google/wiki40b huggingface dataset:
Grīra Gārsone

Biogrāfija

Vēlējās studēt aktiermākslu, taču vecāki mudināja viņu kļūt par skolotāju. Pēc universitātes absolvēšanas strādājusi dažādos amatos. 1932. gadā debitējusi teātrī, laika gaitā kļuvusi par populāru Vestenda aktrisi.
1938. gadā MGM vadītājs Luiss Meijers parakstīja ar Gārsoni līgumu. Pēc viena Holivudā pavadīta gada atgriezās Anglijā, kur uzņēmās filmā Goodbye, Mr. Chips (debija kino). Par lomu tajā pirmoreiz tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai. 1941. gadā uzņēmās filmā Blossoms in the Dust, par ko saņēma pirmo no piecām pēc kārtas saņemtajām Amerikas Kinoakadēmijas balvas nominācijām. Piecas nominācijas pēc kārtas ir atkārtots Kinoakadēmijas balvu rekords, pirmā to sasniegusi Beta Deivisa (1938—1942). Vienīgo Kinoakadēmijas balvu saņēmusi par lomu filmā Mrs. Miniver (1942). Ginesa rekordu grāmatā Gārsone iekļuvusi ar garāko Kinoakadēmijas balvu pasniegšanas runu (5 minūtes un 30 sekundes), pēc tam tika ieviests runas ilguma ierobežojums.
Pēc kara viņas popularitātes līmenis samazinājās. 1960. gadā atzinību guvusi ar Eleanoras Rūzveltas lomu filmā Sunrise at Campobello, par ko septīto reizi tika nominēta Kinoakadēmijas balvai.
Svinoujsces bāka

Svinoujsces bāka (poļu: Latarnia Morska Świnoujście) atrodas Polijā, Rietumpomožes vojevodistē, Svinoujscē , Baltijas jūras krastā. Tā ir augstākā Polijas bāka, kā arī augstākā bāka Baltijas jūras piekrastē.
 53°55′11.25″N 14°17′09.57″E

Raksturojums

Bākas augstums ir 64,8 m. Bāku veido apaļš ķieģeļu tornis ar galeriju un laternu. Tornis balstās uz astoņstūrainas pamatnes, uz kuras arī ir galerija. Laterna ir melnā krāsā. Gaismas elements atrodas 68 m virs jūras līmeņa. Gaismas iekārtu veido Frenela I klases aparāts ar 4200 W spuldzi maiņas iekārtā. Ja spuldze izdeg, automātiski ieslēdzas rezerves spuldze. Gaisma balta un sarkana, atkarībā no virziena (4 s deg, 1 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 25 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
271. Aizputes policijas bataljons

Dienesta gaitas

11. septembrī bataljonu pārcēla uz Alūksni ienaidnieka izpletņlēcēju un partizānu apkarošanai, šos uzdevumus bataljons pildīja līdz 22. decembrim, kad tika pārcelts uz Gulbeni, tur kā 4. rotu tam pievienoja 7. sevišķo uzdevumu rotu kapteiņa Lindberga vadībā.
1943. gada 23. janvārī bataljonu pārdēvēja par 279. Aizputes bataljonu un 31. janvārī pienāca pavēle gatavoties Latvijas robežas pāriešanai pie Zilupes, robežas nodrošināšanai pret partizāniem. Zilupē bataljons ieradās 3. februārī, bet drīza saņēma pavēli doties uz Indras rajonu lai iztīrītu Rosicas apkārtni. Pēc šī uzdevuma veikšanas bataljons tika piesaistīts partizānu apkarošanas operācijas "Ziemas burvība" (vācu: Winterzauber) vai vienkārši "Osvejas akcijas" īstenošanā Baltkrievijas teritorijā.
Operācijas "Winterzauber" ietvaros bataljons Osvejas apkaimē pulkveža Knehta grupā darbojās līdz marta beigām, regulāri iesaistoties sadursmēs ar lielākiem vai mazākiem ienaidnieka spēkiem. Zināms, ka 271. bataljons bez SD vienību līdzdalības 24. februārī nodedzināja Narubku sādžu, kā arī kopā ar SD vīriem likvidēja Ostrovas, Petino un Sukoli sādžas. Kopumā gāja bojā 3904 partizāni vai par to atbalstīšanu aizdomās turēties vietējie iedzīvotāji. Aprīļa sākumā 271. Aizputes bataljonu pārcēla uz Latvijas robežu, Šķaunes rajonu, kur tas nodarbojās ar partizānu apkarošanas un robežapsardzības uzdevumiem. Bija novērojams, ka Baltkrievijas pusē cīņas starp vācu un partizānu spēkiem saasinājās uz rudzu novākšanas laiku, abām pusēm cenšoties iegūt ražas krājumu.
1943. gada 15. jūlijā 271. Aizputes policijas bataljonu pievienoja 278. Dobeles bataljonam.
Liepājas rajons

Izveide un reorganizācija

1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālajā reformā Liepājas apriņķis tika sadalīts Liepājas un Priekules rajonos. 1952.—1953. gadā Liepājas rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1959. gadā Liepājas rajonam tika pievienots Priekules rajons, bet 1962. gadā lielākā daļa no Aizputes rajona. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Liepājas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Ciemi

Aizputes - Bārtas - Bunkas - Cīravas - Dunalkas - Embūtes - Gaviezes - Gramzdas - Grobiņas - Kalētu - Kalvenes - Kazdangas - Lažas - Medzes - Nīcas - Otaņķu - Priekules - Rucavas - Sakas - Sikšņu - Tadaiķu - Vaiņodes - Vecpils - Vērgales - Virgas.

Pagasti

Aizputes pagasts - Bārtas pagasts - Bunkas pagasts - Cīravas pagasts - Dunalkas pagasts - Dunikas pagasts - Embūtes pagasts - Gaviezes pagasts - Gramzdas pagasts - Grobiņas pagasts - Kalētu pagasts - Kalvenes pagasts - Kazdangas pagasts - Lažas pagasts - Medzes pagasts - Nīcas pagasts - Otaņķu pagasts - Priekules pagasts - Rucavas pagasts - Sakas pagasts - Vecpils pagasts - Vērgales pagasts - Virgas pagasts.
Viļņas seņūnijas

Viļņas seņūnijas (lietuviešu: Vilniaus seniūnijos) ir Viļņas pilsētas pašvaldības administratīvā iedalījuma vienības.
Baltkrievijas PSR ģerbonis

Baltkrievijas PSR ģerboni par Baltkrievijas PSR simbolu republikas valdība atzina 1926. gadā. Baltkrievijas ģerbonī, kas tika apstiprināts 1927. gadā, sauklis "Visu zemju proletārieši, savienojieties!" bija rakstīts četrās valodās — krievu, baltkrievu, poļu un ebreju (idišā).
1950. gados tam tika veiktas nelielas izmaiņas un ģerbonis ieguva veidolu, kādā tas pastāvēja līdz Padomju Savienības sabrukumam.
Ģerboņa centrā attēlota zemeslode un uzlecoša saule aiz tās. Virs tās atrodas sakrustots sirpis un āmurs ar sarkano zvaigzni virs tiem. Ģerbonis ietver kviešu vārpas, kas ar sarkanu lenti savītas kopā ar ziediem; kreisā pusē ar āboliņiem, bet labajā pusē - liniem.
Pēc Baltkrievijas neatkarības atgūšanas par valsts ģerboni tika izvēlēts tradicionālais jātnieks baltajā zirgā, taču pēc Aleksandra Lukašenko ierosināta referenduma par valsts simbolu tika atzīts pārveidots Baltkrievijas PSR ģerbonis, kur padomju sirpi un āmuru aizstāja Baltkrievijas kontūra, karogu aptver lentes Baltkrievijas karoga krāsās un uzraksta "BCCP" vietā ievietots uzraksts "Baltkrievijas Republika".
Marodierisms

Marodierisms — bruņoto spēku vai paramilitāro vienību īstenota vardarbīga laupīšana to kontrolē esošajā teritorijā.

Juridiskais statuss

1907. gada Hāgas konvencijā noteikts, ka “aizliegts izlaupīt pilsētas un apdzīvotas vietas, pat ja tās ieņemtas ar kauju”. 1929. gada Ženēvas Konvencijā teikts vēl lakoniskāk: “Laupīšana ir aizliegta”. Pārtikas produktu un medikamentu rekvizēšana ļauta tikai konkrētajā teritorijā esošajām karaspēka daļām nepieciešamajā apjomā, “ņemot vērā vietējo iedzīvotāju vajadzības”. Bez tam Konvencija pieprasa kompensēt rekvizējamās mantas reālo vērtību un nosaka virkni ierobežojumu medikamentu un medicīnas tehnikas rekvizēšanai.

Vēsture

Līdz šo Konvenciju pieņemšanai marodierisms ieņemtajās pilsētās bija vispārpieņemts, jo tas daļēji kompensēja ieņemšanas kauju gaitā radušos uzvarētāju armijas materiālos zaudējumus. Bez tam armijām bija nepieciešama pastāvīga pārtikas krājumu papildināšana, tā kā realitātē ļoti grūti bija pateikt, kur beidzās rekvizēšana armijas vajadzībām un sākās marodierisms iekarotajā teritorijā. Jaunie pārtikas uzglabāšanas veidi, tai skaitā XIX gs. izgudrotā konservēšana, ļāva uz ilgu laiku apgādāt armijas ar pārtiku, tā kā beidzot radās iespēja runāt par marodierisma un rekvizīciju ierobežošanu.

Skaidrojums

Rekvizēšanu — okupācijas armijai nepieciešamo resursu atņemšanu iedzīvotājiem, - kara likumi neaizliedz. Rekvizīciju jāveic pēc augstākā komandiera pavēles karaspēka daļas dislokācijas vietā; tai jābūt proporcionāli samērojamai ar konkrētajā apvidū pieejamo resursu daudzumu, jāņem vērā iedzīvotāju vajadzības un, visubeidzot, tā nedrīkst radīt apstākļus, kuros vietējiem iedzīvotājiem nāktos ņemt līdzdalību karadarbībā pret savu valsti. Par rekvizētajiem resursiem “pēc iespējas uzreiz jānorēķinās, samaksājot naudu, bet ja tas nav iespējams, iedzīvotājiem jāizsniedz atbilstošas kvītis”. Savukārt pretējās puses bruņoto spēku īpašums, “atbilstoši kara likumiem un paražām,” ir likumīgas kara trofejas.
Starptautiska militāra konflikta laikā jebkura īpašuma konfiscēšana neievērojot pieņemtās formalitātes, tiek uzskatīta par laupīšanu; nestarptautiska militāra konflikta procesā lai noteiktu, vai ir bijis marodierisms, vispirms jānoskaidro, vai nolaupītais ir privātīpašums vai valsts īpašums. Konfliktējošā puse, kura pretendē uz administratīvo varu savā kontrolē esošajā teritorijā, drīkst pretendēt uz te esošo valsts īpašumu.
Ziemeļamerikas lapsa

Izskats un ieradumi

Ziemeļamerikas lapsa ir mazākā suņu dzimtas suga Ziemeļamerikā. Lapsu garums bez astes ir 45 - 54 cm, astes garums 25 – 34 cm, augstums skaustā 18–26 cm, svars 1,6 - 2,7 kg. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Tai ir ļoti lielas ausis, apmēram 71 - 95 mm garas. Lielās ausis karstajā klimatā palīdz samazināt ķermeņa temperatūru un nodrošina lielisku dzirdi. Ziemeļamerikas lapsai ir pelēks kažoks ar rūsganu vai dzeltenīgu toni, melns astes gals. Mugura vienmēr ir tumšāka nekā pavēdere. Atšķirībā no pelēkajām lapsām tai nav svītras visas astes garumā.

Uzvedība

Ziemeļamerikas lapsa ir nakts dzīvnieks, bet reizēm pamet alu arī dienas laikā. Visbiežāk tā dodas medībās uzreiz pēc saulrieta, medījot nelielus dzīvniekus; žurkas, peles, trušus, kukaiņus, zivis un putnus. Vienu un to pašu teritoriju var apdzīvot vairākas ģimenes, bet medīt tās kopā neiet.
Ziemeļamerikas lapsas neveido ilglaicīgus pārus, tās var mainīt pāri katru gadu. Lapsēni dzimst laikā no marta līdz aprīlim. Vecāki bērnus audzina kopā, lietojot lielākas ģimenes alas. Parasti piedzimst 3-14 kucēni.
Rezerfordijs

Izotopi

Rezerfordijam nav stabilu vai dabā sastopamu izotopu. Laboratorijas apstākļos ir iegūti 16 izotopi, kuru masas skaitlis ir no 253 līdz 270, izņemot 264 un 269. Stabilākā izotopa rezerfordija-267 pussabrukšanas periods ir apmēram 1,3 stundas.
Lielupe (Jūrmala)

Nosaukums

Šī vieta senāk tika saukta par Buļļu galu, jo tā atradās pie Bulduru un Buļļu muižu robežas. 1930. gados to sāka saukt par Lielupi.

Vēsture

Caur tagadējo Lielupes teritoriju gar jūras malu gāja svarīgais zemes ceļš no Rīgas uz Kurzemi un Prūsiju. Līdz 1454. gadam zemes šaurums starp jūru un Buļļupi piederēja pie Rīgas patrimoniālā apgabala, bet tad to ieguva Livonijas ordenis. 1495. gadā Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs nodeva lēnī šo apvidu un plostu Lielupes pārcēlājam Jānim Bildringam (Büldring), bet 1516. gadā arī krogu ceļotāju izmitināšanai. Pēc 1655. gada Bulduru muižu ieguva hercogs Jēkabs. Pēc 1824. gada vētras Lielupes grīva paplašinājās tādā mērā, ka Buļļu plostu pie Vārnukroga izbeidza un ierīkoja jaunu plosta vietu pie Bulduru muižas. Tagadējā Lielupes teritorija kļuva par klusu nomali.
Pēc 1874. gada Bulduru muižas 3. meža iecirknī pie Buļļu muižas robežas izveidojušos koloniju par Buļļu galu, kurpretī attālākajā 6. meža iecirknī uzbūvētās vasarnīcas par "Ameriku" un 7. meža iecirknī uzbūvētās vasarnīcas par "Austrāliju". Pirmā pasaules kara laikā krievu armija 1917. gada rudenī atkāpjoties uzspridzināja Bulduru dzelzceļa tiltu. Latvijas brīvības cīņu laikā Latvijas armijas 9. Rēzeknes pulks 1919. gada 3.-8. novembra kaujās pie Bulduru tilta uzvarēja Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas 1. plastunu pulku un ieņēma tagadējo Jūrmalas austrumu daļu līdz Dubultu šaurumam.
1920. gada 2. martā Latvijas valdība Bulduru Buļļu galu iekļāva jaunizveidotajā Rīgas Jūrmalas pilsētā. Pēc Otrā pasaules kara 1946. gada sākumā Lielupe bija Rīgas pilsētas Jūrmalas rajona sastāvdaļa. Kopš 1959. gada 11. novembra tie atrodas atjaunotajā Jūrmalas pilsētā.

Tenisa centrs „Lielupe”

O. Kalpaka prospektā Nr.16 atrodas tenisa centrs „Lielupe”, kas ir vienīgā tenisa sporta bāze Latvijā, kur slēgtās telpās var rīkot starptautiska mēroga sacensības.

Līvu akvaparks

Ūdens atrakciju parks, kurā ir 10 ūdens atrakcijas: niršanas atrakcija Selga dive, atrakcija Viļņu baseins, kā arī 8 dažādas krāsas caurules, kas atšķiras gan ar pārvietošanās ātrumu, gan caurulē izmantojamo peldlīdzekli. Ir arī pirtis un saunas, bārs baseina malā un kafejnīca. Gadā šo objektu apmeklē aptuveni 500 000 cilvēku.
Antons Martusēvičs

Dzīvesgājums

Dzimis 1863. gada 25. februārī Padubisas muižā pie Raseiņiem Žemaitijas novadā. Mācījās Pēterburgas Pāvela karaskolā, pēc kuras beigšanas dienēja Krievijas impērijas armijas artilērijas daļās kā podporučiks (1883), poručiks (1887), štāba kapteinis (1894), kapteinis (1898). Piedalījās krievu-japāņu karā, ieguva apakšpulkveža pakāpi (1905), tad pulkveža pakāpi (1910). Pirmā Pasaules kara laikā paaugstināts par ģenerālmajoru (1915). 1917. gada vasarā kļuva par Krievijas armijas 110. kājnieku divīzijas komandieri. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas demobilizējās un apmetās uz dzīvi Vācijas okupētajā Rīgā.
Pēc Rīgas ieņemšanas LSPR armijas pavēlnieks Jukums Vācietis 1919. gada sākumā ģenerāli Martusēviču kā militāro speciālistu uzaicināja kļūt par Padomju Latvijas armijas 1. strēlnieku divīzijas artilērijas komandieri, vēlāk viņš kļuva par divīzijas komandieri. Pēc militārām neveiksmēm kaujās pie Orlas viņš 1919. gada 20. oktobrī tika atvaļināts no Latviešu strēlnieku divīzijas komandēšanas, vadīja LSPR kara komisariātu, pēc 15. armijas atkāpšanās no Latgales darbojās tās štābā Veļikije Lukos. Sakarā ar veselības pasliktināšanos 1920. gada augustā atgriezās dzimtajā Lietuvā.
1921. gadā mobilizēts Lietuvas armijā un iecelts par armijas artilērijas priekšnieku ģenerālleitnanta pakāpē. Pēc atvaļināšanas 1922. gadā strādāja par Kredītbankas direktoru un pamatā dzīvoja Raseiņos. Miris Otrā pasaules kara laikā 1944. gada 9. septembrī no nejauša ievainojuma Kauņas bombardēšanas laikā.
Jūrmalas iela (Piņķi)

Sabiedriskais transpotrs

Pa Jūrmalas ielu vienvirziena posmā no Rīgas ielas līdz autoceļam A10 kursē 4. un 32. maršruta autobusi. Autobusi kursē virzienā no Piņķiem uz Abrenes ielu.
Piltenes landtāgs

Piltenes landtāgs (vācu: Piltener Landtag, poļu: Sejmik piltynski) bija Piltenes apgabala augstāko kārtu pārstāvju regulāra kopsapulce, kas pastāvēja līdz šī autonomā apgabala inkorporācijai Kurzemes guberņas sastāvā 1818. gadā. Landtāgus sasauca Piltenes apgabala landrātu kolēģija reizi 2 gados Aizputes pilsētā un tajā piedalījās visi apgabala muižnieki. Apelācijas kārtībā izskatīja zemāko tiesu spriedumus un kā pirmā instance iztiesāja svarīgākos muižnieku strīdus. Vajadzības gadījumā lietas varēja pārsūdzēt karaliskajā relācijas tiesā Varšavā.

Vēsture

Pēc atņemšanas Dānijai 1585.-1609. gadā Piltenes apgabals bija pakļauts Prūsijas hercogistes likumiem. Pēc tam, kad Polijas-Lietuvas kopvalsts 1611. gadā ieguva pilnu kontroli pār apgabalu, Polijas karalis Sigismunds III Vāsa apstiprināja "Piltenes statūtus", kas juridiski noformēja Piltenes apgabala autonomiju kopvalsts sastāvā. Šie statūti precīzi noteica Piltenes apgabala pārvaldes un tiesu iekārtu, dzimtbūšanas, laulības, mantošanas tiesības un krimināltiesības.
Otrā Ziemeļu kara laikā 1656. gadā apgabalu ieņēma zviedru karaspēks un pēc t.s. "Grobiņas transakcijas" 1661. gadā hercogs Jēkabs panāca Polijas-Lietuvas Seima piekrišanu Kurzemes-Piltenes personālūnijai - apgabala iekļaušanai Kurzemes un Zemgales hercogistē, saglabājot tā pašnoteikšanos. Šajā laikā Piltenes landrātu kolēģiju iecēla Kurzemes hercogi un Piltenes landtāgi tika sasaukts pēc viņu ierosmes tūlīt pēc Kurzemes landtāgiem. Tomēr tas izraisīja Piltenes muižnieku opozīciju, kas panāca, ka viņi paši ievēlēja savus landrātus un landtāgi tika sasaukti pēc landrātu kolēģijas ierosmes. Pēc Ketleru dinastijas iziršanas 1717. gadā Piltenes apgabalu atkal atdalīja no Kurzemes un tieši pakļāva Polijas karalim. 1795. gada 28. martā Piltenes landtāgs nolēma lauzt personālūniju ar Poliju-Lietuvu, bet 26. aprīlī Krievijas impērija to pakļāva savai varai ar autonomas teritorijas tiesībām. 1796. gada 28. janvārī autonomija atcelta un apgabals iekļauts Kurzemes guberņas sastāvā, pēc muižnieku protestiem 1797. gada 1. februārī tika atjaunotas pašpārvaldes tiesības Kurzemes guberņas sastāvā. 1812. gadā tas īslaicīgi atradās Francijas pārvaldē kā veidojamās Kurzemes, Zemgales un Piltenes hercogistes daļa. Pēc 1818. gada 12. marta administratīvi teritoriālās reformās Piltenes apgabalu pilnīgi iekļāva Kurzemes guberņas sastāvā un 1819. gadā Piltenes bruņniecība inkorporējās Kurzemes bruņniecības sastāvā un pārstāja sasaukt savu landtāgu, sūtot pārstāvjus uz kopējo Kurzemes landtāgu.
Jorns Slots

Biogrāfija

1960. gados bijis viens no daudzsološākajiem Dānijas jaunajiem šahistiem. Četras reizes piedalījies Pasaules studentu komandu šaha čempionātos (1964-1966, 1969), kuros izcīnījis 3 medaļas - 2 bronzas komandu vērtējumā (1965, 1966) un zelta medaļu individuālajā vērtējumā (1965). 1963./1964. gadumijā dalījis pirmo vietu Eiropas junioru čempionātā (U-20) Groningenā. 1971. gadā kļuvis par Dānijas šaha čempionāta bronzas laureātu. 1972. gadā pārstāvējis Dānijas izlasi Pasaules šaha olimpiādē, kur pie 3. galdiņa ieguvis 8½ punktus no 17 iespējamajiem. 1975. gadā kļuvis par Dānijas šaha vicečempionu. 1977. gadā Kopenhāgenā Dānijas izlases sastāvā uzvarējis tradicionālajās Rietumeiropas šahistu komandu sacensībās - Klāras Benediktas kausa izcīņā.
Paralēli klātienes turnīriem ļoti veiksmīgi spēlējis korespondencšahu. 1980. gadā 8. Pasaules čempionātā korespondencšahā dalījis 1. vietu ar padomju šahistu Vladimiru Zagorovski, taču labāka papildus koeficienta dēļ kļuvis par uzvarētāju. Ir visu laiku jaunākais uzvarētājs šo sacensību vēsturē.
Semjons Alapins

Biogrāfija

Piedzimis Lietuvas ebreju ģimenē, dažos avotos par viņa dzimšanas vietu tiek uzskatīta Viļņa. Mācību laikā Sanktpēterburgas inženieru institūtā kļuvis par vienu spēcīgākajiem Krievijas šahistiem. 1879. gadā dalījis pirmo vietu ar Mihailu Čigorinu Sanktpēterburgas šaha turnīrā, un Čigorins tikai pēc papildus partijām kļuvis par turnīra uzvarētāju. 1890. gadā Alapins zaudējis maču Čigorinam ar 3:7 (+3-7=0). 1894. gadā kļuvis par graudu eksporta firmas pārstāvi Berlīnē, Parīzē un Vīnē, kur arī pārsvarā dzīvojis līdz sava mūža beigām. Komercdarbības rezultātā ieguvis finiansiālu neatkarību. Piedalījies daudzos šaha turnīros: 1899. gadā 4. vieta Vīnē, 1901. gadā 2. vieta Vīnē, 1901. gadā 5. vieta Montekarlo, 1906. gadā 1. vieta Sanktpēterburgā, 1908. gadā 2. vieta Lodzā, 1909. gadā 2. vieta Minhenē, 1911. gadā 1. vieta Minhenes pilsētas šaha čempionātā. 1899. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar Austrijas šaha meistaru Kārli Šlehteru — 3:3 (+1-1=4). Tajā pat gadā treniņmačā uzvarējis vienu no spēcīgākajiem Vācijas šahistiem Zīgbertu Tarrašu ar 5:4 (+4 -3 =2). 1911. gadā Minhenē zaudējis citam Austrijas šahistam Rūdolfam Špīlmanam ar 3½:6½ (+3-6=1). No 1898. gada līdz 1901. gadam izdevis Berlīnē šaha avīzi "Der Schachfreund". 1913. gadā Heidelbergā izdevis tāda paša nosaukuma šaha mācību grāmatu iesācējiem.
Birze (šaursliežu stacija)

Vēsture

Pieturas punkts vilcienu sarakstos parādās no 20. gadsimta 50. gadiem. 1980. gados pieturā ir bijusi pasažieru nojume, kura nav saglabājusies. No 2011. gada 1. februāra vilciens šeit apstājas tikai pēc pieprasījuma (ja pasažierim ir biļete līdz šai pieturai, vai ja pieturā gaida cilvēks). Līdz 2016. gada septembrim pieturas punktā nebija nekādu ēku vai nojumes, tikai soliņš pasažieriem.
Hokans Lobs

Spēlētāja karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru Lobs uzsāka 1979.—80. gada sezonā, kad pēc vairākām zemāka līmeņa līgās aizvadītām sezonām debitēja Zviedrijas Elitsērijas kluba Färjestad BK sastāvā. Nākamajā sezonā Lobs izcīnīja līgas čempiona titulu, taču 1982.—83. gada sezonā uzstādīja vairākus līgas rezultativitātes rekordus.
1983. gada vasarā Lobs pārcēlās uz Ziemeļameriku, pievienojoties NHL kluba Kalgari "Flames" rindām. "Flames" rindās Lobs ātri iejutās un demonstrēja stabilu sniegumu. 1987.—88. gada sezonu, kas bija Loba rezultatīvākā NHL karjerā, viņš noslēdza līgas rezultatīvāko spēlētāju desmitniekā. 1988.—89. gada sezonā Lobs kopā ar komandu izcīnīja Stenlija kausu, un par spīti dāsnam līguma piedāvājumam izlēma atgriezties Zviedrijā.
Tur Lobs karjeru turpināja Färjestad BK sastāvā. Pēc 1995.—96. gada sezonas noslēguma Lobs paziņoja par savas karjeras beigšanu, nākamajos gados strādājot kā Färjestad BK kluba ģenerālmenedžeris.
Zviedrijas izlases rindās Lobs spēlējis 1992. un 1994. gada Olimpisko spēļu turnīros, 1994. gadā izcīnot zeltu, kā arī četros Pasaules čempionātos, 1987. un 1991. gadā kļūstot par Pasaules čempionu.
HDMI

HDMI (High-Definition Multimedia Interface) ir patentēts audio/video interfeiss nekompresēta video datu un kompresētu vai nekompresētu audio datu pārsūtīšanai no HDMI-savietojamas izejas iekārtas, kā, piemēram, displeja kontrolieris uz savietojamu datora monitoru, video projektoru, ciparu televizoru vai ciparu audio iekārtu. HDMI aizvieto esošos analogā video standartus.

Savienojumi

Pastāv pieci HDMI savienojumu veidi. A un B tipi ir noteikti HDMI 1.0 specifikācijā, C tips noteikts HDMI 1.3 specifikācijā un D un E 1.4 specifikācijā.
Starijsambira

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1071. gada kā Kijevas Krievzemes pilsēta. Mongoļu iebrukuma laikā daļa iedzīvotāju pārcēlās uz citu vietu, nodibinot Sambiras pilsētu. Ietilpa Galīcijas-Volīnijas kņazistē, vēlāk Polijā un Žečpospoļitā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā. 1837. gadā pilsēta tika nopostīta zemestrīcē.
Pēc Pirmā pasaules kara tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētā ienāca padomju karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Starijsambiru ieņēma vācieši. Pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā.
Pēc Otrā pasaules kara Starijsambira iekļāvās PSRS, un ietilpa tajā līdz Ukrainas valsts neatkarības nodibināšanai 1991. gadā.
Ņujorkas metro

Ņujorkas metro (angļu: New York City Subway) ir metro sistēma Ņujorkā, ASV. Ar 468 darbojošām stacijām šī ir viena no lielākajām sabiedriskā transporta sistēmām pēc staciju skaita. Tāpat šī ir viena no pasaulē vecākajām sabiedriskā transporta sistēmām. Kopējais maršrutu garums sasniedz 373 km. 2013. gadā kopumā tika veikti 1,7 miljardi braucienu, Ņujorkas metro darba dienās vidēji tika veikti 5,5 miljoni, sestdienās — 3,2 miljoni un svētdienās — 2,6 miljoni braucienu.
Pēc gadā pārvadāto cilvēku skaita Ņujorkas metro ir noslogotākā metro sistēma ASV un Amerikā, kā arī septītā noslogotākā metro sistēma pasaulē. Metro pakalpojumi tiek nodrošināti visu diennakti katru dienu. Stacijas atrodas Manhetenā, Bruklinā, Kvīnsā un Bronksā. Lai arī Steitenailendā arī ir metro, tas netiek uzskatīts par Ņujorkas metro sistēmas daļu, tāpat tas nav sasaistīts ar Ņujorkas metro līniju.
Rasma Kārkliņa

Biogrāfija

Dzimusi un augusi trimdas latviešu ģimenē Vācijā. Absolvējusi Berlīnes Brīvo universitāti (1969). Pāc apprecēšanās ar ASV latvieti Jāni Kārkliņu pārcēlusies uz ASV, kur beigusi Čikāgas universitāti (1971, 1975), iegūstot doktora grādu politikas zinātnē. 1993. gadā kļuva par politoloģijas profesori Ilinoisas universitātē Čikāgā, šajā amatā bija līdz 2008. gadam. 2002.—2003. gadā R. Kārkliņa bija vieszinātniece Prinstonas Augstāko pētījumu institūtā.
Pēc tam pārcēlusies uz dzīvi Latvijā. No 2006. gada darbojusies Latvijas Universitātes Politikas zinātnes nodaļā kā viesprofesore, pēc tam profesore, vadošā pētniece. 2007. gadā pretendēja uz Tiesībsarga amatu, taču netika ievēlēta (Saeima amatā apstiprināja Romānu Apsīti). 2009. gadā bija arī aizsardzības ministra Imanta Lieģa padomniece.

Politiskā darbība

R. Kārkliņa piedalījās organizācijas „Meierovica biedrība par progresīvām pārmaiņām” dibināšanā. 2010. gada 28. maijā tika paziņots, ka politiskās apvienības „Vienotība” sarakstā 10. Saeimas vēlēšanās startēs 10 „Meierovica biedrības par progresīvām pārmaiņām” dalībnieki. 2. jūnijā šie cilvēki, tai skaitā R. Kārkliņa, paziņoja par iestāšanos partijā „Pilsoniskā savienība”. Tikusi ievēlēta 10. Saeimā no partiju apvienības „Vienotība” saraksta. 2011. gada rudenī notikušajās Saeimas ārkārtas vēlēšanās R. Kārkliņa netika ievēlēta parlamentā, taču ieņēma vietu 11. Saeimā uz laiku, kamēr viņas partijas biedre Ilze Viņķele pildīja ministra pienākumus.