Berlīnes papildvienošanās (1918)

1918. gada 27. augusta Berlīnes papildvienošanās (vācu: Zusatzvereinbarung zum Friedensvertrag von Brest-Litowsk, krievu: Добавочный протокол к Брест-Литовскому трактату) bija Padomju Krievijas un Vācijas impērijas Berlīnē noslēgts līgums, kas papildināja Brestļitovskas miera līgumu.

Priekšvēsture

1918. gada 3. martā Brestļitovskā Centrālās lielvalstis parakstīja miera līgumu ar Krieviju. 
Tajā Padomju Krievijas valdība atteicās no tiesībām uz Somijas lielhercogistes, Baltijas provinču un agrākās Polijas-Lietuvas kopvalsts (Lietuvas, Polijas un Ukrainas Valsts) teritoriju.
Neilgi pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada 7. martā Berlīnē tika noslēgts miera līgums starp Somijas lielhercogisti un Vācijas impēriju. Baidoties no Vācijas iesaistīšanās Somijas pilsoņu karā, 8. martā Lielbritānija Murmanskā izsēdināja bruņotās vienības.
15. martā Vācijas ķeizars Vilhelms II atzina Kurzemes hercogisti par brīvu un patstāvīgu valsti, bet 23. martā atzina arī Lietuvas Valsts neatkarību. 25. martā Baltkrievijas Tautas Padome pasludināja Baltkrievijas Tautas Republikas neatkarību, ko neatzina citas valstis.
12. aprīlī Baltijas jūras divīzija Rīdigera fon der Golca vadībā no ziemeļrietumiem sāka uzbrukumu Helsinkiem. Pilsētu jau bija pametusi Sarkano vadība un Padomju Krievijas jūras flotes kuģi, bet bija palikušas daudzas Sarkanās gvardes vienības. 7. maijā Rumānija parakstīja miera līgumu ar Centrālajām lielvalstīm.
Pēc tam, kad Vācijas un Austroungārijas karaspēki okupēja Ukrainas Tautas Republikas teritoriju, 1918. gada 29. aprīlī Visukrainas zemturu kongresā par visas Ukrainas hetmani ievēlēja ģenerāli Skoropadski. Viņš veica valsts apvērsumu, atlaida Ukrainas radu un pasludināja Ukrainas Valsts nodibināšanu. 
Vācijas impērijas ķeizars Vilhelms II caur Vācijas sūtni Vilhelmu fon Mirbahu pieprasīja arī atceltā ķeizara Nikolaja II parakstu zem Brestļitovskas miera līguma. Tādēļ 1918. gada 9. maijā Sverdlovs nosūtīja Jakovu Jurovski uz ķeizara ģimenes Toboļskas izsūtījuma vietu ar pavēli viņus nogādāt Maskavā. Pēc Ļeņina piekrišanas saņemšanas 1918. gada jūnijā Vācijas valdība nosūtīja uz Maskavu 43 miljonus reihsmarku (ap 100 miljoniem eiro mūsdienu cenās). Savukārt Antantes valstis sāka slepeni finansēt eseru partiju. 
Kad 1918. gada 16. maijā ģenerālis Pjotrs Krasnovs tika ievēlēts par Donas kazaku atamanu, arī Donas baseinu okupēja Vācijas impērijas armija. 1918. gada 26. maijā tika pasludināta neatkarīga Gruzijas Demokrātiskā Republika, bet 28. maijā arī Armēnijas un Azerbaidžānas Demokrātiskās Republikas, kas 4. jūnijā Batumi noslēdza miera līgumu ar Osmaņu impēriju. 25.—27. maijā Čehoslovāku korpuss atteicās nodot ieročus un pārņēma savā kontrolē Transsibīrijas dzelzceļu. 28. jūnijā Sarkanā armija iesaistījās kaujās pret britu un amerikāņu karavīriem Murmanskā.
Lai atjaunotu karadarbību ar Vāciju, 1918. gada 6. jūlijā eseru partijas biedrs un čekas spiegs Jakovs Bļumkins nošāva Vācijas sūtni Maskavā Vilhelmu fon Mirbahu (Mirbach), bet plānoto sacelšanos pret Ļeņina valdību 7. jūlijā apspieda latviešu strēlnieki Jukuma Vācieša vadībā. Par Lietuvas karali 11. jūlijā ievēlēja vācu firstu Vilhelmu fon Urahu. 16. jūlijā Jekaterinburgā nošāva Nikolaju II kopā ar ģimeni. 2. augustā ASV, Lielbritānijas un Francijas karaspēks ieradās Arhangeļskas ostā, bet 15. augustā Vladivostokas ostā ieradās ASV karaspēks.

Saturs

1918. gada 27. augustā Berlīnē tika parakstīta Vācijas—Krievijas papildu vienošanās par Krievijas robežu demarkāciju un trasporta koridoru izveidi starp abām valstīm. Vācija apņēmās neatbalstīt Padomju Krievijai naidīgos spēkus. Vēl tika parakstīta Vācijas—Krievijas finanšu vienošanās un privāttiesību vienošanās. 
No Padomju Krievijas puses līgumu parakstīja Ādolfs Jofe, no Vācijas impērijas puses ārlietu ministrs admirālis Pauls fon Hince (Paul von Hintze) un Ārlietu ministrijas Juridiskā departamenta direktors Johans Krīge (Johannes Kriege).

Sekas

Pāris dienu pēc papildvienošanās parakstīšanas 1918. gada 30. augustā esere Fanija Kaplāne atentātā ievainoja Ļeņinu.
1918. gada 22. septembrī Vācijas ķeizars atzina Baltijas hercogistes suverenitāti.
1918. gada 23. oktobrī Lielbritānijas ārlietu ministrs Arturs Balfūrs LPNP pārstāvim Zigfrīdam Anna Meierovicam paziņoja, ka Lielbritānijas valdība ir nolēmusi provizoriski atzīt Latviešu Nacionālo padomi par Latvijas valdību, līdz miera konference galīgi izšķirs Latvijas statusu. LPNP Balfūra paziņojumu uztvēra kā Latvijas de facto atzīšanu.