Eižens Laube

Biogrāfija

Dzimis 1880. gada 25. maijā Rīgā podnieku meistara ģimenē. Viņa tēvs (līdz 1850. gadam viņa uzvārds bija Ļuļļe) bija ieceļojis Rīgā no Smiltenes, bet mātes patēvs bija Rīgas būvuzņēmējs. 1899. gadā viņš pabeidza Pētera I reālskolu Rīgā un iestājās Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras nodaļā. 1900. gadā viņš sāka līdztekus strādāt Konstantīna Pēkšēna arhitektūras birojā, kur piedalījās Ata Ķeniņa skolas projektēšanā. 1904. gadā Laube devās studiju ceļojumā uz Somiju, kur iepazinās ar tautiskā romantisma stilu. Studiju gados iestājies latviešu studentu korporācijā "Selonija".
1906. gadā Laube ieguva inženiera arhitekta diplomu, bet 1907. gadā viņš izveidoja savu biroju t.s. Romanova bazārā Lāčplēša ielā 70a. Tajā atradās viņa dzīvoklis un būvbirojs, kas drīz kļuva par vienu no lielākajiem Rīgā. 1907. gadā Eižens Laube tika ievēlēts par Rīgas Politehniskā institūta docentu, lasīja lekcijas tēlotājā ģeometrijā, ornamentu mācībā, vēlāk arī arhitektūras formās, kā arī vadīja nodarbības zīmēšanā un arhitektūras projektēšanā. 1909. gadā viņš devās pieredzes gūšanas ceļojumos uz Zviedriju, Dāniju un Vāciju, 1910. gadā uz Vāciju un Franciju. 1909.—1914. gadā Laube bija Rīgas pilsētas Būvvaldes arhitektūras māksliniecisko jautājumu eksperts un žūrijas komisiju loceklis.
Pēc Pirmā pasaules kara sākšanās 1915. gadā Eižens Laube kā Rīgas Politehniskā institūta mācībspēks evakuējās uz Maskavu, kur veica zinātniskos pētījumus un uzrakstīja grāmatu "Krāsu un formu loģika" (izdota 1921.gadā). 1917. gadā Laube atgriezās Rīgā un atsāka darbu 1918. gadā dibinātajā Baltijas Tehniskajā augstskolā. 1918. gada 8. novembrī kopā ar Kārli Moricu Lejiņu, Paulu Lejiņu, Jāni Bisenieku, Andreju Krastkalnu, Konstantīnu Pēkšēnu, Alfrēdu Ģīmi un citiem iesaistījās Baltijas hercogistes Zemes komitejas sastāvā.
1919. gadā viņš piedalījās Latvijas Augstskolas dibināšanā un kļuva par Arhitektūras fakultātes dekānu, 1920. gadā par profesoru. 1922.gadā Laubi uz īsu laiku iecēla par Latvijas Augstskolas rektoru. 1924.—1926. gadā viņš vadīja Latvijas Arhitektu biedrību. 1930.gadā Eiženam Laubem piešķīra arhitektūras goda doktora grādu, pēc tam viņu atkārtoti ievēlēja par LU Arhitektūras fakultātes dekānu (1932—1934, 1938—1940). 1933.—1935. gadā viņš veica Ķemeru viesnīcas projektēšanu, 1935.—1939. gadā Rīgas Latviešu biedrības nama pārbūvi, 1935.—1939. gadā Rīgas pils jaunās svētku zāles, vestibila un Triju zvaigžņu torņa projektēšanu. No 1936. gada viņš bija arhitektonisko jautājumu komisijas vadītājs Nacionālās celtniecības komitejā, viņš piedalījās pirmā speciālā arhitektūras žurnāla "Latvijas Architektūra" (1938—1940) izveidošanā.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Laube tika atcelts no visiem amatiem un Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju. No 1947. gada viņš bija Baltijas universitātes Arhitektūras un inženierzinātņu fakultātes profesors un dekāns (1948—1950) Hamburgā. 1950. gadā Laube pārcēlās uz ASV, kur strādāja arhitektūras projektu birojā Vašingtonas štata Olimpijā. No 1955. gadā viņš dzīvoja Oregonas štata Portlendā, kur nodevās grāmatas "Raksti par arhitektūru" rakstīšanai.
Eižens Laube mira Portlendā 1967. gada 21. jūlijā.

Devums

Rīgā ir vairāk nekā 200 Laubes projektētu namu. Savām celtnēm Laube izmantoja dabiskus materiālus — dažādas krāsas ķieģeļus, vietējās akmens šķirnes, metālu, koku. Laubes namu rotājumiem raksturīgs ziedu un ģeometriski motīvi, neparastas erkera formas ar rievotām piltuvveida pamatnēm un smailiem noslēgumiem, celtnes parasti vērstas uz augšu, izteiktas vertikālās formas. Pēc Pirmā pasaules kara beigām Eižens Laube projektēja arī Nāves salas kauju pieminekli un brāļu kapu pieminekļus Ķemeros un Slokā.