google/wiki40b huggingface dataset:
Autoceļš P111

Administratīvie iedalījumi, kurus šķērso autoceļš

Autoceļš P111 šķērso Ventspils novadu (Vārves pagastu, Užavas pagastu, Jūrkalnes pagastu), Pāvilostas novadu (Sakas pagastu, Vērgales pagastu) un Grobiņas novadu (Medzes pagastu, Grobiņas pagastu, Grobiņas pilsētu).

Ceļa segums

Autoceļš ir asfaltēts visā ceļa garumā no 0. — 95. km un autoceļš sastāv gan no atjaunotiem ceļa posmiem, gan ceļa posmiem, kuros ir daudz plaisu un bedru, taču kopumā ceļa seguma stāvoklis ir labs, jo 0. — 11. km, 22. — 27. km, 82. — 86. km asfalts ir jauns un bez bedrēm, savukārt, 27. — 34. km, 36. — 43. km, izņemot tiltu pār Rīvu — 39. km, autoceļš ir nesen atjaunots, tāpēc ceļa segums arī ir labā stāvoklī. No 43. — 82. km un 86. — 95. km ceļa stāvoklis ir neapmierinošs, jo ir daudz plaisu un bedru, kā arī lāpījumu, šajos posmos ieteicamais ātrums ir 50 km/h. Bīstami līkumi šajā ceļā ir ļoti maz, proti, 4. — 5. km, 36 km un 56 km, jo ceļš šķērso Piejūras zemienes Ventavas līdzenumu un Piemares līdzenumu. Šī autoceļa galvenā īpatnība ir gari piejūras ciemati, kuri var ilgt vairākus kilometrus un tajos var būt vien atsevišķas mājas un dziļi meži, taču atsevišķos ciematos ir jāievēro ātruma ierobežojums 70 km/h, piemēram, Sārnate, Ošvalki u.t.t.

Satiksmes intensitāte

Satiksmes intensitāte ir pietiekama, jo ceļš savieno divas ostas pilsētas, automašīnu intensitāte visā ceļā ir aptuveni vienlīdzīga, posmā 0. — 9. km no Ventspils (Lečiem) līdz Užavai, kur apmēram gadā vidēji diennaktī brauc 1154 automašīnas un 21% no visām automašīnām ir kravas transports ₍₂₀₁₆₎, posmā no Užavas līdz Jūrkalnei 9. — 34. km apmēram gadā vidēji diennaktī brauc 1458 automašīnas un 13% no visām automašīnām ir kravas transports ₍₂₀₁₆₎, posmā no Jūrkalnes līdz Pāvilostai 34. — 53. km apmēram gadā vidēji diennaktī brauc 1290 automašīnas un 18% no visām automašīnām ir kravas transports ₍₂₀₁₆₎, posmā no Pāvilostas līdz Kapsēdei 53. — 91. km apmēram gadā vidēji diennaktī brauc 1531 automašīnas un 21% no visām automašīnām ir kravas transports ₍₂₀₁₆₎, savukārt, posmā no Kapsēdes līdz Grobiņai 91. — 95. km apmēram gadā vidēji diennaktī brauc 1741 automašīna un 12% no visām automašīnām ir kravas transports ₍₂₀₁₆₎. Šim ceļam ir apbraucamais ceļš pa P108, P112 un A9, taču tas nav izdevīgs un ļoti garš, tāpēc šo ceļu neizmanto tikai vietējie iedzīvotāji, bet arī tūristi un citi cilvēki, lai nokļūtu līdz saviem galamērķiem, kā arī kravas transporta pārvadātāji, lai nogādātu kravas starp ostas pilsētām.

Apdzīvotas vietas autoceļa tuvumā

Autoceļa P111 tuvumā atrodas Leči, Užava (ātruma ierobežojums 70 km/h), Sārnate, Ošvalki, Jūrkalne (ātruma ierobežojums 50 km/h), Labrags, Ulmale, Strante, Pāvilosta, Saka, Vērgale, Ploce, Kapsēde un Grobiņa (ātruma ierobežojums 50 km/h).

Upes, kuras šķērso autoceļš

Autoceļš šķērso vairākas upes: Užavu, Muižupīti, Ēnavu, Rīvu, Saku, Kārpu. Vislielākās no tām ir Užava, Rīva un Saka.

Stāvvietas un degvielas uzpildes stacijas autoceļā

Degvielas uzpildes staciju daudzums ir niecīgs — viena, un tā atrodas Jūrkalnē.
Pjotrs Krasnovs

Biogrāfija

Dzimis Sanktpēterburgā. 1888. gadā pabeidza Pirmo Pavlovskas kara skolu. Pēc tam dienēja leibgvardu pulkā. No 1891. gada nodarbojās ar prozas un dzejas rakstīšanu, kā arī rakstiem publicistikai par militāriem jautājumiem. No 1897. gada strādāja Abesīnijas diplomātiskajā misijā. Bija kara korespondents Bokseru sacelšanās un Krievijas—Japānas kara laikā. Pēc 1905. gada revolūcijas vadījis kazaku soda ekspedīciju Alūksnē un tās apkārtnē. Publicējās vairākos pazīstamos militārajos periodiskajos izdevumos. 1909. gadā pabeidza kavalērijas virsnieku skolu. 1910. gadā tika paaugstināts par pulkvedi. Pēc skolas beigšanas tika iecelts par pulka, kurš bija dislocēts pie Pamira, komandieri.
No 1913. gada bija 10. Donas kazaku pulka komandieris. Ar to piedalījās no sākuma Pirmajā pasaules karā. Paaugstināts par ģenerālmajoru. Pēc tam iecelts par 1. Donas kazaku divīzijas 1. brigādes komandieri. Vēlāk bija komandieris vēl citām kazaku divīzijām.
Pēc Februāra revolūcijas Krasnovs politikā neiesaistījās un turpināja dienestu armijā. Tika paaugstināts par ģenerālleitnantu. Oktobra revolūcijas laikā Kerenskis deva viņam pavēli ar 700 vīriem doties uz Petrogradu. Viņš ieņēma Carskoje Selo, bet tā kā viņš nesaņēma papildspēkus, tad padevās boļševikiem. Pret solījumu, ka viņš necīnīsies pret boļševikiem, tika atlaists uz Donas apgabalu.
1918. gada martā Krasnovs vadīja kazaku sacelšanos, kuras rezultātā maijā tika ieņemts jau viss Donas kazaku apdzīvotais apgabals, atbrīvojot to no boļševikiem. 16. maijā viņu ievēlēja par Donas kazaku atamanu. Drīz vien šajā apgabalā ienāca Vācijas impērijas armija, kas gan Krasnovam nebija naidīga. 1919. gada janvārī Krasnova Donas kazaku armija iekļāvās Krievijas dienvidu bruņotajos spēkos. Pats Krasnovs pēc Deņikina spiediena 15. februārī izbrauca uz Igauniju, kur iestājās ģenerāļa Judeņiča armijā. Pēc balto spēku sakāves pie Petrogradas, 1920. gadā, emigrēja no Igaunijas uz Vāciju, kur apmetās Minhenē, bet 1923. gada novembrī viņš izbrauca uz Franciju. Emigrācijā darbojās krievu emigrantu politiskajās organizācijās. Pārstāvēja radikāli monarhistiskus un antikomunistiskus uzskatus. Nodarbojās ar rakstniecību. Kopā sarakstīja vairāk kā 20 grāmatas, kas iznāca krievu, franču, vācu un citās valodās. Vairākas grāmatas iznāca arī latviešu valodā.
1936. gadā atkal pārcēlās uz Vāciju. Otrajā pasaules kara laikā sadarbojās ar vāciešiem karā pret PSRS. 1943. gadā viņu iecēla par Galvenās kazaku karaspēka pārvaldes priekšnieku. Piedalījās kazaku vienību formēšanā Vērmahtam. 1945. gadā padevās gūstā Apvienotās Karalistes karavīriem tagadējās Austrijas teritorijā.
1945. gada 28. maijā kopā ar vairāk kā 2000 citiem kazaku virsniekiem tika izdots PSRS. No okupētās Vācijas tika etapēts uz Maskavu, kur tika turēts apcietinājumā Butirku cietumā. PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija viņam un citiem kazaku līderiem piesprieda nāvessodu. 1947. gada 16. janvārī viņš tika publiski pakārts.
Jau pēc PSRS sabrukuma vairākkārt ir bijuši centieni panākt viņa reabilitāciju, bet neveiksmīgi.
Sefevīdi

Sefevīdi (persiešu: سلسلهٔ صفويان; azerbaidžāņu: Səfəvilər, صفویلر) bija valdnieku (šahu) dinastija Persijā (mūsdienu Irānā). Tā bija viena no nozīmīgākajām valdošajām dinastijām valsts vēsturē un bieži tiek uzskatīta par "modernās Persijas vēstures sākumu". Sefevīdi valdīja laikā no 1501. līdz 1722. gadam un no 1729. līdz 1736. gadam. Kad valsts sasniedza savu augstāko virsotni, Sefevīdu dinastija pārvaldīja visu mūsdienu Irānas, Azerbaidžānas, Bahreinas un Armēnijas teritoriju, kā arī lielāko Gruzijas, Ziemeļkaukāza, Irākas, Kuveitas un Afganistānas daļu, kā arī daļu no Turcijas, Sīrijas, Pakistānas, Turkmenistānas un Uzbekistānas.
Sefevīdi ieviesa šiītu islāmu kā valsts reliģiju. Valstij laika gaitā bija dažādas galvaspilsētas: no 1502. līdz 1555. gadam — Tebrīza, no 1555. līdz 1598. gadam — Kazvīna, pēc tam — Isfahāna.
Sefevīdu dinastijas pirmais valdnieks bija Ismaīls I, savukārt pēdējais — Abāss III, kuru 1736. gadā gāza karavadonis Nādirs, kas vēlāk kļuva par Nādiršāhu.
Trāķieši

Trāķieši (sengrieķu: Θρᾷκες, latīņu: Thraci) bija sena indoeiropiešu cilšu grupa, kas apdzīvoja Eiropas dienvidaustrumu zemes - Trāķiju, kā arī Balkānu pussalas ziemeļaustrumus un Mazāzijas ziemeļrietumu daļu.

Izskats

Grieķu filozofs Ksenofans ir aprakstījis trāķiešus ārēji atšķirīgus no grieķiem, jo tiem ir bijuši gaiši mati un zilas acis. Tomēr antropologi uzskata, ka trāķiešiem tomēr vairāk ir atbildis Vidusjūras atzars ar nelielu dināru piejaukumu, iespējams gaišās ādas pigmentācijas dēļ, sabiedrībā viņus uzskatīja par pontīdiem. Mūsdienu tautās trāķiešu līdzību var saskatīt moldāvos, rumāņos un bulgāros. Trāķiešu vīrieši pārsvarā nēsāja bārdas un ūsas.
Skansena akvārijs

Skansena akvārijs ir liels tropu nams, kurā atrodas akvārijs un lietus mežu simulācija. Tas iepazīstina ar tropu dzīvniekiem. Skansena akvārijs atrodas Stokholmā, Jūrgordenā, muzeja Skansens teritorijā, netālu no galvenajiem vārtiem.

Akvārijs

Skansena akvārijs tika atvērts 1978. gadā, tā īpašnieks kopš akvārija atklāšanas ir Jūnas Valstroms. Šis mini zoodārzs iepazīstina ar čūskām, pērtiķiem, bruņurupučiem, papagaiļiem, krokodiliem, skorpioniem un daudziem citiem dzīvniekiem. Īpašu popularitāti apmeklētāju vidū ir izpelnījušies kaķu lemuri, kuri brīvi dzīvo ierobežotā teritorijā, kurā pastaigājas apmeklētāji.
Apmeklētājiem ieejas maksa ir kā par Skansena apmeklējumu, tā arī par akvārija apmeklējumu.
Pūtin pūta melnais mednis

Pūtin pūta melnais mednis ir latviešu tautasdziesma Jāņa Cimzes apdarē, kas izdota dziesmu krājuma "Dziesmu rota".
Pēc dziesmusvētku vēsturnieka Valentīna Bērzkalna domām šī Cimzes dziesma ir viduvējs darbs, arī harmoniski autoru no labākās puses gluži neparādot.

Vēsture

Dziesmu "Pūtin pūta melnais mednis" dziesmu svētkos vienīgo reizi dziedāja Sesto latvju vispārējo dziesmu un mūzikas svētku koncertā.
Gunnars Ūsi

Biogrāfija

Jau skolas gados ieguvis augsto 4.—5. vietu Igaunijas šaha čempionātā. 1951. gadā beidzis Veru vidusskolu, pēc tam studējis Maskavas Ekonomikas institūtā. Studiju laikā aktīvi piedalījies šaha sacensībās — pārstāvējis Maskavas izlasi 1953. gada PSRS komandu čempionātā, tajā pat gadā ieņēmis 5. vietu PSRS čempionāta pusfinālā Viļņā, bet 1954. gadā Maskavas čempionātā dalījis 6.—7. vietu un kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. Pēc studiju beigām 1956. gadā atgriezies Igaunijā un strādājis Tartu lauksaimniecības mašīnu rūpnīcā, bijis arī šīs rūpnīcas direktors (1966-1972). Igaunijas 1957. gada šaha čempionātā izcīnījis 3. vietu. Vēlākajos gados sešas reizes (1958., 1959., 1963., 1966., 1979., 1980.) kļuvis par Igaunijas čempionu šahā, bet trīs reizes (1960., 1961., 1972.) bijis Igaunijas vicečempions. 1969. un 1973. gadā uzvarējis Pērnavas vasaras šaha turnīros. Piedalījies arī 1961. gada Latvijas atklātajā šaha čempionātā Rīgā. Mūža beidzamos gadus strādājis Tartu šaha klubā. Viens no Ūsi pēdējiem turnīriem bija 1981. gada Tallinas starptautiskais Paula Keresa memoriāls. Tartu regulāri tiek rīkoti Gunnara Ūsi piemiņas turnīri jaunajiem šahistiem.
Irbenieku kapi

Irbenieku kapi ir kapsēta, kas atrodas Krustpils pagasta dienvidaustrumu daļā, uz ziemeļaustrumiem no Darvasbrenčiem, Irbenieku ciemā.
Kapsēta atrodas Jēkabpils—Vilkukroga—Antužu ceļā labajā pusē, aizņemot garenu, samērā augstu pauguru, kurš ir gara viļņveidīga pacēluma daļa. Kapsētas pirmsākumi ir attiecināmi uz viduslaikiem, kad vienā no kapsētas daļām pie vecā ozola, kas ir saglabājies, tikuši apbedīti mērī mirušie. Dokumentā, kas glabājas Jēkabpils vēstures muzejā, kapsēta minēta 1898. gadā, kad tā bijusi Krustpils luterāņu baznīcas pārziņā. 1942. gadā tās platība bijusi 0,5 hektāri un piederējusi Irbenieku ciemam, padomju varas gados tikusi paplašināta. Kapsētas vidū, pretī centrālajiem vārtiem atrodas zvana vieta — divi no laukakmeņiem būvēti stabi, ar jumtiņu virs tiem un zvanu zem tā. Baidoties no metāla zagļiem, zvans no 1990. gadu vidus tiek turēts kādās mājās un nogādāts kapsētā kapusvētku un bēru reizēs. Galvenokārt kapsētā tikuši apbedīti tuvāko apdzīvoto vietu ļaudis.

Tradīcijas

Ar kapsētu saistās vairākas tradīcijas — katru pavasari, Jurģu dienā, 23. aprīlī notika kapsētas sakopšanas talka, uz kuru no katras mājas ieradās vismaz viens talcinieks. Nomirstot cilvēkam, kuru bija nolemts guldīt Irbenieku kapsētā, iespējami drīz pēc viņa nāves notika apzvanīšana — kapsētas zvaniķis ar mierīgām un retām zvanu skaņām vēstīja par mirušu cilvēku. Šī tradīcija pastāvēja līdz 1980. gadiem. Bēru dienā kapsētas zvans sāka zvanīt laikā, kad no kalniņa kļuva redzama bēru procesijas tuvošanās un beidza zvanīt, kad bērinieki sasniedza kapsētas vārtus. Pie īpatnējām tradīcijām pieskaitāma ir arī bleķa kroņu jeb vainagu likšana uz kapiem. Šī tradīcija aizsākās 1930. gados, bleķa kronis bija prasmīgu meistaru vainaga veidojums no metāla "zaļumiem" — ozolu lapām un zīlēm, palmu lapām, parasti baltiem "kallu ziediem" vai zilām "neaizmirstulītēm" vai līdzīgām puķēm. Šos bleķa kroņus vēlāk ievietoja speciālos skapīšos, kas bija redzami vēl 1960. gados. Pie kapsētas tradīcijām minamas arī zaļumballes Mozuru eglēs, kas notika Latvijas pirmās brīvvalsts laikā kapusvētku dienu vakaros.
Brekši (Rīga)

Vēsture

Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā pie Piķurgas ietekas Juglas ezerā atradās Dreiliņu jeb Hermsa muižiņa (Dreilings od Herms hoff), kas dēvēta arī par Harma muižu (Harmshof), bet latviski par Brekšu muižu. Līdz 1920. gada zemes reformai tā piederēja Freitāgu fon Loringhofenu dzimtai.

Ģeogrāfija

Brekšu apkaimes kopējā platība ir 2,039 km², kas ir par 3/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 8 787 metri. Noteiktās Brekšu apkaimes robežas ir pietiekoši skaidri nolasāmas dabā, jo no D puses to aptver mežu masīvi, bet no ZR, Z un A puses to apņem virszemes ūdens objekti — Juglas ezers, Jugla un Mazā Jugla. Pateicoties nelielajai apkaimes platībai, specifiskajam novietojumam un telpiskajai uzbūvei, Brekšu apkaime ir uzskatāma par telpiski vienotu un funkcionāli savstarpēji saistītu teritoriju, uz kuru noteikti var attiecināt apkaimes jēdzienu.

Iedalījums

Tomēr šī nelielā apkaime telpiski pārsvarā tiek skatīta 3 daļās — Brekši (apkaimes DR daļa ap Biķernieku ielu), Juglas papīrfabrikas ciemats (apkaimes centrālā daļa pie Brekšu kakta) un Juglasciems (apkaimes Z daļa), kas pašreiz ir plašākā apbūves attīstības teritorija šajā apkaimē un perspektīvā var ienest pietiekoši būtiskas izmaiņas Brekšu apkaimes funkcionālajā struktūrā kopumā. Pašreiz Brekšu apkaimē izteiktu lokālo centru nav (nosacīti par tādu var uzskatīt Juglas papīrfabrikas ciemata D daļu ap Nautrēnu ielu), tomēr perspektīvē šāds lokālais centrs saskaņā ar 2006. gada Rīgas teritorijas plānu varētu izveidoties Juglasciema D daļā, kas ir ērti sasniedzama arī no Brekšiem un Juglas papīrfabrikas ciemata teritorijām.
Bernhards Fleisigs

Biogrāfija

19. gadsimta beigās bijis viens no Vīnes šaha meistariem. 1882. gada Vīnes šaha turnīrā ieņēmis 2. vietu aiz čehu šaha meistara Vincenca Hrubija. 1890. gadā Ignaca Koliša memoriālā dalījis 2.-3. vietu ar Johanu Baueru (uzvarējis Makss Veiss).
Devis ieguldījumu šaha atklātņu teorijā. Fleisiga vārdā ir nosaukts variants skotu atklātnē: 1. e4 e5 2. Zf3 Zc6 3. d4 exd4 4. Zxd4 Lc5 5. Le3 Df6 6. c3 Zge7 7. Zc2.
Bernharda Fleisiga vecākais brālis Makss Fleisigs arī bija šaha meistars.
Juris Pabērzs

Izglītība un literatūra

Juris Pabērzs ir dzimis 1891. gada 29. jūlijā (pēc vecā stila — 17. jūlijā) Kalupes pagasta "Pabērzos". No 1912. līdz 1917. gadam studējis jurisprudenci Pēterburgas Universitātē (tagadējā Sanktpēterburgas Valsts universitāte). Vēlāk studējis Latvijas Universitātē. 1917. gadā bija Latgales latviešu kongresa un zemes padomes loceklis. Tajā pašā gadā iecelts par miertiesnesi, vācu okupācijas laikā izsūtīts uz Vāciju. 1920. gadā iecelts par Daugavpils apriņķa valdes locekli. Juris Pabērzs ir bijis arī literāts: viņš ir rakstījis dzejoļus tautiskā romantisma garā un stāstus par Latgali. Sarakstījis dzeju un stāstu krājumu "Rozes un ērkšķi", kas tika izdots 1923. gadā.

Darbs Satversmes sapulcē

1922. gadā ievēlēts arī Satversmes sapulcē no Latgales Zemnieku partijas saraksta. Strādājis amnestijas, ārlietu, finanšu un budžeta, pašvaldības, Saeimas centrālajā vēlēšanu, Satversmes, kā arī sociālās likumdošanas komisijās. Mandātu zaudējis 1922. gadā, līdz ar Satversmes sapulces darbības beigām. 1923. gadā kļuvis par Daugavpils apgabaltiesas locekli, bet no 1926. līdz 1940. gadam bija Daugavpils apgabaltiesas vicepriekšsēdis.

Darbs valdībās

1926. gada decembrī kļuva par ministru bez portfeļa Latgales lietās Marģera Skujenieka vadītajā valdībā. Amatā bijis līdz valdības demisijai 1928. gada janvārī. 1927. gada rudenī īslaicīgi pildīja tieslietu ministra pienākumus. 1928. gadā tika ievēlēts 3. Saeimā no Progresīvās tautas apvienības saraksta. Darbojās trijās komisijās — ārlietu, organizācijas, kā arī publisko tiesību un valsts pārvaldes iekārtas. 1929. gada decembrī kļuva par tieslietu ministru Hugo Celmiņa valdībā, amatā bijis līdz 1931. gadam.
Tajā pašā gadā ievēlēts 4. Saeimā. Kļuvis par tās priekšsēdētāja Paula Kalniņa 2. biedru. Tāpat darbojies juridiskajā, mandātu, publisko tiesību un sodu likuma komisijās. 1932. gada novembrī atkāpies no priekšsēdētāja biedra amata. 1934. gada martā kļuvis par tautas labklājības ministru Kārļa Ulmaņa vadītajā valdībā. Amatu zaudējis pēc valsts apvērsuma divus mēnešus vēlāk.

Latvijas okupācija

1940. gadā pēc Latvijas okupācijas sadarbojies ar okupācijas varu. Kļuvis par tieslietu ministru Augusta Kirhenšteina vadītajā valdībā. Piedalījies Tautas Saeimas vēlēšanās, tika ievēlēts, kā arī bijis delegācijā, kas Maskavā lūgusi Latvijas pievienošanu PSRS. No 1940. līdz 1947. gadam bijis LPSR Augstākās Padomes deputāts un prezidija loceklis. Pēc kara darbojies Rīgā kā advokāts un juriskonsults. Miris Rīgā 1961. gada 22. aprīlī.
Tomašs Jodlovecs

Klubu karjera

2006. gadā Jodlovecs debitēja Ekstraklasā Belsko-Bjalas "Podbeskidzie" komandā. 2009. gadā viņš bija tuvu pārejai uz A Sērijas klubu Napoli FC, bet transfēra nenotika, jo Jadlovecam bija problēmas ģimenē. 2013. gada 19. februārī viņš pievienojās Varšavas "Legia". Ar "Legia" viņš ir uzvarējis Ekstraklasā.

Karjera izlasē

2008. gada 11. oktobrī viņš debitēja izlasē pret Čehiju. Savus vienīgos vārtus izlasē viņš ir guvis tieši pret Čehiju. Viņš arī piedalijās 2016. gada Eiropas čempionātā futbolā.
Pļāvēji

Glezna

Kā daudzi gleznotāja darbi, arī šī glezna attēlo zemniekus un to darbu. Daži no zemniekiem attēloti ēdam, kamēr citi novāc kviešus; tas ir diahronisks (attiecībā uz tādu fenomenu kā, piemēram, idejām, valodu vai kultūru, kas notiek vai mainās laika gaitā) attēlojums gan pārtikas ieguvei, gan patērēšanai. Sēdošās sievietes, kura ēd maizi un sieru, priekšā uz baltā audekla redzami bumbieri, bet tēls kokā labajā malā redzams novācot bumbierus. Gleznā attēlots liels skaits nodarbju, kas attēlo 16. gadsimta lauku dzīvi Beļģijā. Piemēram, labajā malā redzama persona, kas krata ābolus no koka. Nedaudz pa kreisi no attēla centra redzama cilvēku grupa, kas nodarbojas ar gaiļa nomētāšanas asins sportu.
Glezna kopš 1919. gada atradusies Metropoles mākslas muzejā Ņujorkā. Metropoles mākslas muzejs šo gleznu nosaucis par "ūdensšķirtni Rietumu mākslas vēsturē" un "pirmo moderno ainavu". Attāluma sajūtu rada strādnieki, kas nes kviešu kūļus pa klajumu, cilvēki, kas peldas dīķī, bērni, kas spēlējas un kuģi tālumā.

Cikls

Saglabājušies Gadalaiku cikla darbi:
"Apmākusies diena", "Mednieki sniegā", "Lopu pārdzīšana no ganībām" atrodas Vīnes mākslas vēstures muzejā. "Pļauja" atrodas Lobkovica pilī Prāgā.

Mantojums

Ievērojamais animācijas režisors Hajao Mijadzaki no gleznas ietekmējās savas īsfilmas "Mr. Dough and the Egg Princess" tapšanā.
Bērzu baravika

Augšanas apstākļi

Aug parasti no jūlija līdz septembrim, veido mikorizu ar bērziem. Aug zem bērziem lapu koku un jauktos mežos, biežāk mētrājā, damaksnī, vērī, nereti pie paegļiem un skudru pūžņiem, saules sildītās vietās.

Līdzīgas sugas

Bērzu baravika ir līdzīga egļu baravikai, priežu baravikai un ozolu baravikai. Bērzu baravikas cepurīte gaišāka kā egļu un priežu baravikai, stobriņu slānis ne vairāk kā trešdaļa no cepurītes biezuma, egļu baravikas stobriņi balti, vēlāk zaļgandzelteni un aizņem divas trešdaļas cepurītes biezuma, priežu baravikai tie bālgani, vēlāk iedzelteni un pēc tam zaļganbrūni un pati cepurīte krietni tumšāka kā bērzu baravikai, ozolu baravikai  cepurīte gaiši brūngana, bet stobriņi gaiši dzeltenbrūngani un mīkstums nedaudz irdens salīdzinājumā ar citām baravikām. Visas šīs sugas sadzīvē bieži apvieno un sauc vienkārši par baravikām.
Sēņotājiem baraviku sugas sajaukt nav jābaidās, visas tās ir ar vienādām praktiskajām īpašībām. Ļoti nevēlami ir sajaukt baravikas ar parasto žultsbeku, kuras rūgtums tiek uzskatīts par neciešamu. Žultsbekas stobriņu slānis iesārts, uz vecumu uzpūties un tīklveida zīmējums uz kātiņa tumšāks un stipri izcilnēts. Šaubu gadījumā sēne turpat mežā pagaršojama.

Barības vērtība

Visas baravikas ir augstvērtīgas ēdamās sēnes, lietojamas dažādos veidos. Pirms cepšanas nav jānovāra. Īpaši iesaka konservēšanai un žāvēšanai.
Sailfish OS

Vēsture

2011. gadā jaunizveidots Somijas viedtālruņu ražotājs Jolla izveidoja organizāciju Sailfish Alliance, lai apvienotu aparatūras ražotājus, tīklu operatorus, programmatūras izstrādātājus un izplatītājus operētājsistēmas izstrādei.
2012. gada jūlijā Jolla paziņoja, ka sācis izstrādāt jaunu operētājsistēmu Sailfish OS, kas bāzēta uz Mer projekta.Sailfish pirmoreiz prezentēts 2012. gada 22. novembrī.
2013. gada 16. septembrī Jolla paziņoja, ka tās operētājsistēma Sailfish OS varēs darboties uz ierīcēm, kuras sākotnēji bijušas paredzētas Android.
Pirmā versija 1.0.0.5 izlaista 2015. gada 27. novembrī.
2015. gada 24. septembrī izlaista versija 2.0 Eineheminlampi.
2018. gada 26. februārī tika prezezentēta Sailfish OS versija 3.0. Tajā iestrādāts pilnīgs reģionālās infrastruktūras atbalsts, paplašināta ar drošības iespējām
Kurzemes bruņniecība

Kurzemes bruņniecība ir daļa no Baltijas dižciltīgo korporācijas, pie kuras pieder arī Igaunijas, Sāmsalas un Vidzemes bruņniecības. Kurzemes bruņniecība sāka veidoties 13. gadsimtā kā Kurzemes sabiedrības valdošā šķira teritorijās, ko pārvaldīja Livonijas ordenis, Kurzemes bīskapija, vēlāk tā veidoja Kurzemes un Zemgales hercogistes, Piltenes apgabala un Kurzemes guberņas administrāciju.

Vēsture

1629.-1634. gados Kurzemē tika imatrikulētas 119 bruņnieku dzimtas, bet 1819. gadā tajā iekļāva Piltenes apgabala bruņniecību.
Pēc 1839. gada datiem Kurzemē bija 154 bruņniecībā imatrikulētas dzimtas.
Savu publisko un tiesisko funkciju tā zaudēja līdz ar Latvijas Republikas nodibināšanos 1918. gadā un agrāro reformu 1920. gadā, tomēr tupināja pastāvēt kā sabiedriska organizācija Latvijā. 1939. gadā gandrīz visi Kurzemes dižciltīgo ģimeņu pārtāvji bija spiesti Latviju pamest. 1949. gadā kopā ar Igaunijas, Sāmsalas un Vidzemes dižciltīgo ģimeņu pārstāvjiem viņi izveidoja sabiedrisku organizāciju "Verband der Baltischen Ritterschaften e. V.".

Kurzemes Bruņniecības nams

Kurzemes bruņniecības nams Jelgavā ir celts no 1803. līdz 1805. gadam vietā, kur iepriekš atradies Ģildes nams. Sākotnēji tā bija viena no lielākajām ēkām pilsētā - divos stāvos ar augstu jumtu, taču samērā drīz tā tomēr izrādījās par mazu, tādēļ to no 1837. līdz 1838. gadam pārbūvēja pēc Emīla Jūliusa Augusta Štrausa (Strauss) projekta. Tagad fasādi rotāja korintiskā stila kolonnas un klasisks meandra ornaments. 1841. gadā mākslinieks Johans Frīdrihs Vēnerts (Wernert) apgleznoja bruņinieku zāli, ēdamistabu, kāpņu telpas un citas vietas vēlīnā ampīra stilā. Bruņniecības nama pirmajā stāvā atradās kanceleja, otrajā - reprezentācijas telpas, acīmredzot - arī Dzeltenais salons. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām namu atdeva Jelgavas Valsts ģimnāzijai.