Humanitārās zinātnes

Humanitārās zinātnes ir akadēmiskas nozares, kas pētī valodu, kultūru, vēsturi, cilvēku kā sabiedrisku būtni, sabiedrību un cilvēku kā vērtību sabiedrībā. Tās izmanto analītiskas un kritiskas metodes atšķirībā no vairuma dabaszinātņu un sociālo zinātņu, kurās dominē empīriskas metodes.
 Šo nozaru "specifika ir saistīta ar iespaida izvērtējumu uz kultūru, vērtību apliecinājumu, ekonomisko attīstību, sociālo mērķu sasniegšanu, nacionālās valodas nostiprināšanu u.c. Ja dabaszinātnēs pētījumu vērtē kā “patiess/aplams”, tehnoloģiski ir vai nav pielietojams, tad humanitārās un sociālās zinātnēs plašāk — nacionālai un kultūras identitātei nepieciešams, vēsturisko patiesību atklājošs, konkrēto ekonomisko problēmu atrisinošs utt."
Humanitāro zinātņu pamatnozares ir, piemēram, valodu studijas, literatūra, vēsture, filosofija un reliģija. Apakšnozares ir, piemēram, antropoloģija, reģionālās studijas (area studies), komunikācijas zinātnes un kulturoloģija, kaut arī tās nereti tiek uzskatītas par sociālajām zinātnēm. Šīs nozares kļuva populāras Renesanses laikā, kad sabiedrība aizvien vairāk sāka interesēties par cilvēku un tā iedabu.
Arī mākslas parasti tiek uzskatītas par humanitāro zinātņu daļu. Tās ir tēlotāja mākslas (piemēram, glezniecība, tēlniecība) un tēlojošās jeb izpildītājmākslas (piemēram, teātris, deja un literatūra).

Klasiskais jeb antīkais periods

Rietumu akadēmiskajā tradīcijā par klasiskajām humanitārajām nozarēm runā saistībā ar antīko periodu Senās Grieķijas un Senās Romas kultūrās. Klasiskās studijas agrāk tika uzskatītas par humanitāro zinātņu stūrakmeņiem, taču 20. gadsimta gaitā no nozīmība samazinājās. Tomēr klasiskajā laikmeta idejām joprojām ir spēcīga ietekme uz tādām nozarēm kā filosofija un literatūra.
Plašākā nozīmē par "klasiku" dēvē būtiskākos tekstus lielākajās senajās kultūrās. Citās lielākajās kultūrās par klasiku dēvētu Vēdas un Upanišadas Indijā, tekstus, par kuru autoriem tiek uzskatīti Konfūcijs, Laodzi un Džuandzi Ķīnā un tādus tekstus kā Hammurapi likumi un poēma par Gilgamešu no Divupes, kā arī ēģiptiešu Mirušo grāmata.

Vēsture

Pazīstamākajiem mākslas virzieniem aizsākumi parasti meklējami seno civilizāciju, piemēram, Senās Ēģiptes, Senās Grieķijas, Senās Romas, Senās Ķīnas un Senās Divupes, Indijas un Vidusamerikas mākslā.
Senās Grieķijas mākslai raksturīga cieņpilna izturēšanās pret cilvēka ķermeņa formu, tāpēc notika centieni attīstīt ķermeni tā, lai muskulatūra un stāja būtu pēc noteiktām anatomiskām proporcijām. Senās Romas mākslā dievi tika attēloti kā idealizēti cilvēki, katram bija raksturīgas specifiskas īpašības. Bizantiešus un viduslaiku gotiskajā mākslā dominēja baznīcas vara, kas uzstāja par to, lai mākslā tiktu paustas bībeliskās nevis materiālās patiesības. Sākot ar Renesanses laiku atgriezās tendence pievērst uzmanību materiālajai pasaulei un tas izpaudās arī mākslā — tika uzsvērts cilvēka ķermeniskums un ainavas trīsdimensionalitāte.
Austrumu mākslas stils kopumā līdzinās Rietumu viduslaiku mākslai, piemēram, tā koncentrējas uz virsmu izzīmēšanu un vienlaidus krāsām (teiksim, sarkans apmetnis ir tikai vienā tonī, nevis dažādos —- atkarībā no gaismām, ēnām un atspulgiem). Raksturīgs šī stila elements ir kontūras, kas ieskauj krāsu laukumus (mūsdienās tas raksturīgs animācijai). Ar to īpaši izceļas, piemēram, Indijas, Tibetas un Japānas māksla.
Islāma reliģiskajā mākslā ikonogrāfija ir aizliegta — tā pauž reliģiskas idejas ar ģeometrisku ornamentu palīdzību. 19. gadsimta Apgaismības mākslai raksturīgo fizikālo un racionālo pieeju citā virzienā pavērsa ne tikai Einšteina atklājumi par relativitāti un Freida atklājumi psiholoģijā, bet arī iepriekš nepieredzētā tehnoloģiskā attīstība. Aizvien pieaugošā globālā kultūru mijiedarbība būtiski ietekmēja mākslu.

Humanitāro zinātņu vēsture

Rietumu pasaulē šīs nozares bijušas aktuālas vismaz kopš Senās Grieķijas laikiem. Romiešu laikā radās septiņu brīvo mākslu ideja — tās bija gramatika, retorika un loģika (trīvijs) kopā ar aritmētika, ģeometriju, astronomiju un mūziku (kvadrīvijs). Šīs nozares veidoja viduslaiku izglītības pamatu, ar uzsvaru uz to, ka humanitārās zinātnes ir prasmes jeb "darīšanas veidi".
Būtisks pavērsiens notika Renesanses laikā, kad humanitārās zinātnes sāka uztvert par pētījumu sfērām nevis tikai praktiskas darbības jomām. Vienlaikus notika arī pāreja no tradicionālajām nozarēm uz tādām kā, piemēram, literatūra un vēsture. 20. gadsimtā ar šo skatījumu sāka konkurēt postmodernisma kustība, kas tiecās pēc tā, lai humanitārās zinātnes tiktu padarītas egalitārākas, derīgākas demokrātiskai sabiedrībai.