google/wiki40b huggingface dataset:
Kuja (dabas parks)

Bioloģiskā nozīme

Dabas parks radīts putnu aizsardzības nolūkos. Tā teritorija izceļas ar īpaši plašu putnu sugu daudzveidību un starptautiski svarīgām Putnu direktīvas un Latvijas īpaši aizsargājamo sugu populācijām. Kopā teritorijā konstatētas 29 aizsargājamas putnu sugas. Nozīmīgākās no tām ir mazais ērglis Aquila pomarina (lielākais zināmais ligzdojošo pāru blīvums visā šīs sugas izplatības areālā – dabas parkā atzīmētas 90 ligzdošanas vietas), melnais stārķis, ķikuts, mazais ormanītis, niedru lija, pļavu lija, ziemeļu gulbis un purva pūce. Vēl teritorijā konstatētas 9 zīdītāju, 7 bezmugurkaulnieku, 9 augu, 5 sūnu un 14 ķērpju apdraudētas sugas. Parks ir Eiropas putniem nozīmīga vieta un Natura 2000 teritorija (kods LV0304200).

Vēsture

Dabas parkā Sarkaņu pagastā Ižezera gultnē ezera ZA daļā pie "Ezerlauku" mājām atrodas Ižezera ezera mītne, kurai piešķirts valsts nozīmes arheoloģiskā pieminekļa statuss.
Līdz XX gadsimta vidum pa Kujas upi pludināja kokus. Pļavas tika izpļautas.
XX gadsimta vidū aizsāka plašu teritorijas meliorāciju.  Tās gaitā labākai notecei iztaisnoja un padziļināja upju gultnes. Kolhoza laikā lauksaimniecības zemes tika lietotas piena lauksaimniecības uzturēšanai – parasti kā ganības, pļavas vai tīrumi. Šai laikā minerālmēslu kaisīšanai tika uzbūvēts Praulienas lidlauks, ko tagad izmanto deltaplanieristi.
Dabas parku šķērso bijušā Madonas-Lubānas dzelzceļa trase, kura slēgta kopš 1990.gada. 
Pēc 1991. gada daudzas pļavas aizauga ar krūmiem, taču kopš 2004. gada to apsaimniekošana atjaunojusies.

Dabas pieminekļi

Parka dienviddaļā netālu no Kujas upes aug Auziņu paeglis (apkārtmērs 2,10 m). 2006. gadā paegli izgāza vētra, un tas pašlaik nīkuļo. Cits ievērojams objekts ir Plātes akmens, kura tilpums pārsniedz 10 m³.
Kārlis Ziediņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1885. gada 27.(15.) jūlijā Mežotnes pagasta Glāznieku mājās zemnieka Jāņa Ziediņa ģimenē. Pusaudža gados atstājis mājas un Rīgas ostā slepus uzlavījies uz tirdzniecības kuģa, kur pieņemts par jungu, vēlāk par matrozi. 1903. gadā uzsāka mācības Mangaļu jūrskolā, kur iestājās Jāņa Daumaņa (Gavēņa, vēlāk Юрий Петрович Гавен) vadītajā sociāldemokrātu pulciņā. 1904. gadā uzņemts Latvijas Sociāldemokrātiskajā Strādnieku partijā, pēc 1905. gada revolūcijas sakāves 1910. gadā pabeidza Mangaļu jūrskolu. Strādāja par stūrmani uz kuģiem, nelegāli veda uz Rīgas, Pēterburgas un Odesas ostām revolucionāro literatūru un ieročus. 
Pirmā pasaules kara laikā dienēja Krievijas impērijas Melnās jūras kara flotē, pabeidza praporščiku skolu. 1916. gadā ievainots krievu flotes uzbrukuma laikā Trabzonai. Pēc Februāra revolūcijas praporščiku Ziediņu ievēlēja par Viskrievijas kara flotes centrālkomitejas locekli un viņš 1917. gada jūnijā piedalījās Pirmajā Viskrievijas padomju kongresā. Vadīja Krievijas kara flotes centrālās izpildkomitejas (Центрофлот) boļševiku spārnu un Oktobra revolūcijas laikā vadīja matrožu grupu, kas ieņēma Ziemas pili 1917. gada 7. novembrī un cīnījās Pulkovas augstienēs.
1917. gada decembrī kā Krievijas Jūras ministrijas Augstākās pārvaldes Militāri politiskās daļas loceklis piedalījās Brestļitovskas miera sarunās. No 1917. gada decembra bija Sevastopoles kara revolucionārās komitejas priekšsēdētāja vietnieks, vadīja Jaltas ieņemšanas operāciju. 1918. gada janvārī kā Odesas kara revolucionārās komitejas loceklis bija viens no Odesas padomju republikas dibinātājiem. Pēc vācu karaspēka intervences Ukrainā un Donas kazaku sacelšanās 1918. gada 10. maijā ar Trocka pavēli iecelts par Ziemeļkaukāza kara apgabala štāba komisāru, bet kara apgabala militārais vadītājs bija krievu ģenerālis Andrejs Sņesarevs, kurš savā dienasgrāmatā 13. maijā ierakstīja: pa ceļam mūs panāca politiskais komisārs Karls Ivanovičs Zedins, latvietis, kara flotes praporščiks. Latvietis kā latvietis, vienkāršs, lietišķs, nedaudz fantazētājs; strādā pie atskaites "flotes nacionalizācija". No jūlija K. Ziediņš bija Voļskas Volgas kara flotiles komisārs, cīnījās pret Donas kazaku armiju pie Caricinas. 23. septembrī atbrīvots no Ziemeļkaukāza kara apgabala štāba komisāra amata.  
1918. gada decembrī Ziediņu iecēla par Baltijas kara flotes revolucionārās kara padomes locekli un viņš lielinieku pusē piedalījās Latvijas brīvības cīņās. 1919. gada 4. aprīlī viņu iecēla par LSPR Jūrlietu pārvaldes priekšnieku.
1919. gada 22. maijā Rīgā K. Ziediņš krita ielu cīņās ar Niedras valdībai formāli pakļauto fon der Golca karaspēku.

Piemiņa

Latvijas PSR pastāvēšanas laikā K. Ziediņa vārdā bija nodēvēts Latvijas Jūras kuģniecības motorkuģis "Kārlis Ziediņš".
Jadviga (Polijas valdniece)

Dzīvesgājums

Jadviga bija Ungārijas karaļa Lajoša I un Bosnijas bana meitas Elizabetes meita. Anžū dinastijas pārstāve.
Jadvigas pirmie gadi pagāja Ungārijas galmā Budā, bet jau četru gadu vecumā viņa tika nosūtīta uz Austrijas galmu, jo bija plānotas viņas precības ar Austrijas valdnieku. 
Pēc Polijas un Ungārijas karaļa Lajoša I nāves, Polijas šļahta vairs negribēja turpināt personālūniju ar Ungāriju, tāpēc piedāvāja kļūt par karali Ungārijas karalienes Marijas jaunākajai māsai Jadvigai. Jadvigas māte - Bosnijas Elizabete, kura faktiski valdīja Ungārijā, piekrita.
1384. gadā Jadviga 10 gadu vecumā tika kronēta par Polijas valdnieci kā Rex Poloniæ. Bija vairāki pretendenti uz Jadvigas roku, bet, Polijai noslēdzot Krēvas ūniju ar Lietuvas lielkņazisti, par Jadvigas vīru kļuva Lietuvas lielkņazs Jagailis, pārejot katoļticībā un pieņemot vārdu Vladislavs. Nodibinājās Polijas karalistes un Lietuvas lielkņazistes personālūnija, un Lietuva pieņēma katoļticību. Polijā valdīja gan Jadviga, gan Vladislavs. 
Jadviga mira 1399. gadā 25 gadu vecumā pēc neveiksmīgām dzemdībām, un par Polijas vienīgo valdnieku kļuva Vladislavs II.
Jadviga savā laikā bija slavena ar savu skaistumu, labo izglītību un labdarību. Jau drīz pēc nāves radās leģendas par Jadvigu un Jadvigas pielūgšana, tomēr tikai 1997. gadā pāvests Jānis Pāvils II kanonizēja Jadvigu, un viņa kļuva par Sv. Jadvigu - karalieņu un vienotās Eiropas aizbildni.
Ausekļa iela (Rīga)

Vēsture

Ausekļa iela veidojusies tā sauktajā Forburgas (Priekšpils) teritorijā, kas atradās lejpus Citadeles nocietinājumiem. Pēc Ķeizardārza izveides iela kopš 19. gadsimta pirmās puses tika saukta par Ķeizara dārza ielu (vācu: Kaiserliche Garten Strasse). 1861. gadā to pārdēvēja par 2. Ķeizara dārza ielu (par 1. Ķeizara dārza ielu tolaik sauca Elizabetes ielas sākumu līdz Ganību dambja krustojumam), 1885. gadā atkal par Ķeizara dārza ielu. 1923. gadā ielu par godu latviešu dzejniekam Auseklim nosauca par Ausekļa ielu.

Ielas raksturojums

Ausekļa iela ir 365 metrus gara asfaltēta iela Rīgas centrā. Tā sākas krustojumā ar Elizabetes ielu un iet ziemeļu virzienā. Ausekļa ielai ir savienojumi ar Sakaru un Vidus ielām, savukārt, Vašingtona laukuma tuvumā — ar Valkas un Hanzas ielām. Ausekļa iela beidzas krustojumā ar Hanzas ielu.
Krišjānis Ķergalvis

Dzīvesgājums

Dzimis 1856. gada 25. oktobrī Jaunpilī. Mācījās Jaunpils skolā, pēc tam Rīgas Amatniecības skolā. 1890. gadā kļuva par Mazās ģildes mūrnieku amata meistaru. 1902. gadā Ķergalvi ievēlēja par Mazās Ģildes mūrnieku amata vecāko. Pirms Pirmā pasaules kara Krišjānis Ķergalvis bija viens no vadošajiem būvuzņēmējiem Rīgā un Jūrmalā. 
Viņam piederēja arī viena no lielākajām Kalnciema ķieģeļu rūpnīcām.
Miris Rīgā 1936. gada 29. martā, apglabāts Lielajos kapos.

Sabiedriskā darbība

Krišjānis Ķergalvis bija Rīgas Latviešu biedrības runas vīrs, Dziesmu svētku Rīcības komitejas loceklis.

Piemiņa

Rīgas Strēlnieku dārzā atrodas Ķergalvja lapene, kuru mūrniekmeistars Krišjānis Ķergalvis dāvinājis Rīgas pilsētai tās 700 gadu jubilejā.
Reinas konfederācija

Reinas konfederācija (vācu Rheinbund) bija Napoleona karu rezultātā izveidota vācu valstu apvienība, kas pastāvēja no 1806. līdz 1813. gadam. Tai pakāpeniski pievienojās visas vācu valstis, izņemot Prūsijas karalisti un Austrijas impēriju. 
Revolucionārās Francijas Pirmās republikas armijas iebrukumi Svētās Romas impērijas teritorijā sākās 1792. gadā. Napoleons Francijai pakāpeniski pievienoja visas zemes uz rietumiem no Reinas, tā īstenojot Francijas stratēģisko mērķi par Reinas robežu. Daudzo sīko valstiņu vietā viņš 1803. gadā izveidoja vairākas lielākas valstis, kuru valdnieki 1806. gadā saņēma karaļu titulus. 1807. gadā konfederācijai pievienojās Saksijas karaliste. 1807. gadā Prūsija atteicās no zemēm uz rietumiem no Elbas, par labu konfederācijai. Lai arī konfederācija beidza pastāvēt līdz ar Napoleona militāro sakāvi, vairākas no jaunizveidotajam karalistēm turpināja pastāvēt, un konfederācija deva jaunu impulsu vācu vienotībai, sabrukušās Svētās Romas impērijas vietā.
Pršelouča

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1086. gadā. Ilgu laiku atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Final Fantasy VII

Spēles sistēma

Spēlē savienojas zīmēti aizmugures foni un personāžu poligonu figūras. (Sērijā trīsdimensionālā grafika tiek izmantota pirmo reizi, līdz tam izmantoja personāžus, veidotus no spraitiem) Cīņas laikā spēle pilnībā pāriet uz trīsdimensionālo režīmu. Daļa spēles laika notiek atklātā plašumā (tā saucamajā World Map - Pasaules Karte), kur personāži pārvietojas pa kontinentiem, atrod pilsētas un iesaistās nejaušās cīņās.
Spēles saskarne ir ļoti līdzīga spēlei Phantasy Star 4.

ATB Mode

ATB (Active Time Battle) — kaujas režīms, kas sevī ietver reāllaika un gājienu režīma elementus. Veikuši darbību (uzbrukumu, priekšmeta izmantošanu, utt.), personāži pāriet jaunas komandas gaidīšanas režīmā. Aktīvajā režīmā varoņu darbības un ienaidnieka darbības ir pilnīgi neatkarīgas, ienaidnieks turpinās uzbrukt, pat ja varonis nav saņēmis komandu. Gaidīšanas režīmā pretinieks pārtrauks darbības, ja spēlētājs ieies otrā līmeņa izvēlnē.

Limiti

Limits (Limit Break) — īpašs varoņa stāvoklis, kura laikā tas var veikt neparasti spēcīgu uzbrukumu. Limiti ir individuāli katram personāžam, katram no tiem ir pieejami septiņi limiti. (Sadalīti četrās kategorijās, pa 2 uzbrukumiem pirmajās trijās kategorijās un viens ceturtās kategorijas uzbrukums, kuru nevar iegūt pieredzes uzkrāšanas ceļā, vienīgi ar papildus kvestu izpildīšanu.)

Pasaule

Spēlē attēlotās tehnoloģijas un sociālā sistēma ir zinātniskās fantastikas izdomājums, tomēr attiecināms uz netālu nākotni. Final Fantasy VII pasaule sākotnēji tika nosaukta par "Gaju" (Gaia), bet vēlāk pārdēvēta par "Planētu" (The Planet). Tā sastāv no trim kontinentiem. Austrumu kontinenta raksturīgākā iezīme ir pilsēta Midgarda (Midgar), industrāla metropole, kur atrodas galvenā mītne Šinras Elektroenerģijas kompānijai (Shinra Electric Power Company), nežēlīgai korporācijai, kas faktiski ir pasaules valdība. Šinras nozīmīgākā militārā bāze Džuniona (Junion) atrodas šajā pašā kontinentā.
Aishils

Biogrāfija

Aishils dzimis Eleisīnā Atikā. Pirmās lugas viņš sarakstījis 498.g. p.m.ē., bet par viņa senāko saglabājušos darbu tiek uzskatīta luga "Lūdzējas" (ap 490.g. p.m.ē.). 490.g. p.m.ē. Aishils piedalījās Maratonas kaujā, bet 480.g. p.m.ē. - Salamīnas kaujā.
472. gadā p.m.ē. Atēnās ikgadējās Dionīsiju teātra sacensībās tika uzvesta un pirmo vietu ieguva Aishila traģēdija "Persieši", kurā atspoguļota paša Aishila kauju pieredze.
Aishils nomira 456.g. p.m.ē. Gēlā Sicīlijā, kuru bieži apmeklēja pēc tās valdnieka ielūguma.
Kortnija Kardašjana

Biogrāfija

Kortnija Kardašjana ir dzimusi Losandželosā, Kalifornijā. Viņa ir pusmāsa Kendalai un Kailijai Dženerēm. Uzaugusi Losandželosā un ir armēņu izcelsmes no sava tēva puses, un skotu un holandiešu izcelsmes no savas mātes puses. Viņas tēvs, kurš bija advokāts O.J. Simpsona kriminālnozieguma iztiesāšanā, nomira 2003. gada 30. septembrī. Viņas māte Krisa, 1989. gadā izšķīrās no Roberta Kardašjana un 1991. gadā apprecēja bijušo olimpieti Brūsu Dženeru.

Skolas gaitas

Kardašjana apmeklēja Romas Katoļu meiteņu skolu Maramountas vidusskolā. Pēc vidusskolas pabeigšanas viņa no Kalifornijas devās uz Dalasu, Teksasā, kur viņa divus gadus apmeklēja Dienvidu Metodiķu augstskolu. Tad viņa devās uz Tuksonu, Arizonā un apmeklēja Arizonas Universitāti, ko viņa absolvēja ar grādu teātra mākslā un spāņu valodā. Kortnijas studiju biedri bija Nikola Ričija un Lūks Voltons.
Mazie dumpji

Izskats un īpašības

Mazo dumpju ģints putni ir mazāki augumā nekā dumpju ģints (Botaurus) putni. Mazākais dumpis mazo dumpju ģintī ir mazais dumpis, kurš ir arī mazākais visā gārņu dzimtā. Tā ķermeņa augstums ir 27—36 cm, spārnu plētums 40—58 cm, svars 60—150 g. Tie ligzdo un barojas niedrājos. Mazo dumpju sugas ir grūti novērot, ņemot vērā to slēpto dzīves veidu. Tāpat kā citi gārņu dzimtas putni tie barojas ar zivīm, vardēm un citiem nelieliem ūdens dzīvniekiem.
Sardīniešu valoda

Dialekti

Galvenie sardīniešu valodas dialekti ir logudoriešu dialekts salas ziemeļu daļā un kampidāņu — dienvidu daļā. Galluriešu un sasāriešu dialekti Sardīnijas ziemeļos ir tuvāki korsikāņu nevis sardīniešu valodai.
Patība

Patības psiholoģija

Patības psiholoģija pēta gan izziņas, nodomu vai jūtu pārstāvniecību indivīda identitātē, gan indivīda pieredzi kā priekšmetu. Pats agrākais patības formulējums mūsdienu psiholoģijā radās, definējot atšķirību starp patību "Es" – subjektīvais zinātājs, un patību "Mani" – zināmais objekts.

Pašreizējie uzskati psiholoģijā patību pozicionē kā neatņemamu cilvēku motivācijas, izziņas, emociju un sociālās identitātes sastāvdaļu. Patības pieredzi var mēģināt pamatot ar procesiem neironos, kas noslēdzas ar izziņas rezultātu un kas dod ieskatu elementos, no kuriem sastāv mūsdienu identitātes sarežģītās un daudzvietīgās patības.
Patībai ir vairākas šķautnes, kas ir neatņemamas tās sastāvdaļas – pašapzināšanās, pašcieņa, pašzināšana un pašuztvere. Visas patības sastāvdaļas cilvēkiem dod iespēju pamainīt, nomainīt, pievienot un pārveidot savus izpausmes aspektus, lai gūtu labvēlību sabiedrībā. “Iespējams, ka labākais patības izcelsmes novērtējums ir tas, ka patība parādās kā saskarsmes punkts starp iekšējiem bioloģiskiem procesiem cilvēka organismā un sociokulturālo tīklu, kuram pieder šī persona.”

Patības dimensijas

Pašapzināšanās vai pašizpratne ir pašanalīzes spēja. Tā ir spēja uztvert sevi kā indivīdu atsevišķi no apkārtējās vides un citām personām. Pašanalīze ir paša apzināto domu un sajūtu izpēte.

Socioloģijā un psiholoģijā pašcieņa atspoguļo cilvēka vispārējo, subjektīvo un emocionālo savas vērtīguma novērtējumu. Tas ir spriedums par sevi, kā arī attieksme pret savu patību. Pašcieņa ietver uzskatus (piemēram – "Es esmu prasmīgs", "Es esmu vērtīgs") un emocionālas konstrukcijas (piemēram, triumfs, izmisums, lepnums vai kauns).
Pašzināšana ir termins, ko izmanto psiholoģijā, kas apraksta informāciju, uz kuru balstās indivīds, lai atbildētu uz jautājumu "Kam es līdzinos?”. Citiem vārdiem sakot, zināšanas vai izpratne par savām paša spējām, raksturu, sajūtām un motivāciju.
Cilvēka paškoncepcija ir pārliecību kolekcija par sevi, kas ietver tādas parādības kā akadēmiskie sasniegumi, dzimumu lomas, seksualitāte un rasu identitāte. Kopumā, paškoncepcija atbild uz jautājumu "Kas es esmu?”. Paškoncepciju veido pašshēmu kopums.
Gaismas laušana

Gaismas difūza atstarošana

Par gaismas difūzu atstarošanu sauc parādību, kad gaismu atstarojošā virsma ir matēta, nevis spoguļgluda, un no tās gaisma atstarojas visos iespējamajos virzienos.

Gaismas staru gaita plakanparalēlā plāksnē

Par plakanparalēlu plāksni sauc caurspīdīgu ķermeni, kuram divas pretējās virsmas ir paralēlas.
Ja gaismas stars krīt uz plakanparalēlu plāksni, kuras abās pusēs ir vienāda vide, tas ir, vidē ir vienāds gaismas laušanas koeficients, tad izejošais stars tiek nobīdīts no ieejošā stara par noteiktu attālumu, ko sauc par stara nobīdi. Stara nobīde ir atkarīga no gaismas laušanas koeficientiem, krišanas leņķa un plāksnes biezuma.

Lēca

Lēca ir dzidrs caurspīdīgs ķermenis (visbiežāk stikla), kuru ierobežo divas liektas virsmas vai viena liekta un viena plakana virsma.
Par plānu lēcu sauc tādu lēcu, kuras biezums ir mazs, salīdzinot ar lēcas liekuma rādiusiem.
Lēcas optiskais centrs ir punkts, kas atrodas galvenās optiskās ass un lēcas vidējā šķēluma krustpunktā.
Par optisko blakusasi sauc taisni, kura novilkta caur lēcas optisko centru un veido leņķi ar galveno optisko asi.
Par lēcas galveno optisko asi sauc taisni, kura iet caur lēcu sfērisko virsmu centriem.
Izliekta lēca ir lēca, kura gaismas starus sakopo, tāpēc to sauc arī par savācējlēcu. Ja uz izliektu lēcu, kura atrodas gaisā, krīt gaismas stari paralēli galvenajai optiskajai asij, tad, izejot no lēcas, šie stari saiet kopā vienā punktā, kuru sauc par lēcas galveno fokusu, uz galvenās optiskās ass. Savukārt, attālumu no lēcas līdz galvenajam fokusam, kurā krustojas gaismas stari, sauc par lēcas fokusa attālumu ( to parasti apzīmē ar burtu F). Fokusa attālums ir atkarīgs no lēcas virsmas izliekuma lieluma. Fokusa attālums ir lielāks, ja lēca ir mazāk izliekta. Lēcas optiskais stiprums ir lēcas fokusa attāluma apgrieztais lielums.
Viena dioptrija ir tāds lēcas optiskais stiprums, kuras fokusa attālums ir viens metrs.
Ieliekta lēca ir tāda lēca, kura gaismas starus izkliedē un tāpēc to sauc par izkliedētājlēcu. Ieliekta lēca noliec gaismas starus nost no galvenās optiskās ass.
Izkliedētājlēcas optiskais stiprums ir negatīvs.
Tomass Jangs ir izskaidrojis acs akomodāciju ar acs lēcas liekuma maiņu.
Aleksandrs Grīns

Biogrāfija

Aleksandrs Grīns dzimis 1895. gada 15. augustā Jaunjelgavas apriņķa Biržu pagasta "Ziedos" (tagad Kalna pagastā) zemnieka ģimenē. Mācījās Muižgales pamatskolā, pēc tam Jēkabpils pilsētas tirdzniecības skolā un Rūjienas proģimnāzijā. 1914. gadā viņš pabeidza Cēsu reālskolu. Grīns bija plānojis studēt medicīnu Tērbatas universitātē, bet sākās Pirmais pasaules karš un viņš devās mācīties uz karaskolu Maskavā. Pēc dažu mēnešu apmācības Grīnam piešķīra karodznieka (praporščika) pakāpi un viņš tika nosūtīts uz fronti. 1916. gadā Grīns panāca pārcelšanu uz jaundibinātajām latviešu strēlnieku vienībām. Sākumā viņš bija rezerves bataljonā Tērbatā, 1916. gada augustā ieskaitīts 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka sastāvā cīņu laikā pie Smārdes un Olaines. Kauju laikā viņš nolēma mainīt savu vārdu un no Jēkaba pārtapa Aleksandrā.
Izlūkošanas laikā 1917. gada 20. jūlijā Grīnu smagi ievainoja un septembrī, sākoties vācu uzbrukumam Rīgai, viņš tika evakuēts uz Petrogradu. Pēc latviešu strēlnieku korpusa izformēšanas, 1918. gada 6. aprīlī Grīns poručika dienesta pakāpē tika demobilizēts no armijas un devās uz dzimtajām Ziedu mājām, bet atrada tās nopostītas. Devās studēt medicīnu uz Tērbatas universitāti, bet 1919. gada sākumā tika mobilizēts Padomju Latvijas armijā. Sarkanās armijas atkāpšanās laikā Bauskā viņš dezertēja un pārgāja Niedras valdības karaspēka pusē, nokļuva Baloža brigādē un kopā ar to ienāca Rīgā. 1919. gada rudenī atsāka medicīnas studijas Latvijas Universitātē un 1924. gadā Grīns demobilizējās kapteiņa dienesta pakāpē.
No 1920. gada viņš strādāja laikrakstos "Latvijas Kareivis", "Latvis", "Brīvā Zeme", "Rīts" par žurnālistu. Paralēli Grīns sāka rakstīt vēsturiskos romānus. 1939. gada gadā atsāka dienestu Latvijas armijā, pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā, Aleksandrs Grīns tika nosūtīts uz Litenes nometni, kur 1941. gada 14. jūnijā tika apcietināts. Viņu pārveda uz Rīgu un pratināja čekā, 24./25. jūnija naktī deportēja uz Krieviju, kur oktobrī viņu notiesāja uz nāvi un 1941. gadā nošāva Astrahaņas cietumā.
Duālisms

Prāta filosofijā, duālisms (no latīņu vārda duo — "divi") ir uzskatu grupa par attiecībām starp prātu un matēriju, kas sākas ar apgalvojumu, ka garīgie fenomeni kaut kādā ziņā nav fiziski.
Idejas par prāta un ķermeņa duālismu ir bijušas pazīstamas jau kopš Platona un Aristotela laikiem, un tās aplūko spekulācijas par bezķermeniskas dvēseles, kurai tiek piedēvētas prāta spējas, esību. Platons un Aristotels uzskatīja, dažādu iemeslu dēļ, ka cilvēku "saprāts" (prāta vai dvēseles spēja) nevar būt identificēta vai izskaidrota ar viņu fizisko ķermeni.
Labi pazīstama duālisma versija tiek piedēvēta Renē Dekartam (1641), kas saka, ka prāts ir bezķermeniska substance. Dekarts bija pirmais, kas skaidri identificēja prātu ar apziņu un pašapziņu un nošķīra to no smadzenēm, kas bija inteliģences atrašanās vieta. Tādējādi, viņš bija pirmais, kas formulēja prāta un ķermeņa dihotomiju tajā formā, kādā tā pastāv mūsdienās.
Duālisms tiek pretstatīts dažādām monisma formām, tai skaitā fizikālismam un fenomenālismam.
Metroloģija

Metroloģija (no grieķu metros - "mērs" un logos - "vārds") ir zinātne par mērīšanu. Tā ietver mērīšanas teorētiskos un praktiskos aspektus.

Vēstures palīgdisciplīna

Metroloģija kā vēstures palīgdisciplīna pēta dažādus cilvēces vēsturē pielietotus mērus (garuma, laukuma, tilpuma, masas). Metroloģijas uzdevums ir noskaidrot mēru nosaukumus, to kvantitatīvās attiecības, to reālo lielumu — t.i. noformulēt tos, atbilstoši mūsdienu mērvienībām.
Metroloģijai par avotiem kalpo gan lietiskie atradumi (monētas, lineāli, atsvari), gan rakstīti avoti, kuros ir ziņas par mērvienībām (likumdošanas akti, līgumi, apraksti, pirkuma līgumi u.c.). Visciešāk no citām vēstures palīgdisciplīnām metroloģija ir saistīta ar numismātiku, jo senatnē daudzās valstīs svara mērvienības sakrita ar naudas vienībām un tām bija vienādi nosaukumi.
Metroloģijai īpaši liela loma sociāli ekonomisko avotu pētīšanā, nezinot attiecīgā laika posmā pieņemtās mērvienības, nevar precīzi izzināt ne ekonomisko situāciju, ne materiālās attīstības līmeni (piemēram, Francijā pirms metriskās sistēmas ieviešanas masas mērvienība livrs Parīzē bija 490,4 g, Bordo — 492,1 g, Lionā — 425,3 g, Marseļā — 402,1 g). Ja avotos uzrādīti kādi mēri, metroloģija palīdz noskaidrot tā sastādīšanas laiku un vietu, arī noskaidrot dokumenta īstenumu (ja tajā minētās mērvienības neatbilst tā laika pieņemtajām).
Pirmie teorētiskie darbi metroloģijā, kas bija veltīti dažādu mēru aprakstīšanai, Rietumeiropā parādījās 16. gadsimā.
Salas pagasts (Salas novads)

Upes

Daugava, Melnupīte, Piestiņa, Podvāze, Rudzaite, Saka, Ziemeļsusēja.

Ezeri

Lēlītis

Ūdenstilpes

Biržu karjers.

Vēsture

Mūsdienu Salas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Biržu muiža (Gut Groß-Buschhof, Birži), Ēvaldes muiža (Gut Ewalden), Salas muiža (Gut Cholihof, Salaspils).
Jēkabpils apriņķa Salas pagasts 1925. gadā tika pārdēvēts par Ābeļu pagastu. 1945. gadā Ābeļu pagastā izveidoja Ābeļu, Ezera un Salas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1975. gadā Salas ciemam pievienoja Biržu ciemu, bet daļu ciema teritorijas pievienoja Jēkabpils pilsētai. 1977. gadā Salas ciemam pievienoja daļu Viesītes lauku teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1991. gadā daļu pagasta teritorijas pievienoja Viesītes lauku teritorijai. 2009. gadā Salas pagasts tika apvienots ar Sēlpils pagastu, izveidojot Salas novadu.

Apdzīvotās vietas

Apdzīvotās vietas: Admināni, Biķernieki, Birži, Dolomīts, Gargrode, Gravāni, Ielejas, Meldernieki, Miķelāni, Ošāni, Pumpi, Pūteļi, Radiņi, Sala (pagasta un novada centrs), Salaspils, Siliņu stacija.