google/wiki40b huggingface dataset:
Višķu baznīca

Vēsture

Pirmā no ozolkoka baļķiem būvētā katoļu baznīca, kas atradās ārpus Višķiem kapsētā tika uzcelta 1621. gadā par muižturu Andreja un Elizabetes Molu līdzekļiem. 1715. gadā Heronims un Katrīna Moli baznīcu izjauca un pārvietoja tuvāk Višķiem uz ezera pussalas. Uzbūvējot jauno baznīcu, šī baznīca tika pārvietota 1935. gadā uz Ambeļiem, bet 1937. gadā uz Valmieru, kur tā atrodas arī šobrīd, bet pārbūvētā veidā un jaunā izskatā.
1907. gada 2. augustā Mogiļevas arhibīskapa kūrija iesniedza Pēterpils gubernatoram iesniedza lūgumu jaunas mūra baznīcas celtniecībai Višķos, ko saņēma. 1908. gadā prāvests Broņislavs Veržbickis uzsāka jaunas baznīcas celtniecību Višķos pēc Liepājā dzīvojošā zviedru arhitekta Kārļa Eduarda Strandmaņa projekta. 1915. gadā baznīca par draudzes un muižkungu līdzekļiem tika uzcelta un uzlikts jumts, bet palika iekšdarbi, kas tika veikti prāvesta Izidora Livčāna vadībā. Tika saliktas grīdas, griesti, apmestas sienas, ielikts pagaidu altāris un 1925. gadā jau sāka notikt dievkalojumi. 1930. gadā tika pabeigti iekšdarbi. 1935. gadā tika iegādāts 673 kg smags zvans, gadu vēlāk prāvests Antons Skromans iegādājās divas žirandoles, uzstādīja firmas "Kolbe" ērģeles, uzbūvēja plebāniju un ievilka elektrību. 1939. gada 27. jūnijā baznīcā iespēra zibens, nopostot jumtu un baznīcas iekšpusi. Baznīcu atjaunoja prāvests O. Skromans un draudze, 4500 latus piešķīra arī toreizējais prezidents Kārlis Ulmanis. 1970. gados prāvesta Eugēnija Klavcāna darbības laikā tika uzstādīta ambona romāņu stilā, iegādātas skulptūras, ierīkots Svētā Jāņa Kristītāja altāris. 1980. gados prāvesta Andreja Aglonieša darbības laikā norisa kapitālais remonts, izveidota Dievmātei veltīta kapela. Mūsdienās prāvesta Antona Aglonieša vadībā tika ierīkota baznīcas apgaismošanas sistēma, pārveidots prezbitērijs. Pie baznīcas apbedīts prāvests Vladislavs Litaunieks.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudze dibināta 1625. gadā. Draudzi apkalpo prāvests Antons Aglonietis. Draudzei ir trīs kapsētas — Višķu kapsēta, Kondavnieku kapsēta, Klobānu kapsēta.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki ir Svētā Jāņa Kristītāja svētki, Jaunais gads, Vissvētākās Jaunavas Marijas — Māras zemes Karalienes svētki.

Tehniska informācija

Višķu baznīca ir šķeltu akmeņu mūra celtne ar cinkota skārda jumtu un torni. Viena torņa baziliāņu krusta baznīcu tipa baznīca. Tā ir trīsnavu ēka ar cementa grīdu, 30 metrus gara un 15 metrus plata. Ap baznīcu ir mūra žogs.

Interjers

Ievērības cienīgs ir melns ozolkoka altāris, kas tika pārvests no Dubnas kapelas.
Autoceļš V67

Vēsture

2015. gada 20. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa V67 seguma periodiskās uzturēšanas darbiem pilnā garumā.
Elektronisko grāmatu lasīšanas ierīce

Elektronisko grāmatu lasīšanas ierīce jeb grāmatdators ir pārnēsājama elektroniska iekārta, kura galvenokārt paredzēta digitālu e-grāmatu un periodikas lasīšanai.
Kā elektronisko grāmatu lasīšanas iekārta var darboties jebkura iekārta, kura var attēlot uz ekrāna tekstu, bet specializētās iekārtas var optimizēt pārvietojamību, salasāmību (īpaši spožā saules gaismā) un akumulatora darbības laiku šim mērķim. Viena e-grāmata var saturēt lielu apjomu teksta, nepalielinot ne grāmatas masu, ne fizisko izmēru.
Aleksandars Prijovičs

Karjera

Prijovičs ir Šveices kluba St. Gallen audzēknis, bet par pirmo profesionālo klubu viņa karjerā kļuva Itālijas vienība Parma. Karjeras turpinājumā spēlējis arī Anglijā, Norvēģijā, Zviedrijā, Turcijā un Polijā. 2011. gadā kļuva par Šveices kausa ieguvēju FC Sion sastāvā. 2015.—2016. gada sezonā ar Varšavas "Legia" uzvarēja gan Ekstraklasa čempionātā, gan Polijas kausā. 2017. gada janvārī pārgāja uz Saloniku PAOK, divreiz ir kļuvis par Grieķijas kausa ieguvēju.
Jauniešu līmenī ir pārstāvējis gan Serbiju, gan Šveici. Serbijas futbola izlasē debitēja 2017. gada 11. jūnijā 2018. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Velsu. Pirmos un līdz šim vienīgos vārtus izlases labā guva tā paša kvalifikācijas cikla pēdējā spēlē 2017. gada 9. oktobrī pret Gruziju. Tika iekļauts izlases sastāvā dalībai 2018. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā.
Dabiskā izlase

Dabiskā izlase ir pakāpenisks process, kurā bioloģiskās īpašības, zaudējot tās pielietojuma nozīmi, visas dzīvo būtņu populācijas vidū kļūst mazāk izplatītas. Dabiskajā izlasē notiek arī pretējs process — dzīvo būtņu vidū rodas jaunas bioloģiskas īpašības, pielāgojoties jauniem apstākļiem.
Dabiskā izlase ir evolūcijas galvenā iezīme, tā izpaužas dzīvo būtņu spējā pielāgoties apstākļiem, lai izdzīvotu.
Dabiskā izlase ir viens no mūsdienu bioloģijas zinātnes pamatpieņēmumiem. Termins pirmoreiz tika ieviests Čārlza Darvina 1859. gada darbā "Sugu izcelšanās". Darvins arī attīstīja līdzīgu konceptuālu terminu, kas ir iekļauts dabiskajā izlasē, — dzimumizlase —, kas ir par dzīvo būtņu spēju pielāgoties, lai vairotos.
Tīmekļa izstrāde

Tīmekļa izstrāde ir tīmekļa vietņu vai lietotņu izveidošanas process. Termins ietver sevī arī tīmekļa dizainu, tīmekļa programmēšanu no klienta un servera puses, kā arī tīmekļa servera konfigurēšanu.
Valters Kaminskis

Dzīvesgājums

Dzimis Rīgā, kalpotāju ģimenē. Bērnībā apguva klavierspēli, 1945. gadā iestājās Jāzepa Mediņa Mūzikas vidusskolas kordiriģentu klasē, pēc tam kompozīcijas un teorijas nodaļā. 1953. gadā V. Kaminskis pabeidza Latvijas Valsts konservatorijas Ādolfa Skultes kompozīcijas klasi. Pēc tam līdz 1958. gadam pasniedza Jāzepa Mediņa Mūzikas vidusskolā Rīgā, vēlāk Alfrēda Kalniņa mūzikas vidusskolā Cēsīs (1961—1965) un Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijā (1965—1967).
1953. gadā, vēl būdams konservatorijas students, kļuva par Latvijas Komponistu savienības biedru, vēlāk darbojās tajā kā konsultants. 1950. un 1960. gados Kaminskis daudz uzstājās ar autorkoncertiem. Komponēja mūziku vairākām kinofilmām — Trīs minūšu lidojums (1979), Vakara variants (1980).
Miris 1997. gada 15. jūnijā un apglabāts Cēsu meža kapos.
Ukrainas Nacionālā Savienība

Vēsture

Kustības Ukrainas Nacionālā Savienība tika nodibināta 2009. gada 19. decembris, Нarkivā. Tās pirmais vadītājs bija Oļegs Goltvjanskis. Partija agresīvi uzstājas pret homoseksuālisma propagandu. 2011. un 2012. gadā kustības biedri vairākkārt iesaistījās ielu kaujās ar krievu nacionālistiem dažādās Ukrainas vietās. 2012. gada 25. maijā tiesa piesprieda Oļegam Goltvjanskim brīvības atņemšanu un par organizācijas vadītāju kļuva Vitālijs Krivošejevs.
Periodā no 2012. līdz 2013. gadam organizācijas biedri veica vairākas pret krieviem vērstas akcijas.
2013. gada 27. aprīlī organizācijas kongresā tika paziņots par sociāli nacionālistiskas partijas izveidi.
2013. un 2014. gadā organizācijas biedri piedalījās Eiromaidana protesta kustībā.
2014. un 2015. UNS cīnītāji piedalījās Donbasa karā. Šo vienību sauca "Pechersk".
2015. gadā Oļegs Goltvjanskis tika ievēlēts Ļubotinas pilsētas domē.
Sauszemes bruņotie spēki

Formācijas

Daudzu valstu bruņotajos spēkos armija ir arī liela formācija, kas sastāv no diviem vai vairāk korpusiem. Atsevišķai armijai tiek dots vārds vai numurs, lai atšķirtu to no bruņotajiem spēkiem kopumā. Piemēram, ASV Pirmā armija, Ziemeļvirdžīnijas armija.
Armijas ir lielas formācijas, kas var stipri atšķirties lieluma, sastāva un atbildības atkarībā no valsts, bruņoto spēku atzara un izveidošanas mērķa. Piemēram, Padomju Savienībā 2. pasaules kara laikā armijas bija korpusa lieluma formācijas, kas bija pakļautas armijas lieluma frontēm. Miera laikā PSRS armija parasti bija pakļauta kara apgabalam.
Jānis Paukštello

Dzīvesgājums

Dzimis 1951. gadā Jaunpiebalgā lietuviešu laukstrādnieka Jāņa Paukšteļa ģimenē kā ceturtais bērns. Vēlāk, mainot pasi, uzvārda galotni pārmainīja uz "-ello".
Mācījās Jaunpiebalgas vidusskolā, Palsmanes internātskolā, pabeidza Murjāņu sporta internātskolu. 1969. gadā iestājās Latvijas Valsts universitātes Ekonomikas fakultātē, vēlāk arī Rīgas kinostudijas Tautas kinoaktieru studijā. 1970. gadā iesaukts padomju armijā, pēc atgriešanās turpināja mācības. No 1972./1973. gada līdz 2017. gada sezonai Jānis Paukštello darbojās Dailes teātrī. 1974. gadā pabeidza studijas Latvijas Valsts Konservatorijas Teātra fakultātē. 1987. gadā kļuva par Latvijas PSR Nopelniem bagāto skatuves mākslinieku.
Kino debitēja 1973. gadā Rīgas kinostudijas filmā "Pilsētas atslēgas", bet popularitāti ieguva ar galveno lomu 1975. gada filmā "Mans draugs — nenopietns cilvēks". Paukštello kļuva pazīstams arī kā dziedātājs, parasti uzstājoties kopā ar citiem aktieriem — Hariju Spanovski, ar Ivaru Kalniņu, Vari Vētru un Andri Bērziņu izveidoja kvartetu "Mūžīgais unisons".
1998. gada 8. novembrī Paukštello Rīgas-Tallinas šosejas 41. kilometrā, veicot apdzīšanas manevru, izraisīja automašīnu sadursmi. Pats aktieris smagi cieta, tika savainota viņa līdzbraucēja, bet otras automašīnas vadītājs no ievainojumiem gāja bojā. J. Paukštello asinīs konstatēja 1,2 promiles alkohola. 1999. gadā Limbažu tiesa atzina Paukštello par vainīgu avārijas izraisīšanā un sodīja viņu ar brīvības atņemšanu uz diviem gadiem nosacīti ar pārbaudes laiku uz diviem gadiem.
2011. gadā izdevniecība „Jumava" izdevusi Līgas Blauas grāmatu „Jānis Paukštello. Tintē, bet balts".

Ģimene

1974. gadā Vanagu katoļu baznīcā Upmalas pagastā Paukštello salaulājās ar aktrisi Akvelīnu Līvmani, izšķīrās 1998. gadā.
Viņa otrā sieva ir Elīna  Paukštello, dz. Bergmane, no kuras divi dēli - Jānis Jēkabs (dz. 2000) un Raimonds Dāvids (dz. 2002).
Sofija Kovaļevska

Biogrāfija

Sofija Kovaļevska dzimusi 1850. gada 3. janvārī Maskavā atvaļināta poļu izcelsmes artilērijas ģenerāļa Vasīlija Krjukovska (poļu: Krukowski, pēc muižnieka stāvokļa atgūšanas Korvina-Krjukovska) un viņa vācu izcelsmes sievas Elizabetes Šūbertes ģimenē.
Ģimene pievērsa lielu uzmanību bērnu izglītībai. Jau bērnībā parādījās Sofijas spējas. Sofijas bērnistabas siena tapešu vietā bija aplīmēta ar Ostrogradska lekciju litogrāfijām, un mazā Sofija jau bērnībā izrādīja lielu interesi par šīm zīmēm. Vēlāk, lasot ģimenes drauga iedoto optikas grāmatu, Sofija, nezinādama trigonometrijas pamatus, pati izsecināja tās nozīmi tādā pašā veidā, kā tas noticis vēsturiski. Ģimenes draugs bija tik ļoti pārsteigts par Sofiju, ka aicināja Sofijas tēvu nodrošināt meitai privātstundas matemātikā. No 15 gadu vecuma Sofija Kovaļevska apguva matemātikas analīzi pie Jūrskolas pasniedzēja A. Strannoļubska.
Tā kā tā laika Krievijā sievietes universitātē neuzņēma, Sofija augstāko izglītību varēja iegūt tikai ārzemēs. Neprecētas sievietes tolaik no valsts izbraukt nedrīkstēja, tāpēc 1868. gadā Sofija noslēdza fiktīvas laulības ar Vladimiru Kovaļevski (vēlāk ievērojamu paleontologu). Kā tas mēdz notikt, pēc vairākiem gadiem fiktīvā laulība kļuva par īstu, un 1878. gadā ģimenē piedzima meita Sofija.
1869. gadā Sofija, kopā ar draudzeni Jūliju Ļermontovu, dėvās uz Heidelbergas universitāti. Šeit viņa trīs semestrus apguva matemātiku, fiziku un fizioloģiju, apmeklējot arī Kirhofa un Helmholca lekcijas. Vēlāk Kovaļevska devās uz Berlīni apgūt matemātiku pie Veierštrāsa, kurš pats bija pret to, lai sievietes iegūtu augstāko izglītību, tomēr, redzot Kovaļevskas dotības, piekrita privātstundām.
Kovaļevska simpatizēja revolucionārajai cīņai un bija utopiskā sociāliste, tāpēc 1871. gada kopā ar vīru ieradās Parīzes Komūnā, kur strādāja par medmāsu.
1874. gadā Getingenes universitāte, pēc Veierštrāsa rekomendācijas, piešķīra Kovaļevskai doktora grādu matemātikā un mākslas maģistra grādu ar "pilnu uzslavu" (summa cum laude). Šajā pašā gadā Kovaļevska atgriezās Krievijā, tomēr netika pieņemta darbā Sanktpēterburgas universitātē, un uz sešiem gadiem pārtrauca zinātnisko darbību.
1884. gadā kļuva par Stokholmas universitātes profesori. 1888. gadā ieguva Parīzes Zinātņu akadēmijas balvu. 1889. gadā Kovaļevsku beidzot atzīst arī Krievijā un ar Čebiševa Kovaļevska kļūst par pirmo sievieti — Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.
Mirusi 1891. gadā Stokholmā.
Ievārījums

Ievārījums ir līdz plūstošai konsistencei savārīta veselu vai gabaliņos sagrieztu augļu vai ogu un cukura masa. Ievārījums no džema lielākoties atšķiras vien ar savu konsistenci, kas džemam ir želejveida,, ko panāk, izmantojot augļus un ogas ar lielāku pektīnu un organisko skābju saturu vai gatavošanas laikā šīs vielas pievienojot mākslīgi.

Gatavošana

Ievārījumu gatavojot mājās, augļus vai ogas parasti ap 100 °C lielā temperatūrā aptuveni pusstundu vāra cukura sīrupā, kura cukura koncentrāciju atkarībā no augļu un ogu veida izvēlas no 40 līdz 70%. Savārīšanas laikā cukura sīrups iesūcas augļos vai ogās, saglabājot ne vien to formu, bet arī garšu, smaržu un krāsu. Ievārījumu ražojot rūpnieciski, augļiem un ogām papildus cukuram pievieno arī citronskābi, invertcukuru, askorbīnskābi un pārtikas krāsvielas, un vārīšanas vietā vien īslaicīgi uzkarsē līdz temperatūrai virs 100 °C, tādējādi labāk saglabājot augļos un ogās esošās dabīgās vielas.
Cenu pagasts

Upes

Biržiņa, Cena, Ežupe, Misa, Spulle, Vecā Jāņupe.

Vēsture

Vēsturiski pagasta teritorijā atradās Ānes muiža (Aahof, mūsdienās Āne), Cenas muiža (Zehnhof), Tetelmindes muiža (Tettelmünde, Tetele).
Latvijas brīvības cīņu laikā tagadējā Cenu pagasta teritorijā 1919. gada 15. - 21. novembrī notika Jelgavas atbrīvošana kaujas.
Par Cenu pagasta pirmsākumu uzskatāms Cenu ciems, ko 1945. gadā izveidoja Ozolnieku pagastā. 1954. gadā Cenas ciemam pievienoja Teteles un Annas ciemus, 1962. gadā - Dalbes ciema kolhoza "Mičurinietis" teritoriju. 1974. gadā daļa kolhoza "Druva" teritorija pievienota Sidrabenes ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2003. gadā kopā ar Ozolnieku pagastu apvienots Ozolnieku novadā.

Apdzīvotās vietas

Pagasta lielākā apdzīvotā vieta ir Brankas.
Viļņas Universitātes slimnīca

Vēsture

Viļņas Universitātes slimnīca ir izveidota 1980. gadā kā Lietuvas Veselības aizsardzības ministrijas pārraudzībā esoša Viļņas Republikāniskā Klīniskā slimnīca no Viļņas Sarkanā Krusta slimnīcas un Viļņas pilsētas klīniskās slimnīcas.  
1996. gadā Lietuvas Veselības ministrija kopā ar Viļņas Universitāti vienojās par Viļņas Universitātes slimnīcas Santarišķu klīnikas kā publisko tiesību subjekta dibināšanu. 1999. gadā tai pievienoja Ādas un Venerisko slimību republikānisko slimnīcu.
2011. gadā Viļņas Universitātes slimnīcas sastāvā iekļāva Viļņas Bērnu slimnīcu, Nacionālo patoloģijas centru un Infekcijas slimību un tuberkulozes republikānisko universitātes slimnīcu.

Pārvalde

Viļņas Universitātes slimnīcu pārvalda ģenerāldirektors un pieci direktori.
Latvijas Universitātes Juridiskā fakultāte

Latvijas Universitātes Juridiskā fakultāte ir viena no Latvijas Universitātes fakultātēm. Tā minama starp vecākajām LU fakultātēm: dibināta 1919. gadā. Tās dekāne ir Anita Rodiņa.
Frenela biprizma

Frenela biprizma ir optiska ierīce divu koherentu gaismas staru kūļu iegūšanai. Tā ir simetriska platleņķa prizma no stikla un tās laušanas leņķis ir ļoti mazs - ap 10 leņķa minūtes (šāda biprizma sastāv it kā no divām ar īsākajām malām kopā saliktām taisnleņķa prizmām). Lai novērotu koherento staru radīto interferences ainu, sākotnējo gaismas avotu novieto pirms Frenela biprizmas uz tās simetrijas ass. Gaisma, kas lūst prizmā, sadalās divos kūļos, kuri it kā nāk no gaismas avota šķietamajiem attēliem.
Frenela biprizmu izmanto gaismas viļņa garuma noteikšanai.
Ciedri

Kultūrvēsture

Informācija par ciedru izmantošanu senatnē līdz mums ir nonākusi jau no seno ēģiptiešu un sengrieķu avotiem. Zinot par ciedru koksnes noturību pret pūšanu senie ēģiptieši no ciedru materiāla gatavoja savus kuģus, bet ciedru eļļu lietoja mirušo balzamēšanai. Visām ciedru daļām ir ārstnieciskas īpašības. Kopš seniem laikiem no ciedru riekstiem, sveķiem un skujām gatavoja zāles un kosmētiskos līdzekļus. Senie šumeri vieni no pirmajiem izmantoja ciedru skujas kā ārstniecisku līdzekli. Arheoloģiskajos izrakumos, kas tika veikti senās Šumeras teritorijā, tika atrastas māla plāksnītes, kas apliecina to, ka 5 tūkst. gadu p.m.e. šumeri ārstnieciskos nolūkos lietoja ciedru skuju novārījumu.
Holšteina

Holšteina ir vēsturiska zeme mūsdienu Vācijas ziemeļdaļā, daļa no Šlēsvigas-Holšteinas federālās zemes uz dienvidiem no Eideres upes. 1460.–1864. gadā bija personālūnijā ar Dānijas karaļvalsti nomināli palikdama Svētās Romas impērijas sastāvā.

Vēsture

Agrīnajos viduslaikos Holšteinu apdzīvoja sakši, uz robežas ar dāņu un jitu apdzīvotajām teritorijām mūsdienu Šlēsvigā dāņu vikingi uzcēla aizsargvalni, lai pasargātu savu teritoriju no sakšu iebrukumiem.
Saksijas kara laikā daļa Holšteinas teritorijas nonāca Franku impērijas vasaļa Elbas slāvu oborītu kņaza Drasko kontrolē. 811. gadā tika parakstīts miera līgums, kas noteica, ka Eidere kalpos kā robeža starp Franku impēriju un dāņu apdzīvotajām teritorijām. Eidere laika gaitā kļuva par simbolisku robežu starp Šlēsvigu un Holšteinu. Vendu krusta karu (1147-1164) laikā sakši izspieda Elbas slāvus no Holšteinas un izveidoja Holšteinas grāfisti (1111). Kalmāras ūnijas laikā 1448. gadā par Dānijas karali Kristiānu I ievēlēja Oldenburgas dinastijas pārstāvji no Holšteinas, ko tikai 1457. gadā atzina Zviedrijas vasaļi. 1460. gadā Holšteinas un Šlēsvigas iedzīvotāji Kristiānu I ievēlēja par Holšteinas grāfu un Šlēsvigas hercogu, un Holšteina uz vairāk kā 400 gadiem bija personālūnijā ar Dāniju. 1474. gadā Holšteinai tika piešķirts hercogistes statuss. 1627. gadā zviedru karaspēks Trīsdesmitgadu kara laikā izpostīja Holšteinu.
Šlēzvigas-Holšteinas hercoga Frīdriha Kārļa dēls Kārlis Pēteris Ulrihs no Holšteinas-Gotorpas dinastijas 1761. gadā tika kronēts par Krievijas impērijas ķeizaru Pēteri III, dinastiju vēlāk nodēvēja par Holšteinas-Gotorpas-Romanovu dinastiju.
1864. gadā pēc Otrā Šlēsvigas kara Dānija bija spiesta atdot Holšteinu un Šlēsvigu Prūsijai. 1946. gada 23. augustā no Šlēsvigas, Holšteinas un Lauenburgas hercogistēm, kā arī no Hanzas pilsētas Lībekas tika izveidota Šlēsvigas-Holšteinas federālā zeme.
Laņivci

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1444. gadā. Bija Polijas-Lietuvas pilsēta. 1793. gadā pēc Polijas Otrās dalīšanas pilsēta iekļāvās Krievijas impērijas sastāvā, un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz 1921. gada Rīgas miera līgumu, Laņivci iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pēc PSRS iebrukuma Polijā, iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu. No 1941. gada 2. jūlija līdz 1944. gada 6. martam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Stambulas Slēgtais tirgus

Slēgtais tirgus (turku: Kapalıçarşı) atrodas Stambulā, Turcijā un ir viens no lielākajiem apjumtajiem tirgiem pasaulē. Lielo tirgu katru dienu apmeklē no 250 līdz 400 tūkstošiem cilvēku un tas ir populārs ar juvelierizstrādājumu, trauku, garšvielu un paklāju veikaliem. Tirgus sastāv no 58 ielām un apmēram 6000 veikaliem.
Vairums stendu un veikalu tirgū izvietoti vienkopus pēc preču kategorijām: atsevišķa zona ādas izstrādājumiem, zeltam, juvelierizstrādājumiem u.tml. Tirgū atrodas divas lielas mantu glabātavas(turku: bedesten, lielas mūra ēkas ar kupolveida jumtu, kas domātas mantu glabāšanai drošībā). Glabātavas celtas pēc sultāna Mehmeda II Iekarotāja pavēles 1455.-1461. gadā. 16. gadsimtā sultāna Suleimana I Lieliskā valdīšanas laikā tirgu ievērojami paplašināja, bet pēc 1894. gada zemestrīces tirgus pieredzēja ievērojamu pārbūvi.
Tirgus sadalīts šķērsielās (sokak) un pagalmos (han), bet tajā var iekļūt pa vairākiem vārtiem (kapı). Viena no tirgus šķērsielām savieno Bajezida mošeju, Bajezida laukumu un Nuruosmanijes mošeju.
Eva Aronsone

Biogrāfija

No 1950. gadu sākuma līdz 1970. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām ASV šahistēm. 1972. gadā uzvarējusi ASV sieviešu šaha čempionātā. Tāpat viņa piecas reizes uzvarējusi ASV atklātajā sieviešu šaha čempionātā (1953, 1961, 1969, 1972, 1973).
Piedalījusies 1967. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Suboticā un ierindojusies 18. vietā (uzvarēja Alla Kušnira). Tāpat piedalījusies 1973. gada sieviešu starpzonu turnīrā Menorkā, kurā atkal palikusi 18. vietā (uzvarēja Valentīna Kozlovska).
1966. gadā pārstāvējusi ASV 3. sieviešu šaha olimpiādē Oberhauzenē.
Par panākumiem turnīros FIDE 1972. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Bijusi precējusies ar Zviedrijas šahistu Ninusu Aronsonu (1897-1984).
Euholognatha

Apraksts

Pieaugušiem īpatņiem ir labi attīstītas un funkcionējošas mandibulas. Olu horijs ir tievs un membrānveidīgs. Orgāns corpus allatum ir nepārveidīgs.
Mirdza Ābola

Dzīvesgājums

Dzimusi 1923. gada 23. februārī Svitenē (tagad Rundāles novada Svitenes pagastā) kalpotāja ģimenē. 1941. gadā pabeidza Rīgas 4. vidusskolu.   
1949. gadā pabeidza studijas Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē.   
Vairāk kā 40 gadus (1949—1990) strādāja Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Andreja Upīša Valodas un Literatūras institūtā par zinātnisko līdzstrādnieci. 1954. gadā. aizstāvēja disertāciju filoloģijas zinātņu kandidātes grādam, 1993. gadā kļuva par filoloģijas zinātņu doktori.  
Darba laikā piedalījās kopīgo darbu sagatavošanā: "Latvijas literatūras vēsture", Raiņa kopotie raksti utt. Pētīja Jāņa Sudrabkalna, Viļa Plūdoņa, Linarda Laicena daiļradi. Strādāja pie Sudrabkalna un Raiņa kopoto rakstu izdošanas, sastādīja arī vairāku citu rakstnieku izlases. Tulkoja Marka Tvena darbus.

Mūža darbs

Īpašu vietu zinātnieces pētījumos ieņēma Latvijas un Baltkrievijas literatūras sakari.   
1977. gadā kopā ar vēsturnieci Dzintru Vīksnu Ābola nopublicēja monogrāfiju par Latvijas un Baltkrievijas tautu kontaktiem.  
1984. g. kopā ar baltkrievu literātu S. Paņizniku sastādīja latviešu padomju dzejas antoloģiju baltkrievu valodā. Pati pārtulkoja baltkrievu autoru darbus.  
Sāka veidot latviešu —baltkrievu, baltkrievu —latviešu vārdnīcu, ko gan nepaspēja pabeigt. To pēc viņas nāves pabeidza un iespiešanai sagatavoja Latvijas Baltkrievu savienība ar Baltkrievijas Zinātņu akadēmijas Valodas un literatūras institūta līdzstrādnieka filoloģijas zinātņu kandidāta Ivana Lučica-Fedoreca zinātnisko vadību. 2010. gadā vārdnīca tika izdota ar Rīgas domes, Baltkrievijas vēstniecības Latvijā, Liepājas Metalurga un SIA Iļģuciems atbalstu.  Projekta vadītāja bija Latvijas Baltkrievu savienības valdes locekle Jeļena Lazareva.

Ģimene

M. Ābolas vīrs ir mākslas zinātnieks un gleznotājs Ojārs Ābols. Dēls— flautists, komponists, etnogrāfs Juris Ābols.
Andruss Vērpalu

Karjera

Olimpiskajās spēlēs piedalījies kopš 1992. gada Albērvilas Olimpiādes. Kopā startējis sešās Olimpiskajās spēlēs, izcīnījis divas zelta medaļas 15 km klasiskā stila distancē (2002. gadā Soltleiksitijā un 2006. gadā Turīnā). Līdz ar to A. Vērpalu kļuva par ceturto igauni, kas spējis Olimpiskajās spēlēs izcīnīt 2 zelta medaļas, tāpat ar trim medaļām viņš ir medaļām bagātākais igaunis. A. Vērpalu ir izcīnījis arī 2 zelta medaļas Pasaules čempionātos un 6 uzvaras Pasaules kausa posmos (visas uzvaras izcīnītas klasiskā stila slēpojumos).

Karjeras beigas un dopinga skandāls

2011. gada februārī paziņoja par karjeras beigšanu. Drīz parādījās informācija, ka šī paša gada janvārī viņam ir bijušas pozitīvas dopinga analīzes (lietoti augšanas hormonu preparāti). Neraugoties uz speciālas igauņu zinātnieku komisijas centieniem sportistu attaisnot, augustā FIS viņu atzina par vainīgu dopinga lietošanā. 2013. gadā viņš tika attaisnots dopinga lietošanā, pamatojoties uz neprecizitātēm procedūrā, tomēr tiesa atzina, ka saglabājas aizdomas, ka sportists ir lietojis augšanas hormonu preparātus.