google/wiki40b huggingface dataset:
Epidaura

Vēsture

Asklēpija kults ir zināms jau no 6. gadsimta pr.Kr., kad senā Maleatas Apollona svētnīca paugura virsotnē kļuva par šauru. Epidauras asklepions bija pats populārākais klasiskās Grieķijas dziedniecības centrs, vieta, uz kurieni devās slimie cerībā tikt dziedināti. Lai atrastu pareizās zāles viņu slimībām, tie pavadīja nakti enkoimeterijā - lielā guļamajā zālē. Savos sapņos pats dievs ieteica tiem, kas viņiem jādara, lai atjaunotu veselību. Svētnīcā bija viesu nams ar 150 vietām. Netālu bija arī minerālavoti, kas, iespējams, tika izmantoti ārstniecībā.
Asklēpijs, senatnē svarīgākais dziedinātājs dievs, atnesa šeit uzplaukumu, kura rezultātā 4. un 3. gadsimtā pr.Kr. tika veiktas ambiciozas monumentālu celtņu celtniecības, paplašināšanas un rekonstrukcijas programmas. Popularitāte un uzplaukums turpinājās visu hellēnisma periodu. Pēc Korintas sagraušanas 146. gadā pr.Kr. Lucijs Mummijs apmeklēja asklepionu un atstāja tur divus veltījumus. 87. gadā pr.Kr. svētnīcu izlaupīja romiešu karavadonis Sulla. 74. gadā pr.Kr. pēc Marka Antonija Kretikusa (Marcus Antonius Creticus) rīkojuma šeit tika izvietots romiešu garnizons, kas radīja graudu trūkumu. Neskatoties uz to, 67. gadā pr.Kr. svētnīcu izlaupīja pirāti. 2. gadsimtā romiešu laikā asklepions piedzīvoja jaunu pacēlumu, bet 395. gadā svētnīcai uzbruka goti.
4. gadsimtā Teodosija I laikā izplatoties kristietībai un cīnoties ar pagānismu Asklēpija templi slēdza. Bet arī pēc kristietības ieviešanas un pagānisma apkarošanas vēl 5. gadsimtā Epidauras asklepions bija pazīstams kā kristiešu ārstnieciskais centrs. Asklēpija kults turpinājās līdz oficiāli 426. gadā to atcēla Teodosijs II. Kulta vieta tika pamesta un tā sabrukšanu paātrināja arī 522. un 551. gada zemestrīces.
Teritorijas arheoloģiskos pētījumus iesāka Francijas zinātniskā ekspedīcija. Taču sistemātiskus izrakumus 19. gadsimta beigās uzsāka Grieķijas Arheoloģiskā biedrība. Šajā laikā arī tika atklāts asklepions un Maleata Apollona svētnīca. Izrakumi tika veikti no 1879. līdz 1928. gadam, un turpināti no 1948. līdz 1951. gadam. Bet no 1974. gada līdz mūsdienām tie notiek nepārtraukti. Līdz ar arheoloģiskajiem izrakumiem tiek veikta pieminekļu restaurācija un atjaunošana.
Polārā diena

Polārā diena - laika periods, kad Saule nepazūd zem horizonta ilgāk par 1 diennakti. Pati īsākā polārā diena novērojama uz Ziemeļu polārā loka (66°33' Z.p.) un Dienvidu polārā loka (66°33' D.p.) - 1 diennakti, pati garākā polārā diena ir Ziemeļpolā un Dienvidpolā - 6 mēnešus (pusgadu). Polārās dienas iemesls ir Zemes ass slīpums 23°26' lielumā, kura dēļ aiz polārajiem lokiem ir polārā diena un arī polārā nakts. Polāro loku tuvumā tajā laikā kad aiz tiem ir polārā nakts, ir baltās naktis, bet kad aiz lokiem ir polārā diena, tad polāro loku tuvumā ir garas dienas un ļoti īsas naktis.
Team Lotus

Piecdesmitie gadi

Brits Kolins Čepmens 1952. gadā izveidoja Lotus Engineering Ltd. Tai bija panākumi Formula 2 klasē. 1958. gadā komanda sāka piedalīties Formula 1 sacensībās.

Dominance sešdesmitajos un septiņdesmitajos

1960. gada Monako GP tika izcīnīta pirmā uzvara. Tiesa gan, neuzvarēja Lotus pilots, bet gan Lotus šasija, kuru lietoja Roba Vokera komandas pilots Stīrlings Moss. Pirmā uzvara Lotus komandai nāca 1961. gada ASV GP, kad laimīgais uzvarētājs bija Iness Airlends. 1963. gadā komanda izcīnīja gan konstruktoru kausu, gan čempiona titulu (Džims Klārks). Tas pats tika atkārtots divus gadus vēlāk. Klārks nomira trīs gadus vēlāk sacīkšu avārijā. Komanda spēja izcīnīt konstruktoru kausu arī bez viņa. Par čempionu kļuva Lotus pilots Greiems Hils. Pēc diviem gadiem Lotus pilots atkal kļuva par čempionu. Šoreiz tas bija Johens Rints. Diemžēl viņš nomira, pirms paspēja garantēt savu titulu, tomēr otrs kandidāts Džekijs Ikss nespēja sadeldēt Rinda pārsvaru. Komanda, kā parasti, izcīnīja arī konstruktoru kausu. Rints kļuva par vienīgo F1 čempionu, kurš par tādu kļuva pēc savas nāves. Pēc diviem gadiem par čempionu atkal kļuva Lotus pilots - šoreiz tas bija Emersons Fitipaldi. Pēc gada komanda izcīnīja otro konstruktoru kausu pēc kārtas, tiesa gan, šoreiz iztika bez čempiona titula. 1978. gadā tika izcīnīts komandas pēdējais konstruktoru kauss un čempiona tituls. Par čempionu kļuva amerikānis Mario Andreti.

Astoņdesmitie gadi

Kopš Andreti titula komanda kļuva aizvien mazāk un mazāk konkurētspējīga. Astoņdesmitajos gados starp komandas pilotiem bija Naidžels Mensels, Airtons Senna un Elio de Andželiss. Šajā dekādē nomira komandas dibinātājs un ilggadējais vadītājs Kolins Čepmens. Komandas vadību pārņēma Pīters Vors.
Mukačeve

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 896. gadā hronikā Gesta Hungarorum, kurā stāstīts par ungāru ierašanos Panonijas līdzenumā. 1397. gadā Ungārijas karalis Sigismunds piešķīra pilsētu rutēņu kņazam Fjodoram Korjatovičam. 16. gadsimtā Mukačeve kļuva par Transilvānijas daļu. 18. gadsimta sākumā Mukačeve bija Antihabsburgu nemiernieka Ferenca II Rākoci (II. Rákóczi Ferenc, 1676-1735) galvenā bāze.
Pēc Pirmā pasaules kara Trianonas līgums iekļāva Mukačevi Čehoslovākijas sastāvā. Pēc 1938. gada Pirmajām Vīnes arbitrāžām Mukačeve tika iekļauta Ungārijā bija tās sastāvā līdz 1944. gada beigām, kad to ieņēma Sarkanā armija. Pēc Otrā pasaules kara Piekarpatu Krievzeme (Підкарпатьска Русь) tika atdalīta no Čehoslovākijas, un izveidots Aizkarpatu apgabals PSRS (Ukrainas PSR) sastāvā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas pilsēta.

Cilvēki

18. gadsimta sākumā Mukačeve bija Ungārijas nacionālā varoņa Ferenca II Rākoci galvenā bāze. No 1821. līdz 1823. gadam Mukačeves (Palanokas) pilī bija ieslodzīts Grieķijas nacionālais varonis Aleksandrs Ipsilants. Mukačeve ir ungāru gleznotāja Mihāja Munkāči (Mihály Munkácsy, 1844-1900) dzimtā pilsēta.
Sojuz TMA-18M

Lidojuma gaita

Sojuz TMA-18M tika palaists 2015. gada 22. jūlijā 04:37:42  UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas. 
Saslēgšanās ar staciju notika 4. septembrī 07:39 UTC pie Poisk moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās operācijas notika automātiskā režīmā.
No stacijas Sojuz TMA-18M atvienojās 2016. gada 2. martā 01:02:30 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 04:25:27 UTC, 147 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 181 dienas 23 stundas 48 minūtes.
Kellijs un Korņijenko pirmoreiz SKS vēsturē kosmosā bija pavadījis gandrīz gadu (340 dienas).
13. marts

13. marts — gada 72. diena pēc Gregora kalendāra (73. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 293 dienas.
Hlorofils

Hlorofils (grieķu: χλωρος, chloros — "zaļš", φύλλον, phyllon — "lapa") ir zaļais pigments, kas atrodams gandrīz visos augos, aļģēs un cianobaktērijās. Hlorofils piedalās fotosintēzes procesā. Tas veidojas tikai tad, kad augiem ir pieejama gaisma. Izšķir aptuveni 10 dažādus hlorofilu veidus: hlorofilu a, hlorofilu b, hlorofilu c un tā tālāk, kas atšķiras pēc to ķīmiskās struktūras. Hlorofila molekulu veido viens magnija atoms, četri slāpekļa atomi, pieci vai seši (atkarībā no hlorofila veida) skābekļa atomi, 70 vai 72 ūdeņraža atomi un 55 oglekļa atomi. Hlorofila a ķīmiskā formula ir šāda: C₅₅H₇₂O₅N₄Mg, bet hlorofila b ķīmiskā formula: C₅₅H₇₀O₆N₄Mg.
Hlorofila molekulas sastāvā ietilpstošais augstākais spirts fitols tiek izmantots E un K vitamīnu sintēzē.
Ieva Lase

Dzīves gājums

Dzimusi kā Ieva Birgere 1916. gadā Maskavā, atvaļināta Krievijas kara flotes jūrnieka Jēkaba Birgera ģimenē. 1920. gadā viņas ģimene atgriezās Latvijā. Mācījās Rīgas 20. (Kuzņecova) pamatskolā, pēc tam Rīgas pilsētas 2. ģimnāzijā. Studēja romāņu filoloģiju Latvijas Universitātē, darbojās avīzē "Students" un aktīvi iesaistījās studenšu organizācijā "Ziemeļnieces". 1939. gada aprīlī piedalījās studentu žurnālistu kongresā Rennā Francijā.
Vācu okupācijas laikā strādāja Vērtspapīru spiestuvē un darbojās nacionālā pretestības kustībā, izdodot avīzīti "Tautas Balss". 1942. gada 17. novembrī viņu apcietināja un ieslodzīja Salaspils koncentrācijas nometnē.
Pēc kara beigām viņa strādāja LVU un Teātra institūtā, no 1946. gada regulāri pirmdienās pulcējās aktieru Irmas un Arnolda Stubavu dzīvoklī Dzirnavu ielā. Apspriesta tika galvenokārt franču literatūra, katrs dalībnieks varēja ņemt līdzi arī savus domubiedrus.
Latvijas PSR Tautas drošības komisariāta darbinieki viņu izsekoja apcietināja kopā ar citiem t. s. "Franču grupas" locekļiem 1951. gada janvārī, apsūdzot buržuāziskajā nacionālismā un dalībā pretpadomju sanāksmēs.
Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Mirdza Ersa, Skaidrīte Sirsone, Milda Grīnfelde, Maija Silmale, Elza Stērste, Eleonora Sausne, Miervaldis Ozoliņš, Kurts Fridrihsons, Arnolds Stubavs, Irīna (Irma) Stubava, Alfrēds Sausne un Gustavs Bērziņš. Ievai Lasei piesprieda 25 gadu ilgu ieslodzījumu un izsūtījumu uz PSRS nometinājuma vietām. Ieslodzījumu viņa pavadīja stingra režīma nometnē Intā, Komi APSR. Pēc Staļina nāves viņu 1956. gadā atbrīvoja no lēģera. 
Pēc atgriešanās dzimtenē Ieva Lase strādāja par tulkotāju un franču valodas skolotāju Rīgas 11. vidusskolā. 
Francijas prezidents Fransuā Miterāns Latvijas valsts vizītes laikā 1992. gadā Ievu Lasi un Mirdzu Ersu ielūdza uz oficiālo pieņemšanu Elizejas pilī Parīzē sakarā ar Francijas valsts nacionālajiem svētkiem 14. jūlijā. 1993. gadā Ieva Lase saņēma Francijas ordeni "Par nopelniem literatūrā un mākslā".
Mirusi 2002. gada 25. novembrī Rīgā.
Rolfs Ekmanis

Biogrāfija

Beidzis mācības Rīgas 4. pamatskolā, 1945. gadā kopā ar ģimeni emigrējis uz Vāciju, kur mācījies Ausekļa ģimnāzijā. 1950. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV. Bijis tulks ASV Armijā Korejā laikā no 1951. līdz 1953. gadam. Absolvējis Viskonsinas universitāti, kur studējis politiskās zinātnes, slāvistiku. Pēc tam strādājis dažādās universitātēs ASV par dažādu priekšmetu pasniedzēju. Strādājis radiostacijā "Brīvība — Brīvā Eiropa", kur bijis politiskais un kultūras dzīves komentētājs. Ekmaņa pirmā publikācija latviski bija raksts "Jaunā inteliģence nepadodas" žurnāla "Jaunā Gaita" 1958. gada 16. numurā.
1999. gadā saņēmis IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. No 2002. gada bija Latvijas Rakstnieku savienības loceklis.
Driksas iela

Vēsture

17. gadsimta Jelgavas kartēs atrodama Katrīnas iela (Katherinenstraße), kas šādi nosaukta Katrīnas patversmes vārdā. 1924. gadā to pārdēvēja par J. Veismaņa ielu, bet 1950. gada 11. jūlijā par Driksas ielu.
Miroslavs Havels

Šaha kompozīcija

Šaha kompozīcijā 20. gadsimta pirmajā pusē Miroslavs Havels bija čehu skolas ievērojams pārstāvis un teorētiķis . Bijis žurnālu Československý šach (1927—1933) un Šachové umění (1947—1951) šaha uzdevumu nodaļu, laikraksta Národního Osvobození (1924—1939 un 1945—1948) un žurnāla FIDE Revue (1954—1958) šaha kompozīcijas nodaļu redaktors, daudzu šaha kompozīcijai veltītu rakstu autors.
Kopš 1898. gada publicējis apmēram 1940 šaha kompozīcijas, galvenokārt trīsvilčus, pārējie bijuši daudzvilči, apmēram 60 etīdes, palīgmati un pasaku šaha uzdevumi. Konkursos ieguvis vairāk nekā 210 godalgas, tai skaitā 71 pirmo.
No 1956. gada bijis starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā. Vairāk nekā piecdesmit gadu pēc nāves par sasniegumiem šaha kompozīcijā 2012. gadā WFCC kongress viņam piešķir lielmeistara titulu.
Jānis Zankevics

Biogrāfija

Jānis Zankevics piedzima 1891. gada 16. jūnijā Svitenes pagastā. Mācījies Bauskas pilsētas skolā un Pleskavas mērniecības skolā.
No 1920. līdz 1922. gadam Zankevics bija Latvijas Satversmes sapulces deputāts. Ievēlēts no Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas saraksta, drīz pēc ievēlēšanas pievienojās partijas mazākuma frakcijai. Pēc tam strādājis par policistu: 1925. gadā bija Rīgas prefektūras 10. iecirkņa priekšnieks, 1939. gadā iecelts par 7. iecirkņa priekšnieku. No 1939. līdz 1940. gadam bija Rīgas policijas darbinieku biedrības valdes loceklis.
Otrā pasaules kara laikā devies trimdā. Miris Kolumbijas mazpilsētā Ņujorkas štatā ASV 1968. gada martā.
Metrs

Atvasinātās vienības

Mērvienība metrs ir dažu atvasināto mērvienību pamatā, piemēram, kvadrātmetrs (mēra laukumu), kubikmetrs (tilpumu). Metrs ir arī daļa no citu lielumu mērvienībām, piemēram, ātrumu mēra metros sekundē, paātrinājumu — metri sekundē ik sekundi, spēku — kilograms × metrs sekundē ik sekundi utt.
Kotiks

Izskats un īpašības

Kā jau ausroņu dzimtai piederigs, kotiks spēj pakaļējās airkājas pavilkt zem ķermeņa un iet uz visām četrām kājām, un tam ir nelielas austiņas. Kotiku airkājas proporcionāli ir lielākas, kažoki tumšākā krāsā un ūsas garākas kā pārējiem airkājiem. Tēviņš var būt pat 5 reizes lielāks nekā mātīte. Kotiku seksuālais dimorfisms ir vislielākais starp visiem zīdītājiem. Kopumā kotiki ir mazāki par lauvroņiem. Mazākā suga ir Galapagu kotiks, kura ķermeņa garums var būt mazāks par vienu metru, bet svars tēviņam nepārsniedz 70 kg. Vieni no lielākajiem kotikiem ir Dienvidāfrikas kotiki, šo sugu tēviņi var sasniegt 360 kg svaru.
Kotikiem ir ļoti laba redze un dzirde. Lai arī kotiki elpo gaisu, tie spēj atrasties ūdenī vairākas nedēļas, medījot zivis, putnus un krilus. Tie jūrā var medīt gan vientulībā, gan veidot nelielas grupas.

Barība

Kotiki barojas ar noteikta izmēra zivīm, kalmāriem un kriliem. Dažas dienvidu kotiku sugas medī arī jūras putnus, īpaši pingvīnus. Kotiku lielākie ienaidnieki ir haizivis un zobenvaļi, bet dažreiz tos nomedī kāds lielāks lauvronis.

Vairošanās

Kā visi ausainie roņi kotiki vasaras laikā pulcējas un veido lielas kolonijas okeāna klinšainajos krastos, lai dzemdētu un audzinātu mazuļus. Visas kotiku sugas ir poligāmas; dominantais tēviņš pārojas ar vairākām mātītēm. Lielākajai daļai kotiku grūsnības periods ilgst 11,5 mēnešus, ietverot vairākus mēnešus, kad mātīte atliek embrija attīstību, lai mazuļi piedzimtu vasaras sākumā. Ziemeļu kotiku tēviņi agresīvi izvēlas un izveido harēmu, kas tiek greizsirdīgi apsargāts. Harēmā var būt līdz 40 mātītēm. Bet dienvidu kotiku tēviņi apsargā noteiktu teritoriju, un mātītes var brīvi migrēt tām cauri, izvēloties ar ko pāroties. Mātītes pārojas pēc dažām dienām, kad piedzimuši mazuļi.
Pēc tam, kad piedzimst mazuļi, mātītes tos vairākas dienas zīda ar pienu, bet tad uz nedēļu dodas jūrā baroties. Atgriezušās tās turpina zīdīt mazuļus līdz tam laikam, kad tie pārtrauc zīst pienu. Diezgan drīz pēc mazuļu piedzimšanas un pārošanās tēviņi lēnām un negribīgi pamet koloniju.

Kotiki un cilvēks

18. gadsimtā un 19. gadsimta sākumā mednieki devās medīt kotikus uz salām, uz kurām nevarēja nokļūt neviens dabīgais ienaidnieks. Kotiki uz salām nebaidījās no cilvēkiem, un tos varēja viegli vienu pēc otra nogalināt, iegūstot lielu skaitu kažokādu. Lai arī cena par vienu ādu bija zema, mednieki pelnīja ar kvantitāti. Daudzas sugas tādā veidā tika gandrīz iznīcinātas. Kopš 1911. gada kotiku medības ir aizliegtas vai ierobežotas, tomēr dažas sugas kā, piemēram, Dienvidāfrikas kotiki, ziemeļu kotiki un Gvadalupes kotiki atjaunojas ļoti lēni. Kopumā kotiku populācija varētu mūsdienās sasniegt 1,3 miljonus. Šobrīd cilvēks kotiku populāciju vairs tiešā veidā neapdraud, tomēr populācijai ir tendence samazināties sakarā ar globālo sasilšanu un zivju resursu samazinājumu.
Alūksnes augstiene

Ģeoloģija

Alūksnes augstiene balstās uz pamatiežu (augšdevona dolomītu, dolomītmerģeļu, mālu) virsas pacēluma 100—150 metrus virs jūras līmeņa, ko pārsedz 40—100 metrus biezu kvartāra nogulumu sega, veidojot paugurainu reljefu 120—271 metrus virs jūras līmeņa. Pauguri (relatīvais augstums 10—35 m) sastāv no ledus kušanas ūdeņu un ledāja nogulumiem — māla, smilšmāla, smilts, grants.

Klimats

Alūksnes augstienes klimatam raksturīgs liels nokrišņu daudzums — apmēram 650 mm gadā (par 50—100 mm vairāk nekā apkārtējās zemienēs). Arī nokrišņu daudzums siltajā gadalaikā (apmēram 550 mm) ir viens no lielākajiem Latvijā (tāpat kā Vidzemes augstienē un Ziemeļrietumu Vidzemes pacēlumā). Sniega ūdens krājumi Alūksnes augstienē pavasarī sasniedz 100 mm — no pārējiem Latvijas rajoniem tie ir lielāki vienīgi Vidzemes augstienē. Augstienes mitruma režīms veicina erozijas procesus pauguru nogāzēs. Gaisa temperatūra Alūksnes augstienē ziemā un vasarā ir aptuveni par 0,5° zemāka nekā tuvējās zemienēs. Aktīvo temperatūru summa, tāpat kā pārējā Ziemeļlatvijā, nesasniedz 1800°.

Hidrogrāfija

Alūksnes augstiene ir ūdensšķirtne starp Gaujas un Daugavas baseiniem. Augstienes ziemeļu un rietumdaļā ūdeņus savāc Gaujas pietekas Vaidava un Melnupe, bet austrumu nogāzē tek Pededzes pietekas. Dziļāki posmi ielejām ir vienīgi augstienes nogāzēs vai arī tajās vietās, kur upes laužas cauri sašaurinājumiem starp pauguriem, bet augstienes virsas daļā ielejas ir vāji izveidotas.
Alūksnes augstienes virsā upes vēl nav paguvušas iegrauzties līdz dziļo starppauguru ieplaku dibenam, tāpēc ieplakās saglabājušies vairāki ezeri. Lielākais augstienē ir Alūksnes ezers (15,9 km²). Mazāki ezeri aizņēmuši dziļākās ieplakas starp pauguriem uz ziemeļiem un dienvidiem no Alūksnes ezera. Skaistākais no tiem ir līčainais Indzera ezers (5 - 6 km uz dienvidiem no Alūksnes), ko iekļauj apkārtējie pauguri un grēdas. Ezerā paceļas ar mežu apaugušas salas un gara, šaura pussala. Augstienes ziemeļdaļā, Veclaicenes paugurainē, ir Kornetu ezeru virkne — viena no izcilākajām subglaciālajām ezeru virknēm Latvijas teritorijā. Tās apkārtnē izkaisīti arī vairāki sīki ieplaku ezeriņi. Alūksnes augstienē, īpaši tās malās, vietām atrodas arī aizauguši ezeri, kas pārvēršas zāļu purvos vai slapjās pļavās. Stāvajās pauguru nogāzēs intensīvi noskalojas augsne, tāpēc dažkārt attīstās nelielas vagas un gravas. Starppauguru ieplakas turpretī ir stipri pārpurvotas.
Sīksamteņi

Latvijā

Latvijā sastopamas 5 sīksamteņu ģints sugas: lauka sīksamtenis (Coenonympha arcania), meža sīksamtenis (Coenonympha hero), parastais sīksamtenis (Coenonympha pamphilus), pļavas sīksamtenis (Coenonympha glycerion) un purva sīksamtenis (Coenonympha tullia). Visas sīksamteņu sugas Latvijā ir samērā bieži sastopamas, bet viena suga - meža sīksamtenis iekļauts Latvijas Sarkanajā grāmatā. Visbiežāk sastopamais no sīksamteņiem ir parastais sīksamtenis.

Kopīgās īpašības

Sīksamteņiem ir raksturīgi noapaļoti spārni, to krāsa parasti ir okerdzeltena, ruda vai dažādos brūnos toņos. Spārnu apakšā uz spārniem atkarībā no sugas ir vairāk pēc skaita vai mazāk dekoratīvas actiņas, kuras reizēm ir samērā lielas.
Sīksamteņi Latvijā kā jau to nosaukums norāda ir mazākie no sastopamajiem samteņiem. Lielākais no tiem Latvijā ir purva sīksamtenis. Lai arī visas piecas Latvijā sastopamās sugas savstarpēji ir ļoti līdzīgas, tās tomēr ir samērā viegli atpazīt. Sugu galvenās atšķiršanas pazīmes ir atrodamas spārnu apakšpusē.
Atšķirībā no citām tauriņu grupām sīksamteņi miera stāvoklī spārnus vienmēr tur sakļautus un spārnus no virspuses var aplūkot tikai tauriņa lidojuma laikā, tādēļ pazīmes, kas atrodas spārnu virspusē, praktiski netiek izmantotas sugas noteikšanai. Sīksamteņi lido lēni un izteikti "lēkājoši".

Ekoloģija

Sīksamteņu kāpuri barojas ar dažādām graudzālēm, līdz ar to lielākā daļa sugu mājo zāļainos biotopos: pļavās, izcirtumos, ceļmalās un mežmalās, ar graudzālēm bagātās vietās. Latvijā izņēmums ir purva sīksamtenis, kurš ir vienīgā sīksamteņu suga, kas mājo augstajos purvos. Latvijā dzīvojošiem sīksamteņiem sezonā attīstās viena paaudze. Izņēmums ir parastais sīksamtenis, kuram sezonā attīstās divas tauriņu paaudzes. Sīksamteņiem pārziemo kāpuri.
Preiļi

Ģeogrāfija

Preiļi atrodas Latgales centrālajā daļā, aptuveni 200 km uz austrumiem no Rīgas, svarīgu ceļu (Līvānu-Krāslavas, Viļānu-Daugavpils) krustpunktā. Tā arī ir nozīmīga pieturvieta svētceļojuma laikā uz Aglonu, kas tradicionāli notiek augusta sākumā. Preiļiem ir raksturīgs Latgales (iekšzemes) klimats ar augstām temperatūrām vasarā, bet zemākām - ziemā.

Vēsture

Uzskata, ka Preiļu novads jeb "Preiļu zeme" bija viena no senās latgaļu Jersikas valsts administratīvi teritoriālajām vienībām un karaļa Visvalža pēcnācēju pēdējais mantojums. Avotos Preiļi pirmoreiz tiek minēti ap 1250. gadu, taču pastāv uzskats, ka senie Preiļi ir sākuši veidoties daudz agrāk ap Anspaku un Pliudu pilskalniem, kas tikuši apdzīvoti jau 10. gadsimtā.
Preiļi attīstījās kā tirgotāju un amatnieku brīvciems netālu no Preiļu muižas (Prele) centra. Miesta tiesības Preiļiem piešķirtas 1852. gadā, kad tajā bijušas 85 sētas, katoļu dievnams un krogs. Preiļos tika rīkoti vērienīgi gadatirgi, kas ilguši pat vairākas dienas. Ap 1897. gadu Preiļu iedzīvotāju skaits sasniedza 2104, bet 1935. gadā Pirmā pasaules kara un migrācijas dēļ tas bija samazinājies līdz 1662, tolaik 50% pilsētas iedzīvotāju bija ebreji.
 
1926. gadā Preiļiem piešķīra biezi apdzīvotas vietas statusu, bet 1928. gadā — pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara iedzīvotāju skaits bija zem 1000 iedzīvotājiem, taču salīdzinoši īsā laikā iedzīvotāju skaits sāka strauji palielināties, ko veicināja strādnieku ieceļošana no Padomju Savienības. 1989. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 9421, taču līdz ar neatkarības atgūšanu samazinājās rūpniecības apjomi un arī cilvēku skaits.

Populārākie tūrisma objekti

Preiļu parks un Borhu muižas komplekss, Miniatūrā karaļvalsts un leļļu galerija, P. Černavska keramikas māja, Preiļu Vēstures un lietišķās mākslas muzejs, Preiļu Romas katoļu baznīca, vīngliemežu audzētava "Ošu Mājas".
Nomierināšanas politika

Nomierināšanas politikas mērķi

Nomierināšanas politikas galvenie mērķi bija mazināt nacisma radikālismu, glābt Lielbritānijas kā pasaules lielvalsts apdraudētās pozīcijas un saglabāt mieru. Briti ar Vāciju vēlējās noslēgt vispāreju vienošanos, veicināt tās integrēšanos starptautisko attiecību sistēmā un uzlikt tai atbildību par drošību un stabilitāti Eiropā, viņi bija gatavi piekāpties daudzām Vācijas prasībām (piemēram, akceptēt mierīgā ceļā izdarītās izmaiņas attiecībā uz Austriju, Sudetu apgabalu un Dancigu) un atzīt tās dominējošo lomu Austrumeiropā. Briti cerēja, ka šādā veidā izdosies uzlabot Versaļas sistēmu un novērst konfliktus.
Smaragdīts

Smaragdīts (nosaukums dots pēc krāsas līdzības ar smaragda krāsu) ir minerāla aktinolīta paveids. Neliels hroma piejaukums iekrāso smaragdītu koši zaļu, citreiz par smaragdītu dēvē arī bāli zaļu aktinolītu, kuru iekrāso alumīnijs. Atrod eklogītā un gabro. Smaragdīts bieži atrodams plātņveida kristālos.
Latvijas PSR Tautas rakstnieks

Latvijas PSR Tautas rakstnieks ir Latvijas PSR goda nosaukums, kas tika piešķirts padomju Latvijas rakstniekiem, kuru darbi bija nopelnījuši profesionālu un tautas atzinību. Goda nosaukums tika apstiprināts ar Latvijas PSR Augstākā Prezidija Padomes lēmumu 1945. gada 4. jūlijā, kopā ar goda nosaukumu Latvijas PSR Tautas dzejnieks. Goda nosaukums tika piešķirts prozaiķiem, dramaturgiem, tulkotājiem, kritiķiem un literatūrzinātniekiem, kuri bija sarakstījuši kādu literāru darbu, kas guvis tautas atzinību, un aktīvi piedalījās sabiedriskajā dzīvē, lai satuvinātu PSRS tautu literatūru.
Indra Roga

Biogrāfija

Absolvējusi Latvijas Valsts konservatorijas Daugavpils teātra kursu. 2002. gadā absolvējusi Latvijas Kultūras akadēmiju, iegūstot maģistra grādu režijā. No 2002. gada līdz 2004. gadam stažējusies režijā Sanktpēterburgas Teātra mākslas akadēmijā.
No 1992. gada līdz 1994. gadam strādājusi par aktrisi Daugavpils teātrī. Spēlējusi teātrī "Skatuve". No 1995. gada strādājusi par aktrisi Latvijas Nacionālajā teātrī. No 2002. gada līdz 2017. gadam bija Latvijas Nacionālā teātra režisore. No 2017. gada līdz 2019. gada 1. maijam bijusi Valmieras Drāmas teātra mākslinieciskā vadītāja. Strādā par pasniedzēju Latvijas Kultūras akadēmijā.
2015. gadā saņēmusi Eduarda Smiļģa balvu un Alfrēda Amtmaņa-Briedīša prēmiju.