google/wiki40b huggingface dataset:
Čečenija

Vēsture

Par čecenu un ingušu priekstečiem uzskata nohču tautu, kas kopš 9. gadsimta mitinājās tagadējās Čečenijas un Ingušijas teritorijas kalnainajā daļā. Pēc 13. gadsimta tā atradās Zelta Ordas (1242-1295), pēc tam Gruzijas (1295-1505), Persijas (1502-1516) un Osmaņu impērijas (1516-1557) pakļautībā. Vēlāk atradās atkarība no kabardiešiem un kumikiem. No 1721. gada sākās Krievijas impērijas mēģinājumi pakļaut čecenu un ingušu zemes.
Pēc Krievu—persiešu kara (1722–1723) un Krievu—turku kara (1768—1774) Krievijas impērija centās Čečeniju un Ingušiju inkorporēt savā sastāvā, tomēr kalniešu pretestība turpinājās līdz pat Kaukāza kara beigām. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas šīs teritorijas atradās Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku (krievu: Государь Кабардинския земли́; Черкасских и Горских Князей и иных Наследный Государь и Обладатель).
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.
1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu APSR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus).
1924. gada 7. jūlijā Kalniešu APSR likvidēja un tās sastāvā izveidoja Ziemeļosetijas, Čečenu un Ingušu autonomos apgabalus, kā arī Vladikaukāza pilsētu un Sunžas kazaku apgabalu. 1936. gada 5. decembrī nodibināja Čečenu un Ingušu APSR.
Otrā pasaules kara laikā Vērmahta uzbrukums 1942. gadā tika apturēts pie Čečenijas robežām, tomēr 1944. gada 3. martā Čečenu un Ingušu APSR likvidēja un tās iedzīvotājus izsūtīja. Destaļinizācijas laikā 1957. gada 9. janvārī atkal atjaunoja Čečenijas-Ingušijas APSR. 
1991. gada maijā tika pasludināta neatkarīga Čečenijas un Ingušijas Republika, kas drīz vien sadalījās divās daļās.
No 1994. līdz 2000. gadam Čečenijā notika Čečenijas karš ar Krievijas Federācijas bruņotajiem spēkiem, kas līdz 2009. gadam turpinājās kā partizānu karš. 2003. gadā prezidenta vēlēšanās uzvarēja viens no bijušajiem nemiernieku klana vadoņiem Ahmads Kadirovs, bet dažus mēnešus pēc stāšanās amatā viņš tika noslepkavots. 2007. gadā Vladimirs Putins par Čečenijas prezidentu iecēla Ahmada Kadirova dēlu Ramzanu Kadirovu. 2009. gada aprīlī Krievijas valdība pasludināja, ka terorisma apkarošana Čečenijā ir beigusies.
Tūkstošiem čečenu emigrēja uz ārzemēm, daudzi šķērsoja arī Ukrainas - Polijas robežu un ir izmitināti bēgļu nometnēs. 2014. gadā Eiropas Parlaments sagatavoja rezolūciju, aicinot Eiropas Savienības iestādes uzsākt dialogu ar Maskavu, lai panāktu, ka tiek pilnībā garantētas un ievērotas Čečenijas iedzīvotāju tiesības.
Sergejs Belovs

Biogrāfija

Spēlētaja karjeras lielāko daļu aizvadījis Maskavas CSKA sastāvā. Kopā ar klubu divas reizes uzvarējis Eiropas čempionvienību kausa izcīņā (1969, 1971), PSRS čempionātā tika svinētas 11 uzvaras. Laikā no 1967. līdz 1980. gadam pārstāvējis PSRS izlasi, ar ko izcīnījis uzvaru 1972. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Minhenē, kā arī trīs bronzas (1968, 1976, 1980). Tāpat tika iegūti divi Pasaules čempiontituli (1967, 1974), sudrabs 1978. gadā un bronza 1970. gadā, kad viņš tika atzīts arī par turnīra vērtīgāko spēlētāju. Eiropas čempionātā ir tikušas izcīnītas četras zelta (1967, 1969, 1971, 1979), divas sudraba (1975, 1977) un viena bronzas (1973) medaļa.
Belovs iededza 1980. gada vasaras olimpisko spēļu lāpu. 1991. gadā FIBA viņu atzina par visu laiku labāko FIBA spēlētāju. 1992. gadā ticis uzņemts Neismita piemiņas basketbola slavas zālē, 2007. gadā — FIBA slavas zālē.
Pēc sportista karjeras beigām kļuvis par treneri. Trenējis Maskavas CSKA klubu (1981—1982, 1988—1990), Itālijas klubu Basket Cassino (1990—1993) un Krievijas Permas "Ural Great" (1999—2004). Viņa vadībā komandas ir izcīnījušas divus PSRS (1982, 1990) un Krievijas (2001, 2002) čempiontitulus. Vēl vadījis Krievijas basketbola izlasi trijos Eiropas čempionātos (1995. gads — 7. vieta; 1997. gads — 3. vieta; 1999. gads — 6. vieta) un divos Pasaules čempionātos (1994. gads — 2. vieta; 1998. gads — 2. vieta).
Laikā no 1993. līdz 1998. gadam bijis Krievijas Basketbola federācijas prezidents.
Miris 2013. gada oktobrī.
Lielbornes muiža

Lielbornes muižas (vācu: Groß-Born) kungu māja atrodas Daugavas ielejas kreisajā krastā Daugavpils novada Salienas pagasta Lielbornē. Muiža no 1896. gada piederēja Freitāgu - Loringhofenu dzimtai.

Vēsture

1729. gadā Lielbornes un Mazbornes muižas atdalīja no Bornes (Vecbornes) muižas. 1820. gadā no Lielbornes muižas atdalīja Karolīnes muižu (Karolinenhof). 
Senākā Lielbornes muižas kungu māja sastāvēja no vecās ēkas un jaunās ēkas, kas bija celta klasicisma stilā. 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā jaunākā daļa paplašināta un pārbūvēta tam laikam Sēlijā populārajā "vasarnīcu stilā". 1902. gadā izdotajā ceļojumu aprakstā minēts, ka "kungu māja ir gaumīgi izveidota un atrodas paugurainā apvidū parka vidū. Tajā glabājas greznas mēbeles ar antikvāru vērtību". 
1899. gadā Lielbornes muižā dzimis Vesels fon Freitāgs-Loringhofens (Wessel Freiherr Freytag von Loringhoven; 1899—1944), kas piedalījās atentāta rīkošanā pret Ādolfu Hitleru 1944. gada 20. jūlijā.
Pēdējais muižas īpašnieks bijis Frīdrihs Sellins. Pēc 1920. gada agrārās reformas bijušajā muižas kungu mājā iekārtoja Salienas pamatskolu.
Lielbornes muižas kungu mājā šobrīd rit renovācijas un restaurācijas darbi. Lielbornes muižas parks šobrīd jau ir daļēji atjaunots, kurā pieejamas 2 km garas pastaigu takas un atvērts apmeklētājiem no 1.maija līdz 30.septembrim bez maksas. No pārējām muižas ēkām saglabājusies t.s. vecā pils un saimniecības ēkas, parks aizaudzis. No tuvējām dzirnavām palikušas tikai drupas un aizsprosts.
Piedēklis

Piedēklis jeb sufikss ir afikss, ko pievieno pēc vārda saknes. Daži no latviešu valodas piedēkļiem ir -niek-, -šan-, -kl-, kas tiek izmantoti vārddarināšanai sekojošos piemēros: kurp-e — kurp-niek-s, brauk-t — brauk-šan-a, ar-t — ar-kl-s.

Prefikss un sufikss

Afiksi ir vispārēja kategorija, ja afiksu pievieno pirms vārda saknes, tad to sauc par prefiksu jeb priedēkli, ja afiksu pievieno pēc vārda saknes, tad to sauc par sufiksu jeb piedēkli.
Ansis Buševics

Izglītība, darbs, LSDSP dibināšana

Ansis Buševics ir dzimis 1878. gada 10. novembrī (pēc citiem datiem — 5. decembrī) Ventspils apriņķa Popes pagastā (mūsdienu Ances pagasts). Mācījies Pēterburgā, pabeidzis Pēterpils universitātes Juridisko fakultāti. Sākot ar 1904. gadu strādāja par advokātu. 19. gadsimta deviņdesmitajos gados iesaistījies strādnieku kustībā. No 1901. līdz 1903. gadam organizēja nelegālās sociāldemokrātu literatūras ievešanu no Vācijas. 1904. gadā, kad tika dibināta Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija, Buševics kļuva par tās Centrālās komitejas dalībnieku. Viņš bija viens no 1905. gada revolūcijas vadītājiem Latvijā. 1906. gadā pārstāvēja LSDSP tās apvienošanās kongresā ar Krievijas sociāldemokrātiem Stokholmā.
1909. gadā Buševics tika apcietināts un gadu pavadīja cietumā. Pēc tam viņš kā Krievijas un Latvijas sociāldemokrātisko partiju biedrs tika izsūtīts trimdā uz Toboļsku. 1914. gadā atgriezies Liepājā, kur iesaistījās kreisā laikraksta "Dzīves" darbībā. Vācu okupācijas laikā ar lauku kara tiesas spriedumu aizsūtīts uz Vācijas koncentrācijas nometni. No tās viņš atgriezās 1918. gada rudenī.

Politiskā darbība neatkarīgā Latvijā

1918. gadā Buševics kļuva par Latvijas pagaidu parlamenta — Tautas padomes — locekli. Tajā pašā gadā kļuva par partijas Centrālās komitejas priekšsēdētāju, amatā bija līdz 1922. gadam. 1919. gadā kļuva par Liepājas domes priekšsēdētāju, amatā bija divus gadus. 1920. gadā ievēlēts Satversmes sapulcē, darbojies agrārlietu, ārlietu, finanšu un budžeta, locekļu lietu izmeklēšanas, mandātu pārbaudīšanas, kā arī tirdzniecības un rūpniecības komisijās. Jūlijā bija Latvijas delegācijas sastāvā, kad norisinājās sarunas par Latvijas—Krievijas miera līguma parakstīšanu. Līgums tika parakstīts 11. augustā.
1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā, darbojies agrārpolitikas un lauksaimniecības lietu, budžeta, finanšu un budžeta, juridiskajā un Centrālajā vēlēšanu komisijā. 1923. gada janvārī kļuva par finanšu ministru Jāņa Pauļuka vadītajā valdībā. Amatā bija līdz jūnijam, kad kopā ar partijas biedriem paziņoja par demisiju, kā rezultātā darbību beidza arī pati valdība. 1925. gadā darbu sāka 2. Saeima, taču Buševics tajā netika ievēlēts.
1931. gadā atgriezies parlamentā kā 4. Saeimas deputāts. Darbojies finanšu, tirdzniecības un rūpniecības komisijā. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā, tāpat kā daudzi citi prominenti sociāldemokrāti, izsūtīts uz Liepājas koncentrācijas nometni, no kuras atbrīvots 1935. gadā.

Okupācija un nāve

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā pieslējies komunistiem, vadīja Centrālo vēlēšanu komisiju un darbojies nedemokrātiski ievēlētajā Tautas Saeimā. Viņš bija viens no divdesmit delegātiem, kas 21. jūlijā Padomju Savienībai iesniedza Deklarāciju par Latvijas iekļaušanos PSRS sastāvā. Pēc Vācijas iebrukuma Latvijā devās bēgļu gaitās uz Krievijas PFSR, kur miris 1942. gada 10. augustā.
Lielvārdes josta

Lielvārdes josta ir tradicionāls latviešu tautastērpa elements, līdz 3 m gara un 10 cm plata rakstaina sarkanbalta linu diegu un vilnas dzijas audene, kam vidū vai malās var būt ieausts arī zaļš, zils vai violets pavediens. Vēsturiski bijusi izplatīta gar Seno Daugavas ūdensceļu — Lielvārdes un tai apkārtējos Jumpravas, Kastrānes, Krapes, Lauberes, Lēdmanes, Madlienas, Meņģeles un Rembates pagastos. Mūsdienās Lielvārdes josta kā tradicionāla kultūras vērtība iekļauta Latvijas kultūras kanonā.

Vēsture

Lielvārdes jostas, līdz ar pārējo novadu jostām un citiem latviešu etnogrāfiskajiem materiāliem, pastiprināti sāktas vāktas un pētītas Pirmās atmodas laikā 19. gadsimta beigās. Tolaik gan Lielvārdes jostu īpaši neizcēla pārējo Latvijas novadu jostu vidū, varbūt vienīgi kā vienu no skaistākajām. Riharda Zariņa apkopoto, no 1924. līdz 1931. gadam izdoto, „Latvju rakstu” 2. sējumā iekļauti seši Lielvārdes jostas zīmējumi, ko vēlāk dažkārt maldīgi uzskata par vienīgajām īstajām Lielvārdes jostām, kaut arī jau viena audēja darinātās jostas savstarpēji atšķīrušās. Visvairāk Lielvārdes jostas glabājās Latvijas Nacionālā vēstures muzejā, kura krājumā pavisam ir 72 jostas. No tām vairums iegūtas 1930. gados Lielvārdes un tai apkārtējos Jumpravas, Kastrānes, Krapes, Lauberes, Lēdmanes, Madlienas, Meņģeles un Rembates pagastos gar Daugavas ūdensceļu.
1950. gados Arvīds Paegle pēc nedaudz izmainīta 19. gadsimta Lielvārdes jostas parauga uzauda tā saukto Paegles jostu, kas mūsdienās kļuvusi par vispazīstamāko Lielvārdes jostas rakstu. 1980. gados Latvju rakstu 2. sējumā publicētas Lielvārdes jostas raksta pētniecībai pievērsās igauņu grafiķis un mākslas teorētiķis Tenis Vints (Tõnis Vint). Viņš Lielvārdes jostas rakstus atzina par vienu no pasaulē bagātākajām un sarežģītākajām ģeometrisko rakstu sistēmām, saskatot līdzību ar Āzijas seno tautu piktogrammām u.c. pasaules seno tautu rakstiem, izsakot viedokli par Lielvārdes jostā it kā iekodēto seno informāciju. Vints ar savām idejām aizrāva latviešu režisoru Ansi Epneru, un kopā ar viņu uzņēma 1980. gada iznākušo dokumentālo filmu „Lielvārdes josta”, pats būdams tās scenārija autors. Filma izraisīja plašas diskusijas un Lielvārdes jostai atnesa milzīgu popularitāti, vienlaikus arī folklorizējot tajā paustās Vinta hipotēzes.
Mūsdienās Lielvārdes josta kļuvusi par vienu no latviskuma simboliem, un tās motīvs iekļauts neskaitāmos izstrādājumos — audumos (šallēs, cepurēs un cimdos), audumu un apģērbu apdrukās, lentītēs, rotaslietās, podniecībā — un pat tetovējumos. Lielvārdes jostas fragments attēlots arī uz 100 Ls banknotes reversa un iekļauts jaunā parauga Latvijas Republikas pilsoņu pasēs. 2016. gadā izdevniecība Jumava laida klajā mākslas pētnieces Raimondas Strodes Lielvārdas jostai veltītu grāmatu „Lielvārdes josta: No senatnes līdz mūsdienām”.
Zunda krastmala

Ielas raksturojums

Zunda krastmala ir 925 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes rietumos. Tā sākas krustojumā ar Krišjāņa Valdemāra ielu pie uzbrauktuvēm/nobrauktuvēm no Vanšu tilta, blakus iepirkšanās centram „Olimpia”, un virzās ziemeļu virzienā kā asfaltēts ceļš. Visā garumā iela, metot nelielu ieloku, iet paralēli Zunda krastam. Aiz tirdzniecības centra „Olimpia” iela krustojas ar Āzenes ielu, pēc kura ielas labajā pusē atrodas RTU Enerģētikas un elektrotehnikas fakultātes (adrese Āzenes iela 12 k-1) un Materiālzinātnes un lietišķās ķīmijas fakultātes (adrese Paula Valdena iela 3/7) ēkas. Nākamais krustojums ielai ir ar Paula Valdena ielu, pēc šī krustojuma ielas labajā pusē atrodas Ķīpsalas starptautiskais izstāžu centrs (adrese Ķīpsalas iela 8) ar tam piegulošo teritoriju. Zunda krastmala beidzas kā strupceļš aiz Ķīpsalas starptautiskā izstāžu centra teritorijas netālu no gājēju tiltiņa pāri Zundam uz Mazo Ūdens ielu.
Sociālisms

Sociālisms (franču: socialisme, no latīņu: sociare — 'dalīties') ir plašs sociālo un ekonomisko iekārtu kopums, kuru mērķis ir ekonomika, kas kalpo sabiedrībai, demokrātiska ražošanas līdzekļu pārvalde un taisnīga (atbilstoši ieguldījumam) labumu sadale. Sociālisma paveidiem raksturīga palielināta valsts regulējošā loma, valsts īpašumu izveide, paaugstināti nodokļi (parasti centrēti uz bagātākajiem iedzīvotājiem un uzņēmumiem, progresīvais nodoklis) un darbavietu demokratizācija (darbavietas demokrātija).

19. gadsimts

Sociālisma idejas saskatāmas jau Platona priekšstatos par īpašuma kopību ideālajā valstī, tomēr kā ideoloģiska koncepcija sociālisms izveidojās 19. gs. pirmajā pusē, reaģējot uz rūpniecisko revolūciju un tās radītajām problēmām: amatnieku un mazo uzņēmēju izspiešanu no tirgus un strādnieku stāvokļa pasliktināšanos. 
Jēdziens "sociālisms" pirmo reizi lietots 1827. gada angļu sociālista Roberta Ovena žurnālā The Cooperative Magazine. Citi agrīnie sociālisti ir francūzis Anrī Klods de Ruvruā, Sensimonas grāfs, kurš radīja sensimonismu, un francūzis Šarls Furjē. Sākotnējās sensimonistu idejas aizstāvēja katra cilvēka atalgošanu atbilstoši viņa spējām. Sākotnējie sociālistu domātāji bija arī pirmie, kas kritizētu rūpnieciskās revolūcijas radīto nabadzību un nevienlīdzību.

20. gadsimts

1904. gadā Austrālijā tika ievēlēts pirmais premjerministrs no Austrālijas Strādnieku partijas; Kriss Vatsons kļuva par pirmo sociāldemokrātu un strādnieku kustības premjerministru pasaulē. Britu Leiboristu partija ieguva vietas parlamentā 1902. gadā.
Ģederta Eliasa Jelgavas Vēstures un mākslas muzejs

Vēsture

Par muzeja priekšteci uzskata Kurzemes literatūras un mākslas biedrības 1818. gadā dibināto Kurzemes Provinces muzeju.
Pēc vācbaltiešu izceļošanas 1940. gada 29. maijā Kurzemes Provinces muzeju likvidēja un Latvijas Republikas Sabiedrisko lietu ministrija izdeva Rīkojumu par Kurzemes provinces muzeja kolekcijas nodošanu Valsts Vēsturiskā muzeja īpašumā.
Pēc Otrā pasaules kara beigām plānoja atjaunot Jelgavas pilsētas muzeja un bibliotēkas ēku Uzvaras un Dzirnavu ielas stūrī, tomēr 1952. gada decembrī Jelgavas Vēstures un mākslas muzejs tika izvietots atjaunotajā Academia Petrina ēkā. Jelgavas muzejam nodeva uz Vāciju izvestās un vēlāk atgūtās Kurzemes provinces muzeja ap 6500 vienību lielo arheoloģisko priekšmetu kolekcijas daļu.
Pēc Ģ. Eliasa nāves 1975. gadā muzejam piešķīra viņa vārdu un muzejā ar īpašu Latvijas PSR Kultūras ministrijas pavēli nonāca gandrīz viss mākslinieka radošais mantojums.
Matemātiskā analīze

Matemātiskā analīze, ko reizēm sauc vienkārši par analīzi, ir matemātikas apakšnozare, kuras pamatā ir bezgalīgi maza lieluma rēķini, un tā ir daļa no "tīrās matemātikas". Matemātiskā analīze satur tādus jēdzienus kā atvasināšana un diferencēšana, integrēšana un mēra teorija, rindas un analītiskas funkcijas. Šos jēdzienus parasti apskata reāliem skaitļiem, kompleksiem skaitļiem un reālām un kompleksām funkcijām. Tie var tikt definēti un pētīti arī jebkurā citā matemātisku objektu telpā, kurā ir definēts tuvums (topoloģiska telpa) vai, specifiskāk, attālums (metriska telpa).
Centrālčehijas apgabals

Administratīvais iedalījums

Apgabalā 12 apriņķi - Benešovas apriņķis, Berounas apriņķis, Kladno apriņķis, Kolīnas apriņķis, Kutna Horas apriņķis, Melnīkas apriņķis, Mlada Boleslavas apriņķis, Nimburkas apriņķis, Prāgas Austrumu apriņķis, Prāgas Rietumu apriņķis, Pršībramas apriņķis, Rakovnīkas apriņķis.
Purva bērzs

Apraksts

Tas ir līdz 30 m gars, vasarzaļš koks. Miza gandrīz viscaur balta, veido tipisku, noplēšamu tāsi. Tikai jaunu zaru miza sārti brūna. Lapas veselas ar zobainu malu, gals nosmailots. Pamats ķīļveidīgs vai sirdsveidīgs. Jaunās lapas apakšpusē un atvases lipīgas un apmatotas. Vienmājas augi ar viendzimuma ziediem spurdzēs. Zied lapām plaukstot aprilī, maijā. Vīrišķās spurdzes izveidojas jau rudenī. Auglis - spārnains riekstiņš.

Biotopi

Aug mitros mežos, purvos.

Izplatība

Purva bērzs aug gandrīz visā Eiropā un lielā Āzijas daļā.
E-komercija

Elektroniskā komercija jeb e-komercija ir preču un pakalpojumu tirdzniecība, izmantojot datortīklus.
Par e-komercijas populārāko nozari tiek uzskatīta tirdzniecība internetā. Interneta e-komercijas priekšrocības slēpjas interneta globālajā izplatībā un pieejamībā, kas uzņēmējiem šo tirdzniecības veidu ļauj attīstīt ģeogrāfiski neierobežotos apmēros. E-komercija ir tirdzniecības nākotne, jo aizvien vairāk klientu vēlas iegādāties preci, nepametot savus mājokļus.

E-komercijas tiesiskā vide

E-komercijas tiesiskā vide Latvijā kā Eiropas Savienības (ES) dalībvalstī pamatā veidojas uz ES regulu un direktīvu, kas ir iestrādātas Latvijas normatīvajos tiesību aktos, bāzēs. Tādējādi var teikt, ka e-komercijas tiesiskā vide Latvijā pamatos ir sakārtota.
Valstiskā līmenī e-komercijai lielāku nozīmi piešķīra "Koncepcija par elektronisko komerciju", kas Ministru kabinetā pieņēma 2001. gada 13. martā.

Darījumu drošība

E-komercijas darījuma drošumu nodrošina tehnoloģijas un likumdošana. Salīdzinot ar pierasto darījuma drošumu, kad izmanto papīra dokumentus, e-komercijā glabājamo un pārsūtāmo datu slepenību un viengabalainību, kā arī darījuma partneru autentiskuma pārbaudi nodrošina kriptogrāfija. Lai darījumus, kuru noslēgšanā izmantoti kriptogrāfijas risinājumi, varētu pārbaudīt un katrai darījuma pusei paliktu likumīgs darījumu apstiprinošs dokuments, ir nepieciešamas noteiktas izmaiņas arī valsts likumdošanā. Precīzi jānorāda, kādu likumu pārvaldē darījums atrodas.
Cielavu dzimta

Latvijā

Latvijā sastopamas 11 cielavu dzimtas sugas: akmeņu čipste (Anthus petrosus), koku čipste (Anthus trivialis), lielā čipste (Anthus richardi), pļavas čipste (Anthus pratensis), sarkanrīkles čipste (Anthus cervinus), stepes čipste (Anthus campestris), ūdeņu čipste (Anthus spinoletta), baltā cielava (Motacilla alba), citroncielava (Motacilla citreola), dzeltenā cielava (Motacilla flava) un pelēkā cielava (Motacilla cinerea).

Izskats un īpašības

Cielavu dzimtas putni ir mazi vai vidēji lieli dziedātājputni. Vidēji tie ir 14—17 cm gari. Lielākā dzimtā ir Indijā dzīvojošā baltuzaču cielava (Motacilla maderaspatensis), kuras ķermeņa garums ir 21 cm.
Cielavu dzimtas putni ir gari, slaidi, ar īsiem kakliem un garām astēm. Tiem ir arī garas, pelēkas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem. Īpaši gari nagi ir garnagu čipstēm. Cielavu dzimtas sugām abi dzimumi ir vienādi lieli. Savstarpēji salīdzinot ģintis, garnagu čipstes ir lielākas nekā cielavas un čipstes. Lielākās garnagu čipstes var svērt 64 g, bet čipstes un cielavas līdz 31 g. Lielākā daļa čipstu ir pelēkbrūnas un atgādina cīruļus, lai gan dažām sugām ir košāks apspalvojums. Īpaši koša ir Āfrikā dzīvojošā zeltainā čipste (Tmetothylacus tenellus). Garnagu čipstēm ir košs pavēderes apspalvojums, bet mugura pelēcīga. Cielavām savukārt ļoti bieži ir koši melni-balts apspalvojums vai dzeltens.

Uzvedība

Cielavu dzimtas sugas ir sastopamas sākot ar jūras piekrasti un beidzot ar augstiem kalniem. Cielavām patīk mitrāki biotopi, salīdzinot ar čipstēm. Dažas sugas mājo mežos, piemēram, meža cielava (Dendronanthus indicus), kalnu cielava (Motacilla clara) un pelēkā cielava. Lielākā daļa cielavu dzimtas putnu, lai barotos, izvēlas daļēji atklātas ainavas, tie barojas uz zemes ar dažādiem bezmugurkaulniekiem. Tie īpaši daudz ēd kukaiņus, bet barojas arī ar zirnekļiem, tārpiem un maziem ūdens gliemjiem.
Gandrīz visas sugas ligzdo uz zemes. Izņēmums ir ligzdošana kokos, kas raksturīga meža cielavai. Dējumā vidēji ir līdz 6 raibumotām olām.
Kaives pagasts

Upes

Alainīte, Dzērvīte, Gauja, Meltne, Ogre, Pīsla, Risene.

Ezeri

Bumbu ezers, Ezeriņu ezers, Kaives ezers, Klebēķis, Ķīzēnu ezers, Leimaņu ezers.

Vēsture

1945. gadā Skujenes pagastā izveidoja Kaives ciemu. 1954. gadā to pievienoja Leimaņu ciemam, bet 1965. gadā atdalīja. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā Kaives pagastu iekļāva Vecpiebalgas novadā.

Apdzīvotās vietas

Bumbi, Gropiņi, Kaive, Ķilkas, Lācīši, Leimaņi, Maisēļi, Muilēni, Pēterēni, Zilaiskalns.
Eduards Smiļģis

Biogrāfija

Smiļģis dzimis 1886. gadā Rīgā ierēdņa ģimenē. 1906. gadā beidza mācības Rīgas Vācu amatnieku biedrības skolā. Pēc izglītības bijis inženieris.
1906. gadā sāka piedalīties Apollo teātra un Rīgas Latviešu teātra izrādēs. 1912. gadā sāka strādāt Jaunajā Rīgas teātrī, no 1915. līdz 1916. gadam darbojās Jaunajā Pēterpils Latviešu teātrī. 1920. gadā uzņēmās filmā "Psihe". Tēlojis varoņlomas. Tēliem raksturīgs dziļš pārdzīvojums, temperaments.
Pēc atgriešanās dzimtenē 1920. gadā dibināja Dailes teātri, līdz 1964. gadam bijis tā mākslinieciskais vadītājs un režisors, līdz 1941. gadam arī pats tēloja izrādēs (vairākas savu iestudējumu titullomas). Inscenējumus raksturo monumentalitāte, filozofisks vispārinājums, heroiski romantisks virziens.
1945. gadā kļuva par Latvijas Teātra biedrības biedru. No 1949. līdz 1951. gadam un no 1953. līdz 1962. gadam vadīja to.
1950. gadā sarakstīja grāmatu par Bertu Rūmnieci, publicēja rakstus par teātra mākslu. 
Miris 1966. gadā 79 gadu vecumā. Apbedīts Raiņa kapos. 
Savas radošās darbības laikā E. Smiļģis bija pazīstamākais latviešu režisors, un viņa iestudējumi tika izrādīti ne vien Latvijā, bet arī daudzviet Eiropā, vēlāk arī PSRS.

Apbalvojumi

1926. gadā Smiļģis saņēma ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, 1937. gadā — trešās šķiras. 
1948. gadā saņēma PSRS Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu.

Piemiņa

1967. gadā Imants Krenbergs uzņēma dokumentālo filmu "Eduards Smiļģis".
1976. gadā viņa mājā iekārtots Teātra muzejs. 
1986. gadā nodibināta Smiļģa balva varoņlomu tēlotājiem un režisoriem. 
Viņa dzimšanas dienā notiek "Spēlmaņu nakts" balvas pasniegšanas ceremonija.