Klasicisms

Izveidošanās

Klasicisms kā jēdziens pirmo reizi parādījās Renesanses laikā, kad sabruka Bizantija un attīstījās tirdzniecība ar Tuvajiem Austrumiem. Šie procesi veicināja interesi par Eiropas senatni, saknēm un identificēšanos ar antīkajām vērtībām. Itāļu renesanse iepazīstināja Eiropu ar Antīkās pasaules kultūras idejām, ietverot izpratni par matemātiku un empīrismu mākslā, filozofijā un literatūrā. Renesanses laikā īpašības vārdu "klasisks" sāka izmantot, runājot par darbiem, kas sevī iemieso nemirstīgas vērtības. Par tādiem atzina Senās Romas un Senās Grieķijas mākslas pieminekļus. 
Renesanses klasicisms attīstījās par virzienu mākslā, ko 16. un 17. gadsimtā sāka saukt par "klasisku" - tāds, kam ir tradicionāli uzbūves principi; tāds, kas saistīts ar Senās Grieķijas vai Romas tradīcijām; tāds, kas līdzinās seno grieķu vai romiešu skaistuma ideālam, radās jēdziens "klasisks skaistums". 17. gadsimta 30. - 50. gados bija daudz izglītotu cilvēku, kas nodarbojās ar klasisko valodu studijām, lielā cieņā bija teātris, balets, opera un literatūras studijas. Francija izveidojās par vienu no stabilākajām monarhijām Eiropā, "valsts - tas esmu es" teica tās karalis Luijs XIV. Sāka veidoties manufaktūras, tika iegūti aizvien jauni koloniālie īpašumi, filozofijā valdīja racionālisms, kura izcilākais pārstāvis bija Renē Dekarts. Valdīja idejiskais uzskats, ka personība ir pakļauta sabiedrībai; un par vērtību kļuva normatīva, matemātiska estētika. Literatūrā liela uzmanība tika pievērsta valodas izkopšanai, izceļot un kā piemērus līdzās antīkajai literatūrai minot Danti, Petrarku un Šekspīru, literatūras talantīgākie pārstāvji bija Korneijs, Rasins, Moljērs, Lafontēns; teātra mākslā tika ieviesti stingri kanoni un hierarhija, "augstie" žanri kā oda, traģēdija, eposs un "zemie" žanri komēdija, satīra un fabula. Glezniecībā nostiprinājās retrospektīvs un kanonizējošs stils, kā spilgtas personības klasicisma glezniecībā var minēt Nikolā Pusēnu, Klodu Lorēnu. Luija XIV karaļnams kļuva par šī perioda centru, sevi salīdzinot ar dievu namu Olimpu. Versaļā tika atbalstīta Pusēna māksla, jo tajā tika saskatīta ideāla mākslinieciskā valoda karaļa Luija XIV absolūtās varas atspoguļojumam.
Arhitektūrā un glezniecībā 17. gadsimtā klasicisms mijiedarbojās ar baroku, nenonākot īpašās savstarpējās pretrunās. Klasicisma glezniecība valdīja tikai Luija XIV galmā, pastāvēja uzskats, ka klasicisma atturīgais, bet heroiskais stils vislabāk spēj atspoguļot "karaļa-saules" varenību un spozmi. Ārpus galma kā galvenais glezniecības stils vēl arvien bija baroks.
Par valdošo stilu glezniecībā klasicisms kļuva tikai 18. gadsimta beigās un 19. gadsimta sākumā, gleznās tika attēloti vēsturiski, mitoloģiski vai alegoriski sižeti, kā arī bībeles tēmas. Par pozitīvu tendenci var minēt sabiedriski nozīmīgu notikumu attēlošanu. Liela vērība tika piegriezta kompozīcijai un zīmējumam, portreta glezniecība tika uzskatīta par mazsvarīgu. Sadzīves žanrs un klusā daba kā stils neeksistēja vispār, ainava pastāvēja tikai kā heroiskā ainava. Gleznas kompozīcija bija statiska, figurāla un stingri sadalīta plānos. Priekšplānam bija jābūt brūnam, dibenplānam gaiši zilam, toties vidusplānam - zaļam. Raksturīgs bija lineārs zīmējums.

Arhitektūra

Par galveno iezīmi klasicisma arhitektūrā kļūst antīko forma un proporciju atdarināšana. Antīkais templis kļuva par etalonu harmonijai, vienkāršībai, formu skaidrībai un monumentālismam. Klasicisma laika ēkām ir raksturīgs regulārs plānojums, simetrija un skaidra ārējā forma bez liekām, dekoratīvām detaļām. 
Klasicisma arhitektūras principi tika noformēti renesanses laika beigās talantīgā Venēcijas meistara Paladio un viņa sekotāja Skamoci ēkās. Grieķu tempļu skaistums tika absolutizēts un šos principus sāka izmantot arī privāto villu būvniecībā. Paladio arhitektūras principi pārsviedās uz Angliju, un tiem angļu arhitekti sekoja līdz pat 18. gadsimta vidum. Tikmēr Eiropas kontinentā arhitektūrā valdīja Itālijā dzimušais baroks, kas izvirta rokoko smalkumos. Rokoko, kas pamatā orientējās uz interjeru un dekoratīvām detaļām, nespēja atbilstoši pasūtījuma svarīgumam atrisināt lielo arhitektūras formu monumentalitāti, līdz ar to klasicisma idejas ienāca arī pārējā Eiropā. Francijā jau Ludviga XV laikā (18. gadsimta pirmā puse) uzbūvē pirmās sabiedriskās ēkas klasicisma stilā, bet 18. gadsimta beigās Ludviga XVI laikā klasicisms kļūst par galveno arhitektūras valodu būvniecībā. 
19. gadsimta sākumā Anglijas neoklasicisms, Vācijas klasicisms un Somijas ampīrs piederēja pie virziena, kas uz ilgiem laikiem palika pēdējais kopējais arhitektūras un interjera stils Eiropā.