Polijas Karaliste (1815—1915)

Polijas Karaliste (1815-1915) (poļu: Królestwo Polskie) jeb Polijas cariste (krievu: Царство Польское), bieži saukta arī par Kongresa Poliju, bija konstitucionāla monarhija, kas tika radīta 1815. gada Vīnes kongresā kā Krievijas Impērijas sastāvā esoša autonoma poļu karaliste ar Krievijas imperatoru kā Polijas karali. Pēc 1830.-1831. gada sacelšanās tika atcelta 1815. gada konstitūcija, pēc 1863. gada sacelšanās apspiešanas karalistes autonomija faktiski tika likvidēta 1867. gadā, taču juridiski tā turpināja pastāvēt līdz vācu-austroungāru okupācijai Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā, kad tika pasludināta jaunas Polijas Karalistes izveidošana.

Nosaukums

Atsaucoties uz valsts izveidošanu Vīnes kongresā, tā bieži tiek saukta par Kongresa Poliju. Krievijas Impērijas dokumentos tā tiek saukta par Polijas caristi. Pēc 1867. gada Krievijas oficiālajos dokumentos to sauc par Polijas caristes guberņām vai Pievislas guberņām. Rusifikācijas laikā ar 1870. gada 5. marta Aleksandra II pavēli bija oficiāli jālieto nosaukums Polijas caristes guberņas. Pēc 1887. gada visbiežāk tika lietoti nosaukumi Pievislas apgabala guberņas, Pievislas guberņas un Pievislas apgabals. 1897. gada janvārī Nikolajs II izdeva rīkojumu ar kuru nosaukumi Polijas cariste un Polijas caristes guberņas bija jālieto tikai galējās nepieciešamības gadījumos.

Teritorija un iedzīvotāju skaits

Sākotnēji karalistes teritorija bija 128 500 km² ar 3,2 miljoniem iedzīvotāju. 1870. gadā iedzīvotāju skaits bija 6,1 miljons, 1894. gadā — 8,8 miljoni, 1900. gadā sasniedza 10 miljonus bet 1910. gadā — jau 12,1 miljonu.

Izveidošana un Aleksandra I valdīšana

Pēc Napoleona sagrāves Krievijā, 1813. gada februāra beigās krievu karaspēks ieņēma Polijas Karalistes ģenerālkonfederācijas zemes. Tajās izveidoja krievu pārvaldi ar ģenerālgubernatoru Lanski un bruņotajiem spēkiem Barklaja de Tolli vadībā.
1815. gadā Vīnes kongress pēc asām sarunām, kas gandrīz izraisīja ieinteresēto Eiropas lielvaru jaunu karu, izlēma bijušās Varšavas hercogistes teritorijās izveidot autonomu poļu karalisti ar savu konstitūciju, parlamentu, armiju, muitas robežu, valūtu, vārda un preses brīvību, kas atrastos personālūnijā ar Krievijas imperatoru, kura funkcijas karalistē pildītu vicekaralis (namestņiks). Polijas teritorijā notika jau ceturtā dalīšana, kad Krakova pārgāja Austrijas impērijas, bet Poznaņa Prūsijas karalistes īpašumā.
1815. gada 20. jūnijā publiskotā Karalistes konstitūcija bija viena no liberālākajām tā laika Eiropā. Šajā periodā liberālais Krievijas imperators Aleksandrs I sākotnēji cienīja poļu brīvības, taču Krievijas impērijas autokrātiskais pārvaldes modelis 15 gadu laikā tās apspieda aizvien smagāk. 1819. gadā tika izbeigta preses brīvība un ieviesta cenzūra. 1820. gadā tika aizliegta masonu darbība. No 1825. gada Sejma sēdes vairs nenotika publiski un tika arestēts opozīcijas vadītājs. Sāka darboties nelegālas opozīcijas organizācijas.

Valdība

1815. gada konstitūcija noteica, ka Krievijas imperators ir Polijas karalis, un vietējo pārvaldi vada viņa iecelts vicekaralis, kas vadīja Valsts padomes un Administratīvās padomes sēdes. Viņš arī izvirzīja kandidātus augstākajiem ierēdniecības un baznīcas amatiem. Pēc Polijas autonomijas likvidācijas, vicekaraļa postenis netika likvidēts, taču pēc pēdējā vicekaraļa Frīdriha Vilhelma Remberta fon Berga nāves 1874. gadā, jauns vairs netika iecelts. Viņa funkcijas pārņēma Varšavas Kara apgabala vadītājs.