google/wiki40b huggingface dataset:
Pēters Jervelaids

Izglītība

No 1976. līdz 1981. gadam Jervelaids studēja tiesību zinātnes Tartu universitātē. Studiju laikā 1979. gadā pirmo reizi tika izveidoti zinātniskie kontakti ar Rīgu — Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti. 1990. gadā Maskavā Jervelaids aizstāvēja promocijas darbu "Tiesību zinātņu pasniegšana Tartu universitātē līdz 1889. gada reformai".

Darba gaitas

Laika posmā no 1981. līdz 1997. gadam docēja Tartu universitātē (kopš 1992. gada tiesību vēstures profesors). 1997. gadā ieguva Aleksandra fon Humbolta fonda stipendiju, kas viņam ļāva laika posmā no 1998. līdz 2000. gadam un 2012. gadā veikt zinātniskās izpētes darbu Maksa Planka Eiropas tiesību vēstures institūtā un citos vācu akadēmiskajos centros. No 1997. līdz 2000. gadam Tieslietu ministrijas padomnieks. 2000. gadā uzsāk strādāt kā tiesību zinātņu profesors Akadēmijā Nord, kas 2010. gadā tiek pārveidota par Tallinas universitātes Juridisko institūtu. No 2003. līdz 2005. gadam rektora pienākumu izpildītājs Igaunijas Publiskā dienesta un sabiedriskās drošības akadēmijā, bet 2006.-2007. gadā rektora pienākumu izpildītājs Igaunijas Jūras akadēmijā.

Apbalvojumi

2003. gadā Jervelaidam ir piešķirts Vācijas Federatīvas Republikas I pakāpes ordenis "Par nopelniem Vācijas Federatīvās Republikas labā".

Ģimene

Jervelaids ir precējies un ģimenē ir izauguši trīs bērni.
Tārtiņi

Latvijā

Latvijā sastopamas 5 tārtiņu ģints sugas: jūras tārtiņš (Charadrius alexandrinus), upes tārtiņš (Charadrius dubius), smilšu tārtiņš (Charadrius hiaticula), tuksneša tārtiņš (Charadrius leschenaultii) un Morinella tārtiņš (Charadrius morinellus). Latvijā no tārtiņu ģints visbiežāk sastopamā suga ir upes tārtiņš.

Izskats un īpašības

Tārtiņu ģints sugas ir neliela auguma bridējputni ar garām kājām, kompaktu, vārpstveida ķermeni, īsu kaklu un nelielu galvu. Daudzām sugām uz krūtīm vai ap kaklu kontrastainas krāsas josla. Knābis relatīvi īss un taisns. 
Šajā tārtiņu grupā ir mazākās tārtiņu dzimtas sugas. Mazākais ģintī un arī dzimtā ir Madagaskaras tārtiņš (Charadrius thoracicus), kura mazāko indivīdu ķermeņa garums ir 13 cm, svars 11,5 g.

Uzvedība

Kā visiem tārtiņu apakšdzimtas putniem arī tārtiņiem  ir raksturīgs medību paņēmiens, mijoties ātram skrējienam ar sastingšanu. Turklāt atšķirībā no, piemēram, slokām, kas arī ir tārtiņveidīgie putni, tārtiņi medī, izmantojot redzi, nevis ar knābi iztaustot grunti. Tārtiņu sugas starp pārējiem putniem izceļas ar to, ka ligzdošanas laikā tie iekārto viltus ligzdas, kurās pavada zināmu laiku, izliekoties perējot, kā arī, tuvojoties ienaidniekam, mēdz tēlot, ka tiem ir salauzts spārns, tādējādi aizvilinot plēsēju prom no aktuālās ligzdas.
Daugavpils draudzes novads

Daugavpils draudzes novads (vācu: Kirchspiel Dünaburg) bija administratīva vienība Kurzemes un Zemgales hercogistes Sēlpils virspilskunga iecirkņa Ilūkstes pilskunga iecirkņa (Hauptmannschaft Illuxt), vēlākā Kurzemes guberņas Ilūkstes apriņķa sastāvā. Vēlāk tas pārdēvēts par Subates draudzes novadu (Subbathsche Kirchspiel).
Pēc Livonijas ordeņa likvidēšanas bijusī Daugavpils komtureja tika sadalīta. Vecā viduslaiku Vec-Daugavpils (tagad Naujenē) palika Livonijas Pārdaugavas hercogistei, bet Kurzemes un Zemgales hercogistē nokļuva tās daļa Daugavas kreisajā krastā, kas saglabāja savu vēsturisko nosaukumu.
Tagad agrākā Ilūkstes apriņķa Daugavpils draudzes novada teritorijā atrodas Ilūkstes novads, daļa no Daugavpils novada uz rietumiem no Laucesas upes, kā arī Aknīstes un Jēkabpils novada daļas.
Baiga vasara

Sižets

1940. gada jūnija dienas Rīgā. No pilsētas izceļo baltvācieši. Pēc dažām dienām jāaizbrauc arī Izoldei (Inese Caune), un kopā ar viņu pošas aizbraukt ārlietu ministrs Vilhelms Munters (Uldis Dumpis). Par to nezina nedz Latvijas valdība, nedz Muntera sieva Natālija (Maija Apine). Visi plāni mainās, kad Izolde iepazīstas ar radio reportieri Robertu (Artūrs Skrastiņš). Pienāk rīts, Rīgā iebrauc padomju tanki.
Juris Ivanovs

Dzīvesgājums

Dzimis 1952. gada 13. decembrī. Studēja Latvijas Mākslas akadēmijas Tekstilmākslas nodaļā, ko beidza 1977. gadā ar gobelēnu “Zeme un jūra” (vad. Rūdolfs Heimrāts) kā diplomdarbu. Kopš 1972. gada piedalījās izstādēs, Latvijas Mākslinieku savienības biedrs kopš 1979. gada. Daudzu plakātu konkursu laureāts. Strādāja par Dekoratīvās mākslas kombināta mākslinieku (1977-1992).
Veicis Rīgas pilsētas vēsturiskā ģerboņa grafisko atjaunošanu 1990. gadā.
Kopā ar mākslinieci Ilzi Lībieti radījis lielu daļu no Latvijas pilsētu, novadu un dzimtu ģerboņiem, piemēram, Jelgavas pilsētas ģerboni, Lielvārdes pilsētas ģerboni, Ķekavas novada un Dobeles novada ģerboni, tāpat arī Vairas Vīķes-Freibergas dzimtas ģerboni. Organizēja vairākas heraldikas izstādes kopā ar I. Lībieti (2001, 2013–2015).
Saulcerīte Viese

Dzīves gājums

Dzimusi 1932. gada 2. augustā Jēkabpilī. 1955. gadā absolvēja Latvijas Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultāti, 1958. gadā sāka publicēt savus darbus. Strādāja Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzejā (1955—1973), izdevniecībā "Liesma" (1973—1978). 
No 1978. līdz 1990. gadam Viese vadīja Latvijas Rakstnieku savienības Mežaparka attīstības biedrību. Rakstīja īsprozas grāmatas, pētījumus, sastādīja Raiņa gadagrāmatas laikā no 1975. līdz 1989. gadam, kā arī pirmos sešus Aspazijas Kopotus rakstus (1985—1988). Atmodas kustības laikā 1989. gadā bija iekļauta izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
Mirusi 2004. gada 24. decembrī Rīgā.

Apbalvojumi un pagodinājumi

1968. gadā kļuva par Latvijas Rakstnieku savienības biedri, 1985. gadā saņēma Latvijas PSR Nopelniem bagātās kultūras darbinieces goda nosaukumu, 1990. gadā Raiņa prēmiju.
1995. gadā Viese apbalvota ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni un Aspazijas balvu.
Tetris

Spēles mērķis

Spēles mērķis ir pārvietot un pagriezt uz leju krītošas figūras (kas sastāv no četriem vienādiem kvadrātiem) tā, lai tās aizpildītu veselas rindas.
Leģenda par Gendži

Leģenda par Gendži (japāņu valodā: 源氏物語 "gendži monogatari") ir 11. gadsimta japāņu Heianas perioda Murasaki Šikibu romāns, kas vispāratzīts par Japānas literatūras augstāko sasniegumu. Leģendas varonis ir "Spīdošais princis" Gendži, kāda imperatora un mazsvarīgas konkubīnes dēls. Tiek sacerētas prinča mīlas dēkas un politiskās intrigas.

Raksturojums

Romāns "Leģenda par Gendži" (rakstīts 1000-1008. gadā) ticis nosaukts par pirmo romānu, par pirmo moderno romānu un par pirmo psiholoģisko romānu. (Kritiķi joprojām debatē par kategorijām.)  Rakstam ir galvenais varonis, daudzas vairāk un mazāk svarīgas personas un notikumu secība mūža garumā. Tomēr stāsts ir bez visaptverošas drāmas. Viens notikums risinās pēc otra un personas attīstās, vienkārši novecojot. Murasaki uzrakstīja unikālu galminieku dzīves stāstu pa daļām, burtnīcu sējumos, ko pati izdalīja galma sievietēm.

Apbrīnojamā Murasaki

Tulkotāji un lasītāji joprojām apbrīno Murasaki spējas konsekventi savienot kādas 400 romāna personas piecdesmit četros sējumos un saskaņot visas ģimeņu un feodāļu attiecības vairāku mūžu garumā, nelietojot personu tiešos vārdus. Atbilstoši galma pieklājības kultūrai, cilvēki nosaukti pēc amata un attiecībām. Notikumu tēlojumos ir, piemēram, Viņa godība, Ministrs kreisajā pusē, Šķietamais mantinieks, Astotā prinča vecākā meita, u. tml. Sējumiem ir tēlaini nosaukumi: Plūmju koka zars, Peldošais sapņu tilts, u. tml. Gendži vienkārši nemirst, bet viņa vairs nav, sākot ar sējumu "Pazudis mākoņos".
Kritiķi slavējuši Murasaki raksta valodu un apsprieduši, kāpēc romāns beidzas teikuma vidū. "Leģendas par Gendži" dialogi ir drīzāk vārsmas tanku žanrā, tie rakstīti kana alfabētā (nelietojot ķīniešu zīmes) tai laikā, kad reti kāds prata lasīt un rakstīt. Mūsdienu japāņi dodas īpašās valodu mācībās, lai baudītu šo klasiku.

Mantojums

Murasaki rakstīja galvaspilsētā Kioto, Heianas kultūras augstākā uzplaukuma laikā, viņa ietekmējusi vairākas klasiskās japāņu mākslas formas. No "Leģendas par Gendži" ticis iedvesmots Nobela prēmijas laureāts, rakstnieks Jasunari Kavabata, kā arī vairāki mūsdienu televīzijas seriālu, filmu un mangu autori un producenti.
370. mikroautobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Pļavnieki — Imanta kursē pa šādām ielām: Līvānu ielu, Rēzeknes ielu, Lubānas ielu, A. Saharova ielu, A. Deglava ielu, Ilūkstes ielu, Dzelzavas ielu, Vaidavas ielu, Ieriķu ielu, Zemitāna tiltu, A. Čaka ielu, Marijas ielu, 13. janvāra ielu, 11. novembra krastmalu, Akmens tiltu, Uzvaras bulvāri, Bāriņu ielu, Nometņu ielu, Lapu ielu, Melnsila ielu, Vīlipa ielu, Jūrmalas gatvi, Kurzemes prospektu, Bebru ielu, Anniņmuižas bulvāri, Zentenes ielu un Kurzemes prospektu.
Imanta — Pļavnieki kursē pa šādām ielām: Kurzemes prospektu, Zentenes ielu, Anniņmuižas bulvāri, Bebru ielu, Kurzemes prospektu, Jūrmalas gatvi, Dzirciema ielu, Vīlipa ielu, Melnsila ielu, Lapu ielu, Nometņu ielu, Bāriņu ielu, Uzvaras bulvāri, Akmens tiltu, 11. novembra krastmalu, 13. janvāra ielu, Marijas ielu, A. Čaka ielu, Zemitāna tiltu, Dzelzavas ielu, Ilūkstes ielu, Augusta Deglava ielu, Andreja Saharova ielu, Lubānas ielu, Ilūkstes ielu, Rēzeknes ielu un Lubānas ielu.
Nauris Enkuzens

Spēlētāja karjera

No 2006. līdz 2009. gadam spēlēja SK LSPA/Rīga sastāvā. 2009.—2010. gada sezonā Rīgas "Dinamo Juniors" sastāvā kļuva par Latvijas čempionu. 2010. gada vasarā Enkuzens kopā ar Kristapu Sotnieku piedalījās NHL kluba Vašingtonas "Capitals" jauno talantu treniņnometnē. No 2011. līdz 2014. gadam spēlēja Somijas 3. spēcīgākās līgas Suomi-sarja klubā Hermes, pēc tam beidzot karjeru.
Latvijas U-20 izlases sastāvā 2007. gada čempionāta 1. divīzijā izcīnīja sudraba medaļu un 2008. gadā 1. divīzijā svinēja uzvaru. 2009. gada Pasaules čempionātā U-20 vecuma grupā tika atzīts par vienu no trim izlases labākajiem spēlētājiem, kā arī bija viens no turnīra labākajiem vārtsargiem.
Ronalds Ozoliņš

Spēlētāja karjera

Spēlētāja karjeru sāka 1991.—92. gada sezonā Latvijas hokeja līgas kluba Rīgas "Pārdaugava" rindās. Jau nākamajā sezonā Ozoliņš cīnījās kluba pirmās komandas sastāvā Starptautiskajā hokeja līgā. 1993. gadā kļuva par Latvijas čempionu. Pēc 1994.—95. gada sezonas pārcēlās uz Ziemeļameriku.
1995.—96. gada sezonā aizsargs spēlēja ECHL klubā Džeksonvillas "Lizard Kings". No 1998. līdz 2000. gadam aizsargs spēlēja Centrālās hokeja līgas vienībā Feijetevillas "Forces", taču tad sezonu aizvadīja ECHL klubā Beitonrūžas "Kingfish".
2001.—02. gada sezonā aizsargs atgriezās Latvijā, pievienojoties Austrumeiropas hokeja līgā spēlējošās HK Rīga 2000 rindām. Kluba sastāvā viņš spēlēja līdz pat 2007.—08. gada sezonas noslēgumam, kad profesionāļa karjeru beidza. Kopā ar HK Rīga 2000 kļuva par četrkārtēju Latvijas čempionu.
Latvijas hokeja izlases rindās Ozoliņš aizvadījis 19 spēles. Tās rindās viņš debitēja 1992. gada 7. novembrī mačā pret Lietuvu, kas bija pirmā izlases spēle pēc neatkarības atjaunošanas.

Trenera karjera

2010.—11. gada sezonā Ozoliņš vadīja Latvijas hokeja līgas klubu HK Zemgale, taču tad kļuva par HK Rīga galvenā trenera Leonīda Tambijeva palīgu. Turpmākajās sezonas viņš bija Tambijeva palīgs arī vispirms Latvijas U-18, taču vēlāk arī U-20 izlasēm. 2014. gada vasarā kļuva par HK Rīga galveno treneri.2018./2019. gada sezonā pievienojās hokeja kluba Dinamo Rīga treneru štābam un strādā par galvenā trenera Ģirta Ankipāna asistentu.
Raita ieleja

Raita ieleja (angļu: Wright Valley) ir centrālā un pēc platības lielākā no trim galvenajām Antarktīdas Viktorijas Zemes Sausajām ielejām. Izvietojusies Transantarktīdas kalnos Makmerdo šauruma rietumu krastā. Ieleja ir 60 km gara un vidēji 8 km plata un atrodas starp Olimpesa un Asgardas grēdām. Ieleju no abiem galiem norobežo Raita augšējais un apakšējais glečeri. Pa ieleju rietumu - austrumu virzienā tek Antarktīdas garākā upe Oniksa, kā arī atrodas pasaulē sāļākā ūdenstilpe Dona Huana dīķis.
Raita ielejā ir arktiskā tuksneša klimats ar ziemas (no aprīļa līdz oktobrim) temperatūru līdz pat -70 °C un vasaras (novembris - marts) temperatūru līdz +15,0 °C (Vandas stacija 1974. gadā). Ielejā ļoti niecīgs nokrišņu daudzums un tā kopā ar pārējām Sausajām ielejām tiek uzskatīta par vienu no sausākajām vietām uz Zemes.
Nosaukta par godu Britu antarktiskās ekspedīcijas (1910-1913) dalībniekam fiziķim Čārlzam Raitam (Charles Wright).
Manna

Manna ir rupji malti kviešu graudi, kas ir rupjāki par miltiem, bet smalkāki par putraimiem. Mannas graudiņu lielums ir 0,25-0,75 mm . Manna tiek izmantota dažādu Latvijā tradicionālu ēdienu, piemēram, mannas biezputras, debesmannas, mannas buberta, pagatavošanā kā arī kā panējumu gaļas, kotlešu vai zivs fileju cepšanai. Latvijā mannu gatavo no mīkstgraudu kviešiem, tāpēc tā ir balta. Citur pasaulē līdzīgu produktu dēvē par "semolina", bet gatavo no cietgraudu kviešiem un tā ir dzeltena.
Mannas nosaukums latviešu valodā cēlies no Bībeles, kur tā vairākas reizes pieminēta kā ēdiens, ko Dievs nodrošināja izraēļiem, kad tie 40 gadus klīda pa tuksnesi. 2. Mozus grāmatas 16. nodaļā par mannu teikts "Tā bija balta kā koriandra sēkliņas un pēc garšas kā plāceņi ar medu". Manna tādā pašā sakarā vairākas reizes pieminēta arī Korānā.
Mīkstgraudu mannu līdzīgā veidā kā Latvijā (īpaši putru un debesmannas pagatavošanā) izmanto arī citās tuvējās valstīs.
Viestards

Vārda cilme

Pēc valodnieka Ernesta Bleses domām, Viestarts ir baltu cilmes personvārds, kas liecina par cilvēku, kurš visiem kaut ko saka (no lietuviešu: tarti — 'sacīt') un par visiem rūpējas. Vārda pirmā daļa savukārt cēlusies no vārda "viesis" (lietuviešu: viešis, vai arī no viešpats — 'kungs').

Biogrāfija

No 1205. līdz 1208. gadam Tērvetes vecākais Viestarts vadīja zemgaļu karaspēku cīņās pret līviem (1206. gada kaujā pie Turaidas) un to sabiedrotajiem lietuviešiem (1208. gada karagājienā uz Lietuvu). Jau pēc uzvaras Ropažu kaujā 1205. gadā viņš bija noslēdzis militāru savienību ar Livonijas bīskapu Albertu.
1219. gadā Viestarta vadītais karaspēks mēģināja  ieņemt zemgaļu pilskalnu Mežotni Upmales zemē, kas bija noslēgusi sadarbības līgumu ar krustnešiem.
1225. gadā par visas Zemgales ķēniņu kļuvušais Viestarts atļāva pāvesta legātam Modenas Vilhelmam sludināt visā Zemgalē kristietību, bet pats atteicās kristīties. Blakus Zemgales bīskapam Lambertam viņš saglabāja militāro varu Zemgalē.
Sakarā ar robežu strīdiem 1228. gadā ķēniņš Viestarts vadīja zemgaļu un kuršu uzbrukumu Daugavgrīvas klosterim. Atbildes karagājienā krustneši iebruka Zemgalē, bet nespēja to iekarot.
1229. gadā Viestarts devās atbildes karagājienā pāri Daugavai pret Zobenbrāļu ordeņa pili Aizkraukles komturejā.
Jādomā, ka 1231. gadā ķēniņš Viestarts jau bija miris, jo Rīgas bīskaps Nikolajs veica Zemgales zemju pārdali, Mežotnes un Upmales teritoriju pievienojot Rīgas diacēzei, bet pārējo Zemgales daļu nododot Rīgai un ordenim, tādējādi, de facto likvidējot Zemgales bīskapiju.
Kreminna

Vēsture

Apdzīvoto vietu ka slobodu 1679. gadā dibinājuši Donas kazaki. 1688. gadā slobodā izvietojās viena no Izjumas kazaku pulka sotņām. No 19. gadsimta sākuma līdz 20. gadsimta sākumam te bāzējās Hluhivas kazaku pulks un apdzīvoto vietu sauca par Novohluhivu (Новоглухів). 1825. gadā Novohluhivas apkaimē tika uzietas akmeņogļu iegulas, bet to rūpnieciska apguve tika uzsākta tikai 1893. gadā. 1932. gadā Kreminnas mežā tika izveidots nacionālais rezervāts, bet 1938. gadā Kreminnai piešķirts pilsētas statuss. Mūsdienās mašīnbūves un pārtikas rūpniecības centrs.
Cistīdas

Cistīdas ir daudzu sēņu sporu veidojošā slāņa — himēnija sastāvdaļa. Tās ir sterili ģeneratīvo hifu izaugumi, kas ir garāki par bazīdijām, uz kurām veidojas sporas, un tādējādi cistīdas kalpo par bazīdiju aizsegu. Reizēm tās sastopamas arī ārpus himēnija, un to loma šādos gadījumos vēl nav noskaidrota.
Cistīdas attīstās vai nu himēnija dziļākajā slānī — subhimēnijā kopā ar bazīdijām (himēnijcistīdas), vai dziļāk sēnes mīkstumā — tramā (tramālās cistīdas). Cistīdas ar eļļaini — sveķainu saturu citoplazmā, kuras veidojas no īpašām gleohifām, tiek sauktas par gleocistīdām. Pēc sieniņu biezuma cistīdas iedala plānsienu (leptocistīdās) un biezsienu (lamprocistīdās), kuru sieniņas izskatā atgādina stiklu un bieži ir trauslas. Lamprocistīdas ar īpašu formu virsotnēm sauc par metuloīdām. Pēc izvietojuma cistīdas iedala uz lapiņas (vai analoģiskas himenofora struktūras) šķautnes augošās (heilocistīdas), uz lapiņas malas augošās (pleirocistīdas), cepurītes virspusē augošās (dermatocistīdas vai pileocistīdas), uz cepurītes maliņas augošās (cirkumcistīdas) un uz kātiņa augošās (kaulocistīdas).
Cistīdu forma un izmēri ievērojami atšķiras dažādām sēņu sugām, tādēļ tām ir nozīme sugu noteikšanā. Parasti cistīdas ir bezkrāsainas, nereti ar dažādiem virsmas ieslēgumiem — gan plākšņveida, gan lodveida un citās formās. Reizēm heilocistīdu krāsa ir atšķirīga no lapiņu krāsas un tad tās ir saskatāmas ar lupu vai pat neapbruņotu aci, lai gan parasti cistīdu garums nepārsniedz desmitdaļu milimetra. Daudzām virpainīšu dzimtas sēnēm ir raksturīgas šādas dzeltenas heilocistīdas.
Sarkanie vīna dārzi

Tapšana

Glezna tapusi laikā, kad van Gogs dzīvoja Arlas pilsētā Francijas dienvidos. Van Gogu iedvesmoja apkārtējā ainava — lauku skati un skats uz pilsētiņu. Šis īsais laika posms no 1888. gada februārim līdz 1889. gada maijam tiek uzskatīts par produktīvāko periodu van Goga dzīvē. Pie viņa tolaik ciemojās Pols Gogēns un van Gogs fantazēja par mākslinieku ciematiņa izveidi, ko vadītu Gogēns. 
1888. gada novembrī viņš rakstīja savam brālim Teo: "Ak, kāpēc nebiji kopā ar mums svētdien! Mēs redzējām pavisam sarkanu vīna dārzu — sarkanu kā sarkanvīnu. Pa gabalu tas izskatījās dzeltens, virs tā — zaļas debesis, apkārt — purpura krāsas zeme pēc lietus, vietām — dzeltena atblāzma no saulrieta." Drīz vien tapa glezna "Sarkanie vīna dārzi", attēlojot ražas novākšanu netālu no Monmažūras abatijas.
Glezna "Sarkanie vīna dārzi" pirmoreiz izstādē tika demonstrēta ikgadējajā Les XX izstādē Briselē 1890. gadā. To tur par 400 frankiem (mūsdienu vērtība ap 1000 ASV dolāru) iegādājās Anna Boša, impresionisma gleznotāja, Les XX dalībniece un mākslas kolekcionāre no Beļģijas; Anna bija Ežēna Boša, cita impresionisma gleznotāja un van Goga drauga, māsa. Van Gogs bija gleznojis arī Ežēna portretu (Le Peintre aux Étoiles) 1888. gada rudenī Arlā.
Tāpat kā gleznu "Nakts kafejnīca" to iegādājās krievu kolekcionārs Sergejs Ščukins, kura kolekciju boļševiki nacionalizēja un glezna vēlāk nonāca Puškina Tēlotājmākslas muzejā Maskavā.
FIBA Africa

FIBA Africa ir starptautiskā basketbola organizācijas FIBA Āfrikas nodaļa. FIBA Africa atbild par basketbola turnīriem Āfrikā. Organizācijas biedru sarakstā ir visas 53 nacionālās Āfrikas valstu basketbola federācijas. Organizācija dibināta 1953. gadā. FIBA Africa komandas ir sadalītas 7 zonās. Organizācijas priekšsēdētājs ir Alains Ekra no Kotdivuāras.
Drabešu pagasts

Upes

Amata, Dančupīte, Dzērdupe, Gaidene, Grūba, Kumadiņa, Pērļupe, Rakšupe.

Ezeri

Asaru ezers, Āraišu ezers, Gaucis, Mazais Lazdiņu ezers, Murkulītis, Pūcītis, Vēķu ezers, Vērsītes ezers, Ziemēnu ezers.

Vēsture

1935. gadā Cēsu apriņķa Drabešu pagasta platība bija 109,07 km² un tajā dzīvoja 2030 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Drabešu, Ieriķu un Rencēnu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Cēsu rajona Drabešu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Ieriķu ciemu, 1961. gadā - likvidēto Līvu ciemu. 1965. gadā padomju saimniecības «Amata» teritoriju pievienoja Kosas ciemam, bet 1977. gadā Drabešu ciemam pievienoja daļu Vaives ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2000. gadā Drabešu pagasts apvienojās ar Amatas pagastu, izveidojot Amatas novadu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Ieriķi, Kārļi, Drabeši, Amata, Līvi, Meijermuiža, Āraiši.
Giboni

Izskats un īpašības

Gibonu ģints sugas ir vienas no mazākajām gibonu dzimtā, piemēram, angļu valodā šo ģinti sauc par mazo gibonu ģinti. Tie sver 4—9 kg, bet to ķermenis ir apmēram 40—64 cm garš. Mātītes ir nedaudz mazākas nekā tēviņi. Visām gibonu sugām uz sejas ir raksturīgs balta matojuma gredzens ap melno, neapspalvoto seju. Katrai gibonu dzimtas ģintij ir atšķirīgs hromosomu skaits, giboniem tās ir 44. Kā visiem gibonu dzimtas primātiem arī giboniem ir ļoti garas rokas, viegls, neliels ķermenis un salīdzinoši īsas kājas. To plaukstas un vienmēr pieliektie pirksti atgādina āķus, kas specīgi pieķeras pie koku zariem. Pleca locītavai ir īpaša anatomija, kas nodrošina plašu kustības amplitūdu.

Uzvedība

Tie ir piemērojušies dzīvei mežā, galvenokārt atrodoties kokos un ļoti reti nokāpjot zemē. Giboni ir ļoti veikli kokos, spējot lēkt no zara uz zaru līdz 15 metriem tālumā un ar ātrumu 56 km/h. Lēciens drīzāk ir lidojums, ko gibons panāk šūpojoties, ar rokām cieši turoties zarā, pēc tam sevi aizsviežot līdz nakamajam zaram. Tie ļoti bieži iet uz divām kājām un no visiem primātiem giboni visbiežāk staigā uz divām kājām. Tie pamatā barojas ar augļiem, bet arī ar lapām un kukaiņiem. Iecienītākie augļi ir vīģes. Gibonu sugas līdzīgi kā pārējie gibonu dzimtas pērtiķi veido monogāmus pārus uz mūžu un dzīvo ģimenēs.
Liepājas ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairogā uz sudrabota fona attēlots sarkans Kurzemes lauva ar šķeltu dubultasti, kurš ar priekškājām balsta zaļu liepu, Liepājas pilsētas simbolu. Ģerbonis ir izmantots Liepājas karogā. Laika gaitā ģerboņa dizains ir ticis mainīts, pašreizējā izskatā tas tika apstiprināts 1925. gadā.
Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs

Muzeja vēsture

Par muzeja pirmsākumiem tiek uzskatīts 18. gadsimts. Tā pamatā ir Rīgas ārsta Nikolausa fon Himzela privātā kolekcija. Pēc ārsta nāves, viņa māte, Katrīna fon Himzele, pildot dēla pēcnāves vēlmi, uzdāvināja kolekciju Rīgai. 1773. gada 22. februārī Rīgas rāte izveidoja muzeju, nodēvējot to Himzela vārdā. Muzejs atradās tā sauktajā Anatomijas teātrī (ēka nav saglabājusies). 1791. gadā muzejs tika pārcelts uz Rīgas Doma ansambļa austrumu spārnu, kas bija speciāli uzcelts pilsētas bibliotēkas un muzeja vajadzībām. 1816. gadā muzejā atvēra īpašo Mākslas kabinetu, bet 1881. gadā apvienojot Himzela muzeja un pilsētas numismātikas kolekcijas, izveidoja Pilsētas monētu kabinetu.
1964. gadā muzejs ieguva pašreizējo nosaukumu "Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs".
Ogres Centrālā bibliotēka

Ogres Centrālā bibliotēka ir Ogres novada pašvaldības kultūras, izglītības un informācijas patstāvīga iestāde, kuras darbības mērķis ir iedzīvotāju bibliotekārā, bibliogrāfiskā un informacionālā apkalpošana. Bibliotēka ir pašvaldības budžeta iestāde. Tās saimnieciskā un finansiālā darbība pakļauta Ogres novada domei.

Vēsture

Ogres centrālā bibliotēka dibināta 1928. gadā, kad Ogre iegūst pilsētas statusu. Bibliotēkas dibinātājs ir skolotājs Teodors Spuriņš. Pirmā Ogres bibliotēkas adrese ir Rīgas ielā 13. Sakumā bibliotēkas krājumu veido 1500 sējumi. Interesants fakts, ka bibliotēku no 1948. gada 21. decembra līdz 1949. gada 31. martam vadīja Gunārs Cilinskis.1949. gada 31. maijā tiek apvienotas Ogres pilsētas un apriņķa bibliotēkas - Ogres apriņķa bibliotēkā. 1950. gadā sakarā ar teritoriālo reformu, likvidējot apriņķus bibliotēku pārdēvē par Ogres rajona bibliotēku. 1979.gadā bibliotēka pārdēvēta par Ogres rajona centrālo bibliotēku. Rajonā pakļautība Ogres RCB stradā līdz 1992.gada maijam, tad to pārņēma Ogres pilsēta. Kopš 1992. gada bibliotēkas nosaukums ir Ogres Centrālā bibliotēka. 1995. gadā bibliotēka savā īpašumā iegūst mobilo bibliotēku — bibliobusu.

2010. gada statistika

Apmeklējumu kopskaits ir 282 782, no tiem 35 000 — virtuālie apmeklējumi, un to skaits jūtami samazinājies (2009. gadā — 45 000).
Izsniegumu skaits ir 525 336 (2009. gadā — 552 873) vienības.

Bibliobuss

1995. gadā Ogres centrālā bibliotēka savu bibliobusu ieguva Kultūras ministrijas izsludinātajā konkursā. Tolaik tā bija pirmā mobilā bibliotēka Latvijā. Bibliobuss apkalpo Ogres, Lielvārdes un Ķeguma novadu iedzīvotājus 4 maršrutos.Ogres pilsētas iedzīvotājus — 2 maršrutos. Katru mēnesi bibliobuss nobrauc aptuveni 700 km, apkalpojot 262 lasītājus (2010).