google/wiki40b huggingface dataset:
Pauls Jurevičs

Dzīvesgājums

Dzimis 1891. gada 19. novembrī Rīgā fabrikas pārvaldnieka Jāņa Jureviča ģimenē. Pēc Rīgas reālskolas beigšanas (1909) strādāja par mājskolotāju (1909-1912). No 1912. gada studēja filozofiju Tērbatas universitātē pie Jēkaba Oša. Pirmā pasaules kara laikā strādāja par skolotāju Goļicinas ģimnāzijā pie Maskavas (1916-1918) un 1918. gadā iestājās Maskavas universitātē. 1921. gadā atgriezās Latvijā un Latvijas Universitātē ieguva cand. phil. grādu.
Latvijas Republikas Izglītības ministrijas uzdevumā P. Jurevičs 1921. gada rudenī kopā ar latviešu skolnieku grupu devās uz Franciju, kur strādāja Turkuenas (Tourcoing) licejā un papildinājās netālajā Lilles universitātē pie profesoriem Lefevra un Ibēra (1921−1924). Kopš 1925. gada viņš bija Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijas skolotājs un Latvijas Universitātes privātdocents un grieķu valodas lektors (1927).
1930. gadā viņš aizstāvēja disertāciju par Anrī Bergsona atziņas teoriju un ieguva filozofijas doktora (Dr. philos.) grādu. No 1935. gada LU filozofijas vēstures profesors. Attīstīja teoriju par intuitīvo metodi un uzstājās ar ziņojumiem starptautiskajos filozofu kongresos (1934, 1937).
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā viņu atlaida no darba, bet 1941. gada atkal atjaunoja amatā kā Filoloģijas un filozofijas fakultātes dekānu (1941−1943). 1944. gadā devās bēgļu gaitās, bija mācībspēks Freiburgas universitātē (1945−1950). 
1950. gadā emigrēja uz Austrāliju, strādāja par valodu pasniedzēju Melburnas koledžā un rakstīja filozofiskas esejas.
Miris Melburnā 1981. gada 6. novembrī.
Mans mīļākais karš

Sižets

Filmā tiek sekots līdzi filmas autorei un tam, kā viņa izaug no bērnišķīgas fascinācijas par rotaļām līdz attieksmei pret karu un tā postu. Filmas sižets notiek laikā, kad režisore bija vēl pavisam jauna un dzīvoja Kurzemē, kā arī Otrā pasaules kara laikā šajā pašā novadā.
50. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Abrenes iela — TEC-2 kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Turgeņeva iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Stabu iela, Avotu iela, A. Deglava iela, Nīcgales iela, Sesku iela, Dārzciema iela, Krustpils iela, Granīta iela, Granīta iela (Stopiņu novads) un Granīta iela (Acone).
TEC-2 — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Granīta iela (Acone), Granīta iela (Stopiņu novads), Granīta iela, Krustpils iela, Dārzciema iela, Sesku iela, Nīcgales iela, A. Deglava iela, Avotu iela, Bruņinieku iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Abrenes iela un Skrindu iela. Autobuss nepietur šādās pieturvietās: Inženieru iela.

Saistībā ar Iekšlietu ministra Sanda Ģirģena rīkojumu slēgt Deglava tiltu satiksmei, pamatojoties uz Būvniecības valsts kontroles biroja ekspertu atzinumu par tā drošumu, no 2019. gada 25. aprīļa līdz 4. maijam maršruts tika novirzīts pa Zemitāna tiltu.
Kiriši

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēts kā ciems 1693. gadā. Ciems gandrīz pilnīgi nopostīts Otrā pasaules kara laikā. Kiriši sāka strauji attīstīties pēc 1960. gada, kad šeit tika uzbūvēta naftas pārstrādes rūpnīca.

Ekonomika

Pilsētā atrodas nafta kompānijas "Surgutneftegaz" naftas pārstrādes rūpnīca "Kinef", kā arī liela termoelektrostacija. 2016. gadā tiek plānots atvērt vēl vienu naftas pārstrādes rūpnīcu - Kiriši-2.

Sports

Kiriši ir ievērojams Krievijas ūdenspolo centrs. Kirišu sieviešu ūdenspolo komanda ir desmitkārtēja Krievijas čempione.
Kumols

Iegūšana

Kumols ir sastopams naftā un degvielās, taču rūpnieciski kumolu ražo no benzola un propēna skābu katalizatoru klātienē. Kumols veidojas, sadaloties terpēniem un kamparam.

Īpašības

Kumola tvaiku uzliesmošanas temperatūra ir 34°C, bet kumola pašuzliesmošanas temperatūra ir 424°C.
Kumols ietekmē ūdens organoleptiskās īpašības, sākot no koncentrācijas 0,1 mg/l. Zivju gaļai piemīt kumola smaka, ja ūdenī ir 0,25 mg/l kumola. Nokļūstot augsnē, kumols nomāc tajā amonizācijas un nitrifikācijas procesus, samazina mikroorganismu daudzumu augsnē.
Kumols pieder pie maztoksiskām vielām. LD₅₀ žurkām ir ap 2,9 g/kg. Siltasiņu dzīvniekiem un cilvēkam kumols var izsaukt narkotisku efektu, tam ir arī kairinoša iedarbība. Cilvēkam ieelpojot lielākus kumola tvaiku daudzumus, novērojamas galvassāpes, vispārējs vājums, var iestāties pat koma. Šķidrā veidā var uzsūkties caur ādu. Var izsaukt dermatītu, bet, iekļūstot acīs — konjunktivītu. Ilgstoši iedarbojoties nelieliem kumola daudzumiem, var rasties patoloģiskas izmaiņas aknās un nierēs, asinsainas izmaiņas, nervu sistēmas traucējumi.
Darba zonas gaisā pieļaujams līdz 50,0 mg/m³ kumola, bet atmosfēras gaisā — līdz 0,014 mg/m³.
Lai novērstu kumola iedarbību, jālieto necaurlaidīgi cimdi, aizsargkrēmi.
Ja cilvēks akūti saindējies ar kumolu, viņš jānogādā svaigā gaisā, vajadzības gadījumā jāveic mākslīgā elpināšana, jādod ieelpot skābeklis. Ja kumols nokļuvis acī, acs nekavējoties jāmazgā ar ūdeni vai fizioloģisko šķīdumu; tas pats jādara, ja kumols nokļuvis uz ādas.

Izmantošana

Kumols ir galvenā fenola un acetona iegūšanas izejviela. Lieto arī laku un krāsu rūpniecībā. Kumols ietilpst benzīna ar lielu oktānskaitli sastāvā.
Baltijas pērle

Baltijas pērle ir starptautisks kinofestivāls. Tas aizsākās 20. gadsimta 90. gadu vidū. Festivāla idejas autore un “Baltijas pērles” ilggadējā direktore ir krievu aktrise Marina Ļipčenko, kas dzīvo Rīgā.

Repertuārs un viesi

“Baltijas pērles” festivāla īpašo viesu statusā bijušas plaši pazīstamas kinozvaigznes - Džina Lollobridžida, Alēns Delons, Ingeborga Dapkunaite, Klauss Marija Brandauers, Natālija Andreičenko, Pjērs Rišārs, triju dienu meistarklasi Rīgā vadījusi Katrīna Denēva.
“Baltijas pērles” programmā tiek iekļauti gan kinoklasikas darbi, gan jaunākās filmas no dažādām valstīm, tai skaitā filmas, kas apbalvotas Kannu, Venēcijas, Berlīnes un Maskavas kinofestivālos. Starp festivālā demonstrētajām filmām bijušas šādas filmas: Maikla Kērtisa režisētā “Kasablanka”, Kinga Vidora "Divkauja saulē", Kristofa Onorē “Daiļava”, bulgāru režisora Javora Gardeva “Dzifts”, Luisa Bunjuela "Buržuāzijas diskrētais šarms", Pītera Grīneveja “Naktssardze”, Lukīno Viskonti “Roko un viņa brāļi”, Mērvina Leroja “Vaterlo tilts”, Federiko Fellīni La Dolce Vita, Bleika Edvardsa “Brokastis pie "Tifanija"”, Vinsentes Minelli “Sliktais un skaistā”, Mikelandželo Antonioni "Fotopalielinājums" (Blowup).
Franču jaunais viļņa retrospektīva “Baltijas pērlē” aizsākta ar Fransuā Trifo filmu "Četrsimts sitieni".
Festivālā tikušas demonstrētas jaunākās Krievijas filmas, kā arī kompānijas "Warner Bros." zelta fonda filmu atjaunotās kopijas.
“Baltijas pērle” festivālā tiek rādītas filmas, kas jau ir uzvarējušas vai vismaz radījušas rezonansi nozīmīgos Eiropas kinofestivālos.
Aphis

Apraksts

Sīki kukaiņi, garums 0,8—3,1 mm. Taustekļi atrodas uz plakanas vai viegli izstieptas pieres, pieres sānos pauguri vāji attīstīti. Dažreiz marginālo pauguru ir tikai 3 pāri, bet lielākajai daļai ir vairāk (uz vēdera posmiem starp 1. un 7.).
Asociējas ar zālaugiem un krūmājiem. Hromosomu diploīdais komplekts 2n=8.
Sāviena

Vēsture

Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Sāvienas muižas (Sawensee) centru, izaugusi kā Sāvienas pagasta centrs un vēlāk padomju gados kā Sāvienas ciema padomes (līdz 1975. gadam) un kolhoza ciemats.
Galisija

Etimoloģija

Galisijas nosaukums radies no latīņu vārda Gallaecia, kā senatnē sauca ķeltu cilti, kas dzīvojusi šajā teritorijā.

Vēsture

2. gadsimtā pirms mūsu ēras uz tagadējo Galisiju atnāca romiešu leģioni. Nedaudzie saglabājušies Romas impērijas laika pieminekļi ir Lugo aizsargmūris, romiešu tilts un Herkulesa tornis. Tornis ir vienīgā romiešu bāka pasaulē, kas saglabājusies līdz mūsdienām.
No 5. līdz 6. gadsimtam mūsdienu Galisijas teritorijā, bijušās svēbu valsts vietā, atradās Galisijas karaliste. Sākotnēji tā bija viena no Astūrijas karalistes provincēm.
9. gadsimta sākumā mūsdienu Galisijas galvaspilsētā Santjago de Kompostelā atklāja Apustuļa Jēkaba apbedījuma vietu. Pateicoties šim faktam, pilsēta kļuva par vienu no trīs svētajām pilsētām. Miljoniem svētceļnieku no visas Eiropas devās svētceļojumos, lai to apskatītu. Izveidojās vairākus simtus kilometrus garais Svētā Jēkaba ceļš. Grūtā un ilgā ceļa mērķis bija sasniegt Santjago de Kompostelas katedrāli. Mūsdienās ir izveidojušies vēl daudzi citi svētceļnieku maršruti, tomēr pats senākais un interesantākais ir Franču ceļš, kas sākas Francijā un stiepjas cauri visiem Spānijas ziemeļu rajoniem.
Marija Geperta-Maiera

Biogrāfija

Dzimusi Katovicē. 1910. gadā ģimene paŗcēlās uz Getingeni, kur tēvs ieguva pediatrijas profesora vietu Getingenes Universitātē. Jau agrā jaunībā uzturējās Getingenes zinātnieku aprindās, piemēram, bija pazīstama ar Enriko Fermi, Verneru Heizenbergu un Polu Diraku. 1924. gadā iestājās Getingenes Universitātē, kur mācījās pie trim topošajiem Nobela prēmijas laureātiem — Maksa Borna, Džeimsa Franka un Ādolfa Vindausa. 1930. gadā pabeidza mācības universitātē.
Tajā pašā gadā apprecējās ar Džeimsa Franka asistentu Edvardu Maieru un pārcēlās uz vīra dzimteni — ASV, kur Edvardam Maieram piedāvāja ķīmijas asociētā profesora vietu Džona Hopkinsa universitātē. Tā kā Geperta-Maiera bija profesora sieva, antinepotisma (pretradniecības) likuma, daļēji arī seksisma dēļ, ar viņu netika noslēgts darba līgums. Viņai bija divi bērni, kuru audzināšana sakrita ar laiku, kad veikti svarīgi pētījumi. Marija Geperta-Maiera vairākus gadus strādāja vienkārši kā asistente Džona Hopkinsa universitātē, pasniedzot arī kursos un rakstot zinātniskus rakstus. Vēlāk Geperta-Maiera veica brīvprātīgu darbu bez atalgojuma Kolumbijas Universitātē. Tikai 1946. gadā, pārceļoties uz Čikāgu, Geperta-Maiera saņēma profesora vietu Čikāgas Universitātē.
1942. gadā Geperta-Maiera iesaistījās Manhetenas projektā, sadarbojās ar Enriko Fermi. 1948. gadā Argonas Nacionālajā laboratorijā viņa izstrādāja kodola čaulas struktūras matemātisko modeli. Vienlaicīgi pie līdzīgiem secinājumiem bija nākuši arī trīs vācu zinātnieki (Oto Haksels, Hanss Jensens, Hanss Suess). Geperta-Maiera 1950. gadā tikās ar Jensenu un viņi izlēma darbu turpināt sadarbībā. Rezultātā Hanss Jensens un Geperta-Maiera 1955. gadā publicēja grāmatu par kodola čaulas struktūras pamatteoriju (Elementary Theory of Nuclear Shell Structure).
1956. gadā Geperta-Maiera tika ievēlēta par Nacionālās Zinātņu akadēmijas locekli. 1960. gadā viņu pieņēma darbā par fizikas profesori Kalifornijas Universitātē. Lai gan drīz pēc tam Geperta-Maiera cieta no triekas, viņa turpināja gan pasniedzēja darbu, gan zinātniskos pētījumus. Geperta-Maiera mira 1972. gada 20. februārī no miokarda infarkta.
Par godu viņai Amerikas fizikas biedrība nodibinājusi Marijas Gepertas-Maieras balvu, ko pasniedz fizikas zinātnes doktorēm sievietēm.
Disnejlenda

Disnejlenda ir izklaides parks, kas atrodas Dienvidostas bulvārī 1313, Anaheimā, Kalifornijā, ASV. Tas tika atvērts 1955. gada 17. jūlijā. Parks pieder Volta Disneja kompānijai. Kopš atvēršanas parku ir apciemojuši vairāk nekā 515 miljoni cilvēku. 2005. gada 17. jūlijā tas svinēja 50 gadu jubileju. Disnejlendas ir atvērtas arī citās valstīs — Parīzē (Francija), Šanhajā (Ķīna), Tokijā (Japāna), Honkongā (Ķīna) un Orlando (Florida, ASV).
Kārlis Amenda

Dzīvesgājums

Dzimis luterāņu mācītāja ģimenē. Jau bērnībā parādīja izcilu vijoļspēles prasmi, no 5 gadu vecuma uzstājās Kurzemes hercoga Pētera galmā Jelgavā. Pēc mācībām Jelgavas ģimnāzijā no 1792. līdz 1796. gadam studēja teoloģiju Jēnas universitātē.
Pēc studiju beigšanas apceļoja Šveici, Franciju, Vāciju, strādādams par mūzikas skolotāju. 1798. gadā ieradās Vīnē. Strādādams par Mocarta bērnu mūzikas skolotāju, iepazinās un sadraudzējās ar Bēthovenu, ar kuru sarakstījās visu mūžu. 1799. gadā tēva (pēc citām ziņām brāļa) slimības dēļ Amenda bija spiests atgriezties Kurzemē.
No 1800. līdz 1802. gadam Amenda mācīja mūziku barona Štromberga bērniem Lielvirbu muižā. 1802. gadā viņš kļuva par luterāņu mācītāju Talsos. Apprecējās ar ceļojumos iepazīto šveicieti Žaneti Benuā (Jeanette Benoit), ģimenē piedzima 13 bērni. 
1821. gadā Amenda kļuva par Kandavas iecirkņa prāvestu, 1830. gadā - par Kurzemes evaņģēliski luteriskās konsistorijas padomnieku. 
Miris 1836. gadā, apglabāts paša izraudzītā vietā, pakalnā pie Talsu mācītājmuižas, 3 km uz austrumiem no Talsiem.
Latvijas Republikas nodokļu sistēma

Nodokļu un nodevu sistēma

Latvijas Republikas nodokļu un nodevu sistēmu veido: valsts nodokļi, valsts nodevas un pašvaldību nodevas. Valsts nodokļi ir ar likumu noteikts obligāts maksājums valsts budžetā vai pašvaldību budžetos (pamatbudžetā vai speciālajā budžetā), kas nav maksājums par noteiktas preces iegādi vai pakalpojuma saņemšanu un nav soda naudas un nokavējuma naudas maksājums, kā arī nav maksājums par valsts kapitāla vai tā daļas izmantošanu. Minētais termins piemērojams arī valsts sociālās apdrošināšanas obligātajām iemaksām, kā arī muitas nodoklim un citiem līdzvērtīgiem maksājumiem. Valsts nodevas ir obligāts maksājums valsts budžetā vai šajā likumā noteiktajos gadījumos pašvaldību budžetā kā atlīdzība par nodrošinājumu, ko valsts institūcijas devušas uzņēmējdarbībai, vai par sniegtajiem pakalpojumiem, kā arī likumos paredzētiem speciāliem mērķiem (ceļu, ostu un sakaru sistēmu uzturēšanai un attīstībai, iedzīvotāju un dabas ekoloģiskajai aizsargāšanai, teritorijas labiekārtošanai un citiem mērķiem). Pašlaik Latvijā ir 103 valsts nodevu veidi. Pašvaldību nodevas ir pašvaldības domes noteikts obligāts maksājums pašvaldību pamatbudžetā vai speciālajā budžetā šajā likumā paredzētajos gadījumos. Latvijā ir 10 pašvaldību nodevas.

Nodokļu maksātāji

Nodokļu maksātāji ir Latvijas Republikas vai ārvalstu fiziskās un juridiskās personas un uz līguma vai norunas pamata izveidotas šādu personu grupas vai to pārstāvji, kas veic ar nodokli apliekamas darbības vai kam tiek garantēts ienākums nākotnē. Konkrētā nodokļa objekts un maksātāju loks tiek noteikts katra konkrētā nodokļa likumā. Šā likuma un konkrēto nodokļu likumu izpratnē par nodokļu maksātājiem uzskatāmas arī ar pievienotās vērtības nodokli apliekamās personas un personas, to grupas vai grupu pārstāvji, kuras ietur vai kurām jāietur nodoklis no maksājumiem citām personām, to grupām vai grupu pārstāvjiem.

Nodokļu administrācija

Nodokļu administrācija ir valsts iestāde, kas pārrauga nodokļu likumdošanas izpildi. Tas ir Valsts ieņēmumu dienests un tā izveidotas institūcijas, pašvaldības domes (padomes) ieceltas amatpersonas vai izveidotas iestādes.
To darbību reglamentē Likums par Valsts ieņēmumu dienestu.

Latvijas nodokļu sistēmas starptautiskais vērtējums

Starptautiskajā nodokļu konkurētspējas indeksa izvērtējumā, kas veikts starp visām Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (OECD) valstīm, Latvija kopā ar Igauniju un Jaunzēlandi 2016. gadā ierindojas pirmajā trijniekā.  Izvērtējumā ņemti vērā vairāk kā 40 dažādi rādītāji, kas mēra ne tikai nodokļu slogu, bet arī nodokļu struktūru, tajā skaitā valsts uzņēmumu nodokļus, iedzīvotāju ienākuma nodokļus, īpašuma nodokļus, patēriņa nodokļus, kā arī peļņas, kas gūta ārzemēs, aplikšanu ar nodokļiem. Indeksa mērķis ir novērtēt, cik lielā mērā valsts nodokļu sistēma balstīta uz konkurētspēju un neitralitāti. Ja izpildās šie abi nosacījumi, tas veicina ilgtspējīgu ekonomikas izaugsmi un investīciju piesaisti, kā arī nodrošina pietiekamus ienākumus valsts prioritātēm
Mihails Beskašnovs

Spēlētāja karjera

Spēlētāja karjeru sācis Pavlovoposadas "Tekstiļščik", kurā spēlēja laikā no 1958. līdz 1965. gadam, pēc tam pārstāvējis Saratovas "Enerģija" (1966—1968), Maskavas "Lokomotiv" (1969—1972), Rīgas "Dinamo" (1972—1977), "Latvijas Bērzs" (1978—1979). Deviņdesmito gadu sākumā trīs sezonas aizvadījis arī Latvijas čempionāta komandās Rīgas "Vecmeistars" un Rīgas "Latvijas Zelts".

Trenera karjera

1980. gadu sākumā sācis trenera karjeru, sākumā bija Rīgas "Dinamo" otrais treneris (1981—1985). 1994. gadā īslaicīgi bijis Latvijas hokeja izlases galvenais treneris. 1994.—95. gada sezonā trenējis Rīgas "Pārdaugava" komandu. No 2002. līdz 2004. gadam bija Latvijas U-20 izlases galvenais treneris. 2005.—06. gada sezonā trenējis arī ASK/Ogre.
Marta Bartela

Personīgā dzīve

Precējusies ar šaha lielmeistaru Mateušu Bartelu.
Mūzika

Mūzika (sengrieķu: μουσῐκή, mousikḗ — ‘mūzu māksla’) ir mākslas veids, kurā ir ar ausi uztvertas, īpaši izveidotas vai nejauši radušās priekšmetu vai parādību izraisītas gaisa svārstības, kas ar asociāciju, analoģiju un sinestēziju palīdzību iedarbojas uz cilvēka psiholoģisko stāvokli kā intelektuāli vai emocionāli stimulējošs, organizējošs, terapeitisks vai sakrāls līdzeklis.
Mūzika esot cilvēka kā biosociālas būtnes integrāla daļa, nav universāla. Tās definējumi, īpašības un funkcijas ir atkarīgas no kultūras, kurā mūzika pastāv.
Mūzika ir viena no mākslas formām. Tās pamatelementi un izteiksmes līdzekļi ir skaņkārta, ritms, metrs, temps, dinamika, tembrs, melodija, reģistrs, harmonija, faktūra. Mūzika tiek fiksēta ar nošu raksta palīdzību. Moderno nošu pierakstu izgudroja mūks Gvido no Arecas. Tā var būt diferencēta pēc dažādiem principiem: pēc autorības (tradicionālā tautas, akadēmiskā un populārā mūzika), skaņdarba rakstura, atskaņojuma veida, atskaņotāju sastāva, sintēzes ar literatūru un citiem mākslas veidiem, lietojuma funkcijas, skaņkārtu sistēmas, stiliem un žanriem.
Parasti mūzika sastāv no augstākām un zemākām skaņām.

Mūzikas vēsture

Mūzika ir atrodama ikvienā zināmajā kultūrā gan mūsdienās, gan pagātnē, tomēr tā ir bijusi atšķirīga gan laikā, gan telpā. Tā kā visiem pasaules iedzīvotājiem, tostarp visizolētākajām ciltīm, ir zināma mūzika, tiek pieļauts, ka tā radusies vēl pirms cilvēku izkliedēšanos pa visu Zemi. Līdz ar to tiek pieļauts, ka mūzika pastāv vismaz 50 tūkstošus gadus un radusies Āfrikā, kas tiek uzskatīta arī par cilvēku izcelšanās vietu.
Mūzikas attīstību laikā var iedalīt senajā mūzikā, viduslaiku mūzikā, renesanses mūzikā (raksturīga vokālā daudzpusība), jaunlaiku mūzikā (radās operas), baroka mūzikā, rokoko un klasiskajā mūzikā, Vīnes klasiskajā mūzikā, romantiskā mūzika, jaunromantismā un populārajā mūzikā.

Mūzikas izpildītāji

Mūzikas grupas ir viens no izplatītākajiem mūzikas izpildīšanas veidiem mūsdienās. Mūziķi veido dziesmas un izpilda tās arī vienatnē, piemēram, dziedātāji vai diskžokeji. Klasisko mūziku parasti izpilda orķestri un kori. Koru mūzikā ietilpst arī tradicionālā tautas mūzika. Korus un orķestrus parasti vada diriģents.
1. tramvaju maršruts (Rīga)

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 5. tramvaju depo (Brīvības ielā) — Imanta tramvaji brauc pa šādām ielām: Krišjāņa Barona iela, Radio iela, 13. janvāra iela, Prāgas iela, Centrāltirgus iela, Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Slokas iela, Jūrmalas gatve, Kurzemes prospekts, Bebru iela, Anniņmuižas bulvāris un Dammes iela.
Virzienā Imanta — 5. tramvaju depo (Brīvības ielā) tramvaji brauc pa šādām ielām: Dammes iela, Anniņmuižas bulvāris, Bebru iela, Kurzemes prospekts, Jūrmalas gatve, Slokas iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, Maskavas iela, Centrāltirgus iela, Prāgas iela, 13. janvāra iela, Aspazijas bulvāris un K. Barona iela.
Virzienā Jugla—Stacijas laukums tramvaji brauc pa šādām ielām: Brīvības gatve, Ropažu iela, Brīvības gatve, Gaisa tilts, Brīvības iela, K. Barona iela un Radio iela.
Virzienā Stacijas laukums—Jugla tramvaji brauc pa šādām ielām: Radio iela, 13. janvāra iela, Aspazijas bulvāris, K. Barona iela, Brīvības iela, Gaisa tilts, Brīvības gatve, Ropažu iela un Brīvības gatve.
Virzienā Stacijas laukums—5. tramvaju depo (Brīvības ielā) tramvaji brauc pa šādām ielām: Radio iela, 13. janvāra iela, Aspazijas bulvāris un K. Barona iela.
Virzienā 5. tramvaju depo (Brīvības ielā)—Stacijas laukums tramvaji brauc pa šādām ielām: K. Barona iela un Radio iela.

Vēsture

Maršruts sākotnēji tika izveidots 2005. gada 1. septembrī. Tas bija kā 4. un 6. tramvaju maršruta apvienojums. Oficiāli uz laiku tas tika slēgts 2009.gada 1.septembrī, kaut gan remontdarbu dēļ 11. novembra krastmalā tramvaju kustība 1. maršrutā tika pārtraukta jau 2009. gada 10. jūnijā. 
Maršrutu atjaunoja 2017.gada 5.jūnijā, kaut gan sākotnēji tas bija paredzēts jau 17. maijā, taču ar biežākiem kursēšanas intervāliem. Maršruts palicis tāds pats kā pirms tam, vienīgi abos virzienos kursē caur Radio ielu un tramvajs neilgu brīdi neiebrauca Centrāltirgū, kā tas bija agrāk, bet kopš 2018. gada 3. marta atkal brauc gar Centrāltirgu (arī abos virzienos).
Eduards Freimanis

Spēlētāja karjera

Freimanis ar futbolu sāka nodarboties 1930. gadu sākumā Liepājas "Olimpija" jauniešu komandā. Olimpijas pieaugušo komandā viņš spēlēja no 1937. līdz 1939. gadam, iegūstot divus Virslīgas titulus. 1939. gada viņš pievienojās JKS Rīga komandai un aizvadīja pirmo spēli Latvijas izlasē, gūstot divus vārtus jau savā pirmajā spēlē pret Igaunijas izlasi. 1940. gadā Latviju okupēja PSRS un viņa komanda beidza pastāvēt. Viņš pievienojās RAFS 1, un vēlāk Rīgas "Dinamo" . No 1941. līdz 1944. gadam viņš spēlēja Daugavieši sastāvā un no 1942. līdz 1944. gadam Rīgas izlasē. 1942. gadā ar 6 gūtiem vārtiem viņš kļuva par rezultatīvāko spēlētāju čempionātā.
Pēc Otrā Pasaules kara Freimanis spēlēja dažādos Rietumeiropas klubos. No 1945. līdz 1946. gadam viņš spēlēja Greven, nākamajā sezonā pārcēlās uz Ķīles "Holstein" un pēc tam uz Angliju. Viņa pirmais klubs bija amatieru komanda Eynesbury Rovers, bet 1947./1948. gada sezonā viņš kļuva par pirmo Latvijas futbolistu, kurš spēlējis profesionālā Anglijas futbola līgā, kad viņš pievienojās Peterborough United (21 spēlē kluba sastāvā gūstot 22 vārtus), divas sezonas viņš spēlēja Northampton Town sastāvā, līdz pārcēlās uz Nuneaton Borough, kur viņš kādu laiku strādāja arī par treneri.
Jānis Šulcs

Dzīvesgājums

Dzimis 1885. gada 22. augustā Lielstraupes pagastā Straupes mācītājmuižas zemnieka Jāņa Šulca un viņa sievas Kristīnes ģimenē. Mācījās Straupes draudzes skolā (1894-1898) un Rīgas pilsētas ģimnāzijā (1898-1905). Studēja medicīnu Vīnes un Cīrihes universitātēs (1906-1908), Tērbatas universitātē (1908-1911) pie Vernera Cēges fon Manteifela. Pēc diploma iegūšanas bija ārsts Straupes pagastā (1912–1915). Pirmā pasaules kara laikā Krievijas impērijas armijas kara ārsts okupētajā Galīcijā un Rumānijā (1915–1917), tad Ukrainas Tautas Republikas armijā (1918), Sarkanajā armijā (1919-1920) un Latvijas armijā (1921).
Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes jaunākais asistents (1921), pēc Dr. med. grāda iegūšanas (1926) kļuva par privātdocentu (1928) un LU Hospitālās ķirurģijas klīnikas vadītāju (1929), docentu (1934), profesoru (1937). Veselības veicināšanas biedrības sekcijas priekšnieks, Latviešu ārstu biedrības priekšnieks (1938).
1940. gada aprīlī J. Šulcu ievēlēja par Rīgas pilsētas 2. slimnīcas Fakultātes ķirurģijas klīnikas vadītāju, bet 1941. gada jūlijā par slimnīcas direktoru.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur piedalījās Baltijas universitātes dibināšanā. 1949. gadā izceļoja uz ASV, kur strādāja par ķirurgu Graftonā Ziemeļdakotas pavalstī.
Miris 1979. gada 7. septembrī Graftonā, ASV.
1936. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā

1936. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Bernē, Šveicē. Tas bija desmitais Pasaules čempionāts profesionāļiem un tajā notika divas sacensības — atsevišķi grupas braucieni profesionāļiem un amatieriem.