Ataturka reformas

Ataturka reformas (turku: Atatürk Devrimleri vai Atatürk İnkılapları) bija nozīmīgas reformas, kas notika Mustafa Kemala Ataturka vadībā neilgi pēc Turcijas Republikas dibināšanas visās jomās: politikā, tiesību sistēmā, kultūrā, sabiedrībā un ekonomikā. Visās valsts pārvaldes nozarēs galvenie reformu veicēji bija Tanzimata laikmeta moderno skolu absolventi, ieskaitot Ataturku, kā arī Republikāņu tautas partijas piekritēji, kuru uzskati balstījās uz Rietumu idejām. Idejas galvenais virziens bija Turcijas sabiedrības pārveide par rietumniecisku valsti, lai tā spētu modernizēties.
Reformas sākās līdz ar modernizētas konstitūcijas pieņemšanu un ar eiropeiskas tiesību sistēmas ieviešanu. Tai sekoja pilnīga valsts pārvaldes sekularizācija un modernizācija, bet jo īpaši izglītības sistēmā. Tika veicināta valsts industrializācija, samazinot importu un, izveidojot valsts uzņēmumus un valsts bankas.
Pastāv uzskats, ka Ataturka reformas ir līdzīgas revolūcijai, nevis tikai reformām, kuru ieviešana norisēja divas desmitgades. Reformas saucamas par revolūciju arī tādēļ, ka tās ieviesa, pastāvot vienpartejiskai sistēmai un, ka tās sabiedrībai uzspieda valdošā elite. Tāpat arī pastāv uzskats, ka ar daudzpartiju sistēmu nebūtu iespējams nodrošināt reformu īstenošanu.

Politiskās reformas

Laikā, kad tika dibināta jaunā republika, turpināja pastāvēt arī Osmaņu impērija ar visu tās ievērojamo reliģisko un majestātisko mantojumu. Ataturka politiskās reformas aptvēra vairākas izmaiņas iekārtā. Ankaras valdība likvidēja sultanātu, bet joprojām cilvēku vidū aktuāli bija tā atstātie simboli un tradīcijas. Tomēr, ļoti rūpīgi izstrādātā politisko pārmaiņu programma uzreiz sāka spēcīgi ietekmēt Osmaņu impērijā pastāvējušo sarežģīto iekārtu. Reformu pirmie pasākumi, lai varētu proklamēt republiku, bija no 1383. gada valdījušās Osmaņu dinastijas varas likvidēšana un visu dinastijas locekļu izraidīšana no valsts (01.11.1922.). Republikas proklamēšana 1923. gada 29. oktobrī deva turku tautai tiesības uz varu ar vēlētu pārstāvju starpniecību. Vēlāk (03.03.1924.) šī pārmaiņu procesa gaitā tika likvidēts arī osmaņu sultāna kalifāts.
Izmaiņas tika izdarītas ne tikai valsts un sabiedrības iekārtā, bet arī sociālajā un politiskajā vērtību sistēmā un ideoloģijā. Reformas tika īstenotas starpkaru periodā un ar to izskaidrojams lielā karaspēka līdzdalība valsts dzīvē. Karaspēkā dienēja 16,9% no visiem darbspējīgiem iedzīvotājiem — mūsdienās karaspēkā dien tikai 3%.

Sekulārisms

Sekulārisma pirmsākumi meklējami Tanzimata reformās vēl Osmaņu impērijas laikā, kā arī osmaņu pirmās konstitūcijas un otrās konstitūcijas laikmetos. Viens no iemesliem valsts sabrukumam bija osmaņu nespēja iekļaut valstī ievērojamo arābu iedzīvotāju daļu. Tika apgalvots, ka reformas „atsvešinājušas sabiedrības slāņus” un „valsts nesaskaņas ar reliģiju ir skaidri saskatāmas, ... islāms līdz ar to ir kļuvis par politisku ieroci arābu sabiedrības rokās.” Nesaskaņas izraisīja arābu sacelšanos. Tādēļ Ataturka reformas centās neatkārtot šo pieredzēto neveiksmi. Tā vietā, lai izraisītu islāma nostatīšanu pretstatā kemalistu valstij, tika nolemts islāmu pārvērst par daudz plurālistiskāku. Reformas netika ieviestas vienā mirklī, ņemot vērā tikai jaunās republikas vajadzības. Tās tika veidotas, izstrādājot programmu, kas balstījās uz Osmaņu impērijas politisko pieredzi. Idejas, kas tikai tika attīstītas tālāk 21. gadsimtā, sakņojās turku islāma sūfisma pamatos.
Likvidējot kalifātu, tika likvidēta arī reliģiskā izglītības sistēma un ieviesta jauna valsts izglītības sistēma. Lai ieviestu jaunu, sekulāru tiesību sistēmu un uz Šveices civilkodeksa balstītu civilkodeksu, tika likvidētas islāma tiesas un šariata tiesību sistēma.
Ataturka reformas kopumā nebija vērstas pret islāmu. Tika izveidota Reliģisko lieto pārvalde (turku: Diyanet İşleri Başkanlığı), kuras uzdevums ir „veikt funkcijas, kas saistītas ar islāma ticību, kalpošanu un ētiku; izglītot sabiedrību par reliģiskiem jautājumiem; pārzināt reliģiskās kulta vietas.” Valsts līdz ar to bija nostājusies „sāņus” jebkurai reliģijai un nepildīja kādas reliģijas veicinātāja vai ierobežotāja funkciju.

Tautas suverēnā vara

Osmaņu impērija bija reliģiska impērija, kurā iedzīvotāji baudīja savā ziņā autonomiju (sk. millets). Sabiedrību vadīja vēlētas amatpersonas un kopienu padomes, piem. virsrabīns, reliģiskās tiesas u.c. Visi sabiedriskie jautājumi tika risināti, atbilstoši attiecīgās reliģijas dogmām.
Ar Ataturka reformām tika panākta reliģijas pilnīga nošķiršana no politikas un tautai tika dota suverēnā vara. Osmaņu kopienu iekārta tika uzskatīta par reliģisku institūtu (tā darbojās uz reliģisko doktrīnu pamata) un tādēļ šīm institūcijām tika liegts jebkāds valsts atbalsts. Rezultātā tika mainīta visa valsts sabiedrības uzbūve. Pasliktinoties ekonomiskajai situācijai, vairākas turīgākās ģimenes, kas agrāk bija ziedojuši sabiedriskiem fondiem, skolām, slimnīcām u.c., tagad sāka zaudēt savus līdzekļus un emigrēja. Reliģiskās institūcijas centās bez valsts atbalsta uzturēt savu darbību un pielāgoties, bet vairākumā gadījumu tas neizdevās. Tomēr pastāvēja arī gadījumi, kad valsts institūcijas bija kādas reliģijas aizstāvētāja un nepieļāva antireliģiskas kustības (piem. antisemītisms). Tika uzsvērta visu pilsoņu līdzatbildība jaunās republikas aizsardzībā. Reformu gaitā pat tika mainīts sauciens uz lūgšanām (azāns) no arābu uz turku valodu. Valsts nepieļāva jebkādu politisku kustību veidošanos ar reliģiskiem uzskatiem.
1924. gada Turcijas konstitūcija noteica Turcijas suverenitātes un neatkarības pamatus. Jaunā sistēma noteica, ka varu valstī dala ministru kabinets (ar ministru prezidentu) un valsts prezidents, bet likumdevēja tiesības pieder Turcijas Lielā nacionālā asamblejai. Tomēr, neskatoties uz opozīcijas iebildumiem, Ataturks un viņa piekritēji uzskatīja, ka visi svarīgie lēmumi nododami balsošanai asamblejā. Ataturkam nebija problēmu ar lēmumu apstiprināšanu parlamentā, jo tajā bija pārstāvēta tikai viena partija. Situācija mainījās tikai 1945. gadā, kad notika pirmās daudzpartiju vēlēšanas.

Apģērbs

Tā kā Osmaņu impērijas iekārta balstījās uz personu reliģiskās piederības, reliģisko tērpu un simbolu valkāšana bija ierasta parādība. Noteikumi par apģērbu skāra tikai ģērbšanos ārpus reliģiskajām kulta vietām (mošejām un baznīcām). Soli pa solim, sākot ar 1923. gadu tika īstenotas vairākas ģērbšanās reformas. 1925. gadā tika pieņemts galvassegu likums, ar kuru tika aizliegta feza (turku: fes) valkāšana, jo tas tika uzskatīts par vecās feodālās sistēmas simbolu. Fezs kā galvassega tika ieviests 1826. gadā, kad visas galvassegas sultāns Mahmuds II lika nomainīt ar fezu. 1934. gadā tika pieņemts likums par aizliegtajiem apģērbiem un ar to tika aizliegts nēsāt lakatu un turbānu, bet tika sekmēta eiropeiska apģērba nēsāšana. 2008. gada 22. februārī Turcijas prezidents Abdullahs Gils parakstīja parlamentā pieņemtos grozījumus šajā likumā un tagad sievietēm Turcijas mācību iestādēs ir atļauts nēsāt zem zoda viegli sasietus tradicionālos lakatus. Toties joprojām ir spēkā aizliegums nēsāt musulmaņu lakatus, kas pilnībā nosedz kaklu, čadras un visu augumu apsedzošās burkas.

Sieviešu tiesības

Izmaiņas Turcijas ģimenes tiesībās un civilkodeksā, ieskaitot sieviešu tiesības balsot bija „izrāviens ne tikai islāma pasaulē, bet arī rietumu pasaulē”. Veicot izmaiņas (1926-1934), tika nostiprināta dzimumu līdztiesība un nolīdzinātas citas nevienlīdzības. Pirmo reizi Turcijas vēsturē sievietēm tika dotas tiesības vēlēt un tikt ievēlētām, kā arī tiesības uz īpašumu. Turcijas sievietes, atšķirībā no sievietēm citās valstīs, necīnījās par savām tiesībām. Viņas savas tiesības ieguva ar atbalsta nodrošināšanu Ataturka sekulārisma principiem.

Unifikācija

Izglītības sistēmas unifikācija sastāvēja no diviem galvenajiem virzieniem. Pirmais bija demokratizācija un otrs — sekulārisma ieviešana izglītības nozarē. Izglītības reformas pamatā bija trīs galvenie nosacījumi. Pirmkārt, Tautas izglītības ministrijas pārziņā tika nodotas visas agrāk Reliģijas lietu pārvaldei padotās medreses un skolas. Otrkārt, no reliģijas lietu budžeta visi izglītībai paredzētie līdzekļi tika pārnesti uz izglītības budžetu. Treškārt, Tautas izglītības ministrijai bija jāizveido reliģijas nodaļa, kas rūpējās par teoloģijas speciālistu sagatavošanu un izglītošanu atsevišķās skolās, neatkarīgi no iestādēm (Darülfünûn), kas gatavoja islāma imamus un hatipus.

Modernizācija

1928. gada 1. novembrī Valodas komisijā pēc Ataturka ierosinājuma tika apstiprināts jaunais turku alfabēts, kas aizstāja iepriekš lietoto arābu rakstību. Papildus jaunam alfabētam, notika visas valodas reforma, kurā no valodas tika izņemti vairāki no citām valodām aizgūti vārdi. Atteikšanos no arābu rakstības pamatoja ar to, ka turku valodas fonētikai tā nav piemērota un ir nepieciešami citi simboli, ar kuriem attēlot valodai raksturīgās skaņas. Tika izveidota Turcijas Valodas asociācija un Turcijas Vēstures biedrība.