google/wiki40b huggingface dataset:
Naudas reizinātājs

Naudas reizinātājs jeb naudas multiplikators ir skaitlis, kas izsaka maksimālo iespējamo plašās naudas attiecību pret bāzes naudu daļēju rezervju bankvedībā. Naudas reizinātāju var aprēķināt no obligātās rezerves procenta.
Skaitlim ir liela nozīme keinsisma makroekonomikas teorijās. Savukārt, saskaņā ar postkeinsismam piederošo endogēnās naudas teoriju, bankas vispirms aizdod un tikai pēc tam sagādā rezerves (skat. zemāk), līdz ar to naudas reizinātāja koncepts endogēnās naudas teorijā tiek uzskatīts par bezjēdzīgu — vienīgais naudas piedāvājuma palielināšanos veicinošais faktors ir iedzīvotāju vēlme aizņemties, atbilstošās rezerves banka var sagādāt vēlāk, piemēram, no centrālās bankas.

Viedoklis, ka obligātā rezerve nāk pēc aizdošanas

Pretstatā augstāk redzamajai prezumpcijai, ka bankas "atliek" obligāto rezervi, ekonomists Stīvs Kīns (Steve Keen) balstoties uz Nobela laureātu Kydland & Prescott 1990. gada darba Real Facts and a Monetary Myth ir secinājis, ka bankas vispirms aizdod un tikai pēc tam sagādā obligātās rezerves (visticamāk no centrālās bankas).
Viņaprāt, lieks pierādījums tam ir, piemēram, fakts, ka sešās no ESAO valstīm obligātās rezerves apmērs ir 0%.

Kritika

Piemēram, Jānis bankā A aizņēmās 1000 Ls, jo viņš nekavējoties gribēja nopirkt mašīnu, viņam to arī izdevās izdarīt, jo Līga vēlējās pārdot savu lietoto mašīnu. Saņemtos 1000 Ls Līga savukārt izmantoja, lai nekavējoties atmaksātu 1000 Ls aizņēmumu, kas viņai bija tajā pašā bankā A, pēc atmaksas banka varēs šo naudu atkal kādam aizdot vai arī rezervju samazināšanās gadījumā (piemēram, cilvēkiem izņemot daudz noguldītas naudas) tā varētu to "dzēst". Šajā piemērā ir redzams, ka banku radīto "kredītnaudu" nevar pielīdzināt naudas viltošanai vai tml. Naudas viltošanā ir iesaistīts apmāns un naudas viltotājs nevēlētos, lai viltotā nauda nonāk atpakaļ pie viņa. Faktiski bankas caur daļējo rezervju sistēmu savā starpā tikai "pavairo" naudu. Taču augstāk minētajā piemērā vēl netika pieminēts, ka gan Jānis, gan Līga aizņēmās naudu ar 10% likmi — viņi abi bija parādā 1100 Ls. 1000 latiem beidzot apriti un nonākot bankā beigu bilance ir mīnus 200 Ls. Virspusīgi skatoties varētu likties, ka šādu iztrūkumu varētu segt ar "bāzes naudu", respektīvi, ar valsts centrālās bankas izdoto "īsto naudu", taču arī visa nauda, ko izdod (daļēji privātā) centrālā banka ir uz parāda, radīta maksājot par valsts parādzīmēm (kas ir valsts solījums atdot parādzīmes vērtību + procentus).
Kritiķi, lai raksturotu šo sitāciju izmanto apzīmējumu "uz parāda balstīta monetāra sistēma". Pašlaik pasaulē tādas ir praktiski visu valstu monetārās sistēmas.
Olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēles balsojums

Šajā lapā ir uzskaitīti visu Olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēles balsojumi.

1896-1932

Balsojums netika publicēts

1948 Londona

Balsojums netika publicēts.

1924-40

Balsojums netika publicēts.

1948 Sanktmorica

Balsojums netika publicēts.
Ļubica Živkoviča

Biogrāfija

Piedzimusi Vojvodinas pilsētā Bukovacā, kurā beigusi pamatskolu, pēc tam Novisadā absolvējusi ekonomikas vidusskolu. Pēc vidusskolas beigšanas divus gadus strādājusi Sarajevā, pēc tam atgriezusies Novisadā, kur līdz aiziešanai pensijā strādājusi Dienvidslāvijas kompānijas Naftagaspromet informācijas centrā.
Šahu iemācījusies spēlēt agrā jaunībā, bet 1953. gadā kļuvusi par Novisadas šaha kluba biedri. Daudzkārtējā Vojvodinas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāja, bet 1959. gadā Zagrebā kļuvsi par Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāju. 1966. gadā FIDE viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Piedalījusies 1973. gada starpzonu turnīrā Menorkā, kurā ieņēmusi 16. vietu (uzvarējusi Valentīna Kozlovska). 
Diemžēl darba un ģimenes apstākļu spiesta, kā arī dēļ vietējo Vojvodinas šaha struktūru vāja atbalsta, Ļubica Živkoviča nespēja pilnībā atklāt savu šahistes potenciālu un tā arī nekļuva par profesionālu šahisti.
Pēc savām aktīvās šahistes beigām bijusi pazīstama arī kā šaha turnīru tiesnese. 1984. gadā saņēma FIDE starptautiskā arbitra nosaukumu. 1990. gadā Novisadā bijusi viena no 29. šaha olimpiādes  galvenā tiesneša vietniecēm.
Helsinku "Jokerit"

Spēlētāji

Komandas sastāvā spēlējusi virkne vēlāko NHL hokejistu. "Jokerit" komanda iemūžinājusi tādu spēlētāju kā Tēmu Selennes, Jari Kurri, Esa Tikanena, Valteri Immonena numurus, taču komandas rindās vairākas sezonas aizvadījuši arī tādi spēlētāji kā Valteri Filpula, Šons Bergenheims, Kari Lehtonens, Tuomo Rūtu, Ville Peltonens, Anti Jusi Niemi, Osi Vēnenens.
Kārlis Rozenkrancs

Biogrāfija

Piedzimis Lībavas maiznieka un municipalitātes locekļa Frīdriha Viljama Rozenkranca ģimenē. Mācījies Lībavas Nikolaja ģimnāzijā, kuru beidzis 1895. gadā. Tajā pašā gadā iestājies Sanktpēterburgas universitātes dabas zinātņu fakultātē. 1898. gadā pēc tēva nāves atskaitīts no universitātes par mācību maksas nemaksāšanu. Bijis spiests doties uz Berlīnes universitāti, kur turpinājis mācīties ķīmijas fakultātē. Pēc Berlīnes universitātes beigšanas atgriezies Sanktpēterburgā, kur turpinājis pārtraukto izglītību. 1904. gadā beidzis arī Sanktpēterburgas universitāti un ticis atstāts šeit strādāt kā profesors.
Ar šahu iepazinies bērnībā, bet padziļināta interese par spēli radusies skolas gados. Mācību laikā Sanktpēterburgas universitātē dažu gadu laikā izvirzījās par vienu no vadošiem šahistiem. 1. Baltijas Šaha savienības kongresā 1899. gadā Rīgā viņš ar 7½ no 11 dalīja 1.-2. vietu, bet zaudēja pārspēles partiju un palika otrais aiz uzvarētāja Roberta Bētiņa. 1900.-1901. gadumijā Rozenkrancs piedalijās 2. Viskrievijas turnīrā, kur ar 8 punktiem no 17 ierindojās 11. vietā. 2. Baltijas Šaha savienības turnīrā viņš atkal bija uzvarētāju vidū, šoreiz dalot 1.-4. vietu ar Kārli Bētiņu, Vilhelmu fon Štammu un Vilhelmu Zonu. Nākamais nozīmīgais turnīrs Rozenkrancam bija 1905.-1906. gadumijā dalība 4. Viskrievijas turnīrā, kurā viņš dalīja 8.-10. vietu. 1907. gadā Rīgā notikušais 4. Baltijas Šaha savienības turnīrs Rozenkrancam bija visveiksmīgākais. Izcīnot trešo vietu 1. apakšgrupā, viņš iekļuva finālā, kur dalīja 1.-2. vietu ar tērbatieti S. Lurjē, un uzvarēja papildus partijā, iegūstot turnīrā pirmo godalgu un Baltijas meistara titulu un zelta žetonu. 1918. gadā viņš pārceļas dzīvot uz Maskavu. Tur viņš piedalās vairākos turnīros. Labāko rezultātu sasniedzot 1921.-1922. gada Maskavas čempionātā — 5. vieta.
1913. gadā pārcēlies uz dzīvi Urālos, kur strādājis par inženieri hroma rūpniecībā Sverdlovskas apgabala pilsētā Pervouraļskā. Devis lielu ieguldījumu hroma sāļu apstrādes procesu uzlabošanā vietējā rūpnīcā. Pēdējos dzīves gadus pavadījis Maskavā, kur miris 1942. gada nogalē.
Jeļena Glazova

Jelena Glazova (dzimusi 1979. gada 26. decembrī) ir Latvijas krievu dzejniece, mūziķe un māksliniece.

Biogrāfija

Studējusi Latvijas Kultūras akadēmijā. 2013. gadā ieguvusi maģistra grādu Latvijas Mākslas akadēmijas Vizuālās komunikācijas nodaļā. Kopš 2013. gada studē Latvijas Mākslas akadēmijas doktorantūrā.
Kritiķe Ilva Skulte raksturo krājumu "Alkatība" kā laikmetīgas estētikas manifestāciju un tiekšanos pēc īstuma: "Alkatība, šī, ētiski raugoties, sliktā, nosodāmā, amorālā iezīme, kas raksturo subjektu, kas stāv aiz aprautajām replikām vairākos Glazovas dzejoļos un ko, visticamāk, par nosodāmu uzskata autore pati, – alkatība sajūtama kā libido, bet arī kā alkas pēc dzīves, pēc īstuma un brīvības, ko dažādu iemeslu dēļ mūsu neoliberālajā sabiedrībā joprojām nejūtam pilnībā savā rīcībā."
Jeļenas Glazovas darbi publicēti tādos žurnālos kā Воздух, Октябрь un literatūras portālos textonly.ru, polutona.ru, oblaka.ee, punctummagazine.lv. Darbi tulkoti arī latviešu, lietuviešu, igauņu, zviedru, somu, angļu un poļu valodās.  Atdzejo mūsdienu latviešu autorus krievu valodā. 
Organizējusi dzejas festivālu  Dzejnieka asinis (2014 - 2016). 
Viena no literatūras festivāla Dzeja bez robežām rīkotājām. 
Grāmata "Transfēri" nominēta Literatūras gada balvai nominācijā "Labākā debija".
Robērs Šapats

Braucēja karjera

Šapats riteņbraukšanu uzsāka Vélodrome d'Hiver trekā Parīzē, kur viņš kļuva populārs medisona sacensībās. 1944. gadā viņš kopā ar Rožē Riolānu, Žanu Gigēnu un Andē Šasānu uzvarēja amatieru čempionātā komandu iedzīšanas braucienā. Viņa profesionālā karjea ilga 11 sezonas, no 1944. līdz 1954. gadam. No 1948. līdz 1952. gadam viņš piedalījās Tour de France, 1949. gadā finišējot 16. vietā. 1949. gadā viņš uzvarēja Circuit des Pyrénées un 1952. gadā Grand Prix d'Espéraza sacensībās.
1949. gadā, pārstāvot Franciju Tour de France, viņš kļuva par pirmo braucēju, kurš Francijas televīzijas tiešraidē atbildēja uz jautājumu.

Šapata likums

Šapata likums bija novērojums, kas pamatojās uz viņa pieredzi kā braucējam un komentētājam. Tas apgalvoja, ka, braucēju grupai ķerot atrāvienu, ir nepieciešami 10 kilometri, lai noķertu vienu braucēju. Tāpēc viena cilvēka atrāvienam ar pārsvaru vairāk kā minūti uz katriem atlikušajiem 10 kilometriem bija lielas izredzes uz uzvaru sacensībās. Šo likumu vēl joprojām bieži citē televīzijas un radio pārraidēs, un bieži vien tas izrādās patiess.
Šapats apgalvoja, ka minūte ir precīzs aprēķins. Nedaudz mazāk un atrāviens neizdosies, gluži kā, kad Bjarne Rīss tika noķerts dažus simtus metru pirms finiša līnijas, kad viņam bija 56 sekunžu pārsvars Gapas posmā 1993. gada Tour de France.
Šapats uzstāja arī, ka vienam braucējam ar minūtes pārsvaru ir lielāka iespēja kā braucēju grupai ar lielāku pārsvaru. Viens braucējs brauc līdz galam ar pilnu jaudu, bet braucēju grupa pirms finiša atvilks elpu, lai sagatavotos sprintam un nepieļautu konkurentiem veikt negaidītus uzbrukumus.
Mūsdienās likumu ir ietekmējusi labāka komandu organizētība, ķerot atrāvienus, lai nogādātu savus sprinterus grupas priekšgalā. Šapata piedāvātā minūte ir palielinājusies līdz aptuveni 90 sekundēm.
Likums par pieminekļu aizsardzību (Latvija)

Priekšvēsture un likuma pieņemšana

Likumprojektu sāka izstrādāt 1920. gada jūnijā. Tas tika apspriests vairākās sēdēs. 1922. gada martā to iesniedza Satversmes prezidijam, maijā Satversmes sapulce to atdeva atpakaļ pārstrādāšanai. Projekts bija radikāls, jo vērsās pret privātīpašnieku tiesībām uz viņu īpašumā esošajiem kultūras pieminekļiem. Projekta noraidījumam sekoja asas kultūras darbinieku pretenzijas. Pārstrādāto likumu par pieminekļu aizsardzību Saeima pieņēma 1923. gada 15. jūnijā. Šo likumu 1932. gada 29. oktobrī papildināja.
Albrehts Dīrers

Dzīvesgājums

Dīrers dzimis Nirnbergā zeltkaļa ģimenē. Šeit viņš arī izglītojās un pavadīja lielāko savas dzīves daļu. Tajā pašā laikā mākslinieks daudz ceļoja, pabija gandrīz visās vācu zemēs, Šveicē, Nīderlandē, kā arī Itālijā. Itāliešu meistaru darbos Dīrers īpaši apbrīnoja prasmi atveidot plaknē telpu un kailu cilvēka ķermeni. Tāpēc Itālijā viņš papildināja zināšanas anatomijā un perspektīvas mācībā. Mākslinieka galvenā skolotāja tomēr bija daba, jo viņš mākslu uzskatīja par vienu no izziņas formām.
Dīrers uzturēja draudzīgas attiecības ar kristīgās ticības reformatoru Mārtiņu Luteru, bet pēc tam, kad sākās viņa vajāšanas, 1520. gada 12. jūnijā kopā ar sievu devās uz Nīderlandi. Antverpenes pilsētas maģistrāts viņam piešķīra 300 guldeņu gada pensiju un dzīvojamo māju. Šajā laikā viņš aktīvi gleznoja pasūtījuma darbus, arī Rīgas Svētā Pētera baznīcas altārgleznu un "Trīs Livonijas sievietes". Izteikts pieņēmums, ka viņš šajā laikā apmeklējis Rīgu, bet tam trūkst dokumentālu pierādījumu. 1521. gada 2. jūlijā Dīrers atgriezās Nirnbergā.
Miris 1528. gada 6. aprīlī pēc ilgstošas slimošanas.

Daiļrades raksturojums

Dīrera mantojumā ietilpst altārgleznas, portreti, figuratīvas kompozīcijas ar reliģisku tematiku un sižetiem no antīkās mitoloģijas un literatūras, kā arī grafikas darbi. Sevišķu vērību mākslinieks veltīja grafikai, izkopjot un bagātinot ksilogrāfijas (kokgriezuma) un vara grebuma tehniku. Viņš arī paplašināja grafikas tematikas loku, ietverot tajā no sadzīves smeltus sižetus.
Dīrers izmēģināja spēkus arī arhitektūrā, nodarbojās ar fortifikācijas teorijas jautājumiem, interesējās par dažādām dabaszinātņu un humanitāro zinātņu nozarēm. Dīrers atstājis arī lielu teorētisko mantojumu - vairākus traktātus par celtniecības atziņām, par laukumu un ķermeņu mērīšanu, par pilsētu, piļu un apvidu nocietinājumiem, kā arī "Četras grāmatas par cilvēka ķermeņa proporcijām" (1528. g.). Tajās pirmo reizi vācu mākslā izklāstīti mākslas teorētiskie pamati.
Albrehta Dīrera daiļrade vācu renasanses mākslā veidoja dominējošo līniju. Viņa ietekme uz sava laika māksliniekiem bija liela. Tā skāra ne vien Vācijas, bet arī Francijas un citu Rietumeiropas zemju mākslu.
Valts Pūce

Biogrāfija

V. Pūces tēvs ir režisors Voldemārs Pūce, viņa vecākais brālis ir aktieris Kaspars Pūce. Viņš absolvējis E. Dārziņa speciālo mūzikas skolu (1980) un Latvijas Valsts konservatorijas Kordiriģēšanas nodaļu (1987). Viņa pedagogi konservatorijā bija Juris Kļaviņš, Ilgvars Matrozis un Mendelis Bašs, viņš tajā apguvis arī kompozīciju pie Paula Dambja, Selgas Mences un Pētera Plakida.
Jau studiju laikā vadījis korus Alojā (1980–1984) un Ulbrokā (1986–1994), kā arī vokālo ansambli "Liesma" (1982–1986). No 1986. līdz 1990. gadam strādājis VPTIS k/n par vokālā žanra metodiķi.
1986. gadā nodibinājis kameransambli "Marana", ar kuru kopā iestudējis paša komponētas programmas - dziesmu ciklu ar Aivara Neibarta vārdiem, kameroperu "Šahs" (1989), ciklu "Visādas drazas" (1991) u.c.
2006. gadā V. Pūce nodibināja "Pūces etnogrāfisko orķestri", kura mūzikā nozīmīgas ir etniskās mūzikas ietekmes. Viņš ir sarakstījis mūziku populārajai Dailes teātra izrādei "Šveiks" (1998). 2013. gadā kopā ar Igo sarakstīts dziesmu cikls "Zeme", Igo ir arī tās teksta autors.
Latvijas autoru apvienības valdes loceklis (kopš 2000. gada). Latvijas Komponistu savienības biedrs (2006).
Jānis Leitis

Karjera

Pirmais starptautiskais panākums J. Leitim bija 2008. gadā, kad viņš ierindojās 14. vietā 400 m skrējienā Pasaules junioru čempionātā. 2009. gadā viņš kļuva par Eiropas čempionu U-23 vecuma grupā, kad sacensībās Kauņā uzvarēja ar 7,90 m tālu personisko rekordu. Atzīstami startēja 2010. gada Eiropas čempionātā pieaugušajiem, tomēr, aizlecot tuvu savam personiskajam rekordam (7,87 m), nekvalificējās finālam, paliekot 20. vietā kopvērtējumā. Divkārtējs Latvijas čempions tāllēkšanā, tāpat vienu reizi uzvarējis arī 200 m sprintā.
2012. gada Eiropas čempionāta priekšskrējienā J. Leitis laboja savu personisko rekordu 400 m skrējienā par vairāk kā pussekundi (45,92 s), kvalificējoties pusfinālam. Viņa uzstādītais rezultāts bija otrs visu laiku labākais Latvijas vieglatlētu sasniegums 400 m distancē, tikai par 0,04 sekundēm atpaliekot no Vjačeslava Kočerjagina 1991. gadā uzstādītā Latvijas rekorda. Nākamajā dienā notikušajā pusfinālā viņš savu personisko rekordu uzlaboja līdz 45,88 sekundēm, tādējādi atkārtot V. Kočerjagina rezultātu un kvalificējoties 2012. gada vasaras olimpiskajām spēlēm. Eiropas čempionāta kopvērtējumā viņš ierindojās 9. vietā. Lai varētu startēt 4×100 metru stafetē, J. Leitim bija jāpiedalās tāllēkšanas kvalifikācijā (citādi viņam nebūtu atļauts startēt citās Eiropas čempionāta disciplīnās), kvalifikācijā viņam vienīgajā ieskaitītajā mēģinājumā izdevās tikai 5,88 metrus tāls lēciens (32. vieta). Čempionāta noslēgumā J. Leitis startēja 4×100 metru stafetes komandas sastāvā kopā ar Ņikitu Paņkinu, Sandi Sabajevu un Jāni Mezīti, priekšsacīkstēs ieņemot 12. vietu ar rezultātu 40,46 sekundes. 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš priekšsacīkstēs ar 46,41 s ātru skrējienu ierindojās 35. vietā, tādējādi nekvalificējoties nākamajai kārtai. 2013. gada janvārī uzstādīja Latvijas rekordu 400 m telpās.
2017. gada 25. jūnijā Eiropas komandu čempionāta otrās līgas sacensībās Telavivā J. Leitis laboja Latvijas rekordu 400 m distancē, kura līdzautors pats bija kopš 2012. gada, par 0,28 sekundēm, paceļot to līdz 45,60 s.
2018. gada Eiropas čempionātā savā 400 m priekšskrējienā uzstādīja jaunu Latvijas rekordu (45,56 s) un iekļuva pusfinālā. Pusfinālā viņš atkārtoti laboja rekordu (45,53 s), bet finālā neiekļuva, kopvērtējumā ieņemot 15. vietu.
Viļa Olava iela

Vēsture

Pirmo reizi Rīgas ielu sarakstos iela ir minēta 1929. gadā ar nosaukumu Olava iela. Latvijas PSR laikos ielas nosaukums bija Nikolaja Ostrovska iela. 1990. gadā iela ieguva savu tagadējo nosaukumu.
Zbiņeks Mihāleks

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Mihāleks sāka 2002.—03. gada sezonā Amerikas hokeja līgas kluba Hjūstonas "Aeros" rindās. Jau nākamajā sezonā hokejists debitēja arī NHL, aizvadot 22 spēles Minesotas "Wild" rindās.
2005. gadā Mihāleks tika aizmainīts uz Fīniksas "Coyotes" rindām, tās sastāvā aizvadot nākamās piecas sezonas. 2010. gada vasarā hokejists pievienojās Pitsburgas "Penguins", taču pēc divām kluba sastāvā aizvadītām sezonām tika aizmainīts uz "Coyotes". "Coyotes" rindās hokejists spēlēja līdz 2015. gada martam, kad tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues". 2016. gada vasarā atgriezās "Coyotes", noslēdzot ar komandu divu gadu līgumu. Karjeras laikā Mihāleks NHL kopumā aizvadījis 13 sezonas, 784 spēlēs atzīmējoties ar 178 rezultativitātes punktiem.
Šūnapvalks

Šūnapvalks vai šūnas sieniņa ir stingrs polisaharīdu slānis, kas atrodas šūnas membrānas ārpusē. Sastopama baktēriju, augu, sēņu un dažu vienšūņu šūnās. Šūnapvalks dod šūnām formu un stingrību, pilda arī aizsarg- un transporta funkcijas. Dzīvnieku un vairuma vienšūņu šūnām nav šūnapvalka. Augu šūnās šūnapvalku veido celulozes šķiedras, kas ievietotas olbaltumvielu un polisaharīdu (pektīnu u.c.) matriksā. Augu šūnām pārkoksnējoties, to apvalkos pieaug lignīna daudzums.
Baktēriju šūnapvalki sastāv no peptidoglikāna un mēdz būt grampozitīvā vai gramnegatīvā tipa. Grampozitīvo baktēriju šūnapvalki sastāv no relatīvi bieza peptidoglikāna slāņa, kas cieši pieguļ šūnas membrānai. Gramnegatīvajos šūnapvalkos peptidoglikāna kārta ir daudz plānāka, starp to un plazmatisko membrānu atrodas tā saucamā periplazmatiskā telpa, bet no ārpuses baktērija pārklāta ar vēl vienu membrānu, kas sastāv no lipopolisaharīdiem un kam ir pirogēno endotoksīnu īpašības.
Sēņu šūnapvalki sastāv no hitīna un glikāniem. Aļģēm šūnapvalkos ietilpst celuloze un dažādi glikoproteīni. Kramaļģes savus šūnapvalkus veido no silīcija dioksīda.
Deniss Godla

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Godla sāka 2014.—15. gada sezonā, kad debitēja KHL vienībā Bratislavas "Slovan". Lielāko sezonas daļu gan hokejists aizvadīja Slovākijas Ekstralīgas vienībā HK Orange 20.
Slovākijas hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļas 2015. gada Pasaules U-20 čempionātā. Godla turnīrā ieguva tā vērtīgākā spēlētāja balvu.
Salgales pagasts

Upes

Garoze, Iecava, Lielupe, Mizupīte, Podzīte, Reņģele, Smakupe.

Vēsture

Vēsturiski mūsdienu Salgales pagasta teritorijā atradās Autzen (Auči) muiža, Emburgas muiža (Annenburg, pie Emburgas), Garozes muiža (Garrosen, pie Garozas), Katriņas muiža (Catharinenhof), Ķenziņu muiža (Kensingshof), Slokas muiža (Schlockhof).
Pēc 1920. gada zemes reformas Emburgas muiža (Annenburg) tika sadalīta 48 vienībās 295 ha kopplatībā, Salgales mācītājmuiža 21 vienībā 471 ha kopplatībā, Salgales muiža (Sallgalen) 15 vienībās 201 ha kopplatībā, Ķenziņu muiža (Kensingshof) 14 vienībās 195 ha kopplatībā. 
1945. gadā Jelgavas apriņķa no daļas Salgales pagasta (līdz 1925. gadam Emburgas pagasts) izveidoja Sidrabenes ciema padomi. Sidrabenes ciems ietilpis Jelgavas (1949-1962, 1967-) un Bauskas (1962-1967) rajonos. 1954. gadā Sidrabenes ciemam pievienoja likvidēto Salgales ciemu, 1963. gadā - likvidēto Garozes ciemu, 1974. gadā - daļu Cenu ciema kolhoza «Druva» teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Sidrabenes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ozolnieku novadā. 2011. gada 3. augustā Sidrabenes pagasts tika pārdēvēts par Salgales pagastu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Emburga (pagasta centrs), Auči, Garoza, Garozas stacija, Plāņi, Purviņi, Renceles.
Vladimirs Kovaļevskis

Dzīvesgājums

Dzimis Vārkavas pagastā (kas tolaik ietilpa Vitebskas guberņas Daugavpils apriņķa sastāvā) nelielās Šustjankas muižas rentnieka Onufrija Kovaļevska ģimenē. Pamatizglītību guvis mājās. Studējis Pēterburgas universitātē tieslietas, 1868. gadā apprecējās un kopā ar sievu devās uz Vāciju studēt dabaszinātnes. 1872. gadā Jēnas universitātē aizstāvējis Dr.Phil. disertāciju par zirgu paleontoloģiju (nagaiņu vēsturisko attīstību), 1875. gadā Pēterburgas universitātē ieguvis mineraloģijas un ģeoloģijas maģistra grādu.
Kopš 1881. gada ģeoloģijas fakultātes docents Maskavas universitātē. Daudz tulkojis un par saviem līdzekļiem izdevis zinātnisko literatūru – vairāk nekā 60 grāmatas par dabas zinātņu jautājumiem.
Vladimira sieva Sofija Kovaļevska bija izcila matemātiķe, pirmā profesore sieviete Krievijā. 1878. gadā piedzima meita Sofija. Miris, izdarot pašnāvību (šķiršanās no sievas, bankrots), 1883. gada 28. aprīlī, apbedīts Maskavā.
Ardievu, divdesmitais gadsimt!

Sižets

Filma veidota kā Latvijas cilvēku likteņu un saimnieciskās dzīves hronika no 1905. gada revolūcijas līdz Baltijas ceļam un Trešajai atmodai.
Amerikas cauna

Izplatība

Amerikas cauna dzīvo Ziemeļamerikas ziemeļu daļā, un tā ir sastopama gan Aļaskā, gan ASV teritorijās uz dienvidiem no Kanādas, gan Kanādā. Amerikas caunas izplatības karti var apskatīt šeit. Kopumā caunas ir bieži sastopams dzīvnieks, bet Amerikas caunas Ņūfaundlendas pasugas (Martes americana atrata) izdzīvošana ir padraudēta.

Izskats

Amerikas caunai ir garš, slaids ķermenis ar īsām kājām. Kažoks spožs, visbiežāk tumši brūnā krāsā, bet var būt arī gaiši dzeltens. Pakakle ir nedaudz gaišāka. Toties aste un kājas ļoti tumšas, reizēm gandrīz melnas. Ziemā kažoks ir biezs, vasarā plānāks.
Amerikas caunai ir gara, kupla aste un smalks, smails purniņš. Caunai ir asi un līki nagi, kurus tā spēj daļēji ievilkt. Pateicoties asajiem nagiem, cauna ir veikla kāpelētāja pa kokiem. Tai ir relatīvi lielas ķepas, un ziemā pēdu platā virsma notur caunas vieglo augumu virs sasalušā sniega. Gan priekškājām, gan pakaļkājām Amerikas caunai ir pieci pirksti. Spilventiņi gandrīz visu gadu klāti ar biezu, elastīgu matojumu. Galva nedaudz saplacināta, acis un ausis lielas, salīdzinot ar galvas izmēru. 
Amerikas caunas ir mazākās caunu ģintī (Martes). Kā visām caunām tēviņi ir lielāki par mātītēm. Ķermeņa garums tēviņiem ir 36—45 cm, astes garums 15—23 cm, svars 470—1300 g, bet mātītēm ķermeņa garums ir 32—40 cm, svars 280—850 g.

Uzvedība

Amerikas cauna ir nakts dzīvnieks, uzsākot medības vēlu pēcpusdienā un ejot atpūsties agri no rīta. Dienu tā pavada savā migā, kas ierīkota koka dobumā vai akmeņu krāvumā. Amerikas cauna kā visas caunas ir vientuļniece, un viena ar otru satiekas tikai riesta laikā. Tēviņi savā starpā var būt ļoti neiecietīgi. Tēviņu teritorija ir apmēram 8 km², bet mātītes teritorija ir mazāka, tikai 2,3 km². 
Amerikas cauna ir ļoti izveicīga un ātra kāpelētāja kokos, tāpat kā vāveres tā spēj lekt no koka uz koku, dzenoties pakaļ iecienītajam upurim vāverei. Amerikas cauna spēj lecienā starp kokiem nolidot 18 metrus un viegli pēc tam turpināt skrējienu.

Barība

Lai arī Amerikas cauna daudz laika pavada kokā, pamatā tā medī uz zemes. Amerikas cauna ir visēdāja un apēdīs jebko, ko varēs nomedīt. Parasti cauna medī mazus dzīvniekus, īpaši Amerikas rudo vāveri (Tamiasciurus hudsonicus), bet tā medī arī grauzējus, zivis, vardes, kukaiņus, neatsakās no maitas un pie iespējas ēd augļus, ogas un riekstus.

Vairošanās

Riests caunām ir vasarā, bet mazuļi dzimst nākamā gada pavasarī, jo mātītei ir embrioniskā diapauze un tā spēj atlikt embrija attīstību, patiesais mazuļu attīstības laiks ir 28 dienas. Parasti piedzimst 1—5 akli, nevarīgi mazuļi. Māte tos zīda ar pienu 42 dienas.
Sebu

Vēsture

Pilsētas galvenā relikvija ir Magelāna krusts, ko jūrasbraucējs 1521. gadā novietoja Sebu pilsētas vietā. 1521. gada 14. aprīlī Magelāns kristīja pirmās filipīniešu ģimenes, tomēr 27. aprīlī blakus esošajā Maktanas sala filipīniešu vadonis Lapu-Lapu uzbruka iebraucējiem un Magelānu nogalināja. Miguels Lopess de Legaspi (Miguel López de Legazpi) 1565. gada 27. aprīlī izcēlās piekrastē un nodibināja pirmo Filipīnu pilsētu, kuru nosauca par Villa del Santisimo Nombre de Jesús. Līdz 1571. gadam Sebu bija Filipīnu galvaspilsēta.