Latvijas okupācijas hronoloģija (1944—1945)

Kaujas pie "Austrumu vaļņa"

1944. gada janvārī Vērmahta karaspēka grupa "Ziemeļi" atkāpās no Volhovas aizsardzības līnijas uz pirms kara sākuma līdztekus Latvijas—PSRS robežai izbūvēto Veļikajas upes nocietināto rajonu (t.s. Staļina līniju), kas 1943. gadā otrajā pusē bija pārbūvēta par Panteras pozīciju (Panther-Stellung) jeb t.s. "Austrumu valni" (Ostwall).
Tas sastāvēja no galvenās aizsardzības līnijas Panther gar Veļikajas upi, otrās aizsardzības līnijas Reiner Opočka — Sebeža — Osveja ar papildus aizsardzības līniju Blau gar Zilupi (Синяя) un Latvijas—Krievijas robežu līdz Daugavai. Aizmugures aizsardzības līnija bija ierīkota gar Ludzas upi (Лжа) dienvidu virzienā līdz Rundēniem — Dagdai — Krāslavai.   
"Austrumu vaļņa" aizsardzībai 1944. gada martā divas latviešu SS grenadieru divīzijas uz laiku apvienoja 6. SS korpusā, ko komandēja ģenerālis fon Pfefers-Vildenbruhs (Pfeffer-Wildenbruch). 16. — 26. martā Veļikajas labajā krastā notika kauja par augstieni 93,4, ko kopš 1952. gada atzīmēja kā Latviešu leģiona karavīru dienu.
Pirms iebrukuma Latvijā 1944. gada 5. jūnijā Sarkanās armijas sastāvā tika izveidots 130. latviešu strēlnieku korpuss (komandieris ģenerālmajors Detlavs Brantkalns), kura sastāvā iegāja 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzija (komandieris pulkvedis Alfrēds Kalniņš) un līdz 7. jūlijam steigšus izveidotā 308. latviešu strēlnieku divīzija (komandieris ģenerālmajors Voldemārs Dambergs). 
1944. gada jūlija sākumā trīs Vērmahta divīzijas steigšus pārdislocēja uz Baltkrieviju un "Austrumu valni" aizsargāja kopumā 72 tūkstoši Vērmahta karavīru ar 1229 lielgabaliem un mīnmetējiem, 80 tanku un 223 lidmašīnu.

Uzbrukums Latgalē

1944. gada 10. — 27. jūlijā Sarkanā armijas veica Rēzeknes-Daugavpils uzbrukuma operāciju (Режицко-Двинская фронтовая наступательная операция) ar mērķi pārraut Vērmahta 16. armijas aizsardzības līnijas gar Veļikajas upi un ieņemt Latgali. 2. Baltijas frontes ziemeļu daļā uzbrukumā piedalījās 3. triecienarmija un 10. gvardes armija, bet dienvidu daļā 4. triecienarmija un 22. armija. Rezervē atradās 5. tanku korpuss, bet gaisa uzbrukumus veica 15. aviācijas armija ar 546 lidmašīnām. Kopējais karavīru skaits bija 391 200, no tiem 12 880 gāja bojā un 45 115 tika ievainoti. 
10. - 13. jūlijā Sarkanā armija ieņēma Idricas un Drisas pilsētas Panteras pozīcijās, bet 14. jūlijā sākās kaujas pie otrās aizsardzības līnijas. 15. jūlijā tika ieņemta Opočka, 17. jūlijā Sebeža. 16. jūlijā notika smagas cīņas pie Latvijas-Krievijas robežas, kuru laikā kaujā pie Zilupes gandrīz pilnībā tika iznīcināts 15. divīzijas 32. pulks. 17. jūlijā abas latviešu divīzijas atkāpās pāri Latvijas-Krievijas robežai. 
18. jūlija naktī 22. armija pārvarēja papildus aizsardzības līniju gar Zilupi un pārgāja Latvijas-Krievijas un Latvijas-Baltkrievijas robežu pie Šķaunes, kur kapteiņa Ernesta Veisa komandētajai vienībai uzdeva pacelt sarkano karogu virs kādas mājas Borkuicu sādžā. Nākamajā dienā ar paceltiem karogiem robežu pārgāja citas 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas daļas. 
No 21. līdz 23. jūlijam notika smagas kaujas gar Ludzas upes - Rundēnu - Dagdas - Krāslavas aizsardzības līniju.    
Pēc tās pārvarēšanas Sarkanās armijas 2. Baltijas frontes vienības 23. jūlijā ieņēma Kārsavu, Ludzu un Krāslavu, bet 27. jūlijā Rēzekni.
5. tanku korpuss no ziemeļiem, bet 1. Baltijas frontes 6. gvardes armija no dienvidiem 27. jūlijā ieņēma Daugavpili, ielu kaujā krita līdz 1500 Vērmahta karavīru.

18. jūlijā

2. Baltijas frontes 22. armija pārvarēja Vērmahta papildus aizsardzības līniju gar Zilupi un pārgāja Latvijas-Krievijas robežu. Ieņemta Zilupe.

22. jūlijā

Ieņemta Krāslava.

23. jūlijā

Ieņemta Kārsava, Ludza un Dagda.

24. jūlijā

Ieņemta Viļaka.

27. jūlijā

Ieņemta Rēzekne, Preiļi un Daugavpils.

28. jūlijā

Ieņemti Viļāni.

29. jūlijā

Ieņemta Ilūkste.
Sākās kauja par Bausku.

31. jūlijā

Ieņemta Subate un Dobele.

30. jūlijā

Sākās kauja par Jelgavu, ieņemts Tukums.

31. jūlijā

Ieņemts Klapkalnciems.

7. augustā

Pēc nedēļu ilgām ielu kaujām ieņemta Jelgavas Lielupes kreisā daļa.

9. augustā

Ieņemta Viesīte un Jēkabpils.

16.-20. augustā

Vērmahta "Dubultgalvas operācija" (Unternehmen Doppelkopf).

Uzbrukums Vidzemē

1. augustā sākās 2. Baltijas frontes (kopā ap 390 000 karavīru, no tiem ap 16 000 latviešu strēlnieku korpusa divīzijās) uzbrukums Vērmahta aizsardzības līnijai Lubāna līdzenumā, kas stiepās no Balviem un Gulbenes līdz Līvāniem. Uz ziemeļiem no Lubāna no aizsargāja Vērmahta 18. armija, bet dienvidu daļu 16. armija, kopā 10 divīzijas un 5 atsevišķi pulki, rezervē Madonas apkārtnē izvietojās SS korpuss. 
Uzbrukums tiek dēvēts par Madonas operāciju ar mērķi sasniegt Galgauskas — Madonas — Pļaviņu līniju un līdz 10. augustam ieņemt Rīgu, taču stiprās pretestības dēļ tas neizdevās un kaujas ievilkās divu mēnešu garumā.
1. augustā 4. triecienarmija gar Daugavas labo krastu ieņēma Līvānus, bet 10. gvardes armija forsēja Pededzi, sasniedza Lubānas—Balvu lielceļu un turpināja uzbrukumu Gaujas virzienā. 2. augustā tika ieņemti Varakļāni, 3. augustā — Barkava.  
3. triecienarmija uz ziemeļiem no Krustpils—Rēzeknes dzelzceļa šķērsoja Teiču purvu un forsēja Aivieksti. 
6. augustā 22. armija ar 130. latviešu strēlnieku korpusu aplenca  un 7. augustā ar 5. tanku korpusa palīdzību ieņēma Krustpili.   
7. augustā 10. gvardes armija forsēja Aiviekstes upi un ieņēma Lubānu un Meirānus, 12. augustā — Lazdonu, 13. augustā pēc trīs dienu smagām kaujām — Madonu.
Lubānas zemienes kaujās tika sagrauta Vērmahta 32., 227. un 263. kājnieku divīzija un smagus zaudējumus cieta latviešu 19. divīzija.
14. augustā 2. Baltijas frontes armijām tika pavēlēts sākt jaunu uzbrukumu Rīgas virzienā, taču tas uz mēnesi tika apstādināts Vidzemes augstienē, kur notika kaujas pie Vietalvas (21.—24. augustā) un Ērgļiem. Smagus zaudējumus 23. augusta kaujā pie Vietalvas skolas cieta 130. latviešu strēlnieku korpusa 43. divīzijas 125. pulks.
28. augustā tika dota pavēle uzbrukumu Rīgai uz laiku pārtraukt. Pēc padomju datiem Madonas uzbrukuma operācijā 14 669 Sarkanās armijas karavīru gāja bojā un 50 737 tika ievainoti, toties Vērmahta zaudējumus lēsa ap 20 000 karavīriem.

1. augustā

Ieņemti Līvāni.

2. augustā

Ieņemti Varakļāni.

3. augustā

Ieņemta Barkava.

7. augustā

Ieņemta Krustpils, Lubāna un Meirāni.

12. augustā

Ieņemta Ļaudona.

13. augustā

Ieņemta Madona.

17. augustā

Ieņemta Kalsnavas stacija.

18. augustā

Ieņemta Alūksne.

21.-24. augustā

Kaujas Vidzemes augstienē pie Vietalvas un Ērgļiem.

27. augustā

Ieņemta Ape.

28. augustā

Ieņemta Gulbene.

Rīgas operācija

14. septembrī Sarkanā armija izvērsa strauju uzbrukuma operāciju Vidzemes un Zemgales teritorijā, kas tiek dēvēta par Rīgas operāciju (Рижская операция). 
Vidzemē uzbruka Baltijas 2. frontes un Baltijas 3. frontes armijas. Vērmahta 18. armijas vienības, tajā skaitā Latviešu leģiona 19. divīzija, atkāpās līdz Siguldas aizsardzības līnijai, kur 25. septembrī Sarkanās armijas uzbrukums tika apstādināts. 
Zemgalē Sarkanās armijas 1. Baltijas frontes karaspēks pēc Bauskas ieņemšanas septembra otrajā pusē izlauzās līdz Iecavai un Jaunjelgavai, bet tika apstādināts pie Ķekavas un Baldones.
Pēc tam, kad Sarkanā armija veica Klaipēdas uzbrukuma operāciju (Мемельская операция) no Šauļiem un 1944. gada 10. oktobrī sasniedza Baltijas jūras krastu pie Palangas, Vērmahts atkāpās no Siguldas līnijas un Sarkanā armija 13.-15. oktobrī ieņēma Rīgu. 
Latviešu korpusa 43. divīzija pēc nesekmīga 12. oktobra uzbrukuma no Ķekavas puses pārcēlās pāri Daugavai pie Dārziņiem un 15. oktobrī ar paceltiem karogiem caur Purvciemu ienāca Rīgas pilsētā, savukārt 308. divīzija ienāca Pārdaugavā. 22. oktobrī Esplanādes laukumā tika organizēts svinīgs mītiņš ar 130. latviešu korpusa piedalīšanos.

14. septembrī

Pēc sešu nedēļu kaujām ieņemta Bauska.

16. - 19. septembrī

Vērmahta pretuzbrukums pie Dobeles.

18. septembrī

Ieņemta Jaunjelgava.

19. septembrī

Ieņemta Valka.

23. septembrī

Ieņemta Smiltene un Strenči.

24. septembrī

Ieņemta Rūjiena.

25. septembrī

Ieņemta Mazsalaca, Sarkanā armija uzbrukuma virzienā Nītaure-Sigulda-Saulkrasti-Rīga sasniedza Vērmahta Siguldas aizsardzības līniju.

26. septembrī

Ieņemti Limbaži un Cēsis. Sākas Mores kaujas starp Siguldu un Nītauri.

27.-29. septembrī

Mores kaujas starp Siguldu un Nītauri, kuru laikā Sarkanā armija nespēja pārraut Vērmahta Siguldas aizsardzības līniju.

6. oktobrī

Vērmahta vienības atstāja Siguldas aizsardzības pozīcijas.

7. oktobrī

Ieņemta Sigulda.

8. oktobrī

Ieņemta Ogre un Ikšķile.

13. oktobrī

Ieņemta Rīgas centrālā daļa.

15. oktobrī

Ieņemta Rīgas Pārdaugava.

15.-22. oktobrī

Pirmā Kurzemes cietokšņa lielkauja. Sarkanā armija gar jūras krastu 16.-18. oktobrī spēja ieņemt Rīgas Jūrmalu, Sloku un Ķemerus, taču cieta neveiksmi uzbrukumā no Dobeles uz Džūksti, Vērmahta karaspēku izdevās atspiest tikai par 2 km.

27. oktobrī - 25. novembrī

Otrā Kurzemes cietokšņa lielkaujas laikā Sarkanā armija 28. oktobrī ieņēma Auci un pēc mēnesi ilga nesekmīga uzbrukuma Liepājas virzienā ar lieliem zaudējumiem ieņēma 4 km dziļu un 12 km platu telpu Priekules-Vaiņodes sektorā.

21. - 31. decembrī

Trešā Kurzemes cietokšņa lielkauja jeb Ziemassvētku kaujas sākās Saldus apvidū, vēlāk arī Vaiņodes un Dobeles sektoros. Kaujās starp Dobeli un Džūksti Sarkanās armijas sastāvā piedalījās 130. Latviešu strēlnieku korpuss ar divām divīzijām, bet Vērmahta sastāvā latviešu 19. ieroču SS grenadieru divīzija.

23. janvārī - 3. februārī

Ceturtās Kurzemes cietokšņa lielkaujas laikā Sarkanā armija nesekmīgi mēģināja ieņemt Liepāju un Saldu. Liepājas virzienā uzbrukošajiem padomju spēkiem izdevās izveidot priekštilta nocietinājumus Bārtas un Vārtājas krastos.

12. februārī - 14. martā

Piektās Kurzemes cietokšņa lielkaujas laikā notika Sarkanās armijas uzbrukums Džūkstes-Irlavas virzienā, ieņemot Džūksti. 18. februārī 19. divīzijas 43. pulks pretuzbrukumā atguva Lesteni. 20. februārī Sarkanā armija sāka uzbrukumu Liepājas virzienā un 21. februārī ieņēma Priekuli. 5. martā sākās uzbrukums austrumos no Saldus, Sarkanās armijas vienības sasniedza Saldus-Liepājas šoseju.

17. martā - 3. aprīlī

Sestās Kurzemes cietokšņa lielkaujas laikā notika Sarkanās armijas uzbrukums Saldus virzienā, sasniedzot Jelgavas-Liepājas dzelzceļu rietumos no Blīdenes stacijas. 21. martā sākās arī uzbrukums uz ziemeļiem no Dobeles un 24. martā Liepājas telpā abpus Vārtājas upei. Sarkanā armija nespēja pārraut frontes līniju Jūrmalciems-Priekule-Pampāļi-Saldus-Grenči-Radziņciems-Klapkalnciems.

8. maijā

Ezerē karaspēka grupas "Kurzeme" vadība parakstīja kapitulācijas aktu. Sarkanā armija ieņēma Kandavu.
Liepājas ostu atstāja pēdējie kuģi ar apmēram 27 700 pasažieru.

9. maijā

Sarkanā armija ienāca Liepājā, Saldū, Sabilē un Talsos.

10. maijā

Sarkanā armija ienāca Grobiņā, Kuldīgā, Valdemārpilī un Piltenē.