google/wiki40b huggingface dataset:
Jānis Frīde

Biogrāfija

Dzimis strādnieku ģimenē. 1928. gadā beidzis Rīgas 2. pilsētas ģimnāziju, pēc tam trīs gadus studējis Rīgas komercinstitūtā (1929-31). No 1933. gada bijis VEF ierēdnis. Otrā Pasaules kara laikā cīnījies Latviešu strēlnieku divīzijā, ievainojuma dēļ demobilizēts. Pēc kara no 1943. līdz 1947. gadam studējis Maskavas Biblioteku institūtā (1943-47). Pēc atgriešanās Rīgā bijis Valsts bibliotēkas direktora vietnieks (1947. - 1949.) un Latvijas Valsts universitātes Bibliotēku zinātniskās katedras vadītājs un docētājs (1949.-1959.), Latvijas Valsts izdevniecības Daiļliteratūras redakcijas vecākais redaktors (1959.-1964.). 1950. un 1960. gados publicējis literatūrzinātniskus rakstus (arī kā izdoto grāmatu priekšvārdus) par latviešu un cittautu rakstniekiem: Antonu Austriņu, Doku Ati, Aleksandru Dimā, Voltu Vitmenu, Žoržu Sandu, Džordžu Gordonu Baironu. Pseidonīmi - Jānis Valdājs, Defrijs.

Šahists

Jānis Frīde bijis pazīstams arī kā šahists un šaha žurnālists. No 1938. gada līdz 1940. gadam bijis žurnāla «Šaha māksla» redaktors. No 1972. gada līdz 1975. gadam strādājis žurnālā «Šahs». Piecas reizes piedalījies Latvijas šaha čempionātu finālos, strādājis kā šaha treneris. Spēlējis arī korespondencšahu - Latvijas PSR VII komandu čempionātā (1976. - 1977.) izcīnījis 3. vietu Rīgas medicīnas darbinieku komandas sastāvā.
Darba valoda

Darba valoda (arī procedūras valoda) ir kādai valodai piešķirts sevišķs legāls statuss starptautiskā kompānijā, organizācijā, biedrībā tās iekšējās un ārējās komunikācijas nodrošināšanai. Pirmām kārtām tā ir ikdienas korespondences un saziņas valoda.
Lielākajai daļai starptautisko organizāciju ir darba valodas. Konkrētai organizācijai darba valoda var būt un var arī nebūt oficiāla valoda.
Redemptoristu kongregācija

Redemptoristu kongregācija, arī Redemptoristu ordenis, jeb Pestītāja ordenis, pareizāk: Svētās Pestīšanas Kongregācija (no lat. Redemptor - pestītājs; Congregatio Sanctissimi Redemptoris; saīsinājums: CSSR vai C.Ss.R.). Romas Katoļu Baznīcas misionāru kongregācija, kuru 1732. gadā dibinātājis Sv. Alfonss Ligori - Saint Alphonsus Liguori).
Agvilarīts

Atradnes

Apzinātas 33 šī minerāla atradnes. No tām Latvijai tuvākās atrodas Čehijā, Bohēmijā.
Valensijas karaliste

Valensijas karaliste pastāvēja mūsdienu Spānijas Karalistes teritorijā no 1238. līdz 1707. gadam un bija viena no Aragonas kroņa zemēm. Izveidota pēc tam, kad rekonkistas gaitā Aragona iekaroja musulmaņu kontrolētās zemes. Karaliste beidza pastāvēt, kad Filips V Aragonas kroņa zemes apvienoja ar Kastīlijas kroņa zemēm, izveidojot vienotu Spāniju. Mūsdienu Valensijas apgabals aizņem karalistes bijušo teritoriju. Karalistes galvaspilsēta bija Valensija. Iedzīvotāju vairākums runāja katalāņu valodas valensiešu dialektā un aragoniešu valodā. Valdošā vairākuma reliģija bija katolicisms, islāmam un jūdaismam paliekot mazākuma reliģijām.
1232. gadā Haime I sāka pirmo kampaņu šī reģiona zemju iekarošanai. Otrā kampaņa sākās 1238. gadā, kad 9. oktobrī Haime I iekaroja Valensijas pilsētu. Trešā kampaņa sākās 1243. gadā un beidzās 1245. gadā, kad Haime I paplašināja iekarojumus dienvidu virzienā. Haime II turpināja iekarojumus dienvidos, ieņemot teritorijas, kuras vēlējās pakļaut arī Kastīlija. Iekarotie musulmaņi regulāri rīkoja dumpjus, un to lojalitāte kristiešu karalim bija apšaubāma. Atklāto un slēpto musulmaņu tiesības pakāpeniski ierobežoja, līdz 1609. gadā tos pilnībā izraidīja no valsts. 
Karalis saglabāja varu pār piekrastes auglīgākajām un bagātākajām zemēm, saviem aragoniešu feodālajiem vasaļiem piešķirot kalnainas un mazāk auglīgas zemes. Zemes īpašuma tiesības arī ietekmēja arī jauno iedzīvotāju demogrāfiju. Iekšzemē ieradās kastīliešu valodai radniecīgajā aragoniešu valodā runājoši zemnieki. Piekrastē ieradās valensiešu valodā runājošie katalāņi.
15. gadsimta sākumā Valensija sasniedza labklājības uzplaukumu, plaši tirgojoties Vidusjūras reģionā. Amerikas atklāšana un Spānijas impērijas veidošanās, pavērsa galvenos tirdzniecības ceļus uz Amerikām un Āfriku. Pēc Aragonas Ferdinanda kāzām ar Kastīlijas Izabellu, sākās vienotas Spānijas veidošanās. Vidusjūras tirdzniecība kristiešu un musulmaņu karu dēļ kļuva neizdevīgāka. Apmēram 125 000 musulmaņu izraidīšana 1609. gadā iztukšoja daudzus apgabalus un ciematus, samazinot reģiona ekonomisko aktivitāti.
Mercury septītnieks

Mercury septītnieks (angļu: Mercury Seven) bija ASV pirmo septiņu astronautu grupa. To NASA izvēlējās 1959. gada 9. aprīlī Mercury projektam. Grupas locekļi piedalījušies ne tikai Mercury lidojumos, bet arī Gemini, Apollo un Space Shuttle misijās.
Jevgeņijs Millers

Dzīvesgājums

Eižens Ludvigs Millers dzimis Daugavpilī 1867. gada 25. septembrī Krievijas impērijas militārā inženiera apakšpulkveža Kārļa Millera un viņa sievas Matildes Vilhelmīnes ģimenē kā vecākais dēls. Viņa tēva nopelnu dēļ 1878. gadā Krievijas impērijas valdība visu ģimeni iecēla muižnieku kārtā. Pēc Krievijas ģenerālštāba Nikolaja kara akadēmijas beigšanas viņš kalpoja par Krievijas impērijas militāro atašeju Nīderlandē un Beļģijā (1898-1901), vēlāk Itālijā (1901-1907).
1896. gadā viņš apprecējās ar Natāliju Šipovu un viņiem piedzima meitas Sofija un Marija, dēls Nikolajs. Pēc atgriešanās Krievijā Eižens Millers komandēja 7. Baltkrievijas huzāru pulku (1907-1909), strādāja Ģenerālštābā (1909-1910), vadīja Nikolaja kavalērijas skolu (1910-1912), bet 1912.-1914. gadā vadīja Maskavas kara apgabalu.
Pirmā Pasaules kara laikā viņš bija 5. armijas štāba priekšnieks, plānoja Daugavpils aizstāvēšanas kaujas 1915. gada oktobrī, pēc tam komandēja Rumānijas teritorijā izvietotās Atsevišķās armijas 26. korpusu.
Krievijas pilsoņu karā ģenerālis Millers komandēja Baltās armijas Ziemeļu grupējumu un bija Ziemeļu novada priekšnieks Arhangeļskā.
1920. gadā Millers emigrēja uz Franciju, kur 1930. gadā kļuva par trimdas krievu militāro vienību savienības priekšsēdētāju. Ar NKVD aģenta ģenerāļa Skobļina palīdzību 1937. gadā viņu nolaupīja un ar kuģi "Marija Uļjanova" aizveda uz PSRS, kur pēc ilgstošām pratināšanām Lubjankas cietumā nošāva 1939. gadā.
Ludvigs Ēķis

Biogrāfija

Ludvigs Ēķis piedzima 1892. gada 11. septembrī Dobeles pagastā. No 1911. līdz 1914. gadam studēja tautsaimniecību Rīgas Politehniskajā institūtā, savukārt no 1920. līdz 1922. gadam — tieslietas Latvijas Universitātē. Bijis latviešu studentu korporācijas Selonija biedrs. 1914. gadā iesaukts karadienestā, Prūsijas austrumos krita vācu gūstā, no kura tika atbrīvots 1918. gada jūlijā. Tā paša gada decembrī iestājies Latvijas Pagaidu valdības bruņotajos spēkos, piedalījies atbrīvošanas cīņās. 1920. gadā atvaļināts.
1920. gada aprīlī sācis strādāt LR Ārlietu dienestā. Strādājis Ārlietu ministrijas departamentos, vēstniecībās Berlīnē (1922—1923) un Helsinkos (1923—1925), sasniedzot I šķiras sekretāra dienesta pakāpi. No 1925. līdz 1928. gadam vadījis ĀM Administratīvo un protokola nodaļu. No 1928. gada janvāra I šķiras sekretārs sūtniecībā Londonā. ĀM Rietumu nodaļas vadītājs (1931—1934), vēstnieks Lietuvā (1934). Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gada 15. maijā kļuva par jaunās valdības finanšu ministru. Amatā bija līdz 1938. gada jūnijam. 1936. gadā aptuveni trīs mēnešus pildīja ārlietu ministra pienākumus. Pēc tam, kad zaudēja amatu valdībā, sākotnēji bija ĀM sūtnis sevišķiem uzdevumiem. Septembrī kļuva par vēstnieku Polijā un Ungārijā (ar sēdekli Varšavā). No 1939. gada oktobra — arī Rumānijā ar sēdekli Bukarestē, uz kurieni, sākoties Otrajam pasaules karam, devies pēc Polijas valdības norādījuma. No 1940. gada aprīļa sūtnis arī Turcijā.
Protestējis pret Latvijas okupāciju un gaidāmo inkorporāciju PSRS, 1940. gada 23. jūlijā iesniedzot notu Rumānijas un nosūtot notas Ungārijas un Turcijas ārlietu ministriem. 10. augustā paziņojis Rumānijas un Latvijas PSR ārlietu ministriem un par vēstnieka pilnvaru nolikšanu. Pēc tam pārcēlies uz ASV. No 1941. gada janvāra līdz nāvei 1943. gada jūlijā bija padomdevējs saimnieciskās un finansiālās lietās vēstniecībā Vašingtonā.
Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni, Triju Zvaigžņu ordeni, Beļģijas, Igaunijas, Itālijas, Lietuvas, Somijas un Zviedrijas ordeņiem.
Tērvetes sanatorija

Vēsture

Tuberkulozes sanatorija Tērvetē (Kalnamuižā) celta no 1930. līdz 1932. gadam pēc Latvijas Sarkanā krusta arhitekta Aleksandra Klinklāva projekta. Pēc Otrā pasaules kara to pakļāva Latvijas PSR Veselības aizsardzības Tautas komisariātam un pārdēvēja par Valsts tuberkulozes slimnīcu "Tērvete", 1946. gadā par Valsts tuberkulozes sanatoriju "Tērvete", bet 1966. gadā par Republikānisko tuberkulozes sanatoriju "Tērvete".
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1992, gadā to nosauca par Valsts rehabilitācijas slimnīcu "Tērvete", bet 1993. gadā par bezpeļņas organizāciju valsts uzņēmumu Kurzemes novada rehabilitācijas centru "Tērvete". 2004. gadā izveidoja Veselības ministrijas Valsts SIA Rehabilitācijas centru "Tērvete".

Ēka

Fasāde veidota funkcionālisma tradīcijās. Tā ir dzelzsbetona karkasa konstrukcijas ģeometrizētu apjomu celtne ar taisnstūra rizalītiem galos un pusapaļu rizalītu centrā. Tās D fasādi izceļ plaši izvērstas stiklotas horizontālas logailu rindas. Fasādi rotā divi tēlnieka Kārļa Zemdegas darināti ciļņi, kas ir atsevišķi valsts nozīmes mākslas pieminekļi. Divi lielākie ciļņi ir katrs ar savu sižetu, kuru kopdoma risina cilvēka cīņu ar slimību un nāvi.
Lihtenšteina

Vēsture

1699. - 1712. gadā teritoriju pārvaldīja Lihtenšteinu dzimta. 1719. gada 15. augustā izveidojās Lihtenšteinas firsta valsts, kas Napoleona karu laikā pievienojās vācu Reinas Savienībai (1808-1815), pēc tam Vācu Savienībai (1815-1866). 
1866. gada 14. februārī Lihtenšteina kļuva par neatkarīgu valsti. 1924. gadā tā izveidoja kopēju monetāro un muitas ūniju ar Šveices Konfederāciju, arī mūsdienās Lihtenšteinas intereses ārzemēs pārstāv Šveice.

Ģeogrāfija

Lihtenšteina atrodas Alpos, Reinas augšteces apkaimē. Austrumos tā robežojas ar Austriju, bet rietumos ar Šveici. Valsts teritorija ir nedaudz izstiepusies ziemeļu-dienvidu virzienā un tās garums ir 24 km. Valsts pašos dienvidos atrodas Lihtenšteinas augstākā virsotne - Graušpice (2 599 m). Zemākā vieta atrodas 429 m augstumā Reinas krastā valsts ziemeļos. Lielākās valsts upes ir Reina, kas kalpo kā robeža starp Lihtenšteinu un Šveici, kā arī Zamina.
Klimats mērens, nokrišņu daudzums 700 - 1200 mm gadā. Neskatoties uz to, ka Lihtenšteina atrodas Alpos, bieža dienvidu vēju esamība nosaka to, ka klimats šeit ir samērā maigs.
Meži klāj 25% no teritorijas, kalnu ganības un pļavas 43%, aramzeme 25%. Mežos dzīvo brieži, lapsas, bebri, caunas. Audzē kartupeļus, dārzeņus, kviešus, miežus. Valsts klimats ir maigs, vidējā janvāra temperatūra ir —10°C, jūlija +21 °C.

Demogrāfija

Lihtenšteinā dzīvo 35,8 tūkstoši iedzīvotāju un apdzīvojuma blīvums ir visai liels - ap 220 cilv./km². Vidējais dzīves ilgums ir 79,68 gadi (76,1 vīriešiem un 83,28 sievietēm).
Apmēram divas trešdaļas iedzīvotāju ir dzimuši Lihtenšteinā (65,8%), piektā daļa (20,1%) nāk no citām vāciski runājošajām valstīm (10,8% no Šveices, 5,9% no Austrijas un 3,4% no Vācijas). Pārējie iedzīvotāji nāk no Itālijas un bijušās Dienvidslāvijas (3,3%), no Turcijas (2,6%) un citām valstīm (4,8%).
Lai arī oficiālā valoda ir vācu valoda, vairums iedzīvotāju runā alemāņu dialektā, kas būtiski atšķiras no standarta vācu valodas, bet ir radniecīgs dialektiem, ko runā kaimiņu reģionos.
Saskaņā ar 2000. gada tautas skaitīšanu, 87,9% iedzīvotāju ir kristieši, no kuriem 78,4% pieder pie Romas katoļu ticības un ap 8% ir protestanti.

Ekonomika

Galvenie tirdzniecības partneri ir Šveice un Francija. Saimniecībā kopš 20.gs. 60. gadiem ir attīstīta rūpniecība. Ražo mākslīgos zobus, vīnu, suvenīrus. Svarīgs ienākumu avots ir pastmarkas. Izplatīts tūrisms un kultūrsaimniecības.

Valsts pārvalde

Valsts galva princis Hans Ādams II, valdību vada premjerministrs, likumdevēja varu realizē princis un landtāgs (25 deputāti).
Lihtenšteinas Firstiste iedalās 11 pašvaldībās — Balzers, Eschen, Gamprin, Mauren, Plankel, Ruggell, Schaan, Schellenberg, Triesen, Triesenberg un Vaduca (galvaspilsētas apkārtne). Vairumu pašvaldību veido tikai viena pilsēta.

Diplomātiskās attiecības ar Latviju

Latvijas intereses Lihtenšteinā pārstāv Latvijas vēstniecība Austrijā. Lihtenšteinas intereses Latvijā pārstāv Šveices vēstniecība Rīgā, jo kopš 1991. gada 24. oktobra Šveice ir uzņēmusies pārstāvēt Lihtenšteinas intereses tajās valstīs, kurās tai nav savas pārstāvniecības.
2003. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Latvijas futbola Virslīgas 2003. gada sezona bija 29. Virslīgas sezona, kas sākās 2003. gada aprīlī, bet noslēdzās novembrī. Par Latvijas čempioniem divpadsmito reizi pēc kārtas kļuva "Skonto", kas par 5 punktiem pārspēja tuvākos sekotājus "Liepājas Metalurgu". Par labāko vārtu guvēju, uzstādot jaunu Virslīgas rezultativitātes rekordu, kļuva "Metalurga" uzbrucējs Viktors Dobrecovs, kurš guva 36 vārtus.
Sapfo

Dzīve

Drošu liecību par Sapfo dzīvi nav. Domājams, ka viņa dzimusi aristokrātiskā ģimenē - par to liecina viņas darbu valodas izsmalcinātība un atsauces uz dažādiem festivāliem, reliģiskiem rituāliem, galmu dzīvi u.tml. Iespējams, viņas vecāku vārdi bijuši Skamandrs un Kleīda un viņai bijuši trīs brāļi. Sapfo māte mirusi agri. Zināms, ka Sapfo bijusi precējusies un varbūt viņai bijusi meita Kleīda. Politisku apstākļu dēļ Sapfo uz īsu laiku bijusi spiesta dzīvot trimdā (iespējams, Sicīlijā). Mitilēnē Sapfo vadījusi tiasu - dižciltīgu meiteņu skolu, kur tām bija jāapgūst arī mūzika, dzeja, deja. Iespējams, Sapfo bijušas intīmas attiecības ar Lesbas salā dzīvojušo Alkaju. Saskaņā ar kādu vēlāka laika leģendu, Sapfo, nelaimīgi iemīlējusies kādā Fāontā, beigusi dzīvi pašnāvībā.
Bush (grupa)

Panākumi ar Sixteen Stone: 1994-1995

Bush savus lielākos panākumus guva tieši ar debijas albumu Sixteen Stone. Albums saturēja vairākas komerciāli veikmīgas dziesmas, kas guva lielus panākumus Amerikas Savienotajās Valstīs. Arī uzstāšanās Saturday Night Live un plašā dziesmu atskaņošana radiostacijās un MTV kanālā, palielināja Bush popularītāti, ļaujot albumam Sixteen Stone iegūt vairākkārtēju platīna statusu ar pārdotām vairāk nekā 6 miljoniem albuma ierakstu Amerikas Savienotajās Valstīs.
Skarabeju dzimta

Apraksts

Vairākums vaboļu no šīs dzimtas ir vidēji garas - no 2 līdz 60 mm, bet tomēr starp dzimtas sugām gadās īsti giganti, kuras pieder pie lielākajām vabolēm pasaulē. Vislielākās sastopamas Centrālamerikā un Dienvidamerikā, tās ir Dynastes hercules, kuru tēviņu garums sasniedz 160–165 mm, bet pēc dokumentāli nepierādītiem datiem pat līdz 178 mm. Otrā lielākā pēc garuma ir tās tuva radiniece Dynastes neptunus, kuru maksimālais tēviņa garums ir 158 mm un vidējais garums 120–135 mm. Nākamās lielākās ir Dienvidamerikas Megasoma ģints pārstāves — Megasoma elephas, Megasoma actaeon, Megasoma mars, un vēl sugas no Āzijas ģints Chalcosoma, kuru garums var sasniegt 110–120 mm. Skarabeju dzimtā ir vissmagākās vaboles pasaulē, atsevišķi tēviņi no Goliathus ģints, kuru garums ir 95–100 mm, var svērt pat 47 gramus, bet citos avotos pat 80—100 grami.

Pieaugušo vaboļu morfoloģija

Ķermenis kompakts, īsi ovāls; forma ir daudzveidīga: var būt ovāla, subkvadrātiska, cilindriska. Krāsa ir ļoti mainīga, var būt vai nebūt ar metālisku spīdumu. Piemēram, Chrysina ģints pārstāvji ir nokrāsoti dažādos zaļas krāsas toņos un bieži ar citu krāsu strīpām uz priekšspārniem, bet tomēr ir arī dažas sugas, kas ir pilnīgi gludas un metāliski spīdošas ar zeltainu vai sudrabainu krāsu. Dažas sugas var būt ar spurainu vai zvīņainu virsmu.
Sanpaulu

Vēsture

Pilsētu 1554. gada 25. janvārī dibināja jezuītu misionāri Hosē de Ančeta un Manuels de Nobrega, nodibinot misiju Colégio de São Paulo de Piratininga, lai pievērstu kristietībai tupi un gvaranu indiāņus. Pilsēta tika dibināta auglīgas plakankalnes malā otrpus Atlantijas okeāna piekrastes Seradumares (Serra do Mar) kalnu grēdai.
Pilsētas tiesības Sanpaulu tika piešķirtas 1711. gadā. Pilsēta strauji attīstījās, sākot no 19. gadsimta otrās puses, kad apkārtnē tika izveidotas milzīgas kafijas plantācijas, kas piesaistīja daudz imigrantu no visdažādākajām pasaules vietām. Daudz imigrantu iebrauca no Itālijas.
1828. gada 1. martā Sanpaulu tika nodibināta pirmā augstskola Brazīlijā — juristu skola Largo São Francisco.

Transporta sistēma

Sabiedriskā transporta sistēmas pamatu veido sazarots autobusu un trolejbusu maršrutu tīkls. Darbojas metro sistēma, kurā šobrīd ir sešas līnijas. Viena no tām ir viensliedes dzelzceļa līnija. Ar 500 lidaparātiem Sanpaulu ir lielākā helikopteru flote pasaulē. Pilsētā ir 100 helikopteru pacelšanās laukumi, no kuriem daudzi ir izvietoti uz augstceltņu jumtiem. Ielu satiksmē akūta problēma ir sastrēgumi, kas dažkārt stiepjas vairāku desmitu kilometru garumā.

Kriminogēnā situācija

Tāpat kā citās Brazīlijas lielpilsētās, arī Sanpaulu ir augsts kriminogēnais līmenis, bet cilvēku aplaupīšana pilsētas ielās gaišā dienas laikā tiek uzskatīta par ierastu parādību. Tūristi tiek mudināti būt piesardzīgiem, neizrādīt savu atšķirību no vidusmēra vietējās sabiedrības, nepretoties uzbrucējiem.
 «Pastaigāties pa Sanpaulu un priecāties par skvēriem un pilsētu ir tas pats kā papeldēties Amazonē kopā ar pirajām,» salīdzina ceļotājs [Viesturs Tamužs]. Tas, ka tūristu neaplaupīs, esot gandrīz neiespējami. (..) Parasti tas notiekot, kad kāds pienāk pie mašīnas un piedraud: «Ja tu man nesamaksāsi 10 reālus, es tev izsitīšu stiklu» vai, ja logs vaļā, piegrūž klāt nazi, un nākas maksāt. V. Tamužs stāsta, ka brazīlieši to uztverot kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, kā oda sīkšanu. 
 — Labākais Brazīlijā - turienes latvieši. Dienas Bizness, 1999

Latvieši Sanpaulu

Sanpaulu dzīvo vairāki simti latviešu izcelsmes brazīliešu, no kuriem tikai nedaudzi pārvalda latviešu valodu. Pilsētā darbojas 1950. gadā dibinātā latviešu luterāņu draudze, kas notur regulārus dievkalpojumus latviešu valodā 1959. gadā uzbūvētajā dievnamā. Draudzes īpašumā notiek arī laicīgi pasākumi — latviešu kopienas saviesīgi sarīkojumi un kora mēģinājumi. Draudze ietilpst LELBA sastāvā. Pilsētā darbojas arī 20. gados latviešu dibināta baptistu draudze, kas ietilpst Brazīlijas Latviešu baptistu apvienībā. Tiesa gan, mūsdienās dievkalpojumi tajā notiek tikai portugāļu valodā.
No 1907. līdz 1909. gadam divas reizes nedēļā Sanpaulu latviešu valodā tika izdots sabiedriski politisks laikraksts "Līdumnieks" ("Lihdumneeks"). Tā izdevējs un redaktors bija Jūlijs Malvess.
Daiļliteratūrā norises Sanpaulu latviešu kopienas dzīvē aprakstītas Jūlija Lāča romānā "Mūža meža maldi" (nodaļas par Pāvilpili) un bijušā Sanpaulu latviešu baptistu draudzes mācītāja Andreja Arāja romānā "Dzīve palmu zemē".
U. S. Steel Košice

Vēsture

1959. gada 1. aprīlī dibināts Austrumslovākijas metalurģijas uzņēmums (Východoslovenské železiarne, VSŽ). 1960. gada janvārī Košicē sākta rūpnīcas būvniecība. Pirmā domna iedarbināta 1965. gadā. Beidzamie darbi pabeigti 1966. gadā. Ogles rūpnīcai piegādāja no Ostravas Čehijas ziemeļaustrumos, bet dzelzs rūdu — no Krivijrihas Ukrainā.
1989. gadā rūpnīca pārveidota par valsts uzņēmumu. 1990. gadā tas privatizēts un pārdēvēts par VSŽ akciová spoločnosť, valstij paturot 37 % kapitāldaļu.
1998. gadā uzņēmums bankrotēja.
2000. gada 24. novembrī rūpnīca pārdota ASV metalurģijas uzņēmumam U. S. Steel.
Gudrība

Gudrība ir vispārināta īpašība, kam raksturīgas plašas zināšanas, attīstīta domāšana, bagātīga pieredze, izpratne, piesardzība un spēja rast risinājumus problēmām. Dažos gadījumos gudrību var identificēt ar prātu vai intelektu.
Sengrieķu mitoloģijā gudrības dieviete ir Atēna, savukārt romiešu mitoloģijā tā ir Minerva. Rietumu pasaulē par gudrības simbolu nereti tiek uzskatīta pūce.
Desert Eagle

Vēsture

Magnum Research Inc. vēlējās radīt jaunu lielkalibra, pusautomātisko pistoli ar pulver-gāzu pārlādes mehānismu. 1979. gadā sākās darbs pie Desert Eagle. 1980. gadā Magnum Research Inc. patentēja šā tipa pistoli un pirmais prototips radās 1981. gadā. 1982. tika prezentēts pirmais Eagle 357. Šim ierocim piemita 80% no funkcionalitātes, salīdzinot ar pēdējo prototipu. Modifikācijas — rotējoš aizbīdnis, pulver gāzes pārlādes mehānisms un labas šaušanas īpašībās. Tika izgatavotas 1000 šādas pistoles. 
Drīz vien šā ieroča patentu iegādājās Izraēlas kompānija Israel Military Industries jeb (IMI) un pilnveidoja šo ieroci līdz pilnībai. Jaunā kompānija sāka darbu pie jaunā šā ieroča prototipa un izstrāde sākās.
1985. gadā. Israel "Military Industries (IMI)" uzlaboja stobru. No parastā vītņstobra uz daudzkanšu vītņstobru. 1986. gadā tika prezentēts jaunais Desert Eagle - Magnum 44, kurš jau bija pusautomātiskais. 1987. gadā tika prezentēts Magnum 41 modelis, kuram sāka masveida ražošanu. 1989. gadā tika prezentēts Mark VII modelis, kurš tehniskā ziņā kalpo par bāzi visiem pārējiem modeļiem. Uzlabojumi - palielināts aizsardzības plecs, palielināta gaiļa izslīde (uzlabo šaušanas precizitāti - atļauj precīzāk tēmēt) un divpakāpienu sprūds. 
1996. gadā tika prezentēts Mark XIX, kuram jau izmanto lielāka kalibra patronas .50 Action Express jeb (.50 AE). Šis modelis tika radīts vairāk priekš Šaušanas/Medībām. Šis modelis ir pasaulē spēcīgākā pistole, visi pārējie konkurenti neizdzīvoja un Desert Eagle Mark XIX palika par vienīgo visspēcīgāko lielkalibra pistoli masveida ražošanā.

Raksturojums

Desert Eagle konstruktori šo ieroci nemaz nebija paredzējuši izmantot kaujas nolūkiem un nekur arī netika izmantots. Viņa tika radītā priekš Šaušanas/Medībām. Desert Eagle ir jaudīga, taču ļoti skaļa, lielā atsitiena dēļ viņai ir zema ātršāvība un viņa ir smaga. Kā arī viņai nepieciešama bieža apkope. Aptveres apjoms arī neliels.
Desert Eagle vietā var paņemt līdzi 2 pistoles ar divtik lielāku aptveres apjomu, un ar tām būs vieglāk darboties. Līdz ar to arī militāristi viņu neizmanto.
Tāpēc Desert Eagle vairāk ir kā izklaides ierocis, ko izmanto datorspēļu un filmu veidotāji.
Ādažu novads

Vēsture

1298. gada 29. jūnijā pie Bukultu pils noritēja Ādažu kauja starp Rīgas arhibīskapu, tā sabiedroto Lietuvas dižkunigaiti Vīteni un Vācu ordeni Kēnigsbergas komtura Bertolda no Brīhafenas (latīņu: Bertoldus Bruhave, vācu: von Brühaven) vadībā.
1549. gadā pirmo reizi rakstos minēts Ādažu-Carnikavas draudzes novads (Neuermühlen-Zarnikau), 1826. gadā tajā ietilpa Sv. Pētera un Pāvila Ādažu baznīca ar divām filiālbaznīcām - esošo koka Carnikavas baznīcu un koka Garkalnes baznīcu jeb Vesterotes kapellu (Weterotten, Hilchens Kapelle). Draudzes novadā atradās Ādažu mācītājmuiža un vairākas muižas.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Ādažu muiža (Aahof), saukta arī par Gaujas-Pļavas muižu, tika sadalīta 104 vienībās 1358 ha kopplatībā, Carnikavas muiža saukta arī par Gaujas-Meņģeļu jeb Sānkaules muižu, tika sadalīta 101 vienībā 2237 ha kopplatībā, Iļķenu muiža 17 vienībās 475 ha kopplatībā, Remberģes muiža 47 vienībās 761 ha kopplatībā, Štāles muiža (Stalenhof) 18 vienībās 252 ha kopplatībā, Berģu muiža 35 vienībās 215 ha kopplatībā, Alderu muiža 29 vienībās 93 ha kopplatībā, Ādažu mācītājmuiža 1 vienībā 57 ha kopplatībā, Baloža muiža (Bonaventura) 4 vienībās 24 ha kopplatībā, Kluses (Klus) obroka gabals 1 vienībā 12,6 ha platībā.
1935. gadā Rīgas apriņķa Ādažu pagasta platība bija 402 km² un tajā dzīvoja 3338 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Ādažu, Berģu, Carnikavas un Garkalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ādažu ciems ietilpis Saulkrastu (1949—1956) un Rīgas (pēc 1956. gada) rajonos. Ādažu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Carnikavas ciemu. 1974. gadā pievienoja likvidētā Mangaļu ciema kolhoza «Ādaži» teritoriju, bet daļu teritorijas pievienoja Berģu ciemam. 1977. gadā pievienoja daļu likvidētā Berģu ciema un daļu Garkalnes un Vangažu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1992. gadā no Ādažu pagasta atdalīja jaunizveidotā Carnikavas pagasta teritoriju. 2006. gadā pagastu reorganizēja par Ādažu novadu.
Priekules rajons

Izveide

Pēc 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas Liepājas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Aizputes, Liepājas, Priekules, Saldus un Skrundas rajonos. No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Priekules rajons ietilpa Liepājas apgabalā.

Likvidācija

1959. gadā Priekules rajonu likvidēja, to pievienojot Liepājas rajonam.