google/wiki40b huggingface dataset:
Boriss Patons

Ģimene

Boriss Patons piedzima 1918. gada 27. novembrī Kijevā zinātnieka un inženiera Jevgēņija Patona (1870—1953) un mājsaimnieces Natālijas Patonas (dzim. Bude) (1885—1971) ģimenē. Nicā (Francija) dzimušais tēvs bija zinātņu doktors un profesors, vēlāk akadēmiķis, pēc kura iniciatīvas 1934. gadā tika dibināts Patona Elektrometināšanas institūts, kurā viņa darbu vēlāk turpināja dēls. Borisa Patona vectēvs bija cara armijas ģenerālis, Krievu—turku kara dalībnieks Viktors Bude (1836—1903).

Darba gaitas

Boriss Patons 1941. gadā pabeidza Kijevas Politehnisko institūtu specialitātē inženieris-elektriķis. Zinātņu kandidāta disertāciju par pētījumiem metināšanas jomā aizstāvēja 1945. gadā, bet doktora disertāciju — 1952. gadā.
1941. gadā Boriss Patons uzsāka darbu kā inženieris rūpnīcas elektrotehniskajā laboratorijā Gorkijā. Bet kopš 1942. gada jau vairāk nekā 70 gadus strādā Patona Elektrometināšanas institūtā. Sākumā kā jaunākais, pēc tam kā vecākais zinātniskais līdzstrādnieks (1942—1945), pēc tam par daļas vadītāju (1945—1950), direktora vietnieku zinātniskajā darbā (1950—1953). Kopš 1953. gada Boriss Patons ir institūta direktors. No 1960. gadiem viņš ir populārzinātniskā žurnāla Наука и жизнь redkolēģijas loceklis.
Patons ir vairāk nekā 1000 publikāciju autors, tai skaitā 20 monogrāfijas, kā arī vairāk nekā 400 izgudrojumu autors. Viņa zinātniskā darbība saistās ar pusautomātisko un automātisko metināšanas procesu izpēti, loka metināšanas teorijas izstrādi, loka degšanas un regulēšanas problēmu risināšanu, metināšanas procesa vadību. Izstrādājis metināšanas robotus, pētījis metināšanas metalurģiju, izveidojis jaunus metāliskus materiālus. Vadījis pētījumus par metināšanas siltuma avotu pielietojumu speciālās kausēšanas iekārtās, kuru rezultātā radās jauna kvalitatīvās metalurģijas nozare — speciālā elektrometalurģija (elektrolīzes, plazmas loka un elektronu staru kausēšana).

Akadēmijas prezidents

Patons kļuva par akadēmiķi 1958. gadā. Kopš 1962. gada Patons ir Ukrainas Zinātņu akadēmijas prezidents. Padomju varas laikā tā bija Ukrainas PSR Zinātņu akadēmija, vēlāk — Ukrainas Nacionālā zinātņu akadēmija. Katru reizi ticis pārvēlēts kā vienīgais kandidāts, bez alternatīviem kandidātiem, arī pēdējā pārvēlēšanas reizē 2015. gadā. Par to ir izskanējuši arī kritiski viedokļi.
Ir zināms, ka būdams Akadēmijas prezidenta amatā, 1970. un 1980. gados Patons centās pārliecināt padomju varas iestādes nebūvēt Černobiļas atomelektrostaciju, tomēr viņa iebildumi netika ņemti vērā.

Politiskā darbība

Padomju varas laikā bijis PSRS Augstākās Padomes deputāts (1962—1989), Ukrainas PSR Augstākās Padomes Prezidija loceklis (1963—1980), PSKP Centrālās komitejas loceklis (1966—1991). Saņēmis daudzus apbalvojumus un goda nosaukumus. Pēc Ukrainas neatkarības iegūšanas Patons bija pirmais, kuram tika piešķirts Ukrainas Varoņa goda nosaukums (1998), atzīstot viņa zinātnisko ieguldījumu metalurģijā un elektrometināšanā.
Ingvara sāga

Ingvara sāga (sennorvēģu: Yngvars saga víðförla) ir viena no vikingu sāgām, kas saglabājusies 14. gadsimta otrās puses īslandiešu pierakstos. Sāga satur 11. gadsimta teiksmu par Ingvara Tālbraucēja un viņa karadraudzes  piedzīvojumiem Simkalā, Gardarīkē un saracēņu zemēs (Serkland). Lielākā daļa vikingu gāja bojā, par ko liecina vismaz 26 rūnakmeņi Mēlarena ezera krastos Zviedrijā.
Uzskata, ka šīs vikingu sāgas vecāko variantu latīņu valodā ir pierakstījis Īslandes benediktīniešu mūks Odrs Snorasons (Oddr Snorrason), kas dzīvoja 1133. gadā dibinātā Tingeiraras klosterī (Þingeyrarklaustur), kas vēlāk pārrakstīta sennorvēģu valodā.

Līdzības ar citām vikingu teiksmām

Šī sāga papildina Eimunda sāgas vēstījumu par ķēniņa Eimunda karadraudzes piedalīšanos Holmgārdas (Novgorodas) ķēniņa Jarizleifa (Jaroslava) cīņās pret Palteskjas (Polockas) ķēniņu Vartilafu (Bračislavu) (konungr Vartilafr). Tajā aprakstīta ap 1041. gadu noslēgtā vienošanās par to, ka ķēniņš Eimunds saņem valdīšanā Polocku vai tās kaimiņos esošo zemi, ko krievu vēsturnieki identificē kā Daugavas līvu zemi (Livoniju) (Сенковский, 1834) vai Jersikas ķēniņvalsti (Сапунов, 1916).
Tāpat daži sāgā minētie notikumi ir līdzīgi dāņu mūka Sakso 12. gadsimta beigās sacerētajā hronikā Gesta Danorum aprakstītajam dāņu vikingu ķēniņu Hadinga un Frodi karagājieniem uz Polocku pret ķēniņu Vespasiju un pret Hellesponta jeb Austrumu lielvalsts (Orientis imperium) ķēniņu Anduanu (Andwanus), ar kuru Frodi noslēdza savienību un apņēma viņa meitu par sievu.
Anaisa Beskona

Karjera

Pasaules kausā debitējusi 2007. gada 8. martā sprinta sacensībās Holmenkollenē. Līdz šim vienīgo individuālo uzvaru izcīnījusi 2014. gada janvārī PK posmā Antholcā.
Pasaules čempionātos piedalās kopš 2011. gada. Pārsvarā guvusi panākumus stafetēs, ieskaitot jaukto stafeti, tajās izcīnījusi sešas medaļas. 2016. gadā kļuva par pasaules čempioni stafetē. Tajā pašā gadā guva arī lielāko individuālo panākumu pasaules čempionātos, izcīnot sudraba medaļu 15 km distancē.
Olimpiskajā debijā 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos divreiz ieguva 5. vietu — sprintā un 15 km distancē. Savās otrajās olimpiskajās spēlēs 2018. gadā Phjončhanā kļuva par bronzas medaļas ieguvēju iedzīšanā un kopā ar Marī Dorēnu-Abēru, Simonu Destjē un Martēnu Furkadu uzvarēja jauktajā stafetē.
Juris Bārzdiņš

Izglītība

Bārzdiņš ir absolvējis Rīgas Leona Paegles vidusskolu. No 1984. līdz 1993. gadam studējis Rīgas Medicīnas institūtā (mācību gados pārsaukts par Stradiņa universitāti), absolvējis pediatrijas fakultāti.
No 1999. līdz 2004. gadam studējis Konkordijas Starptautiskajā universitātē Igaunijā, ieguvis starptautisko maģistra grādu biznesa vadībā. No 2005. līdz 2007. gadam studējis RSEBAA maģistrantūrā, biznesa vadībā ar specializāciju, veselības aprūpes vadības jomā. Nav ieguvis diplomu. Kopš 2008. gada studē Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātē, vadības zinātnes doktorantūrā.

Darbs medicīnā

No 1993. līdz 1996. gadam J. Bārzdiņš bija Stradiņa universitātes rezidentūrā kā ārsts-rehabitiologs. Rezidentūru veicis rehabilitācijas centrā "Vaivari". No 1996. līdz 1999. gadam bija "Vaivaru" spinālo pacientu nodaļas vadītājs. No 1999. līdz 2003. gadam bija "Aventis (Rhone-Poulenc Rohrer)" slimnīcu medikamentu speciālists.
No 2003. līdz 2004. gadam Bārzdiņš bija produktu grupas vadītājs "Sanofi-Synthelabo" pārstāvniecībā. No 2004. līdz 2007. gada februārim bija SIA "Sanofi-Aventis Latvia" mārketinga nodaļas vadītājs. 2007. gada februārī kļuvis par Liepājas slimnīcas valdes priekšsēdētāju, amatā bijis līdz 2010. gada novembrim, kad iecelts par veselības ministrs.

Politika

2010. gada 3. novembrī apstiprinātajā Valda Dombrovska Ministru kabinetā J. Bārzdiņš ieguva veselības ministra amatu, ko saglabāja līdz valdības demisijai 2011. gadā.

Privātā dzīve

Juris Bārzdiņš ir dzimis 1966. gada 21. jūlijā. Precējies, ir 2 bērni.
5. Latviešu SS-robežapsardzības pulks

Izveidošana

Saskaņā ar SS ģenerāļa Jekelna 1944. gada janvāra pavēli 5. robežapsardzības pulku 1944. gada februāra vidū Kuldīgā sāka formēt pulkvežleitnants Jānis Zvaigzne. 15. aprīlī pulkā bija 2000 vīru, to skaitā 40 virsnieki, kas nav uzskatāms par pilnu sastāvu, taču tas tāpat tika uz Polijas-Krievijas pierobežu partizānu apkarošanas uzdevumos.

Dienesta gaitas

Pulku nosūtīja uz Zahaču staciju bijušās Polijas-Krievijas pierobežā un norīkoja partizānu apkarošanas uzdevumos, turpināja ierasties papildinājumi un līdz 1944. gada 1. jūlijam pulka sastāvs bija pieaudzis līdz 46 virsniekiem, 255 instruktoriem un 2884 kareivjiem.
Jūnija beigās pulku iesaistīja frontes uzdevumos, no 29. jūnija līdz 4. jūlijam to novietojot 20 km garā frontes
iecirkni gar Disnas upi Vitebskas rajonā no Hermanovičiem līdz Daugavai pie Disnas, kur jau 30. jūnijā pulks saskārās ar ienaidnieka kājnieku un tanku vienībām. 4. jūlijā, atkāpjoties uz Latvijas robežām, pulks pie Vetrīno tika negaidīti iesaistīts frontes pārrāvuma likvidēšanā, ciešot smagus zaudējumus ienaidnieka aviācijas un tanku pārsvara priekšā, pulka vīri bija spiesti bēgt; 6. jūlijā Krāslavā sapulcējās ap 20 virsnieki un 600 instruktori un kareivji. 
7. jūlijā pulks atlikušos vīrus iesaistīja steigā saformētajā Jekelna kaujas grupā un 9. jūlijā pārvietoja uz Medumiem no Daugavpils rajonā, ar uzdevumu ieņemt pozīcijās
Zarazajas rajonā. Pulka apbruņojums bija vājš: 10 patšautenes, 2 ložmetēji, 4 granātmetēji un 4 prettanki lielgabali bez munīcijas. Sakarā ar pēkšņo II korpusa frontes pārrāvumu, pulkam pavēlēja gājiena kārtībā caur Ilūksti, Daudzevu un Jaunjelgavu doties atpūtā uz Rīgu, kur tas ieradās 5. augustā.
Rīgā pulks jau drīz pēc ierašanās tika iekļauts SS pulkveža Dr. Krukenberga kaujas grupā, beidzot atbilstoši apgādāts un iesaistīts Rīgas aizstāvības kaujās, ieņemot pozīcijas pie Bigauņciema pret ienaidnieka tanku ķīļi, kas virzījās uz Tukumu. Kaujas grupā pulks atradās kopā ar 1. sevišķo uzdevumu bataljonu kapteiņa Meiera vadībā -  no Salaspils koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem saformētu soda vienību, kaujas grupu izformējot to iekļāva 5. robežapsardzības pulka sastāvā. 1944. gada 28. augustā pulks nonāca VI SS korpusa pakļautībā un atkāpās uz Kurzemes cietoksni. 
1944. gada novembra vidū 5. robežapsardzības pulks tika apvienots ar 2. robežapsardzības pulku, izveidojot 106. grenadieru pulku. Neliela daļa kaujai nederīgo vīru rotas apmērā tika iekļauti Kapteiņa Kļaviņa būvbataljonā.
Modra (pilsēta)

Vēsture

Modra rakstos pirmoreiz minēta 1158. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas Modra līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Modora (Modor). Pēc 1241. gada mongoļu iebrukuma, Modrā ieplūda vācvalodīgie kolonisti. 1321. gadā rakstos pirmoreiz ir pieminēta vīnkopība. 1361. gadā Modra ieguva pilsētas tiesības, no 1607. gada - karaļa brīvpilsēta. No 19. gadsimta Modra attīstījās kā keramikas izstrādājumu ražošanas centrs. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas pilsēta. 1988. gadā pilsētas ievārtē tika nodibināta Modras observatorijs.

Cilvēki

Absolūtais vairākums (98 %) pilsētas iedzīvotāju ir slovāki. Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (52,6 %), luterāņi (25,77 %), nereliģiozi (15,03 %).
1856. gadā Modrā mira slovāku atmodas darbinieks Ļudovīts Štūrs (Ľudovít Štúr, 1815 – 1856).
Ventas rumba

Ventas rumba ir platākais ūdenskritums Eiropā. Atrodas uz Ventas Kuldīgā. Rumbas platums ir atkarīgs no ūdens daudzuma, vidēji tas ir 100 — 110 m, palu laikā sasniedz pat 270 m, augstums - 1,6 — 2,2 m. Pārgāzi veido visai interesanta līkloču līnija. Ventas rumba ir dabas piemineklis un ietilpst Ventas ielejas dabas liegumā.
Ventas rumba rada pastāvīgu šalkoņu tās tuvumā. Kuldīgas iedzīvotāji un viesi izsenis ir rumbu izmantojuši kā pāreju pār upi. Pavasaros pēcpusdienas saulē var redzēt, kā zivis cenšas uzveikt rumbu un pārlekt tai pāri. Šo vietu ir iecienījuši makšķernieki. Vasarās rumbu izmanto gan peldēt gribētāji, gan tie, kas tic ūdenskrituma ārstnieciskajai iedarbībai.
Lielākais kopīgais dalītājs

Matemātikā par divu vai vairāk veselu skaitļu lielāko kopīgo dalītāju sauc lielāko naturālo skaitli, ar kuru katrs no dotajiem skaitļiem dalās bez atlikuma. Piemēram, skaitļu 12 un 30 lielākais kopīgais dalītājs ir LKD(12, 30) = 6, jo gan 12, gan 30 dalās ar 6, bet nav neviena lielāka naturāla skaitļa, ar kuru tie abi dalītos. Lielākais kopīgais dalītājs nav definēts skaitļiem, kuri visi ir vienādi ar 0.
Efektīvs algoritms divu skaitļu lielākā kopīgā dalītāja aprēķināšanai ir Eiklīda algoritms.

Lielākā kopīgā dalītāja jēdzienu var attiecināt arī uz polinomiem.

Apzīmējumi un terminoloģija

Literatūrā, kas ir latviešu valodā, skaitļu a un b lielāko kopīgo dalītāju parasti apzīmē ar LKD(a, b) vai retāk ar ld(a, b). Angļu valodā visbiežāk ir sastopams apzīmējums gcd(a, b), kas ir saīsinājums no greatest common divisor. Reizēm lieto saīsinātu apzīmējumu (a, b).
Divus skaitļus, kuru lielākais kopīgais dalītājs ir 1, sauc par savstarpējiem pirmskaitļiem. Piemēram, LKD(5, 14) = 1, tāpēc 5 un 14 ir savstarpēji pirmskaitļi.
Pasaules U-21 čempionāts basketbolā sievietēm

Pasaules čempionāts basketbolā sieviešu U-21 izlasēm bija basketbola turnīrs Pasaules sieviešu basketbola izlasēm, kuru sastāvā bija 21 gadu vecas un jaunākas basketbolistes. Notika vienīgi divi čempionāti: 2003. un 2007. gadā.
Tārgales pagasts

Daba

Tārgales pagasts izvietots gar Baltijas jūras un Irbes šauruma piekrasti, kā arī Ventas kreisajā krastā, tās lejtecē. Jūras krasta līnijā viens no izteiktākajiem Latvijas zemesragiem - Ovišrags. Teritorija līdzena: pagasts atrodas Piejūras zemienes Ventavas un Irves līdzenumos.

Upes

Venta, Irbe, Kamārce, Elkšķene, Mauriņupe, Platene, Aga, Jaunupe, Skalde, Standze

Ezeri

Klāņezers (67 ha), Puterezers (8,3 ha)

Purvi

Klāņu purvs, Platenes purvs

Vēsture

Mūsdienu Tārgales pagasta teritorijā vēsturiski atradās Tārgales muiža (Gut Tergeln, Tārgale).
Pirmo reizi rakstos Tārgale (Thargolae) kā kiligunda kuršu ķēniņa Lamekina Ventavas zemē pieminēta 1230. gadā. 1253. gadā pēc Kurzemes sadalīšanas Tārgali ieguva Livonijas ordenis. 19. gs. otrajā pusē izveidojās Sarkanmuižas pagasts (Rothof). 20. gadsimta 20. gados Ventspilij pievienoja vairākus ciemus gar Kuldīgas ceļu un Pārventā (Lībciemu, Dzirtniekciemu). 1935. gadā Sarkanmuižas pagasta platība bija 308,2 km². 1939. gadā to pārdēvēja par Ventas pagastu. 1945. gadā Ventas pagastā izveidoja Liepenes, Tārgales un Ventas ciema padomes. 1954. gadā Liepenes ciemu pievienoja Ventas ciemam. 1961. gadā daļu, bet 1966. gadā, kad Ventas ciemu likvidēja, tā lielāko daļu pievienoja Tārgales ciemam. 1990. gadā Tārgales ciemu reorganizēja par pagastu. 1996. gadā Ventspilij pievienoja Maurciema apkaimi. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ventspils novadā.

Apdzīvotās vietas

Akmeņdziras, Burtnieki, Būšnieki, Dokupe, Elkšķene, Ēvartciems, Jaunciems, Jaunupe, Kamārce, Krievlauki, Lielirbe, Liepene, Lodes, Lūžņa, Miķeļtornis, Muižnieki, Ogsils, Oviši, Packules ciems, Platene, Pūrkalni, Rēdznieku ciems, Skaras, Stacija "Ventspils 2", Standzes ciems, Tārgale (pagasta centrs).

Transports

Cauri pagastam iet galvenais autoceļš Rīga-Ventspils (A10), reģionālie autoceļi Ventspils-Piltene (P122), Ventspils-Kolka (P124) un dzelzceļa līnija Rīga - Ventspils (stacijas - Ventspils-2 un Elkšķene).
Sēmes pagasts

Upes

Pakuļupīte, Pīkstupe.

Ezeri

Baltene, Ciemene, Koknesis, Ķelda, Līkaiņu ezers, Mucenieku ezers, Pakuļezers, Pilsētas ezers, Sēmes dzirnezers, Sēmes ezers, Sīļezers.

Vēsture

Vēsturiski mūsdienu Sēmes pagasta teritorijā atradās Brizules muiža (Gut Bresilgen, Brizule), Kaives muiža (Gut Kaiwen, Kaive), Raudas muiža (Gut Rauden, Rauda), Plieņu muiža (Gut Plönen), Rideļu muiža (Gut Riddelsdorf, Rideļi), Sēmes muiža (Gut Sehmen), Svares muiža (Gut Schwarren), Vilksalas muiža (Gut Wilxaln, Vilksala).
Sēmes baznīcas tagadējā ēka atklāta 1892. gada 6. decembrī. 19. gadsimta beigās Sēmes pagastā bija 8 muižas. Pēc 1920. gada zemes reformas Sēmes muiža (Sehmen) sadalīta 49 vienībās 862 ha kopplatībā, Brizules muiža (Bresilgen, 905 ha) 34 vienībās, Kaives muiža (Kaiwen, 803 ha) 47 vienībās, Raudas muiža (Rauden, 418 ha) 20 vienībās, Plieņu muiža (Plönen, 367 ha) 30 vienībās. Pagasta teritorijā atradās arī neliela daļa no Pūres muižas (21 ha) un Cērkstes muižas (Zerxten, 23 ha), arī Kāres (Kahre) un Lejas muižas.   
1935. gadā Sēmes pagasta platība bija 100,02 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Sēmes un Brizules ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1945. gadā Sēmes ciemam pievienoja Brizules un Vecmoku ciemus. 1960. gadā pievienoja lielāko daļu Lazdu ciema, bet Sēmes ciema kolhoza «Ļeņina ceļš» teritoriju 1968. gadā iekļāva Milzkalnes ciemā. 1990. gadā ciemu reformēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvu teritoriju iekļāva Tukuma novadā.
Līdz mūsdienām saglabājušās Kaives, Brizules, Rideļu un Raudas muižu ēkas.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Sēme, Kaive, Brizule, Rideļi.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Gulbenes novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Gulbenes novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Zaķīšu pirtiņa (animācijas filma)

Sižets

Muzikālā animācijas filma veidota pēc Viļa Plūdoņa tāda paša nosaukuma dzejas motīviem.
Piepūšama konstrukcija

Balons

Balons ir piepūšams staipīgs maiss, kas ir piepildīts ar gāzi. Parasti gāzei izmanto hēliju, gaisu vai slāpekli. Baloni var būt veidoti no gumijas, lateksa, plēves vai neilona. Agrāk baloni tika veidoti no dzīvnieku ādas. Balonos parasti izmantoto dekorācijās, bet tiem ir pielietojums meteoroloģijā, medicīnā, militārajā jomā un transportā. Gumijas balona izgudrotājs bija Maikls Faradejs, 1824. gadā, eksperimentējot ar dažāda veida gāzēm.

Piepūšamās pilis un atrakcijas

Piepūšamās pilis parasti ir piepūšamās konstrukcijas, kuras atgādina kādu ēku, māju vai celtni. Atrakcijas veido kā šķēršļu joslas vai slidkalniņus. Tās parasti tiek izmantotas dažādos pasākumos kur piedalās bērni.

Piepūšamās laivas

Piepūšamās laivas veido no elastīga materiāla un piepumpē ar saspiesto gaisu. Mazākām laivām grīdas parasti ir elastīgas. Šādas laivas ir iespējams izjaukt un tādēļ ir viegli tās uzglabāt un pārvietot, tādēļ tās tiek izmantotas uz kuģiem, lielākām laivām, lidmašīnās, kā drošības laivas. Laivas arī tiek aprīkotas ar metāla uzliktņiem, papildus velkošiem gredzeniem, kuģa priekšgalā stiprinājums enkura virvei un kustīgiem sēdekļiem.

Pneimatiskā riepa

Pneimatiskā riepa ir gredzena formas detaļa, kas tiek apliktas ap dažādiem riteņiem. Tās lieto automašīnu, motociklu, velosipēdu, kravas auto, lidmašīnu un citu spēkratu riteņiem. Riepas aizsargā riteņus, uzlabo saķeri ar braukšanas segumu, samazina bremzēšanas ceļa garumu un uzlabo vadāmību. Riepu piepumpēšanai parasti izmanto saspiestu gaisu.
Pirovīnogskābe

Atrašanās dabā

Pirovīnogskābei ir īpaši liela nozīme bioķīmijā - to dēvē par dzīvo šūnu "metabolisko valūtu", jo pirovīnogskābe ir daudzu metabolisko procesu "krustošanās punkts". Pirovīnogskābe ir glikolīzes galaprodukts. No vienas glikozes molekulas rodas divas pirovīnogskābes molekulas. Tālāk pirovīnogskābe metabolizējas vai nu aerobā ceļā (pietiekama skābekļa daudzuma apstākļos), kā galaproduktam rodoties ogļskābajai gāzei un ūdenim (sk. trikarbonskābju cikls), vai anaerobā ceļā, rodoties pienskābei (dzīvniekiem) vai etanolam (augiem).
Pirovīnogskābe (piruvāts) glikoģenēzes procesā var tikt pārvērsts atpakaļ par glikozi. No piruvāta var veidoties arī taukskābes vai aminoskābe alanīns.

Iegūšana

Pirovīnogskābe rodas, karsējot vīnskābi jeb vīnogskābi kopā ar kālija bisulfātu (reakciju atklājis Bercēliuss); no tā cēlies vielas nosaukums.

Īpašības

Nātrija amalgamas iedarbībā pirovīnogskābe pievieno ūdeņradi un ļoti viegli pārvēršas par pienskābi.
Oksidējoties pirovīnogskābe veido etiķskābi un CO₂.
Koncentrēta sērskābe, nedaudz sildot, sadala pirovīnogskābi, veidojoties CO. Šī reakcija raksturīga visām α-ketokarbonskābēm un var kalpot to pierādīšanai (arī dažas α-oksikarbonskābes, piemēram, vīnskābe, dod šo reakciju).
Otavas "Senators"

Spēlētāji

Starp komandas visu laiku rezultatīvākajiem spēlētājiem ir Daniels Alfredsons, Džeisons Speca, Aleksejs Jašins, Veids Redens, Radeks Bonks, Marians Hosa un Denijs Hītlijs.
Alberts Hodžess

Biogrāfija

19. gadsimta beigās bijis viens no vadošajiem ASV šahistiem. ASV šaha čempions (1894–1895). 1887. gadā Sentluisā zaudējis maču Maksam Džadam ar 3:6. 1892. gadā uzvarējis mačā Jūdžīnu Delmaru ar 5:0. 1893. gadā Ņujorkā nospēlējis neizšķirti ar Ādolfu Albinu - 4:4. 1893. gada Ņujorkas pilsētas šaha kluba turnīrā bijis otrais aiz Harija Pilsberija. 1894. gadā uzvarējis Ņujorkas štata šaha asociācijas čempionātā. 1894. gadā nospēlējis divus mačus ar ASV šaha čempionu Džeksonu Šovalteru: pirmajā zaudējis ar 8:9, bet otro uzvarējies ar 5½:3½. Kļūdams par ASV šaha čempionu, paziņojis, ka ir apmierinājis savas ambīcijas un tagad taisās pievērsties biznesam, taču vēlāk atsācis piedalīties šaha turnīros. 1900. gadā bijis trešais Ņujorkas starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējis Semjuels Lipšucs). 1904. gadā dalījis 14.-15. vietu Kembridžas-Springsas starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējis Frenks Māršals). 1914. gadā dalījis 5.-6. vietu Ņujorkas šaha turnīrā (uzvarējis Edvards Laskers). 1915. gadā dalījis 7.-8. vietu Ņujorkas šaha turnīrā (uzvarējis Hosē Rauls Kapablanka). 1923. gadā palicis 11. vietā 9. ASV šaha kongresā (uzvarējuši Frenks Māršals un Abrahams Kupčiks).
Dzeramais ūdens

Dzeramais ūdens ir ūdens, kas paredzēts dzeršanai un var izmantot ēdienu gatavošanai bez riska iegūt veselības problēmas. 2015. gadā 91% no pasaules iedzīvotājiem ir bijusi pieeja dzeramajam ūdenim. 4,2 miljardiem cilvēku ir pieeja pie krāna ūdens, savukārt 2,4 miljardi dzeramo ūdeni iegūst no akām un publiskajiem ūdens ieguves punktiem. Ja uzturā lieto netīru dzeramo ūdeni, var saslimt ar dažādām infekcijas slimībām, piemēram, holeru.
Tiek prognozēts, ka 2025. gadā puse no pasaules iedzīvotājiem dzīvos reģionos, kuros būs apgrūtināta dzeramā ūdens ieguve.
Providensa

Vēsture

Providensu 1636.gadā dibinājis teologs Rodžers Viljamss, kad savu reliģisko uzskatu dēļ tika patriekts no Masačūsetsas Līča kolonijas. Viljamss šeit iedibināja kopienu, pamatojoties uz reliģiskās brīvības principiem. No 1675 līdz 1676. gadam pilsētu gandrīz pilnīgi nopostīja t.s. karaļa Filipa karā. Vēlāk Providensa lēnām attīstījās kā tirdzniecības pilsētiņa ar 1446 iedz. 1708.g līdz apm. 4000 iedz. sākoties Neatkarības karam. Neatkarības karā Providensa necieta.
No 1790g. līdz 1830.gadam pilsētā strauji sāka attīstīties rūpniecība (metālapstrāde, audumu ražošana, juvelierizstrādājumu ražošana). Laiku starp 1868.g un 1899.g var saukt par Providensas zelta gadiem - rūpnieciskās revolūcijas rezultātā pilsētā sāka darbu pasaulē lielākās instrumentu (Brown and Sharpe), vīļu (Nicholson File), tvaika mašīnu (Corliss Steam Engine Company), skrūvju (American Screw) un sudraba izstrādājumu (Gorham) rūpnīcas - t.s. "Providensas pieci industriālie brīnumi". 1900.g Providensa bija lielākā vilnas audumu ražotāja ASV, trešā lielākā metālizstrādājumu ražotāja un vispāratzīta juvelierizstrādājumu galvaspilsēta valstī, tomēr pēc šī laika pilsētas rūpniecība pamazām sāka nīkuļot, nespēdama konkurēt ar dienvidu štatiem.
Providensa smagi cieta lielās depresijas laikā. 1938.gada 21.septembrī spēcīga viesuļvētra izposta jau tā depresīvo pilsētu, nogalinot 311 iedzīvotājus. Ekonomika uz laiku atdzīvojās 2.pasaules kara laikā, kad Providensā ražoja preces frontes vajadzībām (kara kuterus, izpletņus, nažus), tomēr arī šobrīt Providensa nav spējusi atgūt savu pagājušā gadsimta sākuma slavu.