google/wiki40b huggingface dataset:
Grandžmūzika

Skaņa

Grandžu nevarētu dēvēt par masu mūziku, jo grandža skaņas daudzi varētu uzskatīt par trokšņiem. Grandžā ģitāras ir ar ļoti izteiktu distorsijas efektu. Grandžmūzikas mākslinieki bieži mēdz veidot neskanīgas un griezīgas skaņas, tādējādi it kā parādot, ka viņiem nav svarīga popularitāte vai cilvēku mīlestība. Taču deviņdesmito gadu vidū tieši šāds atklātums un nesamākslotība pievilināja cilvēkus.
Grandža skaņas ir starp pankroku, roku, smago metālu un daži cilvēku uzskatā arī džezu. Mūziķi spēlēja to kas nāca ārā, un bieži īstajā grandžā skaņas bija nemuzikālas un neapstrādātas. Grandžmūzikā galvenokārt dzirdamas griezīgās elektrisko ģitāru skaņas un bungas. Dziesmās noskaņa ir tumša, dažreiz nomācoša un nospiedoša. Grandžā, tāpat kā daudzos citos mūzikas žanros, ļoti svarīgs ir arī vokāls.

Dziesmu vārdi

Grandžā dziesmu vārdiem ir liela nozīme. Mūziķi dziedāja par dažādām sabiedrības problēmām, kā karš, narkotikas un sabiedrības degradācija. Dziesmās arī mēdza pieminēt nāvi. Vairākiem pazīstamākajiem grandžmūzikas grupu dalībniekiem bija problēmas ar narkotikām, kas arī spēcīgi ietekmēja dziesmu saturu. Grandžmūzikā vairāk pievērsās vārdu patiesumam un dziļajai domai, nevis tam, lai vārdi būtu savstarpēji saderīgi un ar atskaņām. Vārdi bieži bija nospiedoši, nomācoši, pilni ar dusmām un nepatiku pret kaut ko.

Vēsture

Terminu “grandžs” pirmo reizi lietoja amerikāņu mūziķis Marks Arms 1981. gadā, lai raksturotu kādu grupu kā pilnīgi nemuzikālu un nebaudāmu. Nedaudz vēlāk 1984. gadā Sietlā pats Marks Arms kopā ar Stīvu Terneru, Aleksu Vincentu un Džefu Ammentu izveidoja grupu Green River, ko uzskata par pirmo grandža grupu. Grupa pastāvēja četrus gadus, taču nekļuva īpaši slavena. Iespējams, tāpēc, ka grandžs tad vēl nebija izprasts un cilvēkiem tas likās nepieņemams. Green River šķiroties radās virkne jaunu grupu, kas turpināja grandžmūzikas attīstību. Marks Arms izveidoja grupu Mudhoney. Džefs Aments ar saviem bijušajiem Green River grupas biedriem dibināja grupu Mother Love Bone. Līdztekus tai popularitāti guva arī grupa Soundgarden, kas darbību sāka jau 1984. gadā, taču tajā laikā vēl netika pieskaitīta tīram grandžam.
Grandžmūzikas izveidošanos visvairāk ietekmēja tādas grupas kā Led Zeppelin, Black Sabbath un The Pixies. Ļoti daudzi grandža mūziķi klausījās šīs grupas un, mēģinot sacerēt paši savas dziesmas, veidoja ko līdzīgu.
Hermanis Hilbigs

Dzīvesgājums

Dzimis 1860. gada 7. maijā Krēfeldē arhitekta Gustava Hilbiga un viņa sievas Bertas, dzimušas Luterotas, ģimenē. 1863. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā un studēja Rīgas Politehniskajā augstskolā (1877-1881). Dienēja Drēzdenes grenadieru pulkā Kaiser Wilhelm (1881-1882). Pabeidza studijas Berlīnes-Šarlotenburgas Tehniskajā universitātē (1882-1883). Bija vācbaltu studentu korporācijas Rubonia biedrs.
Pēc atgriešanās Rīgā no 1884. gada strādāja par arhitektu, līdztekus par Rīgas Politehniskās augstskolas celtniecības fakultātes asistentu (1884-1886), augstceltņu statikas docentu (1886-1893). 1893. gadā izdeva Vācu-krievu vārdnīcu tehniķiem (Dt. russ. Taschenwörterbuch f. Techniker) un nodibināja savu arhitektu biroju.
Pirmā pasaules kara laikā bija Baltijas Tehniskās augstskolas profesors (1918).
Miris 1939. gada 17. aprīlī Rīgā, apglabāts Lielajos kapos.
Birku mākonis

Birku mākonis (angļu: Tag cloud) ir vizuāls tīmekļa vietnē lietoto birku attēlojums. Visbiežāk tas satur sarakstu ar lietotajām birkām, kas sakārtotas alfabētiskā secībā, taču biežāk lietotās birkas tiek izceltas, parasti izmantojot lielāku fontu. Tas ļauj ērti atrast vajadzīgo birku gan pēc alfabēta, gan popularitātes. Uzklikšķinot uz kādas no birkām, lietotājs parasti nonāk lapā, kas satur rakstus, attēlus vai citas lietas, kurām piesaistīta šī birka.
Pirmā populārākā tīmekļa vietne pasaulē, kur tika izmantots birku mākonis, bija fotogrāfiju apmaiņas vietne Flickr. Latvijā birku mākonis pirmoreiz parādījās fotogrāfiju apmaiņas vietnē Poga.lv. Birku mākoņus izmanto arī populārais sociālais tīkls Draugiem.lv.
Alfrēds-Jānis Bērziņš

Pirmskara dzīve

Alfrēds-Jānis Bērziņš dzimis 1920.gada 14.februārī Popes pagastā divu bērnu ģimenē, abi vecāki - ierēdņi. Tēvs 1921. gadā pārcelts uz darbu tiesā Rēzeknē, arī Bērziņš skolas gaitas sāk tieši Rēzeknē, 1938. gadā beidz Rēzeknes valsts ģimnāziju. Pēc ģimnāzijas beigšanas 1938. gada rudenī brīvprātīgi piesakās obligātajam militārajam dienestam Latvijas armijā, tajā izdien 18 mēnešus, demobilizējas īsi pirms Latvijas okupācijas, 1940. gada 12. maijā. Laiku līdz kara sākumam Bērziņš pavada Jelgavā, studējot Lauksaimniecības akadēmijā.

Otrajā pasaules karā

Pēc Vācijas iebrukuma PSRS Bērziņš pieredz 30 sakropļotu ieslodzīto līķu ekshumāciju Rēzeknes milicijas šķūnī, jau 1941. gada nogalē viņš brīvprātīgi piesakās dienestam latviešu policijas bataljonos. 1942. gada februārī viņš saņem pavēli ierasties uz apmācībām Krāslavā un augustā tiek nozīmēts par vada komandieri 19. Latgales policijas bataljonā Ļeņingradas frontē. Pēc ievainojuma vairākus mēnešus atpūšas dzimtenē, atgriežas frontē 1943. janvārī, drīz līdz ar 19. Latgales bataljonu tiek iekļauts 2. latviešu brigādē kā 42 grenadieru pulka II bataljons un pārcelts uz Volhovas fronti. Pēc kaujām 1943. gada oktobra sākumā tiek apbalvots ar II šķiras Dzelzs krustu un iecelts par 6. rotas komandieri.
1944. gada janvārī Bērziņš nonāk izlases vienībā - virsleitnants Graumaņa komandētajā 16. slēpotāju rotā, tā vēlāk tiek iekļauta pulkveža Veisa kaujas grupā un Bērziņš atkal uzņemas rotas komandiera pienākumus - seko izlaušanās kauja pie Dolgovas, 21. janvārī tiek ievainots un evakuēts. Par izrādīto varonību saņem I šķiras Dzelzs krustu, frontē atgriežas 1944. gada augustā, tiek nozīmēts par 4. rotas komandieri un piedalās kaujās pie Cesvaines, kā arī Mores kaujās. Vēlāk pārcelts par 2. rotas komandieri, nonāk Kurzemes cietoksnī, piedalās 1. un 3. lielkaujā - pēc smaga ievainojuma janvārī tiek evakuēts uz Dundagu, tiek amputēta kāja virs ceļgala - šis ir Bērziņa sestais ievainojums. Par šo kauju tiek apbalvots ar armijas goda sarakstu sprādzi 1945. gada 5. martā. Tālāk tiek evakuēts uz Bavāriju kur Marktredvicā viņu saņem gūstā ASV bruņotie spēki.

Pēckara dzīve

Pēc atbrīvošanas no gūsta Bērziņš 1947. gadā piedalās Daugavas Vanagu nodaļas dibināšanās Bambergā, kļūst par nodaļas vadītāju. Turpina darbību Daugavas Vanagos atlikušo mūža daļu, beigās ieņemot ģenerālsekretāra amatu. 1955. gadā saņem Daugavas Vanagu nozīmi zeltā, aktīvs arī citās trimdas latviešu sabiedriskās dzīves jomās. 2010. gada pavasarī Bērziņš pārceļas uz dzīvi Latvijā.
Virsleitnants Alfrēds-Jānis Bērziņš mirst 2011. gada 3. augustā.
Kapteinis Āķis

Sižets

Pieaugušais Pīters Pens ir aizmirsis visu par savu bērnību. Savā jaunajā dzīvē viņš ir zināms kā Pīters Benings, veiksmīgs advokāts un darbaholiķis, kuram ir izdomas trūkums. Viņš ir precējies ar Vendijas mazmeitu, ar kuru Pīteram ir divi bērni. Kad Kapteinis Āķis, Pītera bērnības ienaidnieks, nolaupa viņa bērnus, Pīters atgriežas Nekurzemē, lai bērnus glābtu. Glābšanas laikā Pīters atgūst savas bērnības atmiņas un kļūst par labāku cilvēku.
Johans Jakobs Ferbers

Dzīvesgājums

Dzimis 1743. gada 23. augustā Karlskronā aptiekāra ģimenē. Mācījās Karlskronas kara akadēmijā, studēja Upsalas universitātē pie slavenā botāniķa Kārļa Linneja. 1763. gadā sāka strādāt Zviedrijas kalnrūpniecības kolēģijā, bet jau 1764. gadā devās sešus gadus ilgā ceļojumā pa Eiropu. 1771. gadā viņš no jauna devās uz Vācijas un Itālijas valstīm, pētīja rūdas un minerālus, tā iespaidā uzrakstīja grāmatu "Vēstules no velšu zemes par tās dabas īpatnībām", ko veltīja mineralologam un brīvmūrniekam Ignācam Bornam (Ignaz von Born). Ferbers bija Berlīnes brīvmūrnieku lielložas Zu den drei Weltkugeln loceklis.
1774. gadā viņš saņēma uzaicinājumu kļūt par Pētera akadēmijas (Academia Petrina) profesoru Jelgavā, ko viņš labprāt pieņēma. 1775. gadā profesors Ferbers lasīja lekcijas par dzīvnieku valsts vēsturi un botāniku, atbilstoši sava skolotāja K. Linneja sistēmai. 1776. gadā Jelgavā apprecējās ar Agnesi Elizabeti Jakobi. 1780. gadā Peterburgā latīniski publicēja savu traktātu pret alķīmiskajiem priekšstatiem par minerālu savstarpējo pārvēršanos "Minerālvielu savstarpējās pārvēršanās hipotēzes pārbaude" (latīņu: Examen hypotheseos de transmutalionibus corporum mineralium). 1781. gadā pēc Polijas-Lietuvas valdnieka Staņislava Poņatovska aicinājuma devās uz Poliju izpētīt tās derīgos izrakteņus. Pēc atgriešanās Jelgavā viņš nolasīja lekciju kursu "Dabaszinātņu un ķīmijas vispārnoderīgās patiesības".
1783. gadā viņš pameta Jelgavu un pēc Krievijas ķeizarienes Katrīnas II aicinājuma devās uz Pēterburgu, kur darbojās Zinātņu akadēmijā. 1784. gadā Johans Frīdrihs Hartknohs Rīgā iespieda J. J. Ferbera 100 lappušu biezo traktātu "Piezīmes Kurzemes fizikālajam zemes aprakstam kopā ar J. B. Fišera pielikumiem viņa Vidzemes dabasizpētes uzmetumam" (vācu: Anmerkungen zur physischen Erdbeschreibung von Kurland nebst J. B. Fischers Zusätzen zu seinem Versuch einer Naturgeschichte von Livland).
1786. gadā viņš cauri Jelgavai devās uz Berlīni, kur bija kalnraktuvju galvenais padomnieks Prūsijas karaļa dienestā. Miris 1790. gada 17. aprīlī Bernē pēc smadzeņu triekas ceļojuma laikā uz Franciju un Šveici.
Mazirbe

Vēsture

Jau viduslaikos Irbe (Irben) pieminēta kā līvu zvejnieku un tirgotāju apmetne. Kurzemes bīskapijas sastāvā esošās Mazirbes un Lielirbes nosaukumi atrodami G. Merkatora (1512-1594) izdotajā Livonijas kartē. 1705. gadā no Sīkraga uz Mazirbi pārcēla mācītājmuižu, kas padarīja Mazirbi par vienu no Piltenes apgabala Dundagas draudzes novada centriem. Lielā mēra laikā 1710. gadā izmira lielākā daļa Mazirbes iedzīvotāju, ieskaitot vietējo luterāņu mācītāju. Par piemiņu Lielā mēra upuriem Mazirbes mācītāja Pētersona laikā no 1711. līdz 1734. gadam trīs Mazirbes akmeņos iekala tekstu, tādēļ šos akmeņus nodēvēja par Mēra akmeņiem. No 1762. līdz 1770. gadam Irbes draudzes mācītājs bija Johans Gabriels Švemšuhs (1733-1803), vēlākais Jelgavas Academia Petrina teoloģijas profesors (1775—1798). No 1770. līdz 1811. gadam Irbes un Ģipkas draudzes mācītājs bija Frīdrihs Kristiāns Ludvigs (1735-1811), līvu-vācu vārdnīcas autors.
Pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1818. gadā, 1834. gadā sākās uzvārdu došana arī Ventspils apriņķa zvejniekciemu iedzīvotājiem. 1852. gadā Mazirbē līvu valodas un kultūras pētījumus veica akadēmiķa A. J. Šēgrēna otrā ekspedīcija. 1860. gadā sākas burinieku būve gan Mazirbē, gan arī citos līvu zvejniekciemos (Mērsragā, Kaltenē, Rojā, Ģipkā, Vaidē, Saunagā, Pitragā, Košragā, Sīkragā, Jaunciemā, Lielirbē, Pizē, Lūžņā un Staldzenē). 1868. gadā uzcēla mūra Mazirbes luterāņu baznīcu, kas kalpoja kā dienas orientieris Irbes jūras šauruma kuģotājiem. 1880. gadā uzcēla Mazirbes pagastskolas jauno ēku, kur par skolotāju strādāja Heinrihs Jēkabsons. 1880./81. mācību gadā Mazirbes skolā mācījās 81 skolēns. No 1893. līdz 1914. gadam darbojās Mazirbes jūrskola. Pirmā pasaules kara laikā, tuvojoties vācu armijai, 1915. gada 17. oktobrī militārā administrācija lika piekrastes zvejniekiem atstāt savas mājas un doties bēgļu gaitās uz Krieviju.
1916. gadā vācu karaspēka inženiertehniskās daļas uzbūvēja Ziemeļkurzemes šaursliežu dzelzceļu, kas no Ventspils caur Mazirbi un Dundagu gāja uz Talsiem un Stendi. 1923. gada 18. novembrī Mazirbes pastorātā iesvētīja līvu karogu. 1924. gada 24. jūnijā Mazirbē notika pirmie līvu dziesmu svētki. 1925. gadā agrākajās jūrskolas telpās atsāka darboties Mazirbes pamatskola. 1931. gadā atsākās dievkalpojumi līvu valodā. 1931. gadā Mazirbei piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. 1933. gadā Mazirbē sāka iznākt mēnešraksts Līvli (redaktors Kārlis Stalte). 1939. gadā uzcēla Līvu tautas namu.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā slēdza līvu biedrību un Mazirbes Līvu tautas namu, pārtrauca līvu valodas mācīšanu skolā. Pēc Otrā pasaules kara no 1945. līdz 1954. gadam Mazirbe bija Mazirbenieku ciema centrs. 1962. gadā slēdza satiksmi pa šaursliežu dzelzceļu. 1970. gadā likvidēja Mazirbes astoņgadīgo skolu un izveidoja internātpalīgskolu. Atmodas kustības laikā 1989. gadā Mazirbē svinēja Lībiešu tautas nama 50 gadu jubileju, iedibinot Lībiešu svētku tradīciju katru gadu augusta pirmajā sestdienā, notika pirmā līvu tematikai veltītā zinātniskā konference. 1994. gadā Mazirbē atklāja informācijas centru.
Starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā

Starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā ir tituls, ko pēc nacionālo šaha kompozīcijas organizāciju ieteikuma piešķir Pasaules šaha kompozīcijas federācija (līdz 2010. gadam FIDE šaha kompozīcijas pastāvīgā komisija — PCCC) personām, kas tiesājušas vairākus šaha uzdevumu un etīžu konkursus, un kuri ir spējīgi spriežot pēc pašu iegūtām balvām, tiesāt turnīrus visaugstākā līmenī. Vispirms tiesneša statuss tiek attiecināts uz vienu šaha kompozīcijas žanru, bet pēc attiecīgo normatīvu izpildes arī uz vairākiem žanriem.

Vēsture

Nosaukums pirmo reizi tika piešķirts 1956. gadā. Agrāk vairāki slaveni spēlētāji ir bijuši arī starptautiskie tiesneši šaha kompozīcijā, piemēram, Mihails Botviņņiks, Vasilijs Smislovs, Dāvids Bronšteins, Pauls Keress, Jurijs Averbahs un citi. Mūsdienās daudzi ievērojami uzdevumu un etīžu komponisti ir arī starptautiskie tiesneši.
No Latvijas šo titulu ir bijis ieguvis tikai Alfreds Dombrovskis (1923—2000).
Lielausu lapsa

Izskats un ieradumi

Savu nosaukumu lapsas ieguva pateicoties savām lielajām ausīm. Tām ir dzelten-pelēks kažoks, melnas ausis, kājas un deguna kaula virspuse, seja un ausu iekšpuse ir gaiša, gandrīz balta, pavēdere un pakakle smilšu krāsā. Lielausu lapsas ķermeņa garums ir 55 cm, ausu garums 13 cm, astes garums 24 - 34 cm, augstums skaustā 30 - 40 cm, svars 3 - 5,3 kg. 
Lielausu lapsai ir 48 zobi, kas ir vislielākais zobu skaits starp visiem plēsējiem. Toties tai ir vājš sakodiens un zobi ir nelieli, kas ir piemēroti kukaiņu ēšanai. Lapsas pamatā barojas ar dažādiem kukaiņiem, sastādot 80% no visas diētas. Lielausu lapsas ir iecienījušas termītus, siseņus un uzturas zebru un antilopju baru tuvumā, lai uzlasītu kukaiņus, kas nosēžas uz lielo dzīvnieku ekskrementiem. Bet lielausu lapsas medī arī grauzējus, putnus, ķirzakas, vaboles, ēd olas un nelielā daudzumā augļus. Lielāko daļu ūdens lapsa uzņem, ēdot augļus.
Ziemas periodā lapsa ir dienas dzīvnieks, bet vasaras periodā tā ir nakts dzīvnieks. Lielausu lapsām ir ļoti laba dzirde, kas tiek izmantota medījot. Briesmu gadījumā lapsas bēg aizskrienot.

Reprodukcija

Lielausu lapsas visbiežāk veido monogāmus pārus, ļoti reti ir ģimenes, kas sastāv no viena tēviņa un divām mātītēm. Grūsnības periods lapsai ilgst 60 - 70 dienas, piedzimst 2 - 5 kucēni. Lielausu lapsas rok alas, kuras izmanto vairākus gadus. Lielos metienos kucēniem ir augsta mirstība, tā kā lapsai ir tikai 4 piena dziedzeri. Māte mēdz nogalināt vājākos mazuļus. Paplašinātajās ģimenēs mazuļus baro visas mātītes, nešķirojot piederibu. Tēviņš palīdz audzināt jauno paaudzi, medījot un sargājot alu.
Piedzimstot kucēni ir akli, 9 dienā acis tiem atveras, alu tie pamet 17 dienā. Māte kucēnus ar pienu zīda 15 nedēļas. Pēc tam jaunie lapsēni sāk medīt kopā ar vecākiem. Lielausu lapsas ir pieaugušas 5 - 6 mēnešu vecumā, sasniedzot dzimumbriedumu, tās pamet ģimeni. Reizēm jaunās lapsu mātītes paliek kopā ar ģimeni. Lielausu lapsas dzīvo 13 gadus.
Krāsu aklums

Krāsu aklums ir nespēja vai pasliktināta spēja normālos apgaismojuma apstākļos saskatīt un atšķirt kādu konkrētu krāsu, krāsas vai to toņus. Tas nereti arī tiek saukts par daltonismu, lai arī šaurākā nozīmē daltonisms attiecināms uz cilvēkiem, kuri neuztver tieši sarkano krāsu. Angļu ķīmiķis Džons Daltons, kurš pats cieta no krāsu akluma, 1798. gadā bija pirmais, kurš par šo tematu publicēja zinātnisko darbu „Neparasti fakti, kas saistīti ar krāsu redzi” (angļu: Extraordinary facts relating to the vision of colours). Krāsu aklums parasti ir iedzimts, taču to var arī izraisīt tīklenes, redzes nerva vai centrālās nervu sistēmas slimības.
Kukaiņēdāji

Kukaiņēdāji (Eulipotyphla) ir Laurāzijas placentāļu (Laurasiatheria) kārta, kuru mūsdienu sistemātikā vairs nelieto kā taksonomisku vienību. Šī kārta kādreiz apvienoja 5 mūsdienās dzīvojošas zīdītāju dzimtas.

Sistemātikas izmaiņas

Kukaiņēdāju kārtas zinātniskais nosaukums pirms 1999. gada bija Insectivora. Kārta bija plašāka un kopumā apvienoja 10 dzimtas. Šo dzimtu kopība bija samērā nosacīta, tās bija dažādas primitīvu, maza auguma, kukaiņus ēdošu zīdītāju dzimtas, kurām citās zīdītāju kārtās īsti nebija vietas. Tika pieņemts, ka šīs dzimtas ir kalpojušas kā evolucionārs pakāpiens pārējām dzimtām.
Attīstoties ģenētiskajiem pētījumiem, kukaiņēdāju kārta tika reorganizēta. Tai mainījās zinātniskais nosaukums uz Eulipotyphla un Āfrikas kukaiņēdāju virskārtā (Afroinsectiphilia) tika izdalītas 3 dzimtas: lēkātāju dzimta (Macroscelidea), tenreku dzimta (Tenrecidae) un zeltaino kurmju dzimta (Chrysochloridae); bet pirmprimātu placentāļu virskārtā (Euarchontoglires) 2 dzimtas: ciršļpērtiķu dzimta (Tupaiidae) un ādlidoņu dzimta (Cynocephalidae). Tomēr arī šī jaunā kukaiņēdāju kārta pēc neilga laika tika izmainīta, tā tika sadalīta 2 jaunās kārtās: ežveidīgo kārtā (Erinaceomorpha) un ciršļveidīgo kārtā (Soricomorpha).
Tomēr mūsdienu DNS jaunākie pētījumi zinātniekus atkal liek pārvērtēt esošo sistemātiku. Molekulāros pētījumos ir noskaidrojies, ka ciršļu dzimtai un ežu dzimtai ir bijis kopīgs priekštecis un ka ciršļi ir tuvāk radniecīgi ežiem nekā pārējām ciršļveidīgo kārtas dzimtām, abas šīs dzimtas ir monofilētiskas.
Jūrkalnes jūrskola

Jūrkalnes (Feliksbergas) jūrskola bija 1872. gadā Jūrkalnes pagastā dibināta jūrskola.

Vēsture

Jūrskola dibināta pēc 1867. gada jūrskolu likuma un darbojusies Pilsberģes muižā. Sākotnēji bija I (zemākās) kategorijas jūrskola. No 1880. gada bija II kategorijas jūrskola kurā sagatavoja tālbraucēju stūrmaņus un tuvbraucēju kapteiņus. Pēc 1902. gada likumdošanas izmaiņām pārveidota par sagatavošanas jūrskolu.
26 pastāvēšanas gados (līdz 1898. gadam) jūrskolā mācījušies 309 skolnieki. Eksāmenus nokārtojuši 7 tālbraucēju stūrmaņi un tuvbraucēju kapteiņi, kā arī 55 tuvbraucēju stūrmaņi.
Jūrskola darbojās līdz Pirmajam pasaules karam, kad to evakuēja uz Krieviju. Latvijā darbību nav atsākusi.
Aleksandrs Cauņa

Karjera

Cauņa ir uzaudzis Daugavpilī, taču 14 gadu vecumā pārcēlās uz Rīgu, kad saņēma Skonto FC jauniešu komandas piedāvājumu. 2005. gadā viņš sāka spēlēt JFK Olimps sastāvā, bet 2006. gada sezonas vidū Cauņa iekļuva Skonto FC pamatsastāvā. 2007. gada martā viņš pirmoreiz tika izsaukts uz Latvijas futbola izlasi, taču tajā debitēja tā paša gada 2. jūnijā pret Spāniju.
2008. gada janvāra beigās Cauņa tika uzaicināts uz Chelsea F.C. treniņiem otrās komandas sastāvā.
Pēc 2008. gada sezonas Cauņa mēģināja iekļūt vairākos Anglijas Premjerlīgas klubos. Vispirms viņš mēģināja iekļūt Sunderland sastāvā, bet tobrīd no kluba aizgāja galvenais treneris Rojs Kīns. Pēc tam viņš devās uz pārbaudi Blackburn, bet tobrīd tika atlaists kluba galvenais treneris Pols Inss. 2009. gada 2. februārī tika paziņots, ka Cauņa līdz sezonas beigām ir izīrēts Anglijas 1. līgas klubam Watford FC ar iespēju viņu pēc īres termiņa beigām nopirkt. Tomēr Watford klubs izvēlējās Cauņu neiegādāties un pēc īres līguma beigām Cauņa atgriezās Skonto sastāvā.
2010. gada sezonas sākumu Cauņa izlaida savainojuma dēļ, bet viņš atgriezās sezonas vidū un kopā ar "Skonto" izcīnīja savu pirmo Latvijas čempiona titulu. 2011. gada februārī "Skonto" uz četriem mēnešiem izīrēja Cauņu Krievijas Premjerlīgas klubam Maskavas "CSKA". 27. jūnijā CSKA izpirka līgumu no Skonto viņš noslēdza piecu gadu līgumu ar klubu. CSKA sastāvā viņš debitēja UEFA Čempionu līgā, 2011. gada oktobrī arī guva vārtus pret Turcijas Trabzonspor klubu. 2011. un 2012. gada decembrī A. Cauņa tika atzīts par gada labāko futbolistu Latvijā.
2017. gada janvārī saistībā ar vairākiem ilgstošiem savainojumiem pēc abpusējas vienošanās Maskavas CSKA lauza līgumu ar Cauņu. 2017. gada 31. martā Cauņa parakstīja līgumu ar Virslīgas klubu RFS.
Nino Nīderreiters

Spēlētāja karjera

Savu karjeru Nīderreiters uzsāka Davosā, 2008.—09. sezonā aizvadot arī pirmās spēles Šveices hokeja līgas klubā HC Davosa. Tiesa, jau 2009.—10. sezonā Nino bija pārcēlies uz Ziemeļameriku, kur pievienojās Rietumu hokeja līgas kluba Portlendas "Winterhawks" rindām. 2010. gadā, pēc lieliski aizvadītā Pasaules čempionāta junioriem, kuru Nīderraiters noslēdza ar 10 (6+4) punktiem, kā arī dalības pieaugušo izlasē Pasaules čempionātā, NHL draftā Nīderreiteru ar augsto piekto numuru izvēlējās Ņujorkas "Islanders".
2010.—11. gada sezonā hokejists aizvadīja 9 spēles "Islanders" rindās, pārējo sezonu gan turpinot spēlēt WHL. Nākamajā sezonā Nīderreiters NHL aizvadīja jau 55 spēles, taču 2012.—13. gada sezonu pilnībā aizvadīja AHL kluba Bridžportas "Sound Tigers" sastāvā.
2013. gada NHL drafta laikā tika aizmainīts uz Minesotas "Wild" vienību. 2016.—17. gada sezonu Nino noslēdza ar 57 rezultativitātes punktiem, tādējādi būdams viens no "Wild" rezultatīvākajiem spēlētājiem. 2019. gada janvārī hokejists tika aizmainīts uz Karolīnas "Hurricanes".
Šveices hokeja izlases rindās izcīnījis sudraba medaļas 2013. gada Pasaules čempionātā. Nīderreiters spēlējis 2014. gada Olimpisko spēļu turnīrā, kā arī 2010. un 2016. gada Pasaules čempionātos. Junioru vecumā spēlējis 2010. un 2011. gada Pasaules čempionātos junioriem.
Pumpuri

Nosaukums

1939. gadā dzelzceļa staciju Melluži I pārdēvēja par Pumpuriem, vēlāk arī visu stacijai tuvumā esošo Jaundubultu un Mellužu daļu.

Vēsture

Agrāk Pumpuri atradās uz Slokas mežniecībai piederošās Jaundubultu zemes un daļēji uz Nurmuižas īpašniekiem fon Firksiem piederošās Mellužu zemes. Robežu starp abiem īpašumiem veidoja tagadējā Upes iela. 
1827. gadā Kārlis Firkss Mellužos uzbūvēja kūrmāju, kuru nosauca par Karlsbad. Gruntsgabali Jaundubultos vasarniekiem sākti ierādīt 1848. gadā.
1859. gadā Pumpuru un Mellužu bērniem darbojās gan draudzes, gan privātās skolas. 1877. gadā uz jaunatvērtās Rīgas-Tukuma dzelzceļa līnijas izveidoja pieturas vietu Karlsbāde, ko 1914. gadā pārdēvēja par Karlsbādi I, 1922. gadā par Melluži I. Līdz Pirmajam pasaules karam Pumpuri saglabāja lauciniecisku raksturu un šeit bija daudz mazāk izpriecu vietu kā Dubultos vai Majoros.
1919. gada 26. septembrī atvēra Mellužu pamatskolu Peldu ielā 4/6, bet 1934. gadā pie dzelzceļa stacijas pēc skolu būvju arhitekta Indriķa Blankenburga projekta Kronvalda ielā 8 uzcēla Rīgas Jūrmalas pilsētas 3. pamatskolas ēku.

Ievērojamas personības

Poruka prospektā 61 pēc atgriešanās no Vjatkas trimdas līdz emigrācijai uz Šveici 1905. gada revolūcijas laikā dzīvoja Rainis un Aspazija (1904-1905). Kāpās pie jūras atrodas tā sauktās Raiņa priedes.
Bastīlija

Bastīlija (franču: Bastille) bija cietoksnis Parīzē, Francijā. Tam bija liela nozīme iekšējos konfliktos valstī. No 16. gadsimta beigām tas bija cietums politieslodzītajiem. Cietoksnis tika uzcelts Simtgadu kara laikā (1370.—1380. gadi), bet 1789. gada 14. jūlijā, Lielās franču revolūcijas laikā, cietoksnis tika ieņemts un vēlāk — nojaukts. Kopš 1880. gada 14. jūlijs Francijā ir valsts svētki.