google/wiki40b huggingface dataset:
Pēteris Barisons

Dzīvesgājums

Dzimis 1904. gada 18. aprīlī Sēlijā, Sēlpils pagasta „Skudrās” zemnieka ģimenē. Zēna interesi par mūziku pamanīja viņa tēvocis Pēteris Skudra, viņa vadībā zēns apguva cītaras, vijoles, ģitāras un mežraga spēles prasmi. Pirmā Pasaules kara sākumā viņa ģimene devās bēgļu gaitās. 1918. gada maijā, atgriežoties dzimtenē, Barisoni māju vietā atrada krāsmatas, kādreiz ziedošo dārzu vagoja tranšejas un granātu izvandītas bedres. 
No savas saimniecības viņš mēroja garus kilometrus uz Sēlpils Raiņa klubu bijušās Vecsēlpils muižas kompleksā, kur uzveda lugas, kurām Pēteris Barisons komponēja muzikālos pavadījumus. 1923. gada rudenī Pēteris Barisons devās uz Rīgu, kur mācījās E. Vīgnera Fonoloģijas institūtā. Pēc tā beigšanas 1926. gadā Pēteris Barisons ieguva mūzikas skolotāja tiesības.
Studēja Latvijas konservatorijā, kuru 1934. gadā absolvēja divās specialitātēs: diriģēšanā (pie Jāzepa Vītola) un kompozīcijā (pie Jāņa Mediņa). Pēc tam dažus gadus vadīja simfoniskos koncertus un operu iestudējumus. No 1936. gada bija Latvijas konservatorijas pasniedzējs, no 1944. gada Latvijas Valsts konservatorijas kompozīcijas katedras un diriģēšanas klases vadītājs, no 1945. gada profesors.
Miris dzimtajā Sēlpils pagastā 1947. gada 13. jūlijā, apglabāts Sēlpils kapos, kur ir mākslinieka Laimoņa Blumberga kapa piemineklis. Viņa miršanas vietā pie t.s. Barisona priedes uzlikts komponistam veltīts piemiņas akmens. Iespiesta komponista autobiogrāfija "Pa pagātnes tekām. Dienasgrāmata 1915-1947" (2007).
Imants Zemzaris

Dzīvesgājums

Dzimis 1951. gada 14. aprīlī Rīgā gleznotāju Ulda Zemzara un Līvijas Endzelīnas ģimenē. Mācījās Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolas mūzikas teorijas nodaļā (1958–1969).
Studēja Latvijas Valsts konservatorijas Ādolfa Skultes kompozīcijas klasē (1969–1974), iegūstot komponista un mūzikas priekšmetu pasniedzēja kvalifikāciju. Strādāja par teorētisko priekšmetu pasniedzēju Rīgas 3. bērnu mūzikas skolā (1972–1976) un kopš 1976. gada Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolas mūzikas teorijas nodaļā. 1975. gadā Imantu Zemzari uzņēma Latvijas Komponistu savienībā. 
Pēc 1985. gada turpināja studijas Latvijas Valsts konservatorijas asistentūrā Pētera Plakida kompozīcijas klasē (1985—1988), darbojās kā mūzikas kritiķis un esejists, bija laikraksta "Literatūra un Māksla" mūzikas nodaļas redaktors (1988–1994). Kopš 2008. gada Zemzaris ir mūzikas pedagogs arī Siguldas Mūzikas un mākslas skolā.

Darbi

Sarakstījis septiņus darbus orķestrim, daudz kameransambļu, klavierdarbu, kora un solodziesmu, mūziku animācijas filmām un teātrim.
Aina Zābaka

Dzīvesgājums

Dzimusi 1933. gadā. Studēja Maskavā, kur iepazinās ar Knutu Skujenieku un Viktoru Kalniņu. 1962. gadā A. Zābaku apcietināja un apsūdzēja par to, ka viņa piedalījusies nacionālās pretestības grupas "Baltijas federācija" veidošanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Gunārs Rode, Dailis Rijnieks, Jānis Rijnieks, Viktors Kalniņš, Knuts Skujenieks, Uldis Ofkants un Ziedonis Rozenbergs.
Lietu Latvijas PSR Augstākā tiesa izskatīja no 1962. gada 28. novembra līdz 28. decembrim. Tiesnesis Raimonds Brīze G. Rodem un D. Rijniekam piesprieda 15 gadus, A. Zābakai — 12, U. Ofkantam un V. Kalniņam — 10 gadus, K. Skujeniekam — septiņus, Z. Rozenbergam — sešus, Jānim Rijniekam — piecus gadus ieslodzījumā. Ieslodzījumu pavadīja stingra režīma nometnē Mordovijā.
Pēc atgriešanās no lēģera strādāja par bibliotekāri.
Parafīns

Parafīns (vācu: Paraffin, no latīņu: parum — 'maz' un affinis — 'radniecīgs') ir vaskam līdzīgs, ķīmiski samērā inerts (no tā cēlies arī tā nosaukums) baltas krāsas piesātināto ogļūdeņražu jeb alkānu maisījums. "Parafīni" ir arī novecojis alkānu nosaukums. Parasti parafīna sastāvā ir alkāni ar formulām С₁₈Н₃₈ līdz С₃₅Н₇₂. Parafīna kušanas temperatūra ir 40—65 °C, blīvums 0,880—0,915 g/cm³ (pie 15 °C). Grūtāk kūstošo parafīna frakciju (kuras sastāvā ir alkāni ar vairāk kā 35 oglekļa atomiem), sauc par cerezīnu.

Iegūšana

Iegūst galvenokārt no naftas. Pirmo reizi ieguvis vācu ķīmiķis Karls fon Reihenbahs. Var iegūt arī no ozokerīta un citām ogļūdeņražus saturošām izejvielām.

Izmantošana

Parafīnu lieto sveču izgatavošanai un kā smērvielu (slīdošu koka detaļu ieziešanai, arī kā slēpju ziedi); sajauktu ar benzīnu var izmantot pretkorozijas pārklājumiem. No parafīna iegūst vazelīnu. Medicīnā izmanto sildošiem aplikumiem (sk. parafinoterapija). Izmanto arī kā pārtikas piedevu E905.
Radiotehnikā lieto elektrotehniskā papīra piesūcināšanai, kuru izmanto kondensatoru izgatavošanā un transformatoru tinumu izolēšanai. Ar parafīnu mēdz apstrādāt bezkarkasa induktivitātes spoles, lai pasargātu tās no vibrācijām un mikrofona efekta. Izmanto arī citur, kur nepieciešama laba elektriskās izolācijas spēja, mazi maiņstrāvas zudumi, zemas izmaksas un iespēja atbrīvoties no pārklājuma, to vienkārši uzsildot.
Bīdmērs

Bīdmērs ir mērinstruments detaļu ārējo un iekšējo lineāro izmēru mērīšanai. Sastāv no pamatskalas un rāmīša ar noniju. Atslēdznieku universālajam bīdmēram ir atsevišķi mērtaustu pāri ārējo izmēru un atsevišķi — iekšējo izmēru mērīšanai, kā arī bīdlineāls dziļuma mērīšanai. Bīdmēru plaši lieto mašīnbūvē, metālapstrādē, aparātbūvē, kokapstrādē u.c.
Jamal-101

Lidojuma gaita

Jamal-101 tika palaists 1999. gada 6. septembrī ar nesējraķeti Proton-M/Briz-M no Baikonuras kosmodroma 81. laukuma 23. palaišanas iekārtas. Kopā ar to tika palaists pavadonis Jamal-102. Pēc atdalīšanās no dzinējbloka neizdevās nodibināt kontaktu ar Jamal-101. Mēģinājumi sazināties ar to turpinājās līdz 22. novembrim, kad pavadonis aizgāja ārpus zemes stacijas uztveršanas zonas. Kā iespējamo kļūmes cēloni speciālisti minēja pavadoņa sistēmu elektrobarošanas sprieguma kritisku kritumu. To varēja izraisīt kontaktu mehānisks bojājums vai nesankcionēta papildu slodžu ieslēgšanās, kā dēļ izlādējās akumulatoru baterijas.
Jamal-101 bija paredzēts novietot ģeostacionārajā orbītā punktā 49° austrumu garuma.
Variešu pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Aiviekste, Alūksnīte, Apozole, Babraunīca, Bērzaune, Savīte, Timsmalīte.
Ūdenstilpes: Baļotes ezers, Gardaunis, Silabebru ezers.

Vēsture

1354. gadā pieminēts Krievciems Aiviekstes kreisajā krastā, kurā Rīgas arhibīskapijas vasaļi Tīzenhauzeni uzcēla Krievciema pili, kas pastāvēja līdz 17. gadsimtam. Krievciema muiža vēlāk ietilpa Inflantijas vaivadijas un Vitebskas guberņas sastāvā. 
1945. gadā Jēkabpils apriņķa Krustpils pagastā izveidoja Variešu ciema padomi. Variešu ciems ietilpis Krustpils (1949-1962) un Jēkabpils (pēc 1962. gada) rajonos. 1954. gadā Variešu ciemam pievienoja likvidētos Antūžu un Brīvzemnieku ciemus. 1977. gadā Variešu ciemu likvidēja, izveidojot Cīņas ciemu, kurā iekļāva arī likvidētā Medņu ciema teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu un pārdēvēja par Variešu pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krustpils novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Varieši (pagasta centrs), Antūži, Medņi, Alunāni, Baltgalvji, Bauri, Delles, Ezēni, Kaupernieki, Krievciems, Kursieši, Ķoderi, Laides, Leitāni, Medņu Rubeņi, Melderes, Midzeņi, Pāpuļi, Pieterāni, Priecumi, Rubeņsala, Rusuļi, Sprukti, Timsmales, Trākši, Uģēres, Ungurmuiža, Ušāni, Vāguļi, Zaļaci, Žagari.
Budžeta deficīts

Budžeta deficīts rodas, ja izdevumi pārsniedz ieņēmumus. Termins parasti tiek izmantots, lai norādītu uz valdības izdevumiem, nevis uz darījumiem vai individuāliem izdevumiem. Atsaucoties uz uzkrāto valsts budžeta deficītu, deficīts veido valsts parādu. Gadījumos, kad tiek konstatēts budžeta deficīts, kārtējie izdevumi, parasti, tiek samazināti.
1988. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

1988. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts sastāvēja no vairākiem posmiem — zonālie turnīri, starpzonu turnīri, pretendentu mači un mačs par pasaules čempiones nosaukumu.
Šajā ciklā pasaules čempione Maija Čiburdanidze sekmīgi aizstāvēja savu titulu pret pretendentu turnīra uzvarētāju Nanu Joseliani, mačā par pasaules čempiones nosaukumu gūstot uzvaru ar rezultātu 8½ : 7½.
Raibeņu cilts

Izskats un īpašības

Raibeņu cilts sugām, kas mājo mērenajā joslā, ir raksturīgi, ka pārziemo pieaugušie tauriņi, slēpjoties dažādās spraugās koku mizā, klintī, koku dobumos un neapkurinātu ēku konstrukcijās. Spārniem ir raksturīgs kriptisks (slēpjošs) krāsojums. Visbiežāk tas ir oranžs ar melnu, bet tas var būt arī sarkans ar melnu, zils ar melnu vai balts ar melnu. Spārnu apakšpuses raibeņu cilts sugām ir neuzkrītošas, atgādinot vecas, nokritušas koku lapas. Tādējādi ziemas laikā tauriņi saplūst ar apkārtējo vidi.

Sistemātikas izmaiņas

Uzkrājoties DNS analīžu datiem tauriņu sistemātika kļūst arvien skaidrāka. Saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem raibeņu ciltij ir pievienotas trīs ģintis: Colobura, Smyrna un Tigridia, kas kādreiz tika sistematizētas Coeini ciltī. Pēc jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem arī monotipiskā acaino raibeņu ģints (Inachis) ir iekļauta nātru raibeņu ģintī (Aglais).
Monotipiskā ģints Pycina nekad nav tikusi iekļauta kādā no ciltīm. Neapšaubāmi tauriņš Pycina zamba pieder pie raibeņu apakšdzimtas, bet tam piemīt gan raibeņu cilts, gan Coeini cilts īpašības. Arī šobrīd šis jautājums joprojām nav atrisināts.
Budbergi-Benninghauzeni

Budbergi-Beningshauzeni (vācu: von Budberg-Bönningshausen, Bönninghausen genannt Budberg) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas bija ieceļojusi Livonijā 16. gadsimtā un jau 1620. gadā ierakstīta Kurzemes bruņniecības matrikulā, 1807. gadā Vidzemes bruņniecības matrikulā. Vēlāk dzimta izplatījās arī Krievijā.
1862. gadā Krievijas valdība Budbergiem piešķīra baronu titulu.

Vēsture

Budbergu dzimta cēlusies no Budbergas (tagad Verles pilsētas sastāvdaļa Vestfālenē). Arnsbergas grāfs Vilhelms 1313. gadā izlēņoja Rotgeram no Budbergas (latīņu: Rotgerus de Budberge) zemi, 1370. gadā Gobelīns no Budbergas ieguva zemes īpašumu Beningshauzenā (tagad Gēzekes pilsētas daļa), tādēļ viņa pēcteči tiek saukti par Beningshauzenas Budbergiem. 
Šis dzimtas atzaram piederīgais Gothards Budbergs no Beningshauzenas (1527-1618) ap 1570. gadu pārcēlās uz Kurzemes un Zemgales hercogisti, kur bija hercoga Gotharda staļļmeistars Sēlpilī. 1583. gadā viņš iegādājās Gārsenes muižu Daugavpils draudzes novadas teritorijā. Viņa dēls Vilhelms pārcēlās uz Zviedru Vidzemes igauņu daļu un 1625. gadā iegādājās Zennes (Sennen, tagad - Sänna) un Fīrenhofas (Fierenhof, tagad - Tsooru) muižas. Zviedrijas karalis Kārlis XI Vidzemes landrātam Leonardam Gustavam Budbergam 1693. gadā piešķīra barona titulu.
Pēc Vidzemes pievienošanas Krievijas impērijai daudzi Budbergu dzimtas piederīgie kļuva par tās armijas virsniekiem. Andrejs Eberhards Budbergs (Андрей Яковлевич Будберг, 1750-1812) bija Krievijas impērijas virsnieks krievu-turku karā (1768-1774), nākamā imperatora Aleksandra I skolotājs, sūtnis Zviedrijā, Pēterburgas militārgubernators un ārlietu ministrs. Teodors Oto Budbergs (1779—1840) un Ludvigs Kārlis Budbergs (Карл Васильевич Будберг, 1775—1829) piedalījās 1812. gada karā un viņu pēcnācēji ieguva zemes īpašumus Maskavas, Novgorodas un Tulas guberņās.
Voldemārs fon Budbergs-Beninghauzens (1740–1784) bija muižnieks un gleznotājs.

Budbergu muižas Latvijā

Sēlijā: sākotnējā dzimtmuiža no 1583. gada bija Gārsenes muiža (Garßen) ar Baltmuižu (Baltensee) un Gricgales muižu (Gritzgaln), dažādos laikos dzimtai piederēja arī Vecgrīnvaldes muiža (Alt-Grünwald), Baltā muiža (Weißensee), Kurzemē: Annas muiža (Annenhof), Garlenes muiža (Gargeln), Kalna muiža (Hohenberg), Smuku muiža (Schmucken) u.c. Vidzemē: Vidrižu muiža (Widdrich, 1726–1920), Mangaļmuiža (Magnushof, 1760/1879–1920), Turaidas muiža (Treiden), Tirzas muiža (Tirsen), Ķieģeļu muiža (Kegeln), Galgauskas muiža (Golgowsky), Inciema muiža (Inzeem), Vērenes muiža (Fehren), Kujas muiža (Kujen), Lielvārdes muiža (Lennewarden), Jaunates muiža (Neu-Ottenhof), Rankas muiža (Ramkau), Pāpēna muiža (Rosenblatt), Salīnes muiža (Sellin), Stalbes muiža (Stolben), Cērtenes muiža (Zehrten) u.c.
Kārlis fon Bukshēvdens

Dzīvesgājums

Cēlies no Bukshēvdenu dzimtas. Dzimis 1856. gada 14. (2.) martā Tērbatā Sāmsalas muižnieka Kārļa fon Bukshēvdena un viņa sievas Sofijas, dzimušas Tīzenhauzenas, ģimenē. Mācījās Rīgas un Pēterburgas skolās, 1874. gadā sāka studēt tieslietas Tērbatas Universitātē, turpināja studijas Pēterburgas universitātē (1874-1878), iegūstot Cand. jur. grādu. Pēc tam strādāja Krievijas impērijas Senāta kancelejā Pēterburgā. 1881. gadā Kazaņā salaulājās ar  Ludmilu Osokinu. No strādāja Ārlietu ministrijas Personāla departamentā, bija tā vicedirektors (1892-1897) un direktors (1897-1910), 1902. gadā iecelts par lielkņazienes Aleksandras galma štalmeistaru (шталмейстер) un valsts padomnieku.
1910. gadā iecelts par Krievijas impērijas vēstnieku Dānijā. Pēc Oktobra revolūcijas dzīvoja Briselē, kur miris 1935. gada 4. augustā.
Viņa meita Sofija fon Bukshēvdena (1883–1956) bija pēdējās Krievijas impērijas ķeizarienes Aleksandras Fjodorovnas galmadāma.
Taukskābes

Taukskābes ir karbonskābes ar 4 līdz 30 (visbiežāk 14—24) oglekļa atomu garām molekulu virknēm. Dabā sastopamas vairāk nekā 1000 dažādu taukskābju, no kurām izplatītākās ir apmēram 20. Dabā taukskābes pastāv glicerīna esteru veidā augu eļļās un dzīvnieku taukos (atkarībā no taukskābju saišu piesātinātības), no kā tās arī lielākoties iegūst. Vēl taukskābes var iegūt, oksidējot ogļūdeņražus. Taukskābes, kas nav piesaistītas citām molekulām, sauc par brīvajām taukskābēm.

Uzbūve

Taukskābes veido gara piesātināta vai nepiesātināta ogļūdeņraža atlikuma virkne, kuras galā ir karboksilgrupa (−COOH). Ar rentgenstruktūranalīzi noskaidrots, ka ogļūdeņražu virknes ir zigzagveida uzbūves, un leņķi starp oglekļa atomu saitēm ir 110—114°.
Sūrja

Sūrja (sanskritā: सूर्य — 'Saule', 'augstākā gaisma') ir Saules dievība vēdiskajā un hinduisma mitoloģijā. Kopā ar Agni un Indru veido "vēdisko triādi". Vēdās reizēm minēts arī sievišķajā formā kā Saules meita vai kā Rigvēdas "Debesu (Agni) acs".
Ikonogrāfijā Sūrja ir antropomorfizēts, viņa atribūti ir Saules disks vai stilizēts Saules rats (svastika) un zeltaini zirgi. Reizēm to sadala trīs formās kā rīta (Savitri), dienas un vakara Sauli. Savās rokās viņš tur lotosa ziedu, vāli, pūšamo gliemežvāku un ratu. Saistīts ar labu veselību, ilgdzīvi, panākumiem, uzvaru un apskaidrību. Daudzas Sūrjas īpašības ir līdzīgas Višnu īpašībām.
Sūrja ir Agni un Indras brālis, Djausa un Prithivī (debesu un zemes personifikāciju) dēls, reizēm Aditī dēls, Ušas (Ausmas, rītausmas dievības) brālis vai vīrs. Pie viņa dēliem pieskaita Jamu un Manu, pie meitām Jamunu.
Veru valoda

Veru valoda jeb veriešu valoda (veru: võro kiil, igauņu: võru keel), arī Dienvidigaunijas valoda (igauņu: lõunaeesti keel), kas reizēm tiek dēvēta arī par veru dialektu, ir viens no igauņu valodas dialektiem. Kopā ir apmēram 70 000 veru valodas aktīvo un pasīvo lietotāju. Oficiāla statusa veru valodai nav, taču tai ir savs ISO 639-3 valodas kods — vro (võro).
Igaunijā ir izveidots Veru institūts (Võru Instituut), kas nodarbojas ar veru valodas un kultūras saglabāšanu un attīstīšanu. Institūts nodarbojas ar valodas pētīšanu, veicina valodas apgūšanu skolās, kā arī atbalsta un atdzīvina veru valodas lietošanu ikdienā.

Dialekti

Veru valoda tiek iedalīta trīs dialektos — mulgi, tartu un veru. Dažos avotos kā ceturtais dialekts ir izdalīts arī setu dialekts, bet dažos tas tiek uzskatīts par veru dialekta izloksni. Veru valodas lietotāji galvenokārt dzīvo Igaunijas dienvidos, teritorijā, kas aptver Pelvas (Põlva), Veru (Võru), Tartu (Tartu) un Valgas (Valga) apriņķus.

Alfabēts

Veru valodas pamatā ir latīņu alfabēts, ar dažiem specifiskiem burtiem, kas pārsvarā raksturīgi arī citās somugru valodās.
Aa Bb (Cc) Dd Ee Ff Gg Hh Ii Jj Kk Ll Mm Nn Oo Pp Qq Rr Ss (Šš) Tt Uu Vv (Ww) Õõ Ää Öö Üü (Xx) Yy (Zz) (Žž) '
Viktors Lagzdiņš

Dzīves gājums

Dzimis Rīgā inženiera un skolotājas ģimenē. 1931. gadā kopā ar māti pārcēlies uz Liepāju. 1940. gadā sācis mācīties Liepājas ģimnāzijā, kur no priekšpēdējās klases 1944. gada pavasarī mobilizēts Latviešu leģiona 15. divīzijā. Kara beigās nonācis pārsūtīšanas nometnē Prenclavā, no kurienes 1945. gada rudenī atgriezies Latvijā.
Sācis strādāt 1946. gadā Liepājas energorajona tehniskajā daļā par rasētāju, vēlāk — par tehniķi. 1947. gadā ar izcilību absolvējis Liepājas Pedagoģisko skolu. No 1947. līdz 1952. gadam strādājis par Dzērves-Cīravas septiņgadīgās skolas skolotāju un pionieru vadītāju. No 1952. līdz 1958. gadam Liepājas pionieru nama direktors. 1958. gadā ar izcilību pabeidzis Rīgas Pedagoģiskā institūta valodu un literatūras fakultāti. No 1958. līdz 1963. gadam strādājis Liepājas laikraksta «Komunists» redakcijā. No 1963. līdz 1982. gadam — žurnāla «Lauku Dzīve» literārās nodaļas redaktors.

Radošā darbība

Sākumā pievērsies bērnu literatūrai. Pirmais literārais tēlojums publicēts 1949. gadā žurnālā «Bērnība». Darbi tulkoti arī krievu, angļu, rumāņu, slovāku, lietuviešu, baltkrievu, kirgīzu, ukraiņu, ungāru un citās valodās. Rakstnieku savienības biedrs no 1959. gada.
Širefa rags

Širefa rags (angļu: Cape Shirreff, spāņu: Cabo Shirreff) vai Alvarado rags (Cabo Alvarado — Argentīnas avotos) ir klinšains zemesrags Livingstona salas ziemeļos Antarktīdā. Izvietojies Jāņa Pāvila II pussalas ziemeļu galā Dreika šauruma piekrastē un atdala Hīro līci austrumos no Barklaja līča rietumos.
Zemesragu 1820. gada 17. janvārī aprakstīja un aptuveni nokartēja Edvarda Brensfīlda ekspedīcija un nosauca to par godu tā laika Klusā okeāna britu eskadras komandierim, kapteinim (vēlāk — admirālim) Viljamam Henrijam Širefam (William Henry Shirreff), kurš norīkoja Brensfīldu šajā ekspedīcijā. Argentīnas avotos zemesrags saukts par godu neatkarības cīņu dalībniekam ģenerālim Rudesindo Alvarado (Rudecindo Alvarado; 1792—1872).
19. gadsimta pirmajā pusē Širefa rags tika izmantots kā roņu mednieku bāze. Zemesragā un tā apkārtnē atradās viena no lielākajā airkāju kolonijām reģionā, kas medību rezultātā tika pilnībā iznīcināta. Jūras dzīvnieku kolonija sāka atjaunoties tikai 20. gadsimta vidū un tagad tā ir lielākā Antarktīdas pussalas reģionā. Kopš 1966. gada Širefa rags un tā apkārtne, iekļaujot Santelmo salu un jūras akvatoriju, ir speciāli aizsargāta teritorija.
1991. gadā zemesragā tika ierīkota Čīles vasaras polārstacija Giljermomanna, bet kopš 1996. gada tai līdzās darbojas ASV NOAA lauka nometne Širefa.
Tunelis Tallina–Helsinki

Izmaksas

Tā sākotnējās būves kopējās izmaksas lēsa no 9 līdz 13 miljardiem eiro atkarībā no plānotās gaitas, pie kam paša tuneļa izmaksas prognozēja vismaz 4 miljardu eiro apjomā.
2018. gada sākumā publicētajā ziņojumā tuneļa izmaksas tika lēstas jau aptuveni 16 miljardu eiro apmērā, ietverot tuneļa konstrukciju, būvniecību, termināļus, dzelzceļa savienojumus un depo, bet ne vilcienu aprīkojumu.
6 cepuru metode

6 cepuru metodes darbības princips

Edvards de Bono radīja sešu domāšanas cepuru metodi, lai uzlabotu domāšanas efektivitāti. Uzliekot galvā vienu no cepurēm tiek aktivizēta noteikta tipa domāšana. Autors izmanto cepuri kā domāšanas metaforu, jo kultūrā ir iesakņojusies asociācija starp domāšanu – galvu – cepuri. Cepure ilustrē lomu, kuru esam uzņēmušies konkrētā brīdī. Cepuri var viegli uzlikt, noņemt un tā ir visiem pamanāma. Tāpat ir ar domāšanas veidu, kuru izmanto cilvēks. Uzvelkot cepuri, uzsvaru liek uz krāsu vai stilu; izvēloties domāšanas veidu, uzsvars tiek likts uz procesu un mērķi.

6 cepuru krāsas un to nozīme

Baltā cepure- saistīta ar objektīviem faktiem,
Sarkanā cepure -saistīta ar emocionālo skatījumu,
Melnā cepure -saistīta ar kritisku idejas izvērtēšanu,
Dzeltenā cepure -saistīta ar optimismu un pozitīvu domāšanu,
Zaļā cepure -saistīta ar radošumu un jaunām idejām,
Zilā cepure -saistīta ar kontroli un procesa novērošanu
19. janvāris

19. janvāris ir gada 19. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 346 dienas (347 garajā gadā).

Vārda dienas

Alnis, Andulis
Aphis nerii

Apraksts

Aphis nerii ir obligāti partenoģenētiska suga, taču starp laputu īpatņiem ir mātītes un tēviņi. Pieaugušas mātītes var būt ar spārniem (latīņu: alata) un bez spārniem (latīņu: apterae). Mātītes ir dzeltenas un melnas ar tumšām spārnu vēnām. Dzeltenās krāsas mātītēm ir tumši piedēkļi: (angļu: cornicles) —ūsas, kājas, kauda (vēdera galotne). Nimfas ir līdzīgas bezspārnu mātītēm, taču mazākas. Pieaugušas laputis ir 1,5 līdz 2,6 mm garas.

Barošanās

Aphis nerii barojas ar augiem no oleandru dzimtas (Apocynaceae) — Nerium oleander, Asclepias tuberosa, Asclepias curassavica, Asclepias syriaca, Asclepias incarnata, Araujia sericifera, Hoya carnosa, Calotropis gigantea,, Gomphocarpus physocarpus, Cynanchum laeve. Laputis barojas ar augu lapām.

Ienaidnieki

Uz šīm laputīm medī dažu mārīšu sugu kāpuri (piemēram, Menochilus sexmaculatus), kā arī dažādu divspārņu (utumušas) un tīklspārņu dzimtu (zeltactiņi, Hemerobiidae) kāpuri. Aphis nerii ir daži parazitoīdi: Lysiphlebus testaceipes, Aphidius colemani (no Braconidae dzimtas).
Lysiphlebus testaceipes ir galvenais Aphis nerii laputu parazitoīds. Mātīte dēj olas laputs ķermenī. Attīstījušies kāpuri sāk laputs ķermenī baroties, un tas galu galā laputi iznīcina. Parazitēta laputs kļūst brūna un mumificējas, tās ķermenis mumificējoties uzpūšas. No mumificētas laputs Lysiphlebus testaceipes izgrauž atveri un atstāj tās ķermeni.
Elektrības iela (Jelgava)

Vēsture

Iela izveidojās pēc pilsētas nocietinājumu nojaukšanas 19. gadsimta sākumā. Tā veda no Upes ielas gar Jelgavas gāzes fabriku līdz Palejas ielai un tika saukta par Malkas ielu, vēlāk par I Valles ielu (I. Wallstraße). 1924. gada augustā pārdēvēta par Elektrības ielu.
Sagrautos ielas galus pēc Otrā pasaules kara pārveidoja un izveidoja tagadējos savienojumus ar Raiņa ielu un Sudrabu Edžus ielu.
Bādmuskava

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1249. gadā un gadsimtiem saukusies Muskava (par Bādmuskavu, uzsverot kūrorta būtību, pilsēta nosaukta 1962. gadā). Līdz 1635. gadam - Bohēmijā, vēlāk - Saksijas sastāvā. No 1815. gada Vīnes kongresa - Prūsijas sastāvā. No 1871. gada - Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara, kad robeža tika nosprausta pa Neises upi, Bādmuskava kļuva par robežpilsētu. Līdz 1991. gadam - VDR sastāvā.

Izglītība, kultūra, tūrisms un sports

Pie pilsētas atrodas izcils ainavu parka paraugs - 19. gadsimtā izveidotais Firsta Piklera parks, kas iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopš 1945. gada 2/3 no parka teritorijas atrodas Polijā.

Cilvēki

Bādmuskavā dzimis augstmanis un Muskava parka izveidotājs Hermanis fon Piklers-Muskavs (Hermann von Pückler-Muskau, 1785-1871).
Tobas ezers

Tobas izvirdums

Tobas ezers atrodas vienā no lielākajiem krāterezeriem pasaulē. 1949. gadā holandiešu ģeologs Reins van Bemmelens secināja, ka ezera krastus veido vulkāniskas izcelsmes ieži; šajā laikā tika secināts, ka ezers atrodas sena vulkāna kalderā.
Malaizijā un Indijā, 3000 km tālu, atklāja pelnu slānīti, kura sastāvs ir līdzīgs Tobas ezera apkaimes iežu sastāvam. Šie pelni radās pirms aptuveni 71 500 gadiem, kad tagadējā Tobas ezera vietā notika grandiozs izvirdums. Šim izvirdumam piešķirts augstākais — 8. vulkāniskās eksplozivitātes indekss — "mega-kolosāls" izvirdums. Šādi izvirdumi, par laimi, cilvēces vēsturē līdz šim vēl nav notikuši. Iespējams, šis ir bijis spēcīgākais izvirdums uz Zemes pēdējo 2 miljonu gadu laikā. Izvirduma laikā kā lava izplūda ap 2000 km³ iežu un atmosfērā nokļuva ap 800 km³ pelnu. Šāds izvirdums noteikti ietekmēja visas planētas klimatu. Pat aptuveni 3000 km tālajā Indijā vietām pelnu slāņa biezums bija pat vairāk kā 6 metri. Vairākus gadus pēc izvirduma Zemes vidējā temperatūra kritās par 3—3,5 °C. Lielākā daļa dzīvības formu Dienvidaustrumu Āzijā gāja bojā, un, iespējams, uz visas planētas notika daudzu sugu izmiršana. Cilvēku ģenētikas pētījumi liecina, ka šajā laikā strauji samazinājās arī seno cilvēku skaits, samazinot mūsu sugas ģenētisko daudzveidību. Saskaņā ar Stenlija H. Embroza (Ilinoisas universitāte) hipotēzi, cilvēku skaits šajā laikā samazinājās līdz dažiem desmitiem tūkstošu.

Mūsdienu ģeoloģiskā aktivitāte

Kopš lielā Tobas izvirduma vulkāniskā aktivitāte Tobas ezera rajonā ir turpinājusies. Pēdējais izvirdums, iespējams, noticis pirms dažiem gadsimtiem. Daļa no vulkāna kalderas atkal ir piepildījusies ar magmu, izspiežot uz augšu Uluanas pussalu un Samosiras salu. Samosiras salas iežu izpēte liecina, ka kopš izvirduma šī sala ir pacelta par 450 metriem.
Ezera apkaimē notiek daudzas zemestrīces, pēdējā spēcīgākā zemestrīce notika 1987. gadā.