodors, Strabons (piemēram, par Bābeles zikurātu u. c). Jaunbabilonijas mākslai vispirms bija dekoratīvi uzdevumi. Attēloja reālus un fantastiskus svētos dzīvniekus, augus, ornamentus. Jaunus paraugus šā laikmeta māksla nedod. Jaunbabilonijas mākslā vairs nav sastopami asīriešu ciļņos un sienu gleznojumos vērojamie sižeti — kara un galma dzīves ainas. Uz zīmogiem attēlotās dievu pielūgšanas ainas bieži pārvēršas par grūti saprotamām shēmām.
Līdz mūsdienām saglabājušās vairāku arhitektūras pieminekļu paliekas. Ievērojamākie arhitektūras objekti ir Ištaras vārti, Bābeles tornis un Nebukadnecara II pils.
Spriežot pēc izrakumu materiāliem un pēc aprakstiem, jauno laiku Bābele bija milzīga, pareizi plānota pilsēta ar taisnām ielām. To apjoza trīskāršs, stiprs mūris, kurā bija astoņi vārti, ko dēvēja astoņu galveno dievu vārdos. Biezie mūri, daudzie torņi un ar ķieģeļiem izmūrētais grāvis nodrošināja pilsētas aizsardzību. Pilsētā bija ļoti daudz dažādu kulta ēku: tempļu, nelielu svētnīcu, ielas altāru.