Ķēstutis

Vārda cilme

Personvārds Kęstutis ir cēlies no senāka vārda Kęstaras vai Kęstautas (kęs-ti - "noģist" vai "ciest")  - "tas, kas noģiež (aptver)" vai "tas, kas pacieš".

Tituls

Kādā 1379. gadā vācu valodā rakstītā dokumentā Ķēstuta tituls bija Kenstutte Herczoge zcu Tracken ("Ķēstutis, Traķu hercogs"), bet uz viņa zīmoga latīņu valodā Kynstutte Dux de Tracken.

Dzīvesgājums

Pēc Ģedimina vēlējuma Lietuvas dižkunigaitija 1337. gadā tika sadalīta starp viņa dēliem, pie kam Ķēstuta valdījumā nonāca Žemaitija, Trāķi un Grodņa. Par savu rezidenci viņš izvēlējās Traķu pili, tādēļ vēsturiskajos dokumentos viņš parasti ir saukts par Traķu hercogu (kņazu). 1342. gadā viņš noslēdza savienību ar Pleskavu. 
1345. gada ziemā Aļģirds un Ķēstutis pieteica Livonijas ordenim mantošanas tiesības uz Zemgali, jo viņu tēvs Ģedimins sevi dēvēja par "lietuviešu un krievu karali, Zemgales kņazu un hercogu no Dieva žēlastības" (latīņu: Gedeminne Dei gratia Letphanorum Ruthenorumque rex, princeps et dux Semigallie).
Lietuviešu karaspēks ieņēma Tērvetes pili un aizdedzināja Jelgavas pili, bet 1346. gadā nopostīja Mežotnes pili.
Kopā ar savu brāli Aļģirdu Ķēstutis 1345. gadā atņēma Lietuvas dižkunigaitijas troni viņu jaunākajam brālim Jaunutim. Par dižkunigaiti sākotnēji kļuva Aļģirds, kurš izvērsa Lietuvas ekspansiju uz austrumiem, kamēr Ķēstutis organizēja Lietuvas ziemeļu un rietumu teritoriju aizsardzību.
1348. gadā Livonijas ordeņa mestrs Gosvins fon Hērike pēc Daugavpils un Dobeles mūra piļu nostiprināšanas iebruka Ķēstuta zemē (Rusova hronikā tā tiek saukta par Žemaitiju) un izpostīja Traķus, Knetovu un Gaidegali.
1349. gadā Ķēstutis ar Polijas karaļa Kazimira III starpniecību uzsāka sarunas ar Romas pāvestu Klementu VI par pāriešanu katoļu ticībā, pretī saņemot karaļa kroni. Tomēr sarunas tajā pašā gadā pārtrūka, jo izcēlās karš starp Lietuvu un Poliju Volīnijas kņazistes dēļ. Tādēļ 1351. gadā Ķēstutis noslēdza savienību ar Ungārijas karali Lajošu I, soloties pieņemt katoļu ticību.
1361. gada Vācu ordeņa brāļi sagūstīja Ķēstuti un ieslodzīja Marienburgas cietoksnī, bet Ķēstutis izbēga no cietuma. 1362. gada aprīlī Teitoņu ordeņa lielmestrs Vinrihs fon Kniprode uzbruka Kauņai un sagūstīja Ķēstuta dēlu. 1365. gadā viņa dēls Būtauts kristījās, tika iecelts par hercogu un pārgāja ordeņa pusē. 1370. gadā Ķēstutis kopā ar Aļģirdu vadīja Lietuvas karaspēku Rūdavas kaujā pie Karalaučiem. Palīdzējis Aļģirdam arī viņa karagājienos uz Maskavu (1368., 1370., 1372.).
Pēc Aļģirda nāves 1377. gadā par dižkunigaiti kļuva viņa dēls Jagailis, kas sākumā atzina Ķēstuta varu valsts rietumu daļā. Tomēr, kad Jagailis 1380. gadā noslēdza separātus līgumus ar Vācu ordeņa lielmestru Vinrihu no Kniprodes un Zelta Ordas karavadoni Mamaju, Ķēstutis Jagaili sagūstīja un piespieda viņu atzīt sevi par Lietuvas dižkunigaiti. Jagailim bija jāsamierinās ar viņa tēva Aļģirda mantojumā atstātajām zemēm - Vitebsku un Krēvu.
1382. gada pavasarī Jagailis sadarbībā ar savu brāli Kaributu ieņēma Viļņu un Traķus, lai pārņemtu varu Lietuvā. Ķēstutis kopā ar savu dēlu Vītautu ieradās Traķos, un tur Jagaiļa nometnē pārrunu laikā Ķēstutis ar Vītautu tika sagūstīti un aizvesti uz Krēvas cietoksni. Ķēstutis drīz tika nogalināts, bet Vītautam izdevās izbēgt.

Ģimene

Ķēstutis bija divreiz precējies. No pirmās laulības ir zināms dēls Vaidots, Kauņas pils aizstāvis (1362). Otrā sieva bija Biruta, kas pēc leģendas bijusi vaidelote Palangā, no kurienes Ķēstutis viņu aizvedis ap 1349. gadu, kad apmeklēja tur esošo svētnīcu. No viņu dēliem par Lietuvas dižkunigaišiem kļuva Vītauts (dzimis ap 1350) un Sigismunds (dzimis ap 1365).