google/wiki40b huggingface dataset:
Leopolds Mitrofanovs

Sasniegumi šaha kompozīcija

Kopš 1950. gada publicējis vairāk nekā 250 šaha etīdes, no tām 30 apbalvotas ar pirmām godalgām. Septiņu PSRS individuālo čempionātu (1955—1985) finālists, 5. čempionātā (1959) ieguvis sudraba medaļu etīžu grupā.
Apbalvots (kopīgi ar līdzautoru V. Koroļkovu) ar zelta medaļām 1958., 1960. un 1962. gada FIDE konkursos. 1971. gadā FIDE viņam piešķīra starptautiskā tiesneša kategoriju un 1980. gadā starptautiskā meistara titulu šaha kompozīcijā.
L. Mitrofanovs ir ieguvis 38,89 FIDE albumu punktus.

Etīdes risinājums

1. b6+ Ka8! 2. Te1! Zxe1 3. g7 h1D (3... Zc4+ 4. Kb5 h1D 5. g8D+ Lb8 6. a7 Za3+ 7. Kc6 Dh2 8. axb8D+ Dxb8 9. b7+ Ka7 10. Dg1+ Ka6 11. Db6#) 4. g8D+ Lb8 5. a7 Zc6+! 6. dxc6 Dxh5+ šķiet melnajiem izdevies izglābties, jo pozīcija ir atvērusies un balto karalis nespēs izvairīties no melno dāmas šahiem. Bet seko negaidīts dāmas upuris: 7. Dg5!! Dxg5+ un melnie nonāk mata tīklā. 8. Ka6 Lxa7 9. c7! Da5+ 10. Kxa5 Kb7 Pēc 10. ... Lxb6+ 11. Kxb6 panāk patu melniem liedz paša zirdziņš. 11. bxa7 Kxa7 12. c8D un baltie uzvar.
Kārļa Ulmaņa gatve (Rīga)

Vēsture

Kārļa Ulmaņa gatve pilnībā tika pabeigta 1981. gadā, kad ieguva Ernsta Tēlmaņa ielas nosaukumu. Šī transporta maģistrāle tika noteikta un iezīmēta 1965. gada ģenerālajā pilsētas plānā, galvenokārt starp dzīvojamām un ražošanas teritorijām pa jaunu trasi. Tikai nelielā posmā pie Salu tilta tā ietver agrāko Lucavas ielu.
Afganistānas kirgīzi

Vēsture

Pirmās ziņas par tiem ir, ka XVI gs. vidū kirgīzi sākuši apmesties Austrumpamirā (mūsd. Tadžikistānas Murgabas rajons) un Sara-Kola kalnu grēdas apvidū (mūsd. ĶTR un Tadžikistānas robeža). XVI gs. otrajā pusē, kad Buhāras emīrs Abdulla-hans iekaroja Badahšanu, Šugnanu un Rušanu (mūsd. Tadžikistānas Kalnu Badahšanas teritorija), tas atļāvis kirgīziem izmantot Austrumpamira alpu pļavu ganības.
XVII gs. vidū kirgīzu šajā apvidū jau bijis pietiekami daudz un, kad džungāru un kalmaku ciltis no Austrumturkestānas (mūsd. ĶTR Sindzjaņas-Uiguru autunomais apgabals) sava Galdan-hana vadībā iekaroja Austrumpamiru - Pamira kirgīziem palīgā devās līdzenumu kirgīzu karotāji. No 1671. līdz 1759. gadam ritēja karš starp kirgīziem un kalmakiem, kas beidzās ar kirgīzu uzvaru un daudzu kirgīzu dzimtu apmešanos šajā apvidū. Sākās kirgīzu iespiešanās Pamira ziemeļos, centrālajā daļā un rietumos, XVIII-XIX gs. mijā sasniedzot Hindukušu (XVIII gs. Pamirā bija aptuveni 20 000 kirgīzu, XIX gs. - 35 000, XX gs. - 85 000, pamatā Murgabas rajonā un Karateginas ielejā).
1830.-1840. gados kirgīzi sāka apmesties tālāk - Mazā un Lielā Afganistānas Pamira, Vahanas un Hindukušas augstkalnu ielejās, - XIX gs. vidū Afganistānā jau bija aptuveni 5 500 kirgīzu. Tas bija laiks, kad Rietumu lielvalstis aktīvi dalīja ietekmes sfēras Āzijā: 1893.-1895. gados tika nosprausta (praktiski bez Afganistānas pārstāvju līdzdalības) robeža starp Britu impēriju un Afganistānu (t.s. Duranda līnija), kā arī Krievijas impērijas un Afganistānas robeža Pamira kalnos, atšķeļot Afganistānas kirgīzus no saviem ciltsbrāļiem, kuru zemes bija iekarojusi Krievijas impērija.
1930. gados, glābjoties no pilsoņu kara Ķīnā, Rahmankul-hana vadīiti uz Afganistānu migrēja vairāki tūkstoši kirgīzu ar ģimenēm un lopu bariem. 
Karaļa Zahir-šaha valdīšanas laikā kirgīzus neaplika ar nodokļiem, neiesauca armijā, bet to oficiālais statuss bija "valsts robežas sargājošā tauta" - kirgīzu zemessargi pildīja robežas uzraudzīšanas funkcijas paralēli valsts robežsardzes dienestam. Pēc karaļa gāšanas 1978. gadā Rahmankul-hans izveda lielāko daļu savu kirgīzu uz Pakistānu. 1980. gadā Turcijas Republika piešķīra kirgīziem patvērumu un dzīves vietu valsts austrumos, augstkalnu alpu pļavās pie Vana ezera, kurp devās 102 ģimenes (~900 cilvēku), bet aptuveni 69 ģimenes (~700 cilvēku) Abdrašit-hana vadībā atgriezās Afganistānā savās vecajās zemēs.
2003. gadā kirgīzu pārstāvji Asmans Aži un Mamats Ahuns piedalījās Loja Džirgas darbā Kabulā. Kopš tā laika kirgīzi ir pārstāvēti šajā politiskajā institūcijā.
Līksnas iela (Rīga)

Vēsture

Iela izveidota 1877. gadā kā Poltavas iela (Poltawsche Strasse, Полтавская улица), 1923. gadā to pārdēvēja par Līksnas ielu. 1936. gadā ielu pagarināja, pievienojot tai Tulas ielu.
1956. gada vasaras olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Melburna par 16. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1949. gada 28. aprīlī Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Romā, Itālijā. Melburna par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza šādas pilsētas: Buenosairesa, Losandželosa, Detroita, Mehiko, Čikāga, Mineapolisa, Filadelfija, Sanfrancisko.
Budapešta - Bamako

Budapešta - Bamako jeb Lielais Āfrikas skrējiens ir ungāru entuziastu organizēts mazbudžeta rallijreids. Rallijs startē Budapeštā Ungārijā un finišē Bamako Mali. Maršruts iet caur Ungāriju, Austriju, Itāliju, Franciju, Spāniju, Maroku, Mauritāniju un Mali. Rallija ilgums ir divas nedēļas. 
Rallijs aizsākās 2005. g. un sacensībās piedalījās 42 ekipāžas. 2008.g. piedalījās jau 160 ekipāžas.
Enkura iela

Ielas raksturojums

Enkura iela ir 380 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas centrālajā daļā. Kopējais ielas garums ir 430 metri, tā posmā no Balasta dambja līdz Zvejnieku ielai klāta ar asfalta segumu, šajā posmā pāra numuru pusē izbūvēta gājēju ietve (izņemot posmu pie ēkas Zvejnieku ielā 14a, nepāra numuru pusē - ietve no Balasta dambja līdz Ogļu ielai), atlikušajā ielas daļā - grants segums. Tā sākas krustojumā ar Balasta dambi iepretīm Daugavai un virzās rietumu-ziemeļrietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Ielas sākumdaļā nepāra numuru pusē atrodas „Ģipša fabrikas” dzīvojamo ēku un restorāna komplekss (adrese Balasta dambis 70), pēc kura seko krustojums ar Ogļu ielu, aiz kura iela pagriežas vairāk rietumu virzienā un ir izbūvēta ar kritumu. Nākamais krustojums ielai ir ar Zvejnieku ielu, tālāk iela turpinās kā grantēts ceļš, kas pieved pie vairākām dzīvojamajām ēkām un klostera. Enkura iela beidzas pie Daugavas attekas Zunda, ar brauktuvi ir savienota ar Ģipša ielu.

Vēsture

Iela iezīmēta Rīgas plānā 1876. gadā kā iela bez nosaukuma. 1881. gadā piešķirts nosaukums Enkura iela (Anker Strasse). Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija septiņos gruntsgabalos. Vācu okupācijas laikā nosaukums Ankerstrasse (Enkura iela). Pēckara gados iela minēta arī ar nosaukumu Enkuru iela.
Daugavmalā, iepretī Enkura ielai, līdz 40. gadiem atradās Ķīpsalas tvaikonīšu piestātne. Enkura ielas un Balasta dambja stūrī 30. gados atradās Ķīpsalas laikrakstu kiosks.
Enkura ielā 1 1930. gados dzīvoja Ķīpsalas smagais ormanis Ansis Krieviņš. Enkura ielā 6a 1920.-1930. gados darbojās rēdera Kārļa Purmaļa liellaivu un velkoņu transporta uzņēmuma kantoris.
Piperidīns

Vēsture

Pirmo reizi piperidīnu ieguva Hanss Kristians Ersteds no pipariem 1819. gadā. 1894. gadā Alberts Ladenburgs un Šolcs veica pilnu piperidīna sintēzi.
Piperidīns savu nosaukumu ieguvis no latīņu vārda Piper - pipari. Gluži nejauši šis vārds izrādījās līdzīgs piridīna nosaukumam, kurš radies no grieķu vārda pyr - uguns, atšķirība ir tikai zilbē pe pēc pirmās zilbes. Tā kā piperidīns no piridīna atšķiras tikai ar to, ka tā dubultsaites ir pilnīgi piesātinātas ar ūdeņradi, piperidīna atvasinājumu triviālie nosaukumi vēsturiski tikuši veidoti no atbilstošajiem piridīna atvasinājumiem, iespraužot zilbi pe pēc pirmās zilbes. Līdz ar to piesātinātos pikolīnus (metilpiridīnus) sauc par pipekolīniem, lutidīnus (dimetilpiridīnus) par lupetidīniem, kolidīnus (trimetilpiridīnus) - par kopelidīniem, parvolīnus (tetrametilpiridīnus) - par parpevolīniem, bet pilnīgi hidrogenētu nikotīnskābi - par nipekotīnskābi.

Atrašanās dabā

Piperidīna gredzenu satur daudzi alkaloīdi. Pazīstami piperidīna atvasinājumi ir anabazīns (tabakas alkaloīds) un koniīns - plankumainā suņstobra alkaloīds. Piperidīna cikls ietilpst arī piperīna, kurš dod aso garšu melnajiem pipariem, molekulas sastāvā un dzēlējskudru (Solenopsis) toksīna solenopsīna sastāvā.

Izmantošana

Lieto organiskajā sintēzē par bāzisku katalizatoru un par medikamentu iegūšanas izejvielu. Izmanto arī par šķīdinātāju.
Ostroha

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1100. gadā, Hipatija hronikā. 14. gadsimtā tā iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, vēlāk kļuva par Polijas daļu. No 14. gadsimta tā bija Ostrožku dzimta rezidences vieta un ievērojams kultūras centrs. Ostrohā 1576. gadā tika nodibināta pirmā augstskola mūsdienu Ukrainas teritorijā - Ostrohas akadēmija. 1581. gadā šeit Ivans Fjodorovs nodrukāja t.s. Ostrohas bībeli - pirmo drukāto bībeli baznīcslāvu valodā. Pilsēta nopostīta Bogdana Hmeļņicka sacelšanās laikā. 1636. gadā akadēmija tika slēgta.
Iekļāvusies Krievijā pēc Polijas Trešas dalīšanas 1795. gadā. 1917. gadā iesākuma ietilpa Ukrainas Tautas republikas sastāvā. 1921. gada Rīgas miera rezultātā Ostroha iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu. No 1941. gada 3. jūlija līdz 1944. gada 13. janvārim atradās vācu okupācijā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Izglītība

Pilsētā darbojas 1994. gadā atjaunotā Ostrohas akadēmija (Національний університет «Острозька академія»).
Olingi

Izskats un īpašības

Ārēji olingi ir ļoti līdzīgi kinkažu, to galvenā atšķirība ir aste; kinkažu astei ir tveršanas funkcija, bet olingu astei ir tikai līdzsvara funkcija. Olingiem ir slaidāki purni un zema astes tiem ir smaržu sekrēta dziedzeri. Tie ir maza auguma dzīvnieki, to aste ir ļoti gara, garāka par ķermeni. Galvas forma saplacināta, ausis nelielas, noapaļotas un plati novietotas. Abi dzimumi ir apmēram vienā augumā. Kažoka krāsa visiem ir brūna vai pelēkbrūna, dažām sugām uz astes var nojaust gredzenveida krāsojumu, citām aste ir vienā krāsā ar pārējo ķermeni. Pavēdere un pakakle gaišāka kā pārējais ķermenis.
Lielākais ģintī ir ziemeļu olings, kura ķermeņa garums ir 35—47 cm, astes garums 40—52 cm, svars 1,13—1,58 kg. Mazākais ir mazais olings (Bassaricyon neblina). Tā ķermeņa garums ir apmēram 35,5 cm, astes garums 33,5—42,5 cm, svars apmēram 900 g.

Barība

Lai arī olingi ir visēdāji, pamatā tie barojas ar augļiem, nektāru un ziediem. Reizēm tie barojas arī ar kukaiņiem un maziem dzīvniekiem. Zoodārzos ir novērots, ka olingi gaļu patērē daudz vairāk kā kinkažu.

Olingi un līdzīgās sugas

Pēdējo gadu ģenētiskie pētījumi liecina, ka olingu tuvākie radinieki ir degunlācīši, lai gan šobrīd katrs ir klasificēts atšķirīgā apakšdzimtā. Olingi šobrīd ir iedalīti kinkažuveidīgo (Potosinae) apakšdzimtā, bet degunlācīši jenotveidīgo (Procyoninae) apakšdzimtā. Olingus ļoti bieži jauc ar kinkažu. Tos visvieglāk var atšķirt pēc astes, kura kinkažu atšķirībā no olingien ir tvērējaste. Lielā ārējā līdzība olingiem ar kinkažu ir piemērs paralēlai evolūcijai, kad apstākļi rada atšķirīgām sugām ne tikai kopīgas īpašības, bet arī ķermeņa uzbūvi.

Sistemātikas izmaiņas

Starp sistemātiķiem nav vienprātības par olingu ģints sistemātiku. Daži sistemātiķi izdala 5 atsevišķas sugas: Bassaricyon alleni, Bassaricyon beddardi, Bassaricyon pauli, Bassaricyon lasius un Bassaricyon gabbii. Toties citi izdala tikai divas sugas: Bassaricyon alleni un Bassaricyon gabbii. Trešā grupa pieņem, ka ir tikai viena olingu suga. Vēl pavisam nesenā pagātnē pētīta bija tikai viena olingu suga - kuplastes olings. Andu kalnos Ekvadorā 2006. gadā tika atklāta jauna olingu suga - mazais olings, kurš 2013. gadā tika iekļauts olingu sistemātikā.
Mūsdienās, apkopojot dažādos izpētes datus (anatomijas, morfometrikas, molekulāros un DNS), zinātnieki 2013. gadā nonākuši pie secinājuma, ka olingu ģintī būtu jābūt 4 sugām. Sekojošā sistemātika atspoguļo šo iedalījumu.
Parodija

Parodija ir darbs, kas izveidots, lai atdarinātu, izzobotu vai komentētu kādu darbu, tā tematu, autoru, stilu vai kādu citu detaļu, izmantojot satīrisku vai ironisku imitāciju. Parodijas var atrast mākslas vai kultūras jomā, tostarp literatūrā, mūzikā (lai gan vārdam "parodija" mūzikā ir vecāka, atšķirīga nozīme nekā citās mākslas formās), animācijā, spēlēs un filmās. Dažas slavenas literatūras parodijas ir Migela de Servantesa "Dons Kihots" un Džonatana Svifta "Gulivera ceļojumi".
Rakstnieks un kritiķis Džons Gross norāda, ka parodija atrodas teritorijā starp stilizācijām ("darbs cita mākslinieka stilā, bez satīriskiem nodomiem") un burlesku (kas "muļķojas ar augstu literatūru un pielāgojas tās zemajam galam"). Savukārt Denī Didro savā darbā Encyclopédie apgalvo, ka "laba parodija ir smalka atrakcija, kas spēj uzjautrināt un apmācīt pat visjūtīgākos un "pulētākos" prātus. Burleska ir nožēlojamas bufonādes, kuras var apmierināt tikai vienkāršos ļaudis." Ja kāds žanrs tiek izsmelts, kā notika ar morāles melodrāmām 1910. gados, tā žanra vērtība saglabājas tikai kā parodija, kā liecina Bastera Kītona īsfilmas, kas izsmēja šīs melodrāmas.

Izcelsme

Saskaņā ar Aristoteļa Poētiku Hegemons no Tasā bija sava veida parodiju izgudrotājs. Viņš izmainīja labi pazīstamu dzejoļu vārdus, pārveidojot to saturu no cildena uz humoristisku. Seno grieķu literatūrā parodia bija stāstījuma dzejolis, kas imitēja eposa stilu un prozodiju, bet tas tika veidots izzobojošā un satīriskā veidā. To liecina grieķu vārda parodia sastāvdaļas, kas ir para (παρά) — "pret" un odie (ᾠδή) — "dziesma". Tādējādi oriģinālais grieķu vārds parodia (παρῳδία) tiek izmantots, lai apzīmētu "pret-dziesmu" jeb imitāciju, kas ir veidota pretēji oriģinālam. Tā kā grieķu priedēklis par- var nozīmēt arī "blakus", parodiju var arī uzskatīt par "blakus-dziesmu" — līdzīgi veidotu darbu, kas nav veidots, lai izsmietu.
Franču neoklasicisma literatūrā parodija bija veids, kā dzejnieki humora pēc imitēja viens otra darbus. Tā arī senie grieķi radīja satīru lugas, kas parodēja traģēdijas, aktieriem pārģērbjoties kā satīriem.
Latvijas Sociāldemokrātiskā partija

Vēsture

Latvijas Neatkarīgā komunistiskā partija tika dibināta 1990. gada aprīlī, no Latvijas Komunistiskās partijas (LKP) atšķeļoties daļai biedru. Partiju sākotnēji vadīja Ivars Ķezbers. Partija tā paša gada septembrī tika pārsaukta par Latvijas Demokrātisko darba partiju. Par tās vadītāju vēlāk kļuva Juris Bojārs. 1993. gadā notikušajās 5. Saeimas vēlēšanās tā ieguva 0,94% balsu, tādējādi nepārvarot 4% barjeru un netiekot Saeimā. 1995. gadā notikušajās 6. Saeimas vēlēšanās LDDP, kopā ar Latvijas Sociāldemokrātisko Strādnieku partiju (LSDSP) un Latvijas Apkrāpto cilvēku aizstāvības partiju "Taisnība" izveidoja apvienību "Darbs un taisnīgums". Tā ieguva 4,56% balsu, tā nepārvarot pirms šīm vēlēšanām paaugstināto — 5% — barjeru.
1997. gada janvārī LSDP un LSDP vienojās par kopīgu dalību togad paredzētajās Rīgas domes vēlēšanās, bet 25. oktobrī abas partijas izveidoja Latvijas Sociāldemokrātisko apvienību ar mērķi sasniegt labus rezultātus 1998. gada Saeimas vēlēšanās. Apvienība ieguva 14 vietas. 1999. gada 29. maijā notika apvienošanās ar LSDSP, par vienotās partijas vadītāju kļuva Juris Bojārs.
Salomons Frencelis

Dzīvesgājums

Dzimis Breslavā 1561. gadā (pēc citiem datiem 1562. vai 1564. gadā). Kādu laiku viņš uzturējās Svētās Romas impērijas ķeizara galmā Prāgā. Šajā laikā nonāca saskarē ar Filipu Melanhtonu. Vēlāk Frencelis darbojās par ētikas un filozofijas profesoru Helmštetē. Tad pārcēlās uz Rīgu un 1599. gadā kļuva par Rīgas Domskolas inspektoru. Rīgā, Mollīna tipogrāfijā tika izdoti vairāki viņa darbi: 1599. gadā 3 izdevumi, 1600. gadā 2 izdevumi. Ievērības cienīga ir viņa 1599. gadā izdotā poēma "Par īsto dižciltību un zinātņu cieņu", kas bija veltīta Johanam Tīzenhauzenam un Rīgas humānistiem. Šajā darbā autors nosoda pārmērības ēšanā un apģērbu greznību, kā arī garīgo interešu trūkumu.
Salomons Frencelis miris Rīgā 1605. gada 18. jūnijā.
Kaja Skodelario

Biogrāfija

Kaja Skodelario aktrises karjeru uzsāka 2007. gadā, debitējot televīzijas seriālā Skins. Pirms piedalīšanās šajā seriālā Skodelario nebija nekādas iepriekšējas pieredzes aktiermeistarībā, tāpēc sākotnēji seriāla veidotāji viņai atvēlēja otrā plāna aktrises lomu un Efijas tēlam paredzētos scenārija tekstus sacerēja īsus un ļoti nelielā daudzumā. Skodelario atveidotā Efija kļuva par centrālo tēlu pēc diviem gadiem nākamajā Skins paaudzē — 3. un 4. sezonā. Skodelario pameta seriālu pēc 4. sezonas, kad notika nākamā paaudžu maiņa.
Aktrises debija kino notika zinātniskās fantastikas filmā "Mēness". Vēlāk viņa spēlēja lomas filmās Shank un Clash of the Titans, piedalījās arī vairākos mūziķa Plan B videoklipos.
Skodelario ir parakstījusi līgumu ar modeļu aģentūru Models 1 un bijusi par modeli tādiem žurnāliem kā Teen Vogue, Nylon, Instyle UK, Elle UK, Dazed & Confused, Vogue and i-D.
2010. gadā aktrise filmējās jaunajā Andrea Arnoldas "Kalnu auku" ekranizējumā.
Bertraba nunataks

Bertraba nunataks (vācu: Bertrab-Nunataks vai Bertrabnunatakker) ir nunataks Luitpolda krastā Antarktīdā. Atrodas Lerhenfelda glečera dienvidu malā ap 18 km no Fāzela līča krasta 250 m vjl. Nunataku 1912. gada janvārī atklāja otrā Vācijas antarktiskā ekspedīcija Vilhelma Filhnera vadība un nosauca par godu Prūsijas Mērniecības dienesta trigonometrijas daļas vadītājam ģenerālleitnantam Hermanim fon Bertrabam (Hermann Karl Josef Wilhelm von Bertrab).
Bertraba nunataks ir viena no trijām no ledus brīvajām vietām šajā apvidū. Uz nunataka 1970. gada janvārī izveidoja Belgrano I polārstacijas LABEL (Laboratorio Científico de la base Belgrano) vasaras staciju augšējo atmosfēras slāņu pētījumiem. Vēlāk staciju paplašināja un 1979. gada 5. februārī pārveidoja par vissezonas staciju Belgrano II kā aizvietotāju uz šelfa ledāja sniegā ieputinātajai Belgrano I.
Baltijas ledus ezers

Baltijas ledus ezers bija auksta saldūdens baseins tagadējās Baltijas jūras ieplakas dienvidu un centrālajā daļā, kas izveidojās pēdējā ledus laikmeta beigās no Ziemeļeiropas ledāja kušanas ūdeņiem un pastāvēja pleistocēna epohas noslēgumā (pirms aptuveni 13 000—10 300 gadiem).

Litoloģiskais raksturojums

Baltijas ledus ezera nogulumi Latvijas teritorijā ir atrodami gar visu tagadējās Baltijas jūras krastu Piejūras zemienē un Viduslatvijas zemienes ziemeļu daļā (Rīgas smiltāju zemienē) līdz pat Jelgavai. Ledus ezera krastam atkāpjoties, šajās zemienēs palikuši ar priedītēm apauguši neauglīgu smiltāju līdzenumi ar kāpu vaļņiem, kas mijas ar purviem (tīreļiem) un sekliem ezeriem. Viena no izcilākajām Baltijas ledus ezera senkrasta kāplēm ir Šlīteres Zilie kalni, kur nogulumu augšdaļa atrodas vairāk kā 30 metrus virs pašreizējā jūras līmeņa.

Izveidošanās un izzušana

Ledus ezers izveidojās aptuveni pirms 13 000 gadu un, ledājam kūstot, pakāpeniski izpletās uz ziemeļiem. Milzu ezera ūdens līmenis tolaik bija apmēram 40 m virs toreizējā okeāna ūdens līmeņa. Pirms aptuveni 11 200 gadiem ūdens izlauzās gar ledāja malu, kur tagadējās Zviedrijas vidusdaļā atrodas lielie ezeri Mēlarens, Veterns un Vēnerns. Pirms aptuveni 10 800 gadiem atkal kļuva aukstāks un ledājs atkal noslēdza savienojumu ar Atlantijas okeānu. Ūdens līmenis ledus ezerā paaugstinājās aptuveni par 25 metriem un izlauzās pāri tagadējam Ēresundam. Kad pirms 10 500 gadiem klimats atkal kļuva siltāks un ledājs atkāpās, ezera ūdens atkal sāka noplūst cauri Zviedrijas lielajiem ezeriem un beidzot izlīdzinājās ar okeāna līmeni.
Cauri jūras šaurumiem ieplūda sāļāks ūdens un izveidojās Joldijas jūra.
Krievu—turku karš (1877—1878)

Priekšvēsture

1875. gada vasarā Osmaņu impērijas Balkānu provincēs Bosnijā un Hercegovinā sākās zemnieku, primāri pareizticīgo serbu, sacelšanās. Tai drīz sekoja sacelšanās pareizticīgo bulgāru vidū, kuru 1876. gada maijā osmaņi apspieda ar nežēlību, kas izraisīja sašutumu Eiropas galvaspilsētās, bet jo īpaši Krievijā, kas sevi uzskatīja par slāvu galveno aizstāvi. Austroungārija un Lielbritānija ģeopolitisku iemeslu dēļ vēlējās saglabāt novājināto Osmaņu impēriju, taču tās nevarēja novērst Krievijas uzsākto karu, kas draudēja pilnībā to sagraut.
1877. gada pavasarī Krievija noslēdza slepenu vienošanos ar Austroungāriju, kas apmaiņā pret Austroungārijas piekrišanu Krievijas uzbrukumam osmaņiem, deva tai atļauju okupēt Bosniju un Hercegovinu. Krievija arī panāca piekrišanu Besarābijā zaudēto teritoriju atgūšanai un savu 1856. gada robežu atjaunošanai, tā likvidējot zaudētā Krimas kara sekas. Ja kara laikā notiktu negaidīts Osmaņu impērijas sabrukums, šī vienošanās paredzēja, ka Krievija nepaplašinās savu teritoriju Balkānos, tā neveicinās vienas lielas slāvu valsts veidošanos, taču akceptēs mazāku nacionālo valstu veidošanos, kā arī pasludinās Stambulu par brīvpilsētu. Lielbritānija pasludināja neitralitāti gaidāmajā karā, taču informēja, ka sniegs palīdzību osmaņiem. Lielbritānija arī atgādināja Krievijai cara doto solījumu, ka tā necentīsies okupēt Stambulu, vai ilgstoši paturēt karaspēku bulgāru zemēs.

Norise

Krievu-turku karš sākās 1877. gada aprīlī un beidzās 1878. gada janvārī, kad krievu karaspēks sasniedza Stambulas pievārti. Krievijas pusē tajā iesaistījās arī Rumānija un Serbijas kņaziste. Lai arī osmaņi izrādīja sīvu pretestību, krievi guva virkni uzvaru, pēc kurām pieauga arī viņu plāni pēckara noregulējumam reģionā. Lielbritānijā sākās uztraukums, ka Krievija pēc Osmaņu impērijas sagrāves varētu mēģināt sasniegt tai svarīgo Suecas kanālu. 1878. gada janvārī Austroungārijas ārlietu ministrs Andraši informēja Krieviju un Vāciju, ka Krievijas iecerētie miera noteikumi liks Austroungārijai uzsākt karu pret Krieviju.
Lai novērstu konfliktu starp Eiropas lielvalstīm, tika sasaukts Berlīnes kongress, kas ierobežoja Krievijas ambīcijas Balkānos un noteica jaunās robežas.

Sekas

Daļa no osmaņu karagūstekņiem aizvesti un turēti apcietinājumā arī Latvijas teritorijā — Cēsīs, Līvānu novadā u.c. (sk. Turki Latvijā).
Zadara

Vēsture

Kopš IX gadsimta p. m. ē. šeit atradās ilīriešu cilts liburnu (liburni) apmetne Jadera (Iadera). 59. gadā p.m.ē. tā kļuva par romiešu municipu, bet 48. gadā p.m.ē. — par koloniju. Līdz ar Rietumromas impērijas krišanu, Jadera iekļāvās Bizantijas impērijā.
IX gadsimta sākumā karalis Tomislavs to iekļāva agrīnajā Horvātijas valstī. Viduslaikos pilsēta bija pazīstama ar vārdu Zara, un tā bija autonoma pilsēta te Venēcijas republikas, te Ungārijas sastāvā.
1202. gadā Ceturtā krusta kara laikā krustneši Zaru ieņēma un izpostīja. Tā kā Zara bija kristiešu pilsēta, pāvests Inokentijs III ekskomunicēja uzbrukuma dalībniekus.
No 1409. gada līdz 1797. gadam Zara ietilpa Venēcijas republikā, kalpodama kā atbalsta punkts venēciešiem, sevišķi pēc osmaņu iekarojumiem.
Zara līdz ar Venēciju 1797. gadā nonāca Hābsburgu impērijas sastāvā, un, izņemot 1805.—1813. gadus, kad to kontrolēja franči, atradās tās sastāvā līdz 1918. gadam. Hābsburgu impērijas laikā Zara bija Dalmācijas galvenā pilsēta. Franču valdīšanas laikā Zarā tika publicēta pirmā avīze horvātu valodā — Il Regio Dalmata-Kraglski Dalmatin (1806—1810), bet XIX gadsimta beigās tā kļuva par ievērojamu horvātu kultūras centru.
Starp pasaules kariem Zara, atšķirībā no pārējās Dalmācijas, bija Itālijas sastāvā. 2. pasaules kara laikā Sabiedrotie to bombardēja 72 reizes, gandrīz pilnībā nopostot pilsētu. Pēc kara tā iekļāvās Dienvidslāvijā, bet pilsētas itāliešu iedzīvotāji aizbēga vai tika padzīti uz Itāliju.