google/wiki40b huggingface dataset:
Hilzeni

Hilzeni (vācu: von Hülsen, poļu: Hylzen, Hilzen) ir vācbaltiešu dzimta, kuras priekšteči izsekojami līdz 14. gadsimtam, kad viņi piedalījās Livonijas krusta karos. Kopš 16. gadsimta pārpoļotā Hilzenu dzimta izplatījās arī tagadējā Baltkrievijā, Polijā un Vācijā. 18. gadsimtā kļuva par ietekmīgu dzimtu Inflantijā (Latgalē), kur citu starpā saradojās ar Šadursku dzimtu.

Vēsture

Dzimtas priekšteči cēlušies no Vācu ordeņa bruņiniekiem no Ekelnas, sauktiem par Hilzeniem (von Eckeln genannt Hülsen). Pēc Livonijas konfederācijas sadalīšanas Hilzeni kalpoja Polijas-Lietuvas kopvalsts valdniekiem un kļuva par vienu no ietekmīgajām Latgales šļahtas dzimtām. Ježijs Konstantīns Hilzens (ap 1660-1737) bija Inflantijas vaivadijas Viļakas trakta stārasts. Par Hilzenu dzimtmuižu šajā laikā kļuva Dagda. Savos īpašumos Dagdā un Kaunatā 1727. gadā Hilzeni dibināja jezuītu misiju (missio Hilzeniana), aicinādami jezuītus izplatīt kristīgo ticību un rūpēties par zemnieku izglītošanu. 
Viņa dēls Jans Augusts Hilzens (1702-1767),  kļuva par Minskas vaivadu (1754) un Inflantijas vaivadijas kastelānu (1744), uzrakstīja vēsturisku apcerējumu par Latgali Inflanty w dawnych swych… (1750). Viņa vecākais brālis Ježijs Nikolajs Hilzens (1692-1775) bija Smoļenskas diecēzes bīskaps, ilgstoši dzīvoja Dagdā, tulkoja un rakstīja garīga satura grāmatas. Krietnu daļu no saviem līdzekļiem Hilzeni ziedoja jezuītu misijas darbam, Dagdas katoļu baznīcas (1743) un slimnīcas celšanai. Hilzenu dzimta sāka arī Viļakas, Bukmuižas, Stoļerovas, Pildas, Osvejas, Baltinavas katoļu baznīcu celtniecību.
Savukārt  viņa dēls Juzefs Hilzens (1736-1786) bija Inflantijas vaivadijas kastelāns (no 1760), Minskas vaivads (no 1767), Mstislavas vaivads (no 1770). Savā 1783. gadā sacerētajā testamentā piešķīra saviem dzimtļaudīm „mūžīgu brīvību”, bet divas trešdaļas mantojuma ar Hilzenu-Šadursku fonda palīdzību novēlēja zinātnes un mākslas veicināšanai, jaunu slimnīcu un nespējnieku māju celšanai.
Uz Prūsiju un Pomerāniju izceļojušie Hilzeni sadalījās Arnsdorfas un Vīzes (Wiese) atzaros, kas 1840. gadā ieguva mantojamu grāfu titulu.
Marko Jaričs

Karjera

M. Jariču 2000. gada NBA draftā ar kopējo 30. numuru izvēlējās Losandželosas "Clippers". Tur viņš aizvadīja trīs sezonas, un tika aizmainīts uz Minesotas "Timberwolves" kopā ar Laionelu Čalmersu. Pretī "Clippers" saņēma Semu Keselu un nākotnes izvēles tiesības drafta pirmajā kārtā. 2008. gada 26. jūnijā M. Jaričs tika aizmainīts uz Memfisas "Grizzlies". 2009. gada 22. decembrī parakstīja līgumu ar Spānijas basketbola līgas klubu Madrides "Real". 2011. gada janvārī viņš parakstīja līgumu ar Sjēnas "Montepaschi", taču 2012. gada oktobrī pievienojās Čikāgas "Bulls", taču viņš neiekļuva komandas galīgajā sastāvā.
Viņš ir spēlējis arī nacionālajā izlasē. Labākais sasniegums — 2002. gada Pasaules čempiona gods. Viņš ieguvis arī 2001. gada Eiropas čempiontitulu. M. Jaričs ir vienīgais basketbolists, kurš uzvarējis Itālijas spēcīgākajā basketbola līgā divus gadus pēc kārtas ar divām dažādām komandām. 2000. gadā basketbolists triumfēja ar "Paf Bologna", bet gadu vēlāk - ar Boloņas "Kinder".

Privātā dzīve

Marko ir Srečko Jariča, viena no visu laiku labākajiem serbu basketbolistiem, dēls. Marko Jaričam ir dubultā pilsonība, arī grieķu. 
2008. gada 12. jūnijā M. Jaričs saderinājās ar brazīļu supermodeli Adrianu Limu, bildinot topošo sievu viņas 27. dzimšanas dienā. Pāris apprecējās 2009. gada Valentīndienā.
Kabarda-Balkārija

Vēsture

Kabardiešu un balkāru priekšteču apdzīvoto teritoriju pakļāva Zelta Orda (1242-1295), pēc tam Gruzija (1295-1505), Persija (1502-1516) un Osmaņu impērija (1516-1557). Kabardieši 1557. gadā sabiedrojās ar Krievijas caru Ivanu IV, bet balkāri cīnījās pret krieviem. 1708. gadā kabardieši sagrāva Krimas hanistes karaspēku. Pēc Krievu—turku kara (1768—1774) Kabardu, bet Balkāriju tikai 1827. gadā inkorporēja Krievijas impērijas sastāvā. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas Ziemeļkaukāza teritorija ietilpa Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku (krievu: Государь Кабардинския земли́; Черкасских и Горских Князей и иных Наследный Государь и Обладатель). Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.
1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu APSR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus).
1921. gada 1. septembrī no Kalniešu APSR izdalīja Kabardiešu autonomo apvidu, ko 1922. gada 16. janvārī pārdēvēja par Kabardiešu-Balkāru autonomo apgabalu Krievijas PFSR sastāvā. 1936. gada 5. decembrī nodibināja Kabardiešu-Balkāru APSR. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā, kad visus balkārus apvainoja sadarbībā ar Vāciju un deportēja uz Kazahstānu un Sibīriju, to pārdēvēja par Kabardiešu APSR, pēc destaļinizācijas 1957. gadā atkal par Kabardiešu-Balkāru APSR. 1992. gadā nodibināja Kabardas-Balkārijas Republiku.
Meldru mežs

Sižets

Steps ir noslēgta rakstura ārēji spēcīgs pusmūža vīrs, kurš vienīgais izglābies pēc zvejas kuģa nogrimšanas. Tagad viņu nepamet vainas apziņa par bojāgājušajiem biedriem.
Andris Ārgalis

Politiskā biogrāfija

1997. gadā ievēlēts Rīgas domē no TB/LNNK. 2000. gada 10. maijā iecelts par Rīgas mēru, jo iepriekšējais domes priekšsēdētājs Andris Bērziņš kļuva par Ministru prezidentu. 2001. gadā atkārtoti ievēlēts domē no TB/LNNK, tomēr zaudējis Rīgas pašvaldības priekšsēdētāja amatu Gundaram Bojāram. 2002. gadā ievēlēts 8. Saeimā jau no Tautas partijas, atstājis domes deputāta amatu, bija Saeimas priekšsēdētājas Ingrīdas Ūdres biedrs. 2005. gadā aizgāja no Saeimas un atkal ievēlēts Rīgas domē, kļuva par tās priekšsēdētāja vietnieku un Rīgas Brīvostas valdes priekšsēdētāju. 2009. gadā izvirzīts Rīgas domei no TP saraksta, tomēr nav ievēlēts.
Nesekmīgi kandidējis 10.Saeimas vēlēšanās no apvienības "Par labu Latviju" saraksta.
Janne Pesonens

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Pesonens sāka 2001.—02. gada sezonā, kad debitēja SM līgas kluba Oulu "Karpat" sastāvā. Jau 2003.—04. gada sezonā Pesonenam izdevās komandas sastāvā arī nostiprināties, tajā spēlējot vēl līdz 2008. gadam.
2008.—09. gada sezonu Pesonens aizvadīja NHL, septiņas spēles aizvadot Pitsburgas "Penguins" sastāvā, bet atlikušo sezonas daļu spēlējot AHL vienībā Skrentonas "Penguins".
2009. gada vasarā Pesonens pievienojās KHL vienībai Kazaņas "Ak Bars". 2011.—12. gada sezonu Janne aizvadīja SM līgas vienībā Helsinku HIFK, taču tad atgriezās "Ak Bars". "Ak Bars" spēlēja līdz 2014.—15. gada sezonas vidum, kad pārcēlās uz Zviedrijas hokeja līgas komandu Šellefteo AIK.
Somijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2011. un 2012. gada Pasaules čempionātos, 2011. gadā kopā ar izlasi izcīnot zelta medaļas.
Baltā Roka

Baltā Roka (serbu: Bela Ruka) bija slepena, neoficiāla monarhistiska militāra organizācija Serbijā, vēlāk Serbu, Horvātu un Slovēņu karalistē (no 1929. gada — Dienvidslāvijas karalistē). Organizācijai lielākā ietekme valstī bija starp abiem Pasaules kariem.
Baltā Roka tika pretnostatīta citai organizācijai, sauktai par Melno Roku, un to radīja pulkvedis Petars Živkovičs ar prinča Aleksandara Karadžordževiča (vēlākā Dienvidslāvijas karaļa Aleksandara I) ziņu 1912. gadā. Živkovičs, līdz ar Melno roku, bija iesaistīts arī 1903. gada valsts apvērsumā pret Serbijas karali Aleksandaru Obrenoviču.
Pēc Melnās Rokas izjukšanas pēc Saloniku procesa (Solunski proces), Baltā Roka ieguva noturīgu kontroli pār jauno un ambiciozo princi Aleksandaru. 1921. gadā Živkovičs tika iecelts par Pils gvardes komandieri, un palielināja savu ietekmi galmā. 1929. gadā Karalis Aleksandrs I, kopā ar Baltās rokas virsniekiem, organizēja valsts apvērsumu, lai apspiestu nestabilo parlamentu, un cīnītos pret nacionālo spriedzi reģionos (īpaši Horvātijā). Živkovičs, jau ģenerālis, tika iecelts par premjerministru. 1931. gadā karalis atjaunoja dažas konstitucionālās tiesības, pēc tam kad viņa reformas bija izgāzušās. Živkovičs zaudēju savu amatu 1932. gadā, pēc vairākām paraugprāvām pret nacionālistu grupām un komunistiem.
Baltās rokas locekļi tika turēti aizdomās par dalību troņmantnieka prinča Džordžes atstādināšanā no mantošanas tiesībām 1909.gadā, Aleksandara iecelšanā par reģentu karaļa Petara I valdīšanas laikā, kā arī 1941.gada 27. marta valsts apvērsumā, kura laikā tronī tika iecelts Aleksandars II Karadžordževičs, nostādot Dienvidslāviju kara stāvoklī ar Vāciju.
Pēc Josipa Broza Tito vadīto komunistu uzvaras, Baltās Rokas locekļi tika vai nu sodīti ar nāvi vai devās trimdā.
Vaļu līcis

Vaļu līcis, arī Veilsa līcis, (angļu: Bay of Whales) ir dabīgs ledus līcis, ledus osta pie Rosa šelfa ledāja uz ziemeļiem no Rūzvelta salas. Veidojas Rūzvelta salu apliecošo divu ledus straumju sadures vietā. Līča konfigurācija nepārtraukti mainās.
Līci apklāja britu polārpētnieka Ernesta Šekltona ekspedīcija 1908. gada 24. janvārī un nodēvēja par Vaļu līci, jo apvidū tika novērots liels daudzums šo dzīvnieku.
Vaļu līcis dēļ ērtās piestāšanas vietas ir kalpojis par atbalsta punktu daudzām 20. gadsimta pirmās puses polārajām ekspedīcijām. 1911. - 1912. gadā šajā vietā tika ierīkota Roalda Amundsena ekspedīcijas bāzes nometne Framheima. No 1928. līdz 1957. gadam amerikāņu polārpētnieks Ričards Bērds šeit ierīkoja četras no piecām Litlamerikas stacijām.
Jans Vašta

Šaha kompozīcija

J. Vašta publicējis aptuveni 700 šaha problēmas.
Kīza (stacija)

Stacijas ēka

Kīzas stacijas ēka celta 1928. gadā monumentālās neobaroka formās. Tā ir vienstāva mūra celtne ar otrā stāva izbūvi apjomīgā mansardtipa jumtā. Ēkas būvapjomu veido centrālais, paralēli sliežu klātnei novietots būvapjoms un perpendikulāri tam — simetriski novietoti ēkas sānu spārni. Centrālās daļas kompozīciju papildina neliela mezonīna izbūve. 
Fasāžu apdare atturīga. To veido kaļķa javas apmetums, stūru rustojums, aplodas, mezonīna frontona profilējums, jumta un starpstāvu profilētās dzegas. Masīvais mansarda jumts ieklāts ar holandes tipa māla dakstiņiem.
Eiropas Savienības Muitas savienība

Eiropas Savienības Muitas savienība ir muitas savienība starp Eiropas Savienības valstīm, Turciju, Andoru, Sanmarīno un Monako. Savienības valstis lieto vienotus muitas tarifus.

Vēsture

Pirmo Eiropas Ekonomikas Kopienas valstu muitas savienību noslēdza 1968. gadā. Muitas savienībai automātiski pievienojās arī Monako, kuras valdība jau 1963. gadā bija noslēgusi divpusēju muitas savienību ar Franciju.   
Savienības iekšienē aizliedza lietot muitas nodevas un ievedamo preču daudzuma ierobežojumus, neattiecinot to uz degvielu, tabakas izstrādājumiem, alkoholiskajiem dzērieniem un kafiju.  
1991. gadā Andora un Sanmarīno, bet 1996. gadā arī Turcija pievienojās ES Muitas savienībai.

Muitas savienībai nepiederošās Eiropas valstis

Šveice un Eiropas Ekonomiskās Telpas valstis Islande, Norvēģija un Lihtenšteina nepieder ES Muitas savienībai, tomēr veido kopīgu brīvās tirdzniecības telpu, kurai tomēr nav vienotu muitas tarifu. 
ES Muitas zonai nepieder arī tās Balkānu valstis un Moldova, kas ievēro Centrāleiropas Brīvās Tirdzniecības vienošanos. 
Tāpat kopīgajai muitas zonai nepieder ES Austrumu partnerības valstis un Krievijas Federācija, kas ir izveidojusi Baltkrievijas, Kazahstānas un Krievijas Muitas savienību.
Vitenberge

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1226. gadā. 19. gadsimtā attīstījās kā rūpniecības centrs. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1990. gadam ietilpa VDR.
Blomes pagasts

Vēsture

Blomes pagasts izveidots 1891. gadā, apvienojot Blomes un Biksējas muižu pagastus. 1920. gada zemes reformas laikā Blomes muižu sadalīja 140 vienībās 2021 ha kopplatībā, Biksējas muižu (Wilkenpahlen) 27 vienībās 278 ha kopplatībā, bet Ikšeles muižu (Uexküllshof) 17 vienībās 237 ha kopplatībā. 
1925.-1926. gadā tas saukts par Nigras pagastu. 1935. gadā pagasta platība bija 64,5 km² un tajā dzīvoja 1254 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Blomes un Mutulītes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Blomes ciems ietilpis Smiltenes (1949-1959) un Valkas (pēc 1959. gada) rajonos. Blomes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Mutulītes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Blomes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Smiltenes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Blome (pagasta centrs), Biksēja, Jeberi, Purēnieši, Kaiberis, Jāņmuiža. Blome atrodas 8 km no Smiltenes, 25 km no Valmieras un 36 km no Cēsīm.

Transports

Pagastu šķērso autoceļi Smiltene—Valmiera (P18) un Smiltene—Mārsnēni—Liepa.
Airītes iela (Rīga)

Vēsture

Sākotnēji ielai, kas sniedzās no Beberbeķu ielas līdz Zolitūdes ielai (tagadējam Kurzemes prospektam), nebija nosaukuma. 1935. gada 16. aprīlī iela tika nosaukta par Airītes ielu. Vācu okupācijas laikā ielas nosaukums bija Airitestraße.
Daļa vēsturiskās apbūves ielas nepārnumuru pusē nav saglabājusies, tur tagad atrodas lielveikals "Maxima" (Kurzemes prospektā 141) un satiksmes autobusu galapunkts "Imanta".

Ielas raksturojums

Airītes iela ir 510 metrus gara iela Imantas rietumu daļā, ārpus Kurzemes prospekta loka. Tā sākas krustojumā ar Kurzemes prospektu blakus Imantas autobusu galapunktam un dispečeru punktam un virzās ziemeļrietumu virzienā kā vienas joslas grants seguma iela (īsā posmā līdz Imantas autobusu dispečeru punkta teritorijai iela ir divu joslu asfaltēta iela un tika izveidota autobusu kustības nodrošināšanai). Pie Kurzemes prospekta iela savienojas ar Rāvas ielu. Virzoties dziļāk savrupmāju apbūves teritorijā iela savienojas ar Dunalkas ielu, krustojas ar Ziedoņa ielu. Airītes iela beidzas krustojumā ar Beberbeķu ielu iepretī Nordeķu—Kalnciema kāpu grēdas meža masīvam.

Sabiedriskais transports

Airītes ielas sākumposmā (aptuveni 130 m, gandrīz līdz Dunalkas ielai) kursē 21., 36., 37. un 41. maršruta autobusi. Visu maršrutu autobusi Airītes ielā kursē tikai vienā virzienā, iela tiek izmantota kā autobusu apgriešanās aplis.
Boriss Mihailovs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Mihailovs uzsāka 1962.—63. gada sezonā PSRS hokeja līgas kluba Saratovas "Kristall" sastāvā. No 1965. līdz 1967. gadam hokejists spēlēja Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā, taču tad pievienojās Maskavas CSKA rindām, tās sastāvā vēlāk kļūstot par vienpadsmitkārtēju līgas čempionu, ilgus gadu spēlējot vienā maiņā ar Valēriju Harlamovu un Vladimiru Petrovu. CSKA Mihailovs spēlēja līdz 1980.—81. gada sezonas noslēgumam, kad beidza savu karjeru.
PSRS hokeja izlases sastāvā spēlējis trīs Olimpisko spēļu turnīros, 13 Pasaules čempionātos, kā arī 1972. un 1974. gada PSRS-Kanādas supersērijās. No 1972. līdz 1980. gadam uzbrucējs pildīja arī izlases kapteiņa funkcijas.
1973. un 1979. gada Pasaules čempionātos Mihailovs tika atzīts par turnīra labāko uzbrucēju, tiekot iekļauts arī tā simboliskajā izlasē. 1974. gada Pasaules čempionātu hokejists noslēdza kā turnīra rezultatīvākais spēlētājs.

Trenera karjera

Laika periodos no 1981. līdz 1984., no 1992. līdz 1997., kā arī no 2002. līdz 2005. gadam Mihailovs ir bijis Krievijas hokeja kluba Sanktpēterburgas SKA galvenais treneris. No 1998. līdz 2001. gadam Mihailovs vadīja Maskavas CSKA.
No 1993. līdz 1995. gadam, kā arī no 2001. līdz 2002. gadam Mihailovs bija Krievijas izlases galvenais treneris, 1993. gada Pasaules čempionātā izcīnot zelta medaļas.
No 2007. līdz 2009. gadam vadīja Krievijas Superlīgas klubu Novokuzņeckas "Metallurg".
Leonīds Šamkovičs

Biogrāfija

Pirmos panākumus šaha turnīros izcīnījis 1950. gadu pirmajā pusē. 1953. gadā Rīgā uzvarējis meistaru šaha turnīrā. Divas reizes uzvarējis Krievijas šaha čempionātos (1954, 1956). 1961. gadā kopā ar Dāvidu Bronšteinu dalījis 1.-2. vietu Maskavas pilsētas šaha čempionātā. No 1954. līdz 1972. gadam piecas reizes piedalījies PSRS šaha čempionātu finālos, kuros labāko rezultātu sasniedzis 1965. gadā Kijevā, kad kopā ar Ratmiru Holmovu dalījis 5.-6. vietu (uzvarējis Viktors Korčnojs). Trīs reizes uzvarējis PSRS komandu šaha čempionātos Krievijas (1951, 1955) un Maskavas (1969) izlašu sastāvos. 1964. gadā sporta biedrības Trud sastāvā uzvarējis PSRS komandu kausa izcīņā šahā.
1962. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Dušanbē. 1965. gadā Mariānske Lāznē (tagad Čehija) ierindojies 3. vietā aiz Paula Keresa un Vlastimila Horta. 1967. gadā kopā ar Ištvānu Bileku uzvarējis Lajoša Astaloša memoriālā Ungārijā. 1967. gadā Sočos kopā ar Aleksandru Zaicevu, Vladimiru Simaginu, Nikolaju Krogiusu un Borisu Spaski dalījis 1.-5. vietu Mihaila Čigorina memoriālā. Par panākumiem turnīros FIDE 1962. gadā Šamkovičam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1965. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
1974. gadā emigrējis uz Izraēlu, vēlāk pārcēlies uz Kanādu, bet kopš 1976. gada dzīvojis ASV. 1975. gadā Kalgari uzvarējis Kanādas šaha turnīrā Canadian Open. Divas reizes pēc kārtas (1976, 1977) dalījis pirmās vietas ASV atklātajā šaha čempionātā. 1978. gadā Pasadīnā kopā ar Edmāru Medni dalījis 3.-4. vietu un kļuvis par bronzas laureātu ASV šaha čempionātā (uzvarējis Ļubomirs Kavaleks). 1979. gadā Riodežaneiro piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā kopā ar Janu Smejkalu dalījis 10.-11. vietu. 1980. gadā Valletā ASV izlases sastāvā piedalījies 24. šaha olimpiādē.
1980. un 1990. gados Šamkoviča rezultāti šaha turnīros vairs nav sasnieguši iepriekšējo gadu līmeni. Mūža nogalē cietis no Pārkinsona slimības, kas arī bija viņa nāves cēlonis.
Tukuma apriņķa muižu nosaukumi

Tukuma apriņķa muižu nosaukumi ir viens no avotiem Tukuma apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Pēc reformas Tukuma apriņķa robežās saglabājās 7 lieli muižas centri (ar platību 150—300 ha) Bēnē, Irlavā, Jaunpilī, Lestenē, Vecaucē, Vecmokās un Vītiņos, kā arī 9 mazie muižas centri (ar platību 50—100 ha) Abavā, Bikstos, Durbē, Jaunaucē, Īlē, Pilsblīdenē, Remtē, Strutelē un Vecsātos.
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Viasat

Citi kanāli

Bez saviem kanāliem Viasat retranslē arī trešās puses kanālus.
Rita Graminjani

Biogrāfija

No 1970. gadu sākuma līdz 1990. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Itālijas šahistēm. Deviņas reizes uzvarējusi Itālijas sieviešu šaha čempionātos: 1973., 1975., 1976., 1980., 1983., 1987., 1989., 1991. un 1992. gadā. No Itālijas šahistiem tikai Stefano Tatai ir vairāk reizes uzvarējis Itālijas šaha čempionātos - 12.
Septiņas reizes pārstāvējusi Itāliju sieviešu šaha olimpiādēs (1976, 1980, 1984, 1988, 1990, 1994, 1996). 
1976. gadā piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma cikla izcīņas starpzonu turnīrā Rozendālā, kurā ieņēmusi 14. vietu. 
2000. gadā apbalvota ar Itālijas šaha meistaru asociācijas Džoakīno Greko balvu par mūža ieguldījumu šahā. 2016. gadā saņēmusi dzimtās Spēcijas pilsētas balvu par augstajiem sporta rezultātiem.
Ādams no Brēmenes

Dzīvesgājums

Par Ādamu no Brēmenes maz biogrāfisko ziņu. Kā iespējams secināt no viņa sacerējumiem, Ādams cēlies no Dienvidvācijas. Brēmenē viņš ieradies 1066. gadā, drīz kļuvis par doma kanoniķi, kopš 1069. gada bijis Brēmenes domskolas skolotājs. Sākot ar 1074. gadu, rakstījis Hamburgas-Brēmenes arhibīskapijas vēsturi (Gesta Hammburgensis ecclesiae pontificum), kas pamatā pabeigta 1076. gadā, lai gan darbu pie tās Ādams turpināja līdz pat savai nāvei. Ādams miris pēc 1081. gada 12. oktobra.
Sākotnēji minētajā darbā aprakstīti notikumi līdz 1071. gadam, bet pēc tam pievienots papildinājums par laika periodu līdz 1081. gadam. Domājams, ka autora nāves dēļ darbs palicis nepabeigts.
Kā avoti izmantotas iepriekš sarakstītās viduslaiku hronikas. Īpaši daudz aizguvumu no Rimberta Svētā Anskara dzīves (Vita sancti Anscarii). Izmantoti arī arhibīskapijas arhīva dokumenti, kas ļauj pieņemt, ka autors bijis arī bibliotekārs un arhivārs. Savā darbā Ādams no Brēmenes balstījies arī uz mutvārdu tradīciju un laikabiedru liecībām.
Darbā atrodamās ziņas par Austrumbaltijas tautām pamatā balstās tieši uz mutvārdu tradīciju, kas satur daudz teiksmainu un neticamu nostāstu. Aprakstot skandināvu cīņas ar kuršiem,autors pārrakstījis Rimberta sniegtās ziņas. Labākā Ādama no Brēmenes hronikas publikācija ir B.Šmeidlera 1917. gada izdevums. Fragments, kas stāsta par kuršiem un kāda dāņu tirgotāja uzceltu baznīcu Kursā, ir publicēts "Latvijas vēstures avoti. 2.sēj.: Senās Latvijas vēstures avoti. 1.burtnīca. Red. Švābe, A. Latvijas Vēstures institūta apgāds, Rīga, 1937. 12.lpp. Nr.16".

Hronikas fragments par Kursu

Sunt et aliae interius, quae subiacent imperio Sueonum, quarum vel maxima est illa quae Churland dicitur; iter habet octo dierum; gens crudelissima propter nimium ydolatriae cultum fugitur ab omnibus; aurum ibi plurimum, equi optimi. Divinis, auguribus atque nigromanticis omnes domus plenae sunt, [qui etiam vestitu monachico induti sunt]. A toto orbe ibi responsa petuntur, maxime ab Hispanis et Graecis. Hanc insulam credimus in Vita sancti Ansgarii Chori nominatam, quam tunc Sueones tributo subiecerunt. Una ibi nunc facta est ecclesia cuiusdam studio negotiatoris, quem rex Danorum multis ad hoc illexit muneribus. Ipse rex gaudens in Domino recitavit mihi hanc cantilenam.
"Starp Austrumbaltijas salām vēl tālāk ir citas salas, kas pakļautas zviedru virskundzībai. Vislielākā no tām saucas par Kurzemi, tā atrodas astoņu dienu ceļojuma attālumā. Tās iedzīvotāji ir ļoti nežēlīgi, un visas citas ciltis no tiem vairās, jo tie pārāk nodevušies elku dievībai. Tur ir ļoti daudz zelta un vislabākie zirgi. Visas viņu mājas pilnas ar viņu zīlniecības un burvības priekšmetiem. No visas pasaules dodas ļaudis prasīt viņu dievu pareģojumus, sevišķi no Spānijas un Grieķijas. Esam pārliecināti, ka tā sala, kas minēta “Sv.Ansgara dzīvē”, pieder kuršiem un maksā šai laikā meslus zviedriem. Tagad tur uzcelta baznīca ar kāda tirgotāja pūlēm, kuru uz to pamudināja dāņu ķēniņa daudzās dāvanas. Pats karalis, kas priekā un uzticībā paļaujas Dievam, visu to man pastāstīja."
Vāja entītija

Piemēri

Ir datu bāze ar pircēju pasūtījumiem, kur pasūtījums sastāv no vienas vai vairākām lietām, ko uzņēmums tirgo. Šajā datu bāzē ir tabula, kas idetificē pirējus pēc to pircēju numura ( tā ir pircēju primārā atslēga). Un ir cita tabula, kas identificē produktus, kas tiek pārdoti, pēc to produkta numura (primārā atslēga). Kopumā vajadzīgas pāris tabulas, lai aprakstītu pasūtījumu.
Viena no tabulām varētu būt Pasūtījums un tā saturētu pasūtījuma numuru (primārā atslēga), kas identificētu katru individuālo pasūtījumu un kas saturētu pircēja numuru (ārējā atslēga), lai identificētu, kam produkts tiek pārdots, plus vēl informāciju, piemēram, datumu un laiku, kad pasūtījums izdarīts, kā pāsūtījums tiks apmaksāts utt.
Cita tabula varētu būt PasūtītāLieta. Tā būtu identificējama pēc saliktās atslēgas, kas sastāv no pasūtījuma numura (ārējā atslēga) un lietas rindas numura, un produkta numura (ārējā atslēga), kas ticis pasūtīts, daudzuma, cenas, atlaides, speciālām iespējām utt. Var nebūt, kā arī var būt viens vai vairāki PasūtītāLieta ieraksti atkarībā no Pasūtījums ierakstiem, bet nevar būt tā, ka eksistē PasūtītāLieta ieraksts, ja tai nav atbilstošs Pasūtījums ieraksts.
PasūtītāLieta tabula glabā vājās entītijas rūpīgi, jo PasūtītāLieta ir bez nozīmes, ja nav Pasūtījums. Varētu iebilst, ka PasūtītāLieta ir sava nozīme, ja kādā laikā, par ko nav izdarīts ieraksts, kāds neidentificēts pircējs ir pasūtījis noteiktu daudzumu kāda noteikta produkta. Šī informācija var tikt izmantota, bet tai ir ierobežota izmantojamība, jo līdzko mēs vēlamies atrast sezonālas vai ģeogrāfiskas tendences par kādu lietu, ir nepieciešama informācija no Pasūtījums ieraksta.
Fjodors Davidenko

Šaha kompozīcija

Kopš 1967. gada publicējis vairāk nekā 300 šaha kompozīcijas, galvenokārt trīsvilčus un daudzvilčus ar pareiziem matiem. No 1986. gada PSRS sporta meistars, bet no 1993. gada starptautiskais meistars šaha kompozīcijā. Ieguvis godalgotas vietas PSRS un Krievijas čempionātos.
Davidenko ir bronzas medaļas ieguvējs 6. pasaules čempionātā (WCCI 2013—2015) daudzvilču grupā.