google/wiki40b huggingface dataset:
Vecrīgas siluets

Vecrīgas siluets ir Rīgas pilsētas grafiskais simbols, kas iekļauts Latvijas kultūras kanonā. Tradicionālais Vecrīgas siluets parasti attēlo Rīgas pilsētas senāko daļu no Daugavas puses, ietverot Rīgas pili un trīs augstākos baznīcu torņus (Rīgas Doms, Rīgas Svētā Pētera baznīca, Rīgas Svētā Jēkaba katedrāle). Silueta zemāko daļu veido Rīgas Svētās Marijas Magdalēnas baznīca, Rīgas Sāpju Dievmātes baznīca, Rīgas Anglikāņu baznīca, Rīgas rātsnams, Rīgas Reformātu baznīca un Rīgas Svētā Jāņa baznīca.  
Siluetu ietekmē Citadelē esošā Rīgas Svētā Pētera un Pāvila baznīca un Zemkopības ministrijas augstceltne, viesnīca Latvija un Maskavas forštatē esošā Latvijas Zinātņu akadēmijas augstceltne.

Izmantošana

Vecrīgas siluets jau 19. gadsimtā izmantots "Rīgas Melnā balzama" etiķetē, arī kā logo Rīgas astoņsimtgadei (2001), NATO samitam (2006) un daudzu suvenīru noformējumā. To plaši interpretē ielu gleznotāji savos darbos, kas domāti pilsētas viesiem.
Vētra Galilejas jūrā

Zādzība

Naktī uz 1990. gada 18. martu zagļi, maskējušies kā policisti, ielauzās muzejā un nozaga 13 mākslas darbus, ieskaitot gleznu "Vētra Galilejas jūrā". To uzskata par lielāko mākslas zādzību ASV vēsturē, un tā joprojām nav atklāta; muzejā joprojām izvietoti tukšie gleznu rāmji to sākotnējās atrašanās vietās.
2013. gada 18. martā FIB paziņoja, ka noskaidrojuši, kas ir atbildīgs par zādzību. Veiktā analīze liek secināt, ka laupīšanu veikusi organizēta noziedznieku grupa. Secinājumi nav publiskoti, jo izmeklēšana turpinās.
IPod Nano

iPod Nano ir firmas Apple Inc. pārnēsājams mūzikas atskaņotājs no iPod mūzikas atskaņotāju sērijas. iPod Nano sāka pārdot 2005. gadā kā aizstājēju novecojušajam iPod Mini. Tam ir tāda pati flash atmiņa kā iPod Shuffle, 4 collu QVGA displejs un "click button" tāpat kā Iphone. Kopš tā laišanas tirgū tam ir iznākušas septiņas paaudzes. Septītā (šībrīža) paaudze atbalsta FM radio, video ierakstīšanu, mikrofonu, pedometru un tam arī ir lielāks ekrāns nekā vecākajiem modeļiem.
Tērvete (zeme)

Svētkalns

200 m uz ziemeļiem no zemgaļu Tērvetes pils tiešā tuvumā 1285./1286.gada ziemā tika uzcelta koka Heiligenbergas pils (Heiligeberc - Svētkalns, pēc 17.gs. kaujām nosaukts par Zviedru kalnu). Domājams, ka tur senāk bijusi zemgaļu kulta vieta. 19. gadsimta vidū izdarītie arheoloģiskie izrakumi pierādīja Heiligenbergas pils atrašanos šajā kalnā. Ap 20 m augstais kalns bijis norobežots ar vairākiem aizsarggrāvjiem un priekšpili.
Ēriks Ešbergs

Spēlētāja karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru Ešbergs uzsāka 2005. gadā, kad pievienojās Zviedrijas Elitsērijas klubam HV71. 2006.—07. sezonā Ēriks tika atzīts par visas sezonas līgas labāko vārtsargu, attiecīgi 2007. gada vasarā Ešbergs parakstīja līgumu ar Nacionālās hokeja līgas klubu Losandželosas "Kings". Nākamo trīs sezonu laikā kluba rindās Ešbergs aizvadīja 55 spēles. 2010.—11. sezonu Ēriks iesāka vien "Kings" fārmklubā, un pēc divām tā rindās aizvadītām spēlēm atgriezās Eiropā, pievienojoties Kontinentālās hokeja līgas klubam Ufas "Salavat Julajev", kura rindās tika atzīts par marta mēneša vērtīgāko līgas vārtsargu. 2010.—11. sezonā Ešbergs kopā ar komandu izcīnīja arī Gagarina kausu.
2012.—13. gada sezonu aizvadīja Doņeckas "Donbass" sastāvā, taču 2013. gada oktobrī Ešbergs pievienojās Vācijas hokeja līgas klubam Izerlūnas "Roosters". Pēc sezonas beigām Ešbergs pievienojās jau Zviedrijas hokeja līgas vienībai HV71.
Zviedrijas izlases rindās spēlējis 2007. un 2011. gada Pasaules čempionātos, 2011. gadā kopā ar izlasi izcīnot sudraba medaļas.
Jēkabs Klaviers

Bērnība un jaunība

Jēkabs Klaviers dzimis Džūkstē, viņa tēvs ir namdaris-galdnieks, barona Drahenfelsa dzimtcilvēks. 1879. gadā Klaviers beidz Džūkstes tautskolu pilna kursa apjomā, taču tālākai izglītībai trūkst līdzekļu un Klaviers apgūst tēva arodu, kļūstot par galdnieku. 1887. gadā Klavieru iesauc Krievijas impērijas armijā obligātā militārā dienesta izpildei, viņš dien Leibgvardes jēgeru pulkā, dienesta gaitas beidz 1891. gadā feldfēbeļa pakāpē. Pēc dienesta Klaviers apmetas uz dzīvi Liepājā un aptuveni 14 gadus strādā Liepājas-Romnas dzelzceļa darbnīcā, no 1913. gadā dokmeistars Karostas darbnīcā.

Starpkaru periodā

Pēc Brīvības cīņu noslēguma Klaviers līdz 1924. gadam strādā par vecāko rajona uzraugu Kara ēku un būvju pārvaldē Liepājā, pēc tam izpilda būvju grupas sarga vietu, mūža nogalē viņš ir mājas uzraugs Sarkanā Krusta sanatorijā Karostā.
Goda virsseržants Jēkabs Klaviers aiziet mūžībā 1937. gada 13. maijā, tiek apbedīts Liepājas Ziemeļu kapsētā ar pilnu militāro godu, klātesot Liepājas garnizona priekšniekam ģenerālim Oskaram Dankeram un citām augstām armijas amatpersonām.
271. mikroautobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Paula Stradiņa slimnīca — Slimnīca "Gaiļezers" kursē pa šādām ielām: Pilsoņu iela, Liepājas iela, Mārupes iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Brīvības gatve, Silciema iela, Murjāņu iela, Juglas iela, Malienas iela, Hipokrāta iela, un Gaiļezera iela.
Slimnīca "Gaiļezers" — Paula Stradiņa slimnīca kursē pa šādām ielām: Gaiļezera iela, Hipokrāta iela, Malienas iela, Juglas iela, Murjāņu iela, Silciema iela, Brīvības gatve, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Tukuma iela un Pilsoņu iela
Žans Filips Ramo

Biogrāfija

Cēlies no Dižonas ērģelnieka ģimenes. Pēc mācībām jezuītu skolā, 18 gadu vecumā devies uz Itāliju, kur papildinājis muzikālo izglītību Milānā.
Pēc atgriešanās dzimtenē bijis vijolnieks orķestrī, bet vēlāk kalpojis par ērģelnieku vairākās Francijas pilsētās, līdz 1723. gadā apmetās uz dzīvi Parīzē, kur nodarbojās ar garīgo un laicīgo muzikālo darbu komponēšanu. No 1745. gada karaļa galma komponists, vēlāk ieņemot Žana Batista Lulli vietu.
Darbojies instrumentālajā kamermūzikā, turpinot franču klavesīnistu tradīcijas — vairāku klavesīna skaņdarbu krājumu autors. Ramo savā daiļradē tiecās pēc dekoratīvākas rakstības un dinamiskākas attīstības. Vēlākajos gados nodevies galvenokārt operu komponēšanai.
Pazīstamākie muzikālie darbi: operas "Hipolits un Arisija" (1733. gadā), "Kastors un Pollūks" (1737. gadā), "Dardans" (1735. gadā), baletopera "Galantā Indija" (1735. gadā). Tāpat rakstījis kantātes, motetes un instrumentālo kamermūziku.
Ramo ir arī vairāku muzikāli teorētisko darbu autors, 1722. gadā izdotais "Traktāts par harmoniju.." kļuva par pamatu harmonijas mācībai mūzikā, kas pēc autora nāves ieguva turpmāko attīstību 19. un 20. gadsimta mūzikas teorētiķu darbos.
Bernhards Loze

Dzīvesgājums

Dzimis 1928. gadā kā jaunākais no četriem bērniem Dr. Valtera Lozes (Walther Lohse) un viņa sievas Dr. Minas Lozes, dzimušas Bareletas (Mina Lohse, geb. Barrelet) ģimenē. Tēva specializācija bija vēsture un jaunās valodas, māte strādāja par angļu filoloģijas pasniedzēju universitātē. Jau agrā bērnībā ieinteresēts lingvinistikā un vēstures jautājumos.
1947. gadā B. Loze uzsāka studijas Hamburgas universitātes evaņģēliskās teoloģijas fakultātē, kur arī studijas noslēdza. Uz viņu lielu iespaidu atstāja tādi sava laika slaveni pasniedzēji kā baznīcvēsturnieks Hanss fon Kampenhauzens (Hans von Campenhausen, 1903 — 1989), Jaunās Derības pasniedzējs Martins Dibēliuss (Martin Dibelius, 1883 — 1947) Hamburgā, Jaunās Derības pasniedzējs Joahims Jeremiass (Joachim Jeremias, 1900 — 1979) un baznīcvēsturnieks Hermanis Dēriess (Hermann Dörries, 1895 — 1977) Gotingenē. B. Loze studējis arī Bristolē un Kembridžā un 1952. gadā Gotingenē aizstāvējis doktora disertāciju un uzsācis darbu pie H.Dēriesa. Līdzās akadēmiskajai darbībai, jau 1953. gadā Bernhards Loze uzsācis kalpošanu Hamburgas baznīcā. Kalpošanas sākumā iepazinies ar Anneloti Štraiteli (Annelotte Schtreitel), ar kuru apprecējies 1955. gadā. Laulībā dzimuši trīs dēli - Reinhards, Joahims un Andreass. Līdz pat aiziešanai pensijā 1992. gadā Bernhards Loze bija Hamburgas universitātes baznīcas vēstures un vēstures teoloģijas profesors. Bernhards Loze miris 1997. gada 29. martā. Loze ir sarakstījis vairākas nozīmīgas grāmatas, tulkotas arī citās valodās.
Rūdolfs Dēliņš

Dzīves gājums

Dzimis 1883.gadā Kauņas guberņā. Strādāja Rīgas fabrikā un 1903. gadā iestājās LSDSP. 1905. gada revolūcijas laikā kļuva par vienu no Rīgas sociāldemokrātu Federatīvās komitejas kaujiniekiem un piedalījās Uzbrukumos Rīgas Centrālcietumam (1905) un Rīgas Policijas pārvaldei (1906). Krita sadursmē ar policiju Rīgā 1906. gada 1. jūnijā.
Valerians Abakovskis

Biogrāfija

Dzimis Rīgā 1895. gada 5. oktobrī krievu ģimenē. Lai arī pierādīja sevi kā talantīgu izgudrotāju, Abakovskis strādāja par šoferi Tambovas čekā.

Aerovagons

Abakovska zināmākais izgudrojums ir aerovagons, eksperimentāls liela ātruma dzelzceļa vagons, kas aprīkots ar lidmašīnas dzinēju ar propellera piedziņu. Tas tika radīts Padomju amatpersonu transportam.

Nāve

1921. gada 24. jūlijā komunistu grupa ar ārvalstu delegātiem Fjodora Sergejeva vadībā devās ar aerovagonu no Maskavas uz Tulas raktuvēm, lai to izmēģinātu. Vagonā atradās arī pats Abakovskis. Lai arī viņi veiksmīgi sasniedza Tulu, atgriežoties Maskavā aerovagons lielā ātrumā nogāja no sliedēm. Bojā gāja seši no 22 pasažieriem, ieskaitot Abakovski.
Visi bojāgājušie apglabāti Kremļa sienas nekropolē.
Teodors Zaļkalns

Dzīves gājums

Dzimis 1876. gadā Allažu pagastā zemnieka un tirgotāja ģimenē. Mācījās Allažu draudzes skolā, tad Rīgas pilsētas reālskolā. 1893. gadā viņš iestājās Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā Pēterburgā, specializējās dekoratīvajā glezniecībā un ofortā. 1899. gadā devās studēt uz Minheni, pēc tam arī uz Parīzi ar mērķi papildināties dekoratīvajā glezniecībā, taču, sastapies ar Ogistu Rodēnu, nolēma kļūt par tēlnieku.
Atgriezies Pēterburgā, strādāja Karla Faberžē juvelierizstrādājumu uzņēmumā, kur veidoja modeļus cilvēku un dzīvnieku figūriņām. Vasarās viņš atgriezās mājās un strādāja galvenokārt ar portretiem. 1903. gadā pārcēlās uz Jekaterinburgu, kur strādāja par mākslas skolotāju. Paralēli viņš arī veidoja portretus un statuetes. 1907. gadā viņš devās uz Itāliju un Florencē pētīja bronzas liešanas un marmora apstrādes tehnoloģiju, iepazinās ar itāliešu vecmeistaru darbu oriģināliem. No 1909. gada dzīvoja Pēterburgā, bija Štiglica Centrālās tehniskās zīmēšanas skolas pedagogs (1918—1919).
1920. gadā atgriezās Latvijā, dzīvoja un strādāja Rīgā, izveidojis mākslinieku biedrību "Sadarbs". Piedalījās divu Rīgas lielo monumentu — Brāļu kapu (1921—1922) un Brīvības pieminekļa (1922—1929) konkursos, bet zaudēja konkurencē ar Kārli Zāli. Publikas neizpratni tolaik izraisīja  plašākai publikai tolaik neierastā skaldņotā formu traktējumā izkaltais rakstnieka Rūdolfa Blaumaņa piemineklis (1929). 1930. gadā latviskoja savu uzvārdu no Grīnbergs uz Zaļkalns. 
Kā pasūtījuma darbus veidoja rakstnieka Jāņa Akurātera (1929) un dzejnieces Aspazijas (1931) krūšutēlus, dzejnieka Jāņa Poruka kapa pieminekli Meža kapos Rīgā (1930) un Fr. Bārdas piemineklī Umurgas kapos (1933). 
Kazdangā uzstādīja viņa kalto pieminekli Māteru Jurim, bet Plācī cilni Pirmajā pasaules karā kritušajiem (1931). Vairākmetrīgu cūkas skulptūru, ko varēja uztvert arī kā Latvijas bekona simbolu, 1937. gadā bija paredzēts uzstādīt Centrāltirgū, bet šī iecere netika īstenota. 1938. gadā pie toreizējā Rakstnieku nama Siguldā atklāja viņa veidoto Kronvaldu Ata pieminekli. 
Pēc Otrā pasaules kara aktīvi sadarbojās ar okupētās Latvijas varas iestādēm, bija Latvijas PSR Tautas mākslinieks (1945), Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāts (1947—1955), PSRS Mākslas akadēmijas īstenais loceklis (1947),  PSRS Tautas mākslinieks (1957), Sociālistiskā Darba Varonis (1971). Esot ierosinājis nojaukt Brīvības pieminekli kā mākslinieciski mazvērtīgu un padomju ideoloģijai kaitīgu.
Barbes

Latvijā

Latvijā, iespējams, sastopama viena barbju ģints suga — barbe (Barbus barbus). 1937. gadā uz Rīgas tirgu no Liepājas reida ticis atvests viens eksemplārs. Tas vēlāk literatūrā attiecināts uz Bārtas lejteci pie Liepājas. 1960. gadā barbe attiecināta arī uz Daugavas un Ventas baseinu. Lai arī Latvijā neviena savvaļas populācijas pastāvēšana nav zināma, tomēr barbe sastopama vairākās upēs Lietuvā un Baltkrievijā. Areāla robeža mūsdienās ir Nemunas baseins.

Kopīgās īpašības

Barbes ir samērā slaidas zivis ar ieapaļu ķermeni. Mute vērsta uz leju. Visām sugām pie mutes vairāki taustekļi. Lai arī barbes makšķerē un izmanto pārtikā, tomēr mātītes un ikri ir indīgi, un daudziem cilvēkiem to ēšana izsauc sliktu dūšu un vemšanu. Mazāka auguma barbes tiek izmantotas kā akvārija zivtiņas, tomēr tās nav tik populāras kā to radinieces Dienvidaustrumāzijas barbes (Puntius).
ZL Hotline

ZL Hotline ir informācijas grupai "Latvijas Tālrunis" piederošs uzziņu dienests, kas sastāv no informatīvā uzziņu dienesta (tālruņa numurs 177) un biznesa uzziņu portāla.
Engures ezers

Raksturojums

Lagūnas izcelsmes ezeru no Rīgas jūras līča atdala 1,5 — 2,5 km plata kāpu josla. Ezerā ietek Dzedrupe, Dursupe, Jurģupe, bet iztek Mērsraga kanāls, kurš tika izrakts 1842. gadā, pazeminot ezera līmeni par 1,5 metriem. Šobrīd ezera dziļums nepārsniedz 2,1 m, bet vidējais dziļums ir tikai 0,40 m. Gultne smilšaina, granšaina, ar dolomīta šķembām, to pārklāj biezs dūņu slānis, vietām līdz 6 m biezas sapropeļa iegulas. Krasti lēzeni, pašu ezeru reti kur var redzēt. Lai radītu atklātu krasta ainavu, vairākās vietās krasts tiek noganīts. Ezers stipri aizaudzis. Rietumu malā — plašs niedrēm aizaudzis staignājs Grebis (arī Grebju jeb Grebļu pussala). Sastopamas 16 sugu zivis. Ezers ir bagāts ar putniem, ligzdo daudzu sugu ūdensputni, tai skaitā vairākas retas un aizsargājamas putnu sugas. Vairākās vietās piekrastē izveidoti putnu vērošanas torņi.
Engures ezers un tā apkārtne iekļauta Engures ezera dabas parkā. Ezera austrumu piekrastē atrodas ornitoloģisko pētījumu centrs. Daļā ezera atļauta makšķerēšana, piekrastē vairākas laivu bāzes. Niedru pļaušana.
Albānijas administratīvais iedalījums

Albānijas administratīvo iedalījumu veido 12 apgabali (karķas; qarku). Šāds administratīvais iedalījums pastāv kopš 1938. gada. Apgabalus sīkāk iedala 61 rajonos (bashki). 2015. gadā samazināja rajonu skaitu līdz 61 rajonam, bet lauku teritorijās atcēla komūnas.
Rečica

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta Novgorodas pirmajā hronikā 1213. gadā, kā ietilpstošu Čerņigovas zemē. Vēlāk tā iekļāvās Turovas, Kijevas kņazistē. Ģedimina valdīšanas laikā (1311–1341) pilsēta iekļāvās Lietuvas lielkņazistē. Vītauta laikā šeit tika uzcelta pils, kura tika nopostīta 1654. gadā. 1511. gadā Rečicai tika piešķirtas Magdeburgas tiesības. Pievienota Krievijas impērijai pēc Polijas otrās dalīšanas 1795. gadā. 19. gadsimtā vairums pilsētas iedzīvotāju bija ebreji. Otrā pasaules kara laikā Rečica no 1941. gada 23. augusta līdz 1943. gada 18. novembrim atradās vācu okupācijā. Okupācijas laikā tika izveidots ebreju geto, vēlāk geto iedzīvotāji tika iznīcināti. 1964. gadā pilsētas apkaimē tika atklātas naftas atradnes. 1991. gadā, sabrūkot PSRS, Rečica kļuva par neatkarīgās Baltkrievijas pilsētu.
Starkāji

Starkāji (Actinopodea, Actinopoda) ir sarkodīnvicaiņu tipa virsklase, kuras pārstāvjiem pseidopodijas jeb māņkājiņas ir nostiprinātas ar augsti organizētiem mikrocaurulīšu kūlīšiem, ko sauc par aksopodijiem. Mikrocaurulītes ir apkopotas ģeometriski simetriskos agregātos, kuru uzbūve ir specifiska dažādiem taksoniem. Aksopodiji ir izvietoti radiāli un, kā likums, nodrošina planktona organismiem planēšanu ūdenī. Turklāt tie tiek izmantoti barības satveršanai un uzņemšanai.
Izņemot saulenītes (Heliozoa), kuras ir sastopamas gan saldūdenī, gan sāļūdenī visi starkāji dzīvo jūrā. To svarīga īpašība ir neorganisks skelets vai adatas. Starkāju jūras formas līdz šim saucās starītes jeb radiolārijas (Radiolaria), bet tā kā to starpā ir zināmas daudzas atšķirības morfoloģijā, ultrastruktūrā, attīstības ciklos un skeleta elementu ķīmiskajā sastāvā, šo grupu ir lietderīgi sadalīt trijās klasēs (Acantharea, Polycystinea, Phaeodarea).
Zālīte (stacija)

Stacijas vēsture

1904. gadā te tika iekārtota platforma Zalingena mežniecības vajadzībām. 1920. gadā pieturas punkts tika pārdēvēts par Zālīti.  Šobrīd Zālīte ir stacija.
Rosrāte

Sadraudzības pilsētas

Rosrātes sadraudzības pilsēta kopš 1998. gada ir Krepjēra Francijā.
Maģija

Maģijas veidi

Baltā maģija esot rituālu kopums, kuru mērķis ir izraisīt labu pārdabisko spēku darbību. Tā var tikt izmantota slimnieku dziedināšanai, dzīves sarežģījumu un sarežģītu situāciju šķetināšanai un risināšanai, citu cilvēku laimes nodrošināšanai un vairošanai. Tāda labdabīgā maģija var arī iekļaut aizsardzības rituālus un burvestības, kas ir vērstas pret melnās maģijas pārstāvjiem. Visbiežāk tā tendēta uz cilvēka ķermeņa dziedināšanu. Melnā maģija esot rituālu kopums ar mērķi izraisīt ļaunu pārdabisko spēku darbību. Tā esot postījumu un iznīcības maģija. Melnā maģija esot destruktīva, ar nolūku atriebties, kaitēt, iznīcināt vai citam atņemt to, kas tam pieder.

Maģijas pielietotāji

Mags, "gudrais no austrumiem", esot cilvēks, kurš ir apguvis filosofiju un mācījies virzīt savu gribu. Vēsturiski maģija reizēm attiecināta uz burvjiem, raganām, šamaņiem, zintniekiem un pūšļotājiem. Burvis nodarbojās zīlēšanā, pazudušu priekšmetu un personu atrašanā, apslēptās bagātības meklēšanā, cilvēku un dzīvnieku ārstēšanā, sapņu tulkošanā, zādzību atklāšanā, spoku un feju izdzīšanā, burvību uzsūtīšanā, raganu un feju burvību laušanā, kā arī amuletu un mīlas dzērienu izgatavošanā.

Latvijas cilvēki, kuri nodarbojušies ar maģiju

Konstantīns Raudive bijis parapsihologs. Viņš ir pazīstams ar saviem eksperimentiem elektroniskajā komunikācijā ar mirušajiem. Akadēmiķis nomira 1974. gadā.
Gaišreģe un dzintniece, latgaliete Jadvigas Kučkova jeb Zvaigžņu māte 2005. gada jūlijā esot mirusi, lai dotos uz "paralēlajām pilnības pasaulēm."
Eižens Finks piedzima 1885. gada 25. jūnijā Limbažos, nokļuva kāda ceļojoša cirka trupā, nokrita no zirga un tā rezultātā, iespējams, ieguva gaišreģa spējas. Finks Rīgas Maskavas forštatē nodarbojās ar fotografēšanu, pareģošanu un zīlēšanu. Pirmā pasaules kara laikā Finks strādāja par zīlnieku Azerbaidžānas valsts kancelejā, arī pareģodams, ka atgriezīsies Rīgā jau kā slavens pareģis. Arī savu nāvi 1958. gada 6. februārī viņš paredzēja.
Marta Rācene dzima 1908. gada 30. martā Dauguļu pagasta „Mazbrenguļos”. Pēc Otrā pasaules kara Marta pārcēlās uz dzīvi Zilākalna „Zažēnos”, kur nodarbojās ar dziedināšanu un viņu sāka dēvēt par Zilākalna Martu. Zintniece nomira 1992. gada 22. maijā.
Jaunsvirlaukas pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Īslīce, Lielupe, Liepars, Rēda, Sesava, Svitene, Vircava.

Vēsture

Mūsdienu Jaunsvirlaukas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Biles muiža (Billenhof), Ciemaldu muiža (Zeemalden), Dandāles muiža (Dannental), Jaunāmuiža (Peterweide), Jaunsvirlaukas muiža (Neu-Bergfried, Jaunsvirlauka), Prankas muiža (Frank-Sessau), Salgales muiža (Sallgalen), Staļģenes muiža (Stalgen, Staļģene), Supardantu muiža (Superintendentenhof), Vecsvirlaukas muiža (Alt-Bergfried, Bajāri).
1935. gadā Jelgavas apriņķa Jaunsvirlaukas pagasta platība bija 93 km² un tajā dzīvoja 2139 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Jaunsvirlaukas un Staļģenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Jaunsvirlaukas ciems ietilpis Jelgavas (1949-1962, pēc 1967. gada) un Bauskas (1962-1967) rajonos. Jaunsvirlaukas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētā Staļģenes ciema un Sesavas ciema kolhoza «Līgo» teritoriju, bet daļu teritorijas pievienoja Vircavas ciemam. 1966. gadā pievienoja Vircavas ciema padomju saimniecības «Dzirnieki» teritoriju, 1974. gadā daļu teritorijas pievienoja Vircavas ciemam, 1977. gadā pievienoja daļu Vecsvirlaukas ciema teritorijas, 1979. gadā — daļu likvidētā Vecsvirlaukas ciema, 1987. gadā — daļu Vircavas ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Jaunsvirlaukas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Jelgavas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Staļģene (pagasta centrs), Mežciems, Dzirnieki, Vecsvirlauka, Bajāri, Bitēni, Blukas, Īslīcas, Jaunsvirlauka, Kārniņi, Pakuļi, Smedēni, Šalkas.
Jēkabpils lidlauks

Vēsture

Līdz Latvijas okupācijai lidlauks funkcionēja kā Latvijas Aviācijas pulka Krustpils lidlauks. Ap 1935. gadu uzcēla jaunu dzelzsbetona angāru un divstāvu kazarmas, pirms 1939. gada tika plānots atklāt Valsts gaisa satiksmes līniju Rīga - Krustpils - Daugavpils, kas tomēr netika realizēts. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā te no Rumbulas lidlauka pārdislocēja Latvijas aviācijas pulka "Gladiator" kaujas lidmašīnas. Otrā pasaules kara laikā Jēkabpils lidlaukā bāzējās Luftwaffes 1. flotes (Luftflotte 1) bumbvedēji.
Krustpils, no 1962. gada Jēkabpils lidlauku Aukstā kara laikā izmantoja kā vienu no militārajiem lidlaukiem pie PSRS ziemeļrietumu robežas.
Līdz 1992. gadam Jēkabpils lidlaukā bāzējās padomju gaisa spēku 886. Speciālais Izlūklidmašīnu Aviācijas Pulks (886-й Сталинградский Краснознаменный отдельный разведывательный авиационный полк, 886-й ОРАП) ar divām aviācijas eskadriļām, kas  izmantoja IL-28R (ИЛ-28Р), Jak-27R (Як-27Р), Mig-15 ( МиГ-15), tad Jak-28PP (Як-28ПП), beidzot Su-17M4R (Су-17М4Р) un Su-24MR (Су-24МР) kaujas lidmašīnas.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas un Krievijas armijas izvešanas Jēkabpils lidlauks 547,8 hektāru platībā nokļuva Latvijas Republikas Aizsardzības ministrijas pārraudzībā, kas to bez jebkādām saistībām nodeva Jēkabpils rajona padomes īpašumā. 1993.-1999. gadā darbojās AS "Jēkabpils lidosta". 2000. gadā lidostas zemi iekļāva valsts brīvo zemju fondā. Ēkas un komunikācijas, tajā skaitā munīcijas noliktavas, komandpunktu, tehniskās un saimnieciskās būves privatizēja SIA Reka, izņemot 500 skrejceļa plāksnes, ko sadalīja rajona pašvaldībām.
2004. gadā vienā no lidlauka angāriem  policija atklāja lielu nelegālo tabakas izstrādājumu noliktavu ar aptuveni 1 250 000 cigarešu paciņām.
Ap 2008. gadu lidlauka teritorija uzbūvēja asfaltbetona rūpnīcu, kazarmu ēkās darbojas kokapstrādes firma. 2013. gadā bija saglabājušies 7 vai 8 izdemolēti lieli kara lidmašīnu angāri vairāk kā desmit mazāku angāru.
Milda Grīnfelde

Dzīves gājums

Dzimusi 1909. gada 20. aprīlī Novosibirskā, pēc 1905. gada revolūcijas izsūtīto latviešu ģimenē. Studēja Latvijas Universitātē, iestājās studentu korī Dziesmuvara, strādāja par telefonisti, bija redaktore apgādā "Zelta ābele". Pēc Otrā pasaules kara beigām strādāja Latvijas Zinātņu akadēmijas Valodas un literātūras institūtā par zinātnisko līdzstrādnieci. Uzrakstīja pretpadomju satura grāmatu "Tētis-karavīrs". No 1946. gada regulāri pirmdienās pulcējās aktieru Irmas un Arnolda Stubavu dzīvoklī Dzirnavu ielā. Apspriesta tika galvenokārt franču literatūra, katrs dalībnieks varēja ņemt līdzi arī savus domubiedrus. M. Grīnfelde bija dzejnieka Aleksandra Čaka pēdējo gadu līdzgaitniece, kurai veltītā A. Čaka mīlas lirika atrodama krājumā "Debesu dāvana".
Latvijas PSR Tautas drošības komisariāta darbinieki viņu izsekoja apcietināja kopā ar citiem t. s. "Franču grupas" locekļiem 1951. gada 17. aprīlī, apsūdzot buržuāziskajā nacionālismā un dalībā pretpadomju sanāksmēs.
Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Mirdza Ersa, Skaidrīte Sirsone, Maija Silmale, Ieva Lase, Elza Stērste, Eleonora Sausne, Miervaldis Ozoliņš, Kurts Fridrihsons, Arnolds Stubavs, Irīna (Irma) Stubava, Alfrēds Sausne un Gustavs Bērziņš. Maijai Silmalei piesprieda 10 gadu ilgu ieslodzījumu un izsūtījumu uz PSRS nometinājuma vietām. Ieslodzījumu viņa pavadīja stingra režīma nometnē Mordovijā. Pēc Staļina nāves viņu 1956. gadā atbrīvoja no lēģera.
Pēc atgriešanās dzimtenē Milda Grīnfelde aktīvi nodarbojās ar tulkošanu. Kopā ar rakstnieku Valdi Rūmnieku viņa sarakstīja grāmatu "Kāpēc es esmu Čaks?" 2000. gada 4. februārī Valsts prezidente Vaira Vīķe - Freiberga pasniedza tulkotājai Mildai Grīnfeldei piektās pakāpes Triju zvaigžņu ordeni. Mirusi 2000. gada 29. septembrī Rīgā. Latvijas Okupācijas muzeja pastāvīgajā ekspozīcijā ir ietvertas liecības par Mildu Grīnfeldi.

Pazīstamākie tulkojumi

M. Grīnfeldes tulkojusi vairāk nekā 60 grāmatu, kuru autori ir Albērs Kamī, brāļi Gonkūri, Onorē de Balzaks, Romēns Rolāns. Uz teātru skatuvēm uzvesti vairāki desmiti viņas tulkotu lugu.