google/wiki40b huggingface dataset:
Josips Brozs Tito

Biogrāfija

Josips piedzima Kumrovecas ciematā Horvātijā kā septītais bērns horvāta Franjo Broza un slovēnietes Marijas Javoršekas ģimenē. 1910. gadā iestājās Horvātijas un Slavonijas sociāldemokrātiskajā partijā. Sākotnēji strādāja kā metālapstrādātājs, vēlāk arī autobūves fabrikās Vācijā.
No 1913. gada ar izcilību kalpoja Austroungārijas armijā, kļūstot par jaunāko artilērijas seržantu. Pirmā Pasaules kara laikā 1915. gada aprīlī ievainots un saņemts krievu gūstā pie Dņestras Bukovinā, kā dēļ nepaspēja saņemt piešķirto sudraba medaļu par drosmi. Nosūtīts uz gūstekņu darba nometni Urālos. Iesaistījās Oktobra revolūcijā, pievienojoties sarkangvardu vienībai. Vēlāk strādāja Omskā, apprecējās ar krievieti. 1920. gada sākumā atgriezies jaunizveidotajā Dienvidslāvijā, iestājās Komunistiskajā partijā.
Segvārdu Tito viņš ieguva 1934. gadā, kad tika ievēlēts pagrīdes komunistru partijas Centrālkomitejā. No 1935-1936. gadam strādāja Kominternē Maskavā.
No 1936. līdz 1938. gadam Tito piedalījās Spānijas Pilsoņu karā. Pēc asiņainām partijas tīrīšanām 1937. gadā Tito tika iecelts par Dienvidslāvijas komunistu vadītāju kā uzticams Staļina atbalstītājs.
No 1941. gada 4. jūlija vadīja Dienvidslāvijas Tautas atbrīvošanas armiju. Lai arī sākotnēji komunistu partizāni un serbu nacionālistu pretošanās kustības četniki kopā veica partizānu operācijas, ideoloģisko atšķirību dēļ no 1941. gada novembra tie savstarpēji nežēlīgi karoja. Pēc Teherānas konferences 1943. gadā Sabiedrotie atzina Tito par galveno pretestības vadītāju un atbalstīja viņa armiju militāri. Partizāniem izdevās atbrīvot un kontrolēt lielu valsts daļu. 1945. gada sākumā Padomju armija kopā ar dienvidslāviem pabeidza valsts atbrīvošanu, par ko Tito saņēma Uzvaras ordeni.
1948. gadā politisku nesaskaņu dēļ tika sarautas dienvidslāvu-padomju attiecības. Padomju presē Tito tika raksturots kā "asiņains antikomunistisks fašists". Dienvidslāvija tuvinājās ar ASV, no kuras saņēma ieroču piegādes.
Attiecības ar PSRS tika uzlabotas tikai pēc Staļina nāves, kad Ņikita Hruščovs 1955. gadā apmeklēja Dienvidslāviju. Tito atbalstīja padomju iebrukumu Ungārijā (1956), bet kritizēja Prāgas pavasara apspiešanu (1968).
Gotiskā literatūra

Gotiskās literatūras aizsākumi un attīstība

Jau viens no pirmajiem gotiskās literatūras darbiem — Horasa Volpola "Otranto pils" — ieguva ārkārtīgu popularitāti (tas ticis pārizdots vismaz 115 reizes). Romānā ir daudz kaislību, asinsizliešanas, pārdabisku parādību; tā darbība risinās gotiskā pilī (iespējams, arī tāpēc "gotiskā literatūra" nosaukta šādi). Neilgi pēc romāna publicēšanas paradījās vesela gūzma līdzīga rakstura darbu, no kuriem īpaši jāmin Klāras Rīvas "Vecais angļu barons" (The Old English Baron, 1778), Viljama Bekforda "Vateks" (Vathek, 1786), Annas Redklifas "Udolfo noslēpumi" (The Mysteries of Udolpho, 1794), Annas Jierslijas "Karaliskie gūstekņi" (The Royal Captives, 1795) un Mērijas Šellijas "Frankenšteins" (Frankenstein, 1818). Plaši izplatīta gotiskās literatūras forma bija īsais stāsts; šī perioda īsajiem stāstiem raksturīgs liels melodramatisms, kas parādās jau nosaukumos (piemēram skat. anonīmo autoru darbus "Šausmu mūks", "Melnais zirneklis", "Dzelzs līķauts", "Astrologa pareģojums" un "Nāves deja", Persija Bišija Šellija "Slepkavas", Bairona "Apbedīšanu", Džūlijas Annas Kērtisas "Nezināmais! jeb Asinssarkanās spalvas bruņinieks"). Anna Redklifa bija tā, kura literatūrā ieviesa gotiskā antivaroņa tēlu.
Gotiskā literatūra attīstījās arī citur Eiropā — kā roman noir ("melnais romāns") Francijā un Schauerroman ("drebuļu romāns") Vācijā.
XVIII gs. sākumā gotiskā literatūra attīstījās divos pretējos virzienos: publika prasīja arvien sensacionālākus, drūmākus un baismākus sižetus, un rakstnieki īpaši pievērsās nāves tēmai; reizē parādījās arī darbi, kuros tika parodēti gotiskās literatūras pārspīlējumi (piem., Tomasa Lava Pīkoka "Murgu abatija", 1818). Viena no slavenākajām gotiskā romāna parodijām ir Džeinas Ostinas darbs "Nortangeras abatija".
Paralēli gotiskā literatūra attīstījās arī Amerikā, kur uzplauka tieši XIX gs. sākumā ar Čārlza Brokdena Brauna un vēlāk arī Edgara Alana Po daiļradi.
Kornēlijs Veidnieks

Biogrāfija

Kornēlijs Veitmanis piedzima 1899. gada 31. martā Rāmuļu pagasta "Dumpuros" (tagad Vaives pagasts). Absolvēja Vaives pamatskolu un Cēsu pilsētas skolu. Pēc tam pārcēlies uz Maskavu, kur strādājis kara slimnīcā un mācījies. 1917. gadā nosūtīts uz Galīcijas fronti. Pēc Krievijas karadarbības pārtraukšanas atgriezies Latvijā. 1919. gada janvārī piedalījās Cēsu rotas organizēšanā. Pēc neilga laika kritis Latvijas SPR karaspēka gūstā, kur pavadījis vairākus mēnešus. Pēc atbrīvošanas atgriezies dienestā un piedalījies Latgales atbrīvošanas kaujās. Demobilizējies 1922. gadā.
1924. gadā kļuva par Cēsu cietuma priekšnieka palīgu un 10. Cēsu aizsargu pulka rotas komandieri. 1934. gada jūlijā kļuva par Tieslietu ministrijas kriminālpolitiskā departamenta direktoru.
1939. gada janvārī kļuvis par iekšlietu ministru, nomainot amatā Vili Gulbi. 1940. gadā nomainījis uzvārdu uz Veidnieks. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūnijā zaudēja amatu valdībā. Tā paša gada jūlijā izsūtīts uz Kirovas pilsētu PSRS, kur ticis pratināts. Pēc Vācijas iebrukuma PSRS Veidnieks tika izsūtīts uz Vjatlagu. Miris 1942. gada 12. janvārī.
Dendroloģiskais parks "Lazdukalni"

Vēsture

Iecere izkopt meža teritoriju Ogrē un izveidot to par parku radās 1975. gadā. Galvenais priekšnosacījums ieceres realizācijai bija teritorijas unikālais reljefs — pakalni, ielejas un kalnā esošais dīķis.
Zemes gabalu, kura platība bija 6,4 ha,19. gs nogalē un 20. gs. sākumā apsaimniekoja kāds vācietis F.Milbergs, un viņam piederēja Marinhaus, kuru vietējie iedzīvotāji dēvēja par Mariņmuižu. Pēc vietējo iedzīvotāju liecībām Mariņmuiža bija divstāvu ēka ar četriem pīlāriem galvenajā fasādē. No ēkas līdz mūsdienām saglabājies tikai vīna pagrabs un klona grīdas fragmenti. Pie kalnā ierīkotā dīķa Milbergs bija uzbūvējis apaļas formas stiklotu paviljonu, kuru sauca par dziednīcu, bet dīķa saliņa kalpoja par sauļošanās vietu. Jau Indriķa hronikā Lazdukalnu teritorija esot minēta kā svēta vieta. Pirms Pirmā pasaules kara uz Milbergam piederošo stikloto namiņu, dziednīcu, apkārtnes iedzīvotāji esot nākuši uzņemt spēku un enerģiju.
Sākoties Pirmajam pasaules karam, Milberga sapņu muižiņu nopostīja vācu artilērija. Pats Milbergs pārcēlās uz Vāciju, bet viņa īpašums pamazām aizauga. Nekas nemainījās arī Latvijas brīvvalsts gados, kad dīķis un teritorija vēl vairāk aizauga ar krūmiem un kokiem. Izmaiņas šīs vietas izskatā neienesa arī padomju periods, vienīgi dīķis aizauga pilnīgi, bet brikšņi kļuva neizbrienami.

Parka izveide

Parka izveide sākās ar brīdi, kad neliela entuziastu grupa — Jānis Špakovskis, Jānis Polis un Benita Špakovska — saņēma atļauju sabiedriskā kārtā izkopt 6,4 ha lielo meža teritoriju. Paralēli tīrīšanas un kopšanas darbiem J. Špakovskis uzsāka arī koku stādīšanu izkoptajā teritorijā, izvēloties galvenokārt vērtīgu sugu kokus — ozolus, sarkanos ozolus, skābaržus, valriekstus, Marejas priedes u.c. Konsultācijas un padomus parka veidošanā sniedza dendrologi Aija Kaškure un profesors, bioloģijas zinātņu doktors Raimonds Cinovskis.
1993. gadā Ogres pilsētas dome pieņēma lēmumu piešķirt dendroloģiskajam parkam Lazdukalni sabiedrībai svarīga objekta statusu, bet 2001. gadā parkam tika pievienota arī purva teritorija 2,2 ha platībā. Par “Lazdukalna” dendroloģiskā parka izveidošanu, labiekārtošanu un uzturēšanu Benitai un Jānim Špakovskiem Ogres novada dome 2007. gada novembrī piešķīra Ogres Goda pilsoņu nosaukumu.
Laukumā lielo kāpņu pakājē ik gadus svinēti parka rudens svētki ar Latvijas folkloras kopu piedalīšanos, notiek dažādi latviešu tradīciju pasākumi, kāzu ceremonijas. 2006. gada vasarā parkā uzbūvēta koka nojume un ierīkotas šūpoles. Pie “Lazdukalnu” parka ieejas apmeklētājus sagaida tēlnieka Kārļa Zemdegas veidotā skulptūra ar nāru.
Pēteris Cimoška

Biogrāfija

Pēteris Cimoška dzimis 1914. gada 27. janvārī Krāslavas pagasta Aišpuru sādžā.
No 1936. līdz 1937. gadam dienējis Latvijas armijas Štāba bataljonā Rīgā. Dienesta laikā kļuvis par 1. klases šāvēju ar kaujas šauteni un ieguvis dižkareivja dienesta pakāpi.
1939. gada septembrī iekļuvis Latvijas armijas atkārtotajā iesaukumā un ieskaitīts 3. Jelgavas kājnieku pulka ložmetēju rotā.
Tā paša gada novembrī demobilizēts.
1940. gada 8. maijā sācis dienestu Robežsargu brigādē, 3. Abrenes bataljonā. Kritis sadursmē ar NKVD kaujiniekiem 1940.gada 15. jūnija rītausmā. Apbedīts Abrenes pilsētas katoļu kapos.

Masļenku robežincidents

1940. gada 15. jūnija naktī, NKVD kaujinieku uzbrukuma brīdī, Cimoška pildīja dienesta pienākumus un atradās slēpnī. Atskanot pirmajiem uzbrucēju raidītajiem šāvieniem, Cimoška pieņēma kauju un atklāja pretuguni no slēpņa. Neskatoties uz slikto redzamību, uzbrucēji ātri atklāja slēpņa atrašanās vietu un sāka to ielenkt. Cimoška to saprotot, visticamāk, bija sācis atkāpties sardzes ēkas virzienā, tomēr to nesasniedza, jo uzkāpa uz uzbrucēju izliktā rokasgranātu saišķa netālu no ēkas. Gājis bojā sprādziena brīdī. Vēlāk, sabrūkot degošajai sardzes ēkai, viņa mirstīgās atliekas pārogļojās.
1951. gada pasaules čempionāts cīņas sportā

1951. gada pasaules čempionāts brīvā cīņā notika no 26. līdz 29. aprīlim Helsinkos (Somija).
Pociema pagasts

Vēsture

Pociema pagasts (vācu: Posendorf; krievu: Позендорфская волость) izveidojās pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu, apvienojoties Ķipēnu un Pociema muižu pagastiem. 1935. gadā tā platība bija 60,25 km² ar 1012 iedzīvotājiem. 
1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Mauriņu un Pociema ciema padomes. 1947. gada 16. oktobrī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Limbažu apriņķī. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Limbažu rajonā. Mūsdienās Pociema pagasta teritorijas lielākā daļa iekļauta Limbažu novada Katvaru pagastā un neliela daļa Kocēnu novada Dikļu pagastā.
Terminators: Genisys

Sižets

Pretošanas kustības līderis Džons Konors sūta karavīru Kailu Rīzu 1984. gadā, kur Kaila uzdevums ir aizsargāt Konora māti Sāru no Skynet sūtītā terminatora. Ierodoties 1984. gadā Rīzs atklāj, ka pagātne tika mainīta un Sāra Konora sadarbojas ar terminatoru Т-800 cīņā pret Skynet sūtītu Т-1000.
Udmurtija

Valstiskā iekārta

Valstisko tiesību stāvokli Udmurtijas Republikai nosaka Krievijas Federācijas Konstitūcija un Udmurtijas Republikas Konstitūcija. Augstākais likumdošanas un kontroles orgāns ir Udmurtijas Republikas valsts padome, kas tiek parvēlēta reizi piecos gados. Izpildvaru republikā veido prezidents un Udmurtijas Republikas valdība. Udmurtijas Republikas konstitucionālā tiesa ir augstākais republikas tiesvedības orgāns.

Vēsture

Pirmās pastāvīgās ļaužu apmetnes tagadējā Udmurtijas Republikas teritorijā parādījās 8 - 6 tūkstošus gadu pirms mūsu ēras. Pēc tam, kad Ivans IV 16. gadsimtā sagrāva Kazaņas hanisti, Udmurtiju pakļāva Krievijas cariste.
Pēc Oktobra revolūcijas tika izveidots Votskas autonomais apgabals, kas 1932. gada 1. janvārī tika pārdēvēts par Udmurtijas autonomo apgabalu, vēlāk par Udmurtijas APSR. 1991. gada 11. oktobrī tās Augstākā padome pieņēma lēmumu Udmurtijas APSR pārdēvēt par Udmurtijas Republiku.

Ģeogrāfija

Republika atrodas Vidējo Urālu austrumu daļā, Kamas un Vjatkas upju baseinā. Teritorija sastāv no vairākām kalnienēm un zemienēm. Augstākais punkts - 332 metri, atrodas republikas ziemeļaustrumos Augškamas augstienē. Zemākā punkts - 51 metrs, dienvirietumu daļā, gandrīz pie robežas ar Tatarstānas Republiku, Vjatkas upes palienē.

Klimats

Udmurtija atrodas kontinentālā klimata zonā, kam raksturīgas karstas vasaras un aukstas, sniegiem bagātas ziemas.
Vidējā gada temperatūra republikas teritorijā svārstās no 1,0 °C līdz 2,5 °C. Gada siltākais mēnesis ir jūlijs (+17,5 °C - 19 °C), aukstākais - janvāris (—14 °C - —15 °C). Maksimālās temperatūras sasniedz +38 °C. Zemākā fiksētā temperatūra zem -50 °C (1978. gada 31. decembrī).
Vidējais gada norišņu daudzums ir 500 – 600 mm. Siltajā periodā (virs 0 °C) izkrīt 65 - 75 % nokrišņu no gada normas .

Nafta

Republikas pamata resurss ir nafta. Izpētītās naftas rezerves sastāda aptuveni 300 miljonus tonnas, gadā tiek iegūtas 10 miljoni tonnas naftas. Lielākās ieguves vietas ir Čutirska-Kiongopska, Miškinska, Gremihinska, Jeļņikovska, Vjatska, Karsovaiska.
Udmurtija ir Volga-Urālu naftas gāzes provincē. Naftas ieguves darbi republikā tika uzsākti 1945. gadā, bet pirmie naftas pārstrādes uzņēmumi parādījās 1969. gadā.

Ogles

Republikā iegūst brūnās ogles un akmeņogles. Galvenie ogļu ieguves rajoni ir Kazakovas (Alnašas rajonā) un Kambaras, kur ogu ieguvju vietas ir 1000 — 1500 metru dziļumā.
Erevāna

Vēsture

Erevānas vēsture ir izsekojama kopš 8. gadsimta pirms mūsu ēras, kad 782. gadā pirms mūsu ēras šajā apkārtnē Urartu valsts valdnieks Argišti I dibināja Erebuni cietoksni, kas vēlāk kļuva par Armēnijas administratīvo un reliģisko centru. Erebuni mūsdienās ir viena no Erevānas apkaimēm. Laikā, kad austrumu Armēnija bija pakļauta Ahemenīdu impērijai (persiešiem), Erevāna bija reģiona administratīvais centrs. Šādu statusu pilsēta saglabāja arī pēc nokļūšanas Krievijas Impērijā 1828. gadā Krievu-persiešu kara rezultātā.
Pēc Pirmā pasaules kara Erevāna kļuva par Armēnijas Republikas galvaspilsētu. Šeit apmetās arī tūkstoši bēgļu no rietumu Armēnijas, kam izdevās izglābties no Armēņu genocīda. Pilsēta strauji auga laikā, kad Armēnija bija iekļauta Padomju Savienībā kā Armēnijas PSR. Notika industrializācija un pilsētas pārbūve, Erevāna kļuva par armēņu kultūras un mākslas centru. Vislielāko iedzīvotāju skaitu pilsēta sasniedza 20. gadsimta 80. gadu beigās, kad tas pārsniedza 1,2 miljonus. Vēlākajās desmitgadēs iedzīvotāju skaits ir nedaudz samazinājies. Nozīmīgas izmaiņas pilsētā notikušas pēc Armēnijas neatkarības iegūšanas, kad ievērojami pārveidots pilsētas centrs.

Ģeogrāfiskais stāvoklis

Erevāna atrodas valsts centrālās daļas rietumos, Ararata līdzenuma ziemeļos, Razdanas upes ielejā. Līdz Turcijas robežai ir 23 km. Pilsētas augstums virs jūras līmeņa ir no 865 līdz 1390 m; vidējais augstums ir 990 m.
Erevāna veido atsevišķu Armēnijas administratīvā iedalījuma vienību. Pārējā valsts ir sadalīta 10 marzās. Erevānai ir īpašs statuss, tā nav marza.

Administratīvais iedalījums

Erevāna administratīvi sīkāk dalās 12 apkaimēs (armēņu: Համայնք, hamaynkʿ).

Demogrāfija

Erevānā 2017. gadā dzīvoja 1 075 800 cilvēku. 2011. gadā 98,9% no iedzīvotājiem bija armēņi.
0,5% no iedzīvotājiem ir krievi, bet 0,3% ir jazīdi. Ap 1830. gadu Erevānā dzīvoja 64% azerbaidžāņu, bet mūsdienās to tik pat kā nav vispār.
Dominējošā reliģija ir Armēņu apustuliskā baznīca.

Sports

Populārākais sporta veids tāpat kā visā valstī ir futbols. Armēnijas augstākajā futbola līgā no 10 klubiem 6 bāzējas Erevānā. Tie ir Alashkert, Banants, Gandzasar, Pyunik, Ararat, Ararat-Moskva. Razdanas stadions, kas atrodas Erevānā, ir lielākais stadions Armēnijā. Tajā mājas spēles aizvada Armēnijas futbola izlase.
Ļoti populārs Erevānā ir arī šahs. 1996. gadā tur notika 32. šaha olimpiāde. 2006. un 2007. gada šaha olimpiādē uzvarēja Armēnijas komanda. Tajā bija četri šahisti no Erevānas. No Erevānas ir nācis viens no pasaules labākajiem šahistiem Levons Aronjans.

Sadraudzības pilsētas

Erevānai ir 27 sadraudzības pilsētas. Kopš 2013. gada viena no tām ir Latvijas galvaspilsēta Rīga.
22. septembris

22. septembris ir gada 265. diena pēc Gregora kalendāra (266. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 100 dienas.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Somijā

Sarakstā apkopotas tās vietas Somijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Somijas ir iekļautas 7 vietas (6 kultūras objekti un 1 dabas objekts), savukārt 6 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Somija Pasaules mantojuma konvekciju ratificēja 1987. gada 4. martā. 2 objekti — Kvarkena salas, Strūves ģeodēziskais loks — atrodas vairāku valstu teritorijās.
Āgenskalna tirgus

Āgenskalna tirgus ir tirdzniecības vieta Āgenskalnā, kas atrodas Nometņu ielā 64 Rīgā.

Vēsture

Sākotnēji Āgenskalna tirgus atradās Sētas kroga pagalmā, bet vēlāk to pārcēla uz Kalnciema un Sētas ielas stūri. 1893. gadā Rīgas pilsētas valde vēlējās veco tirgu likvidēt un ierīkot jaunu lielākā laukumā. 1898. gada 1. janvārī to atvēra jaunā vietā. Šī jaunā vieta bija starp Nometņu, Zeļļu un Bāriņu ielām. Sākumā šo tirgu sauca par Grāvmuižas tirgu, jo tas atradās Grāvmuižas teritorijā. Paviljonu būvi uzsāka tikai 1911. gadā. Tirdzniecība paplašinājās 20. gadsimta sākumā, sakarā ar jaunā paviljona celtniecības pabeigšanu 1914. gadā. Āgenskalna tirgus paviljona projektu izstrādāja Rīgas pilsētas arhitekts Reinholds Šmēlings. Āgenskalna tirgus ēkai raksturīgs 20. gadsimta sākuma racionālais jūgendstils. 
Sākotnēji tirgošanās notika zem klajas debess un no tirgus būdām, aptuveni 2804 m² lielā platībā. Tirgošanas vietu īre pilsētai ienesa 1635 rubļu, 1905. gadā — 8100 rubļu lielu peļņu. 1988. gadā tirgošanās notika 8,3 tūkstoši m² lielā platībā. Tirgū pārdeva gaļas produktus, zivis, augļus, dārzeņus un citus produktus.
2018. gada janvārī Rīgas dome tirgus sliktā tehniskā stāvokļa dēļ to slēdza. 
Atklātā izsolē tiesības turpmākos 30 gadus saimniekot Āgenskalna tirgū un tam piegulošajā teritorijā ieguva Kalnciema kvartāla īpašnieki brāļi Kārlis un Mārtiņš Dambergi. 
2018. gada 3. augustā Āgenskalna tirgus tika atkal atvērts.
Aigars Jirgens

Biogrāfija

Aigars Jirgens piedzima 1960. gada 2. novembrī Rīgā. 1980. gadā absolvēja Rīgas 2. vidusskolu, bet 1985. gadā — Latvijas Valsts universitātes Žurnālistikas nodaļu. Strādājis laikrakstos "Padomju Jaunatne" un "Atmoda".
1990. gadā iesaistījies Latvijas Republikas Pilsoņu Kongresa darbībā, bija viens no tā priekšsēdētājiem. Bija arī Latvijas Tautas frontes un LNNK biedrs. Bijis partijas "18. novembra savienība" biedrs un priekšsēdētāja vietnieks, kā arī laikraksta "Neatkarība" galvenais redaktors. 5. Saeimā (1993—1995) bija no apvienības "Tēvzemei un Brīvībai" (TB) saraksta ievēlētā deputāta Jāņa Straumes palīgs.
1995. gada janvārī Jirgens tika ievēlēts par TB ģenerālsekretāru un valdes locekli. Tā paša gada oktobrī viņš tika ievēlēts 6. Saeimā no TB saraksta. 1996. gada septembrī, pēc tam, kad Alfrēds Čepānis kļuva par Saeimas priekšsēdētāju, Jirgens kļuva par priekšsēdētāja biedru. 1998. gada aprīlī Jirgens no amata atkāpās, kā arī deva atļauju tikt sauktam pie administratīvās atbildības par ceļu satiksmes negadījuma izraisīšanu esot reibumā.
Pēc tam Jirgens bija vairāku ministriju parlamentārais sekretārs. Vispirms viņš īslaicīgi bija Tieslietu ministrijas parlamentārais sekretārs, tad šo pašu amatu līdz 2000. gadam ieņēma Labklājības ministrijā, un visbeidzot Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijā. Miris 2005. gada 16. martā.
Aigars Jirgens bija arī dzejnieks, sarakstījis vārdus vairākām grupas "Autobuss debesīs" dziesmām, kā arī izdevis dzejas krājumu "Tas nav vēl rudens".
Dumpis uz kuģa Bounty

Dumpis uz kuģa Bounty (angļu: Mutiny on the Bounty) notika Klusā okeāna dienvidu daļā 1798. gada 28. aprīlī.
Kuģis Bounty 1787. gadā devās no Anglijas uz Taiti, lai nogādātu maizeskoka augļus uz Rietumindiju, auga introdukcijai Karību jūras salās. Kuģis veiksmīgi nokļuva Taiti, kur uzturējās 5 mēnešus, lai piepildītu to ar augļiem. Šajā laikā apkalpe baudīja relatīvu brīvību, daudzi locekļi dzīvoja krastā, nodibinot attiecības ar vietējām iedzīvotājām. Kad kuģis atpakaļceļā bija pavadījis trīs nedēļas, netālu no Tofua salas (mūsdienu Tongā) kuģa apkalpe kapteiņa palīga Flečera Kristiana vadībā sadumpojās un izsēdināja kuģa kapteini Viljamu Blaju kopā ar 18 tā piekritējiem uz laivas. Uz kuģa palika 25 apkalpes locekļi. Daļa dumpinieku apmetās Taiti, bet daļa, Flečera Kristiāna vadībā, kopā ar Taiti sievietēm, nodibināja koloniju Pitkērnā.
Bleja laiva 41 dienā veica 6710 km ceļu, līdz izglābās, sasniedzot Kupangu Indonēzijā. 1790. gadā Blejs atgriezās Anglijā un Admiralitāte izsūtīja kuģi Pandora, lai dotos dumpinieku meklējumos. 14 no apkalpes locceļiem Taiti tika sagūstīti. Atceļā uz Angliju Pandora nogrima pie Lielā Barjerrifa. Bojā gāja 31 apkalpes locekļi un 4 sagūstītie dumpinieki. 1792. gada jūnijā atlikušos 10  Bounty dumpiniekus atgādāja uz Angliju. Viņi tika tiesāti - četri tika attaisnoti, trijiem tika piedots, bet trīs tika pakārti.
Kristiāna vadītā grupa Pikērnas salā tika atklāta 1808. gadā, tajā brīdī no dumpīgās apkalpes bija dzīvs viens cilvēks, pārējie bija nogalināti savstarpējās cīņās. Dumpinieku pēcteči ir mūsdienu Pitkērnas iedzīvotāji. 
Stāsts par dumpi uz kuģa Bointy Anglijā ieguva plašu ievērību un romantizējās. Par to tika radīti literārie darbi un filmas. Stāstam pievērsušās tādas personas kā Bairons, Marks Tvens, Žils Verns. Dažādos laikos filmās par Bounty tēlojuši Marlons Brando, Klārks Geibls, Mels Gibsons, Entonijs Hopkinss, Čārlzs Lotons.
Krišjānis Kundziņš

Biogrāfija

Krišjānis Kundziņš dzimis Rīgā. Jaunību pavadījis Čiekurkalnā. Ar sportu sācis nodarboties 15 gadu vecumā, vasarā spēlējis futbolu, ziemā bendiju. Beidzis Rīgas 4. vidusskolu un V. Olava komercskolu. Strādājis V. Ķuzes fabrikā par konditoru. 
1924. gadā iestājies sporta biedrībā "Krauze" un sācis nodarboties ar grieķu-romiešu cīņu. Pēc divu gadu treniņiem, 1926. gadā, izcīnījis sudraba medaļu spalvas svarā Latvijas meistarsacīkstēs. Vēlāk seškārtējs Latvijas čempions (1931, 1932, 1935, 1936, 1937, 1940) un trīskārtējs Latvijas Olimpisko spēļu uzvarētājs (1931, 1935, 1939).
Starptautiskās sacensībās lielākais panākums 5. vieta spalvas svarā (līdz 65 kg) 1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Berlīnē. Četras reizes piedalījies Eiropas čempionātos (1935, 1937, 1938, 1939), bet godalgotas vietas izcīnīt nav izdevies.
Pēc kara Kundziņš savu cīkstoņa karjeru turpinājis, piedalījies PSRS un sporta biedrības "Dinamo" čempionātos. Savas aktīvās sporta gaitas beidzis 1953. gadā.
1953. gadā, pēc ūdenslīdēju kursu beigšanas, sācis strādāt glābšanas stacijā "Bābelīte". 1957. gadā apbalvots ar medaļu "Par slīcēju glābšanu".
Paralēli  darbam 33 gadus bijis sporta biedrību "Dinamo", "Darba rezerves" un "Daugava", kā arī republikas izlases cīkstoņu treneris. Viņa audzēkņi bijuši I. Klintsons, V. Freidenfelds un daudzi citi.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas aktīvi piedalījies Latvijas Olimpiskās komitejas atjaunošanā. 1994. gadā Rīgā Krišjāņa Kundziņa vārdā nosaukta Cīņas sporta skola.
Kundziņš miris 1993. gada 23. februārī Rīgā.
Du riechst so gut

Videoklips

Bez grupas dalībniekiem, vēl videoklipā piedalās dobermans, kā arī tiek izmantota gerbera, kura tika arī attēlota uz albuma Herzeleid vāka. Dažās valstīs videoklips ir aizliegts, jo it kā sevī iekļauj nacistiskus motīvus.
Parastā zirgkastaņa

Ārstniecībā

Zirgkastaņas sēklu ekstraktam ir venotoniskas īpašības, tas tiek izmantots kā pārtikas piedeva/bezrecepšu medikaments vēnu atteces traucējumu gadījumā.
Kādā pētījumā iekšķīga zirgkastaņas sēklu ekstrakta lietošana (50 mg divreiz dienā) deva tādus pašus rezultātus kā 2. klases kompresijas zeķes. Salīdzinot subjektu smagāk skarto apakšējo ekstremitāšu tilpumu, rezultāti bijuši: zirgkastaņas ekstrakts - tilpums samazinājies par 43,9 ml; kompresijas terapija - tilpums samazinājies par 46,7 ml; placebo - tilpums palielinājies par 9,8 ml. Secināts, ka kompresijas zeķes un zirgkastaņas ekstrakts ir vienlīdz efektīvi alternatīvi vai papildus terapijas veidi.
Citoplazma

Citoplazma ir pusšķidra viela, kas veido šūnas iekšējo vidi. Tā sastāv no izšķīdinātām vienkāršajām olbaltumvielām un citām vielām, kas nepieciešamas šūnas darbībai. Citoplazma sastāv no hialoplazmas un no tajā ievietotiem kodola, organoīdiem, pūslīšiem, ieslēgumiem un tauku pilieniem. Nodrošina vielmaiņu šūnā un mijiedarbību starp organoīdiem.