Kapsēta

Vēsture

Vēsturiski kapsētas izveidojušās, laika gaitā attīstoties kapulauku, vēlāk nekropoļu veidošanas, iekārtošanas, uzturēšanas un apbedīšanas tradīciju principiem. Katrā kultūrā un civilizācijā tie dažkārt visai atšķiras, ko nosaka atšķirīgās kultūras un reliģiskās tradīcijas.

Kristīgajā pasaulē

Kristīgajā pasaulē apbedījumu kultūra veidojās jau kristietības pastāvēšanas pirmajos gadsimtos, mirušos glabājot katakombās blakus katakombu kapelām, baznīcās, klosteros - pagrabos, zem dievnama grīdas, — bagātākie pirka kapavietu altāra tuvumā, bet jo tuvāk izejai, jo kapavieta maksāja lētāk. Baznīcu grīdu veidoja viena pie otras novietotas kapu plāksnes, kas bija rotātas ar ģerboņiem, epitāfijām, aizgājēja datiem. Nabadzīgākos apbedīja pie dievnama ārpus ēkas iekšpus baznīcas teritorijas žoga — tā veidojās pirmās kapsētas. Žoga ārpusē nesvētajā zemē atradās pašnāvnieku, noziedznieku un svešinieku kapi. Kapsēta — pretstatā Dieva namam dēvēta par "Dieva tīrumu", — bija svētīta zeme: tur varēja rast patvērumu vajātie un bez pajumtes palikušie. Neviens nedrīkstēja tos aiztikt vai ar varu ielauzties kapsētā. Pat laicīgā vara beidzās pie kapsētas žoga un aprobežojās ar aicinājumu un uzsaukumu piestiprināšanu pie tās vārtiem. Ja kapsētā iebēgušais nepaklausīja un palika tur, to izsludināja ārpus likuma un tam bija jāpaliek kapsētā visu atlikušo dzīvi (kas parasti nebija necik ilga).
Ārpus šīm vietām kolektīvo apbedījumu vietas tapa tikai krīžu momentos (karš, epidēmija), kad baznīcēniem pat nācās atteikties no dievkalpojumiem, jo garīdznieki un dievvārdu klausītāji ģība no svaigi masveidā apglabāto līķu izdalītajām gāzēm. Šādos gadījumos mirušos veda ārpus pilsētas un apglabāja kopējā kapā krietnu gabalu no pilsētas robežām (piemēram, 1602. gadā tapušie mēra upuru masu kaps tagadējo Dzirnavu un Brīvības ielu stūrī Rīgā). Šādās vietās radās pirmās ārpilsētas kapsētas — Rīgā tādas bija Torņakalna kapi (no 14. gs. vidus), Kubes kalna kapi (15. gadsimta sākums) trijās vietās (ap Antonijas un Pumpura ielu rajonā, ap Mazo Vērmanes dārzu un ap Akas ielu), Jāņa kapi (16. gs. vidus) un mēra kapi tagadējās dzelzceļa stacijas vietā (pamesti 17. gs.). 17. gs. Kapavietas šajās kapsētās tika ierīkotas haotiski, bez kādas sistēmas, pēc katra nelaiķa pavadītāju ieskatiem.
Krievijas impērijā kapsētas sāka veidoties 18. gs. vidū — laikā no 1770. gada līdz pat 1772. gadam Baltijas guberņās plosījās buboņu mēris un epidēmijas apkarošanas kampaņā ietilpa arī ukazs, kas aizliedza apbedīt mirušos baznīcās pilsētu teritorijā (Rīgā šī pavēle tika saņemta 1773. gada 23. februārī). Tika noteikts, ka turpmāk mirušos drīkst apbedīt tikai kapsētās, kas atrodas vismaz 300 asu (aptuveni 2 km) attālumā no pilsētas nocietinājumu ārējās robežas. Saskaņā ar šo rīkojumu Rīgas pilsēta aiz pilsētas toreizējām robežām 1773. gadā Smilšu kalnos aiz pilsētas Raunas vārtiem tika ierādīta teritorija Pilsētas kapu izveidei, kuros mūsdienās pazīst kā Lielos kapus.
Liela nozīme sākotnējā kapsētu izskatā bija apbedīšanas rituāla īpatnībām. Līdz pat jaunajiem laikiem. izvadot mirušos, mācītājs svētīja nelaiķi tikai baznīcā. Pēc Reformācijas rituālu pārcēla uz nelaiķa dzīvesvietu, un tā tas bija līdz pat 18. gs. sākumam. Mācītājs nedrīkstēja pavadīt līķi līdz kapsētai (lielākajā daļā luterāņu zemju šis aizliegums attiecās arī uz sievietēm: mātes, māsas, sievas un meitas nedrīkstēja pavadīt nelaiķi pēdējā ceļā tālāk par nama durvīm. Baltijas guberņu latviešu draudzēs mirušo uz kapa vietu pavadīja ķesteris vai pērminderis. Līķratu vietā bija nestuves, kuras nesa darba biedri, ģildes biedri vai draugi. Radinieki sekoja tām. Sēru krāsa bija balta (melnā krāsa ieviesās tikai 17. gs. otrajā pusē) Zārku ielaida kapā bez jebkādām formalitātēm, bedri aši aizbēra un kapu kopiņas galā iesprauda koka stabiņu ar plāksnīti, uz kuras uzrakstīts mirušā vārds (bagātākie atļāvās akmens plāksni ar uzrakstu). Kaps netika nekādi rotāts ne ar ziediem, ne vaiņagiem. Pēc mietiņa iespraušanas bēru vadītājs noskaitīja pātarus un bērinieki turpat ieturēja maltīti (šo paražu Rīgas latviešu iedzīvotāju vidū izskauda t.s. zviedru laikos). Kapavietu izvietojums bija nesistemātisks, kapsētas netika koptas un lielāko tiesu bija vai nu krūmājiem aizaugušas zemienes, vai smiltāji (taupot lauksaimniecībā derīgo zemi, parasti kapsētām izvēlējās apstrādei nederīgu purvieni vai smiltāju). Kad visas kapu vietas bija aizņemtas, senākajiem kapiem uzbēra 60-70 cm zemes kārtu un lietoja no jauna (jaunais zārks atradās virs senākā), Šādā veidā kapsētas pamazām veidojās kā pauguri.
18. gs. Eiropas kapsētās sāka būvēt nelielas kapellas, kurās garīdznieki varēja vadīt bēru rituālu. Pamazām tika atcelti ierobežojumi pavadītājiem, bet kapsētas sāka plānot, apstādīt, tām pamazām pieņemot parku veidolu. Turīgākās pilsētnieku ģimenes sāka savās kapavietās celt kapličas ar kapenēm pagrabos, veidot ap tām apstādījumus, uzstādīt kapu pieminekļus. Arī zemnieki (Baltijā t.s. brāļu draudžu ietekmē) sāka rotāt kapu kopiņas ar ziediem, vienkārša mieta vietā lika koka krustus ar iegrebtiem aizgājēja datiem un pantiem no svētajiem rakstiem. 19. gs. kapsētas visā Eiropā sāka plānot un veidot tajās apstādījumus, izmantot kā pastaigu vietas — kristīgo konfesiju kapsētas ieguva mūsdienu izskatu.