Vācijas impērija

Vācijas impērija (vācu: Deutsches Kaiserreich) tika nodibināta 1871. gada 18. janvārī, beidza pastāvēt 1918. gada 9. novembrī, kad pēc revolūcijas sākšanās imperators Vilhelms II atteicās no troņa un devās trimdā uz Nīderlandi.

Pirmā, Otrā un Trešā Vācijas impērija

Pēc nacistu partijas nākšanas pie varas tika atcelta Veimāras republikas demokrātiskā konstitūcija un formāli atjaunota Vācijas impērijas likumdošana, nacistisko Vāciju sākot dēvēt par Trešo Vācu impēriju jeb Trešo Reihu. 
Tādēļ ķeizariskās Vācijas impērijas periodu (1871—1918) dēvēja par Otro impēriju, bet Svēto Romas impēriju (962—1806) par Pirmo impēriju vai "Veco impēriju" (Altes Reich).

Prūsijas nostiprināšanās

Līdz Vācijas impērijas izveidošanai vācu zemēs pastāvēja 39 neatkarīgas valstiņas, par vadošo lomu cīnījās Svētās Romas Impērijas mantiniece Hābsburgu monarhija un strauji augošā Prūsijas karaliste. 1834. gadā daļa vācu valstu apvienojās Prūsijas muitas savienībā, sāka būvēt dzelzceļu starp Firti un Nirnbergu. 1847. gada liberālisma uzplūdu rezultātā Frankfurtē sanāca Vācu valstu savienības parlaments, tomēr deputātu pieredzes trūkuma dēļ tā darbība bija neefektīva. Apspriešanai tika izvirzīta ideja par vācu valstu apvienošanu vienā lielvalstī, izvirzot Prūsijas karali par ķeizaru, taču lielākā daļa vācu firstu tam nepiekrita. Iebildumi pret šo ideju bija arī Hābsburgiem. Strīdīgais Šlēsvigas un Holšteinas piederības jautājums 1848. gadā noveda pie Pirmā Šlēsvigas kara, kurā uzvarēja Dānija.
1858. gadā par Prūsijas karali kļuva Vilhelms I, 1862. gadā par Prūsijas kancleru iecēla Otto fon Bismarku.
1864. gadā, Otrā Šlēzvigas kara rezultātā Prūsija un Austrija sakāva Dāniju un ieguva kontroli pār Holšteinu, Šlēzvigu un Lauenburgu. 1866. gadā Prūsija izprovocēja Austrijas-Prūsijas karu ar Austriju, kā rezultātā beidza pastāvēt Vācu Savienība un nodibinājās Austroungārija, bet Prūsijas vadībā izveidojās Ziemeļvācu Savienība. 1870. gadā franču-prūšu kara rezultātā vācu valstis sakāva Franciju un anektēja Elzasu un Ziemeļlotringu.

Impērijas dibināšana

1871. gada 18. janvārī Versaļas pilī, netālu no Parīzes, Prūsijas karalis Vilhelms I tika pasludināts par Vācijas imperatoru. Iepriekš neatkarīgās vācu valstiņas saglabāja zināmu autonomiju un savas valdošās dinastijas, taču politiskā un militārā kontrole pārgāja federālās valdības un kanclera rokās.

Iekšpolitika

Bismarks cīnījās ar konservatīvajiem katoļiem (Kulturkampf), realizēja vairākas liberālas reformas. 1878. gadā izdeva likumu, kas aizliedza sociālistu partiju darbību. Tika pieņemti likumi par slimo kasēm un apdrošināšanu pret negadījumiem darbā. 1879. gadā uzlika paaugstinātu ievedmuitu no Krievijas impērijas importētajai labībai un no Lielbritānijas importētajām rūpniecības precēm. Strauji attīstījās smagā rūpniecība.
1890. gadā atcēla pret sociālistiem vērstos likumus, sociāldemokrāti Reihstāgā ieguva 20%, fon Bismarks atkāpās no kanclera amata, jo uzskatīja, ka Vilhelms II neļauj viņam pilnvērtīgi strādāt.

Sabrukums

1916. gada 1. maijā Berlīnē notiekošās strādnieku demonstrācijas laikā Kārlis Lībknehts aicināja pārtraukt karu. Par to viņu arestēja un karatiesā notiesāja uz četriem gadiem cietumā. Kara izraisītais pārtikas un ikdienas preču trūkums Vācijā 1917. gadā radīja situāciju, kurā katru dienu simtiem fabriku strādnieku un iedzīvotāji ģība no bada. Attīstījās melnais tirgus, kuru varasiestādes piecieta, lai ļautu iedzīvotājiem šādi papildināt pārtikas krājumus. Valstī notika stihiski nemieri un pārtikas veikalu laupīšanas. Ikdienas maizes devas samazinājums izraisīja streikus Berlīnē, Leipcigā, Magdeburgā, Hallē un Braunšveigā. 1917. gada jūlijā pārtikas veikalu izlaupīšana Rostokā noveda pie karastāvokļa ieviešanas un 30 cilvēku aresta. Slepenās sarunās ar sociālistiem, Hindenburgs aicināja munīcijas fabriku strādniekus nestreikot. Streikotāji pieprasīja kara beigas, karastāvokļa beigas valstī un vienlīdzīgas vēlēšanu tiesības visiem.
1917. gada vasarā notika dumpja mēģinājums karaflotē, kas lielāko kara daļu nepiedalījās aktīvā karadarbībā. Radikālākos lozungus šajā laikā atbalstīja Reihstāgā pārstāvētā Neatkarīgo sociāldemokrātu partija, kas bija atšķēlusies no Sociāldemokrātiskās partijas. Lielākā sociāldemokrātu daļa joprojām atbalstīja balsojumus par kara finansēšanu.
1917. gada 19. jūlijā Reihstāga vairākums nobalsoja par "Miera deklarāciju", kurā paziņoja, ka karam jābeidzas bez teritoriju aneksijām. Ludendorfs un Hindenburgs piedraudēja ar aiziešanu no amatiem, ja no amata neatkāpsies kanclers Teobalds fon Betmanis-Hollvegs. Vilhelms II padevās spiedienām, atlaida Betmani-Hollveigu, par jauno kancleru ieceļot nezināmu ierēdni Georgu Mihaelisu, kas amatā noturējās dažus mēnešus, kad par kancleru iecēla Georgu fon Hertlingu. Armijas pavēlniecība lielā mērā pārņēma arī politisko varu valstī. Pastiprinājās preses cenzūra.
Pēc Oktobra revolūcijas Krievijas armija sabruka, sākās Brestļitovskas miera sarunas, kurās vācu armijas vadība pieprasīja milzīgas teritoriālās un finanšu kompensācijas. Ar 1918. gada marta līgumu Vācija ieguva kontroli pār 1/3 sabrukušās Krievijas impērijas iedzīvotāju, pusi industriālo jaudas un 90% ogļu resursu. Vācu karaspēks iesaistījās Somijas pilsoņu karā un haotiskajās kaujās Ukrainas Tautas Republikas teritorijā.

Militārā sakāve

Izgāžoties Pavasara ofensīvai armijas vadība jau vasaras beigās saprata situācijas bezcerīgumu un 28. septembrī Ludendorfs informēja Hindenburgu, ka karš ir zaudēts un nekavējošies jālūdz pamieru. 29. septembrī Vilhelms II apmeklēja armijas štābu Spa, Beļģijā, kurā tika informēts, ka uzvarēt karā vairs nav iespējams. Ludendorfs arī Vilhelmam II pieprasīja izveidot jaunu civilo valdību, kuras uzdevums būtu miera sarunu sākšana, tādējādi noņemot šo atbildību no armijas pleciem. Šajās dienās armijas vadība bija tā, kas baidoties no armijas sabrukuma, piespieda civilo valdību sākt miera sarunas ar ASV prezidentu Vilsonu.
Veiksmīgi izvēršoties Antantes Simts dienu ofensīvai, 1918. gada 3. oktobrī Vācijas armija pieprasīja valdībai nekavējoties noslēgt pamieru. Daudziem tas nāca kā pārsteigums, jo vācu armijas kontrolēja lielu daļu Eiropas Krievijas, Beļģiju, Poliju, Baltiju, Ukrainu un Rumāniju. Taču stāvoklis Rietumu frontē bija tik katastrofāls, ka tālāka pretestība vairs nebija iespējama.
3. oktobrī Vilhelms II iecēla politiski mēreno princi Bādenes Maksi par jauno kancleru. Tajā pašā dienā Hindenburgs viņu informēja par slikto stāvokli frontē. Bādenes Maksis no Hindenburga saņēma rakstisku apstiprinājumu, ka turpmāka militāra pretošanās nav iespējama. Tajā pašā dienā jaunais kanclers nosūtīja pirmo vēstuli ASV ar interesi par miera noslēgšanu.
Tuvojoties sakāves publiskai atzīšanai, Ludendorfs pārliecināja Vilhelmu II, kā imperatoru un Prūsijas karali, sākt pakāpenisku demokratizāciju "no augšas", lai izvairītos no nekontrolētas revolūcijas "no apakšas". Valsts vadība pieņēma lēmumu demokratizēt Vāciju un pieņemt ASV prezidenta Vudro Vilsona 14 punktu programmu. 13. un 16. oktobrī tika labota impērijas konstitūcija, paplašinot Reihstāga pilnvaras, nododot armiju tā pakļautībā, kā arī padarīja kancleru atbildīgu parlamentam. Vienlaikus tika veiktas izmaiņas balsošanas likumā, kas samazināja vēlēšanu ierobežojumus. Lielākajās vācu valstīs notika politiskas izmaiņas, atceļot šķiru ierobežojumus balsošanā, izveidojot jaunas valdības ar sociāldemokrātiem. Šādi Vācija centās pārliecināt Vilsonu, ka ir kļuvusi par demokrātisku, konstitucionālu monarhiju. Darba devēju un arodbiedrību sarunās apstiprināja 8 stundu darbadienu, kolektīvo darba līgumu slēgšanu un strīdu kolektīvu risināšanu. 28. oktobra manifestā, ko publiskoja tikai 3. novembrī. Vilhelms II paziņoja, ka imperators kalpo tautai, taču vienlaikus viņš noraidīja aicinājumus atteikties no troņa.
17. oktobra valdības un armijas vadības sapulcē, redzot amerikāņu miera prasības un vācu armijas spējas turpināt aizsardzības kaujas, Hindenburgs un Ludendorfs atguva pašpārliecību un vēlējās karu turpināt, cerot, ka 1919. gadā izdosies panākt labākus miera noteikumus. Kara ministrs solīja armijai 600 000 jaunus rekrūšus. Bādenes Maksis tomēr turpināja miera sarunas, 20. oktobrī atbildot amerikāņu priekšlikumiem. 24. oktobra pavēlē armijai Ludendorfs kritizēja jaunā kanclera miera politiku un aicināja turpināt cīņu. 26. oktobrī viņam beidzot pavēlēja aiziet no visiem amatiem.