google/wiki40b huggingface dataset:
Amūras sazāns

Sistemātikas izmaiņas

Nesenā pagātnē Amūras sazāns tika sistematizēts kā parastās karpas pasuga, un tā zinātniskais nosaukums bija Cyprinus carpio haematopterus. Tomēr ģenētisko pētījumu rezultāti liecina, ka Austrumāzijā un Eiropā dzīvojošās karpas ir divas atšķirīgas sugas. Saskaņā ar pirmajiem ģenētiskajiem pētījumiem par piederošu Amūras sazānam tika uzskatīta vēl viena, Austrumāzijas dienvidos dzīvojošā, parastās karpas pasuga — Cyprinus carpio viridiviolaceus, kura no ziemeļos dzīvojošā sazāna atšķiras pavisam nedaudz. Tomēr vēlāko gadu pētījumi liecina, ka abas grupas (ziemeļu un dienvidu) nav monofilētiskas. Šobrīd šīs atšķirības gan neatspoguļojas sistemātikā.
Japānā domesticētās Koi karpas statuss šobrīd ir neskaidrs, bet, visticamākais, tā selekcionēta no Amūras sazāna, nevis no parastās karpas.

Izskats

Amūras sazāns ir liela saldūdens zivs. Tās garums var sasniegt 1 m, svars 16—32 kg. Ķermenis ir samērā augsts, no sāniem nedaudz saplacināts. Mute vērsta uz leju. Pie augšlūpas ir 2 pāri taustekļi. Zvīņas lielas, zeltītas ar tumšu maliņu, var būt arī sudrabotas, uz sānu līnijas to ir arī mazāk (29—36 zvīņas), nekā karpai (33—40 zvīņas). Vēdera spuras pelēkvioletas, anālā spura un astes spuras apakšējā daļa sarkanas, bet muguras spura tumši pelēka. Salīdzinoši līdzīgajai karpai spuras ir pelēkas. Muguras garās spuras stari ar zobiņiem, tādi paši zobiņi ir arī īsajai anālajai spurai. Acis zeltītas. Nārsta laika tēviņiem uz muguras, vaigiem, žaunu vākiem un krūšu spurām izveidojas bālganas nārsta kārpiņas.

Uzvedība un barība

Amūras sazāns parasti mājo saldūdens tilpēs, bet uzturas arī viegli sāļās ūdenstilpēs. Mājo aizaugušos ezeros un upēs ar lēnu straumi. Amūras sazāns iecienījis vietas, kur strauji mainās tilpnei dziļums. Ziemā, kad ūdens temperatūra noslīd zemāk par 8°C, kļūst mazkustīgs un uzturas ziemošanas bedrēs. Pieaugušie īpatņi ir visēdāji un barojas gan ar augiem, gan kukaiņiem, kukaiņu kāpuriem un citiem ūdens bezmugurkaulniekiem.

Vairošanās

Dzimumbriedumu Amūras sazāns sasniedz 4—6 gadu vecumā, sasniedzot 25 cm garumu. Nārsto no aprīļa līdz jūlijam, kad ūdens temperatūra ir 18°C. Raksturīgs porciju nārsts, auglība 96 000—1 800 000 ikru. Nārsts notiek lielā dziļumā ar bagātīgu veģetāciju. Ikri ir lipīgi un pēc iznēršanas pielīp pie augiiem. Kāpuri un mazie sazāni barojas ar zooplanktonu. Amūras sazāns var sasniegt 30 gadu vecumu.
Vinca Barkāns

Dzīvesgājums

Dzimis 1889. gada 4. februārī (22. janvārī pēc vecā stila) tagadējā Malnavas pagasta Barkānu sādžā zemnieku Georga (Jura) un Marijas Barkānu ģimenē. Kopā ar ģimeni pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā, kur mācījās ģimnāzijā. 1911. gadā uzsāka studijas Tērbatas universitātes medicīnas fakultātē, piedalījās Pirmajā pasaules karā kā kara ārsts (no 1916). 1920. gada rudenī V. Barkāns atgriezās dzimtenē, bija Kārsavas slimnīcas vadītājs, Kārsavas pagasta padomes loceklis, Ludzas apriņķa skolu valdes priekšsēdētājs un Rēzeknes apriņķa valdes priekšsēdētājs. Latgales demokrātisko zemnieku apvienības Centrālkomitejas priekšsēdētāja biedrs. Iekšlietu ministra biedrs Latgales lietās (1927—1928). 1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā no Progresīvās tautas apvienības saraksta, kur pārstāvēja Latgales Darba partiju. 1929. gadā viņš kopā ar ģimeni pārcēlās dzīvot uz Rīgu un ieguva ārsta grādu no Latvijas Universitātes. Bija latgaliešu studentu korporācijas Lacuania biedrs. 4. Saeimā viņu ievēlēja no Latgales Zemnieku progresīvās apvienības. 1932. gadā pēc izstāšanās no partijas kopā ar Jezupu Trasunu izveidoja Progresīvo zemnieku frakciju.
Nacistiskās okupācijas laikā V. Barkāns bija ārsts Rīgas katoļu garīgajā seminārā, līdztekus strādāja Veselības aizsardzības valdes kadru daļā, vienlaicīgi ieņemot arī 4. pilsētas poliklīnikas galvenā ārsta posteni. No 1944. līdz 1945. gadam darbojās Latvijas Centrālajā padomē.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gada 12. oktobrī kopā ar sievu devās trimdā uz Vāciju, strādāja par ārstu bēgļu nometnēs pie Berlīnes un Poznaņas. 1945. gada decembrī atgriezās Rīgā, kur strādāja 12. poliklīnikas terapijas nodaļā.
Miris 1947. gada 3. decembrī Rīgā, apglabāts Ozolaines kapsētā netālu no Rēzeknes.
Kaldabruņas luterāņu baznīca

Vēsture

Senākā Kaldabruņas baznīca celta Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā kā 1576. gadā būvētās Subates Svētā Jura baznīcas filiāle. Zināms, ka 1597. gadā Kaldabruņā bijusi kapela, kur katru otro svētdienu dievkalpojumu noturējis Vecsubates luterāņu mācītājs. 1648. gadā Kaldabruņas draudzei uzcēla koka baznīcu, ko līdz 1676. gadam apkalpoja Vecsubates mācītājs. Pēc tam, kad 1677. gadā Subates baznīcu nodeva katoļiem, no 1696. gada Kaldabruņas baznīcai bija savs mācītājs.
No 1848. līdz 1852. gadam par grāfa Plātera–Zīberga līdzekļiem uzcēla tagadējo mūra baznīcu. Baznīcā uzstādīja Rīgas meistara Augusta Martīni 1862. gadā būvētās ērģeles. Šajā baznīcā 1865. gadā kristīja Tadenavas pusmuižas nomnieka dēlu Jāni Krišjāni Pliekšānu, nākamo dzejnieku Raini.
Kaldabruņas evaņģēliski luteriskās baznīcas draudzē ietilpa Kaldabruņas (Kaltenbrunn), Gulbenes (Gulben), Ilzes (Ilsen) muižu pagasti, baznīcu apmeklēja arī Bebrenes (Bewern), Dvietes (Dweeten), Ancenišku (Anzenischek), Rubenes (Rubinen) un Dunavas (Podunay) muižu pagastu luterticīgie iedzīvotāji. Kopš 1909. gada Kaldabruņas luterāņu mācītājs aprūpēja arī Aknīstes luterāņu iedzīvotājus. Līdz Otrajam pasaules karam baznīcā bija saglabājušās 1744. — 1833. gada baznīcas grāmatas un Kurzemes guberņas dvēseļu revīzijas no 1795. līdz 1854. gadam.
Pēc lielākiem remontiem baznīcu no jauna iesvētīja 1935. gadā 5. oktobrī. Latvijas PSR laikā — 1976. gadā baznīcu atsavināja draudzei un tajā ierīkoja minerālmēslu noliktavu.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1995. gadā bijušā baznīcas ērģelnieka meita A. Gaida no Kanādas ziedoja naudu baznīcas atjaunošanai. Darbi tika iesākti — nobalsinātas sienas, noklāts betona segums, aizmūrēti caurumi sienās, tomēr draudzes locekļi saviem spēkiem nav spējuši pabeigt baznīcas atjaunošanu. Kaldabruņas draudzes dievkalpojumi notiek citā ēkā. Jēkabpils novada biedrība “Ūdenszīmes” kopā ar Kaldabruņas evaņģēliski luterisko draudzi 2016. gada 18. novembrī uzlika krustu baznīcas tornī. Krustu izgatavoja Mārtiņš Uzkurs no Kaldabruņas, bet pasākumu finansiāli atbalstīja Jēkabpils novada pašvaldība.
Ēriks Mesters

Biogrāfija

2. pasaules kara laikā Ēriks Mesters bija Sarkanās armijas karavīrs. No 1956. līdz 1959. gadam viņš strādāja par konsultantu Latvijas PSR Nacionālajā ekonomikas padomē. No 1960. līdz 1967. gadam viņš studēja teoloģiju Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas seminārā Rīgā. 1969. gada 8. jūnijā viņš tika ordinēts par priesteri Rīgas Svētās Trīsvienības luterāņu baznīcā, kurā viņš kopš 1968. gada bija vikārs. No 1969. līdz 1986.gadam viņš bija Svētās Trīsvienības baznīcas mācītājs, bet no 1972. līdz 1986. gadam mācītājs arī Dalbes pagastā. No 1980. gada viņš bija Latvijas baznīcas Konsistorijas biedrs.
Mesters tika ievēlēts par Rīgas arhibīskapu 1986. gada 15.aprīlī Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas ārkārtas sinodē. Šajā amatā viņš sekoja Jānim Matulim, kurš nomira 1985. gada augustā. 1986. gada 24. augustā Rīgas Jaunajā Svētās Ģertrūdes baznīcā viņu konsekrēja Upsālas emeritētais arhibīskaps Olof Sundby. No 1986. līdz 1989. gadam Mesters mācīja ētiku Rīgas teoloģiskajā seminārā.
Ēriks Mesters bija pazīstams kā esošās padomju kārtības atbalstītājs. Nemierīgajos astoņdesmitajos gados, kad triju valstu tautas alka pēc neatkarības, Mesters atbalstīja Padomju varu. Latvijas baznīcas Konsistorijā viņa attieksme nebija neapstrīdama, un droši vien tas bija galvenais iemesls, kas noveda pie viņa aiziešanas pensijā 1989. gadā.
2005.gadā tika izdota viņa grāmata "Latvijas evan̦g̓ēliski luteriskās baznīcas vēsture : (1944-1990)". Dažus gadus pirms tam viņš uzrakstīja dažas luterāņu arhibīskapu biogrāfijas. 
Ēriks Mesters nomira 82 gadu vecumā 2009. gada 8. novembrī Rīgā.
Piparu rubīnbeka

Augšanas apstākļi

Priežu mikorizas sēne. Aug no jūlija līdz septembrim sausos skuju koku, īpaši priežu mežos, bieži gar meža ceļiem un krūmājos, biežāk pa vienai. Izvēlas smilšainas augsnes. Piparu rubīnbeka bieži aug kopā ar sarkanajām mušmirēm un daļa mikologu uzskata, ka šī sēne parazitē uz tām.

Barības vērtība

Sīvās sulas dēļ parasti ēdama tikai nelielos daudzumos kā garšviela pie citiem ēdieniem, dažreiz tādēļ tiek raksturota kā neēdama. Žāvējot sīvā garša izzūd, cepot un vārot ievērojami vājinās. PSRS sēņu sagataves punktos tika uzskatīta par mazvērtīgu piejaukumu.

Līdzīgās sugas

Var tikt sajaukta ar Latvijā vēl droši neatrasto rubīna samtbeku (Xerocomus rubinus), kurai nav sīvas garšas un kuras cepurītes mīkstums ir bālgans vai gaiši kanēļsarkans. Ir līdzība ar govju sviestbeku, no kuras atšķiras ar tumšākiem un sarkanīgiem stobriņiem, kā arī ar sīvo garšu.
1923. gada referendums par baznīcas un lūgšanas namu neatsavināšanu

1923. gada referendums Latvijā par baznīcas un lūgšanas namu neatsavināšanu notika 1923. gada 1. un 2. septembrī.

Iemesls

Tautas nobalsošanas iemesls bija Saeimas lēmums nodot katoļiem Rīgas Svētā Jēkaba Romas katoļu katedrāli pēc Latvijas un Vatikāna vienošanās.
Savukārt vēlētāji ierosināja likumprojektu, kas paredzēja, ka baznīcas un lūgšanas namus, kurus lieto kādas konfesijas dievkalpojumos, nedrīkst atsavināt vai nodot kādas citas konfesijas vajadzībām.
Kalngale

Vēsture

Kopš 18. gadsimta Kalngalē atradās Daugavgrīvas draudzes novada luterāņu mācītāja dzīves vieta (pastorāts). Sakarā ar Langas upes aizsērēšanu pastorātu pārcēla uz Rīnūžiem, kur 1896. gada jūlijā tika pabeigta jauna pastorāta būve.
Apdzīvotā vieta veidojusies kā vasarnīcu ciems (Kalngalaciems, Kalnagala ciems) Strauji attīstījies 20. gadsimta otrajā pusē, kad tur tika izveidotas vairākas vasarnīcu kolonijas. 2000. gadu sākumā ciems sāka attīstīties kā prestižs Pierīgas privātmāju ciems.

Vietas

Kalngalē atrodas atpūtas māja "Kadiķis", zirgu stallis "Erceni", dažādi veikali, Piejūras dabas parks. Visām Kalngales ielām ir putnu nosaukumi.
Jakobs Johans fon Zīverss

Biogrāfija

Jakobs Johans fon Zīverss dzimis 1731. gada 19. augustā Rakverē kā viens no dēliem Joahima Johana fon Zīversa (1699–1770) un Annas Magdalēnas fon Zīversas (1710–1762) ģimenē (no trīspadsmit viņu laulībā dzimušajiem bērniem pilngadību sasniedza seši: Joahims Johans (1740–1815), Karls Eberhards (1745–1821), Anna Magdalēna (1746–1790), Marija Helēne (1751–1782), Pēters Kristiāns (1754–1827) un Jakobs Johans (1731–1808)).
1743. gadā viņa tēva brālis Kārlis fon Zīverss iekārtoja Jakobu mācīties Pēterburgas galma Pāžu korpusā. 1744. gadā viņš sāka strādāt Krievijas impērijas Ārlietu kolēģijā, 1748. gadā viņu iecēla par Krievijas sūtņa Johana Albrehta fon Korfa sekretāru Dānijā. No 1749. līdz 1755. gadam viņš strādāja kā diplomāts Londonā, dienesta laikā apmeklēja arī Franciju un vācu valstis. 
Sākoties Septiņgadu karam, 1756. gadā Jakobu fon Zīversu atsauca no diplomātiskā dienesta. Piedalījās kaujā pie Grosjēgerdorfas (Groß-Jägersdorf), pēc kuras viņu paaugstināja par apakšpulkvedi un uzņema grāfa Vilhelma fon Fermora ģenerālštābā, no 1759. līdz 1760. gadam viņš bija  prūšu-krievu karagūstekņu apmaiņas komisijas sekretārs, paaugstināts par ģenerālmajoru.  
Pēc kara beigām kopā ar savu brāli Pēteri Kristiānu devās ārstēties uz Itāliju un Austriju, no 1764. līdz 1781. gadam bija Novgorodas gubernators. Šajā amatā viņš ieguva Krievijas imperatores Katrīnas II uzticību un kalpoja dažādos augstos amatos. 
Kopā ar Ivanu Jelaginu darbojās 1771. gadā dibinātajā Pēterburgas brīvmūrnieku ložā "Perfektā vienotne" (Perfect Unity).  
Pēc aktīvas darbības Vidzemes guberņas landrāta amatā Polijas dalīšanas laikā 1792. gadā viņu iecēla par Krievijas impērijas vēstnieku Polijā-Lietuvā.
1796. gadā kļuva par Krievijas impērijas senatoru, 1798. gadā ieguva grāfa titulu.
Pēdējos dzīves gadus pavadīja savā Bauņu muižā pie Valmieras, kur mira 1808. gada 23. jūlijā. 
Viņa bēres izvērsās par varenu sēru manifestāciju. Pēc sēru dievkalpojuma grāfa zārku 16 Bauņu saimnieki uz pleciem nesuši no Matīšu baznīcas līdz 4 kilometrus attālajam Jēkaba kalnam. Drīz pēc tam uz viņa kapa pacēlās ampīra stila kapa piemineklis no granīta un marmora, par ko grāfs Fransuā Gabriels de Brē 1817. gadā rakstīja savā Vidzemes vēstures apcerējumā: “.. viņa pīšļi atbilstoši viņa pēdējai gribai atdusas zem kokiem, kas stādīti ar viņa paša roku. Fon Gincelas un fon Ikskilas kundzes, viņa divas meitas, likušas uzcelt kapa pieminekli, kas vienlaicīgi dara godu viņu gaumei un pietātei pret tēvu.”

Muižas

Pēc atvaļināšanās no valsts dienesta viņš tika apdāvināts ar lieliem īpašumiem. Starp tiem bija vairāki ciemati pie Minskas ar vairāk kā 2500 iedzīvotājiem. Viņa īpašumā bija gan mantotas, gan nopirktas muižas Vidzemē - Bauņu muiža (Bauenhof), Mīlītes muiža (Neuhall), Vīķu muiža (Zarnau) un Košķeles muiža (Ostrominsky), Igaunijā (Heimar, Rasik und Kampen), Ingrijā (Gadebusch, Лопатино, Sel'co и Muratovo), Polockas guberņā (Kasian un Rudnja) un Somijā (Sackala).
Lielais dumpis

Izplatība

Lielais dumpis ligzdo Eiropas un Āzijas mērenā klimata joslā. Eirāzijas rietumos tā izplatība sākas ar Rietumeiropu, kur lielais dumpis sastopams samērā fragmentāri, un plašā joslā plešas pāri kontinentam līdz Klusā okeāna piekrastei un Sahalīnai. Dienvidāfrikā mājo atsevišķa lielā dumpja populācija. Reģionos, kuros ziemas ir maigas un ūdens neaizsalst, tas ir nometnieks. Bet reģionos, kuros ziemā ūdens aizsalst, lielais dumpis ir gājputns un ziemas periodā dodas uz dienvidiem uz siltākām vietām. Eiropas putni ziemo Eiropas rietumos un dienvidos, Vidusjūras baseinā. Āzijas populācija ziemo Āzijas dienvidos un dienvidaustrumos. Atsevišķi indivīdi šķērso Sahāras tuksnesi un ziemo ekvatora rajonā, vai apmetas Nīlas baseinā.

Latvijā

Latvijā lielais dumpis ir parasts ligzdotājs un caurceļotājs. To var novērot ar niedrēm aizaugušos ezeros un zivju dīķos. Latvijā ligzdo apmēram 300—500 pāru. Reizēm lielais dumpis Latvijā arī pārziemo. Pirmās ziņas par ziemošanu iegūtas 1967. gadā. Pēdējos gados arvien biežāk tiek novēroti pārziemojoši īpatņi, tomēr pārsvarā Kurzemē un valsts centrālajā daļā.

Izskats un īpašības

Par lielo dumpi mēdz teikt, ka to vieglāk saklausīt, nekā ieraudzīt. Tā skaļais sauciens riesta laikā ir dzirdams apmēram 2 km attālumā. Sava skaļā sauciena dēļ, kas atgādina buļļa māvienu, tas ieguvis savu zinātnisko nosaukumu. Latīņu valodā Botaurus vārda otrā puse taurus latviski nozīmē liellops. Bet sugas nosaukums stellaris nozīmē starainais, sasaucoties ar tā svītraino apspalvojumu.
Tas ir paliela auguma putns, ar spēcīgu ķermeni. Ķermeņa garums ir 69—81 cm, spārnu plētums 100—130 cm, svars 900—1100 g. Tā apspalvojums ir raibumaini brūns ar gaišāku un tumšāku svītru rakstu. Apspalvojumam ir lielisks maskēšanās efekts, turklāt briesmu gadījumos, lai labāk nomaskētos, lielais dumpis izslien kaklu vertikāli gaisā, rādot ar knābi debesīs, un šūpojas līdzi niedrēm. Ārēji tas ir līdzīgs Amerikas dumpim (Botaurus lentiginosa).

Uzvedība un barība

Lielais dumpis vienmēr ir labi noslēpies, to ir ļoti grūti pamanīt starp niedrēm. Tas medī niedrājos, lēnām bradājot pa seklu ūdeni, meklējot medījumu. Lielais dumpis pamatā barojas ar zivīm, īpaši iecienīts ir zutis, bet tas barojas arī ar nelieliem dzīvniekiem, vardēm, kukaiņiem un moluskiem. Reizēm to var redzēt sastingušu vērojam ūdeni. Galvenokārt tas ir aktīvs krēslas stundās no rīta un vakaros.

Ligzdošana

Lielā dumpja tēviņi ir poligāmi un sapārojas ar vairākām mātītēm, visbiežāk līdz piecām. Ligzda tiek būvēta no iepriekšējā gada niedru stublājiem jaunu niedru biezoknī. Tā ir peldoša platforma, apmēram 30 cm plata. Dējumā ir 4—5 olas. Tās perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst 25—26 dienas. Pēc izšķilšanās jaunie putni ligzdā paliek apmēram 2 nedēļas, tad tie slēpjas niedrājā. Lidot tie sāk pēc 50—55 dienām.
Velta Sniķere

Biogrāfija

Dzimusi 1920. gada 25. decembrī ārsta Reinholda Sniķera ģimenē Veļikije Lukos, viņas vecākiem ar vilcienu atriežoties mājup no pilsoņu kara bēgļu gaitām. 
Mācījās Rīgas 8. pamatskolā, tad Rīgas 1. ģimnāzijā, pēc kuras beigšanas studēja Latvijas Universitātē filozofiju. Jau no jaunības V. Sniķere interesējās par jogu un dejas mākslu, no 13 gadu vecuma mācījusies pie Latvijas Jogas biedrības vadītāja Harija Dīkmaņa.
1941. gadā iznāca viņas pirmā dzejas publikācija. Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā viņa kopā ar draudzeni devās bēgļu gaitās uz uz Austriju. 1946. gadā pārcēlās uz dzīvi Londonā.
No 1954. līdz 1958. gadam viņa bija dejotāja Rama Gopala indiešu deju grupā. 1965. gadā Sniķere kļuva par jogas skolotāju, no 1972. gada Anglijā organizēja un vadīja jogas skolotāju kursus. Aktīvi darbojās arī Latvijas PEN kluba Londonas nodaļā, kas apvienoja latviešu rakstniekus trimdā.
No 1950. līdz 2010. gadam publicēja septiņus dzejas krājumus, veica arī Zinaīdas Lazdas un Andreja Eglīša dzejas atdzejojumus angļu valodā.

Dzejas raksturojums

Veltas Sniķeres dzeja sakņojas maģijas un simbola poētikā, dažkārt tuvinoties sirreālistiskam izteiksmes veidam, taču saglabājot saikni ar dažādu tautu arhetipisko un mītisko pasaules izjūtu un tēlainību. Viņas dzejas centrālā tēma ir cilvēka spēja atklāt pasaules un dabas dziļāko metafizisko nozīmi un iekļauties kosmiskā ritējumā. Dzejoļiem lakonisks, piesātināts spriegums.
Ziemeļeiropas vēsture

Ziemeļeiropas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem Ziemeļeiropas teritorijā.

Vikingu laiki

Ziemeļeiropas kultūras telpa izveidojās no 8. līdz 11. gadsimtam vikingu sirojumu ietekmē (t.s. vikingu laikos). 1013.—1014. gadā dāņu ķēniņš Sveins I iekaroja gandrīz visu Angliju. Viņa dēls Kanuts II pārvaldīja Angliju (1016—1035), Dāniju (1018—1035) un Norvēģiju (1028—1035). 1066. gadā kaujā pie Stemfordbridžas anglosakšu Anglijas karalis Harolds II Godvinsons sakāva norvēģus, bet pēc tam normāņu Normandijas hercogs Vilhelms sakāva Haroldu kaujā pie Heistingsas.

Angļu, dāņu un vācu ekspansija

12. gadsimtā Anglija uzsāka Īrijas iekarošanu un piespieda Skotiju un Velsu atzīt vasaļatkarību. 1168. gadā dāņu ķēniņš Valdemārs I Lielais iekaroja Rīgenes salu. Valdemāra II valdīšanas laikā dāņu rokās nonāca liela daļa Baltijas jūras dienvidu un austrumu piekrastes. Dānijas militārā ekspansija apstājās 1227. gadā pēc zaudējuma sakšiem kaujā pie Bornhēvedas, dāņu pakļautībā saglabājās vienīgi Rīgenes sala un Ziemeļigaunija. Vācu tirgotāji 13. gadsimta vidū izveidoja Hanzas savienību, kas kontrolēja Ziemeļeiropas tirdzniecību vairāk kā 200 gadu. Livonijas krusta karu laikā Vācu ordenis pakļāva Latvijas un Igaunijas teritorijas un kopā ar vairākam baznīcvalstīm izveidoja Livonijas konfederāciju. 1397. gadā izveidojās Kalmāras ūnija, kas aptvēra Dāniju, Norvēģiju un Zviedriju.

Zviedru ekspansija

Zviedrijai 1523. gadā izdevās iegūt politisko neatkarību un līdz 19. gadsimta vidum saglabājās Dānijas un Zviedrijas militārā sacensība. Livonijas kara laikā Dānija uz laiku ieguva kontroli pār Kurzemes bīskapiju (1560-1585) un Sāmsalu (1560-1645), bet Zviedrija iekaroja Igauniju, Livoniju un Ingriju. Kopš 1520. gadiem Ziemeļeiropā strauji izplatījās luterisms, kas kļuva par valsts reliģiju visās reģiona valstīs, izņemot Lietuvu. 17. gadsimtā tika dibināta Austrumindijas tirdzniecības kompānija, un Anglija uzsāka globālu koloniālo politiku.
18. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Abrenes iela — Dārziņi kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela, Gogoļa iela, Firsa Sadovņikova iela, Ludzas iela, Lauvas iela, Lomonosova iela, Lubānas iela, Salaspils iela, Lokomotīves iela, Višķu iela, Maskavas iela, Taisnā iela, Jāņogu iela un Dārziņu iela.
Dārziņi — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Dārziņu iela, Jāņogu iela, Taisnā iela, Maskavas iela, Višķu iela, Lokomotīves iela, Salaspils iela, Lubānas iela, Lomonosova iela, Lauvas iela, Kalna iela, Lazdonas iela, Firsa Sadovņikova iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Satekles iela, Lāčplēša iela un Rūsiņa iela.
Aleksandrs Saričevs

Šaha kompozīcija

Šaha kompozīcijai pievērsies 1926. gadā. Līdz karam biežs A. Saričeva līdzautors bija brālis Kirils (ap 15 kopējas kompozīcijas), pēc kara sastādījis bez līdzautoriem. Kopumā publicējis vairāk nekā 100 etīdes un 20 uzdevumus, 50 no tiem ieguvuši atzinības, tai skaitā 9 — pirmās godalgas. Piecu PSRS individuālo šaha kompozīcijas čempionātu dalībnieks: 2. vieta 5. čempionātā (1959), 4. vieta 6. čempionātā (1962).
14. šaha olimpiādei (Leipciga, 1960) veltītā konkursā apbalvots ar sudraba medaļu. No 1979. gada starptautiskais meistars šaha kompozīcijā.
Autoceļš P57

Vēsture

2015. gada 27. janvārī tika izsludināts konkurss par autoceļā P57 posma Malta-Griščati (1,5-5,2km) seguma uzturēšanas darbiem.
Jānis Rozītis

Biogrāfija

Rozītis futbolu sāka spēlēt RFK jauniešu komandā. Pirmās oficiālās spēles RFK galvenajā komandā viņš aizvadīja 1932. gadā, bet jau gadu vēlāk kļuva par regulāru pamatsastāva spēlētāju. 1934. gada 10. jūnijā Rozītis aizvadīja savu pirmo spēli Latvijas izlasē, nomainot vēl vienu jauno spēlētāju - Ēriku Raisteru draudzības spēlē pret Lietuvas izlasi. Pirmos vārtus Latvijas labā viņš guva draudzības spēlē pret Igauniju 1935. gada 12. jūnijā. Laika posmā no 1934. līdz 1939. gadam Rozītis izlasē aizvadīja 26 spēles, gūstot 7 vārtus. Kopā ar RFK Rozītis 1934. un 1935. gadā uzvarēja Virslīgas turnīrā.
Pēc 1936. gada sezonas Rozītis pameta RFK un turpināja spēlēt savas darbavietas - lielākās Rīgas rūpnīcas VEF - futbola komandā. Rozītis VEF Rīga sastāvā spēlēja līdzās RFK jau vismaz kopš 1934. gada darbinieku turnīros, bet tā kā VEF komanda plānoja iekļūt augstākajā līgā, tā piesaistīja vairākus augsta līmeņa futbolistus pilna laika spēlēšanai komandā. Rozītis no tiem bija zināmākais.
Lai arī VEF neiekļuva Virslīgā līdz 1939. gadam, Rozītis 1938. un 1939. gadā nezaudēja vietu nacionālajā izlasē. Viņš palika VEF rindās arī pēc tam, kad Latviju 1940. gadā anektēja PSRS, kā arī Nacistiskās Vācijas okupācijas laikā 1941. gadā. Rozītis mira 1942. gada 3. maijā traģiskā negadījumā kopā ar citiem diviem VEF futbolistiem - Leonīdu Peiču un Arnoldu Boku.
Edvarts Ceplītis

Dzīvesgājums

Dzimis  1892. gada 10. decembrī Ceraukstes pagasta Lielkaktiņos lauksaimnieka Jēkaba Ceplīša ģimenē. Mācījās tehniskajā skolā Kostromā. 1919. gadā viņš piedalījās Latvijas brīvības cīņās. Armijas sporta kluba priekšsēdētāja biedrs, Latvijas Basketbola savienības prezidents (1936—1937) un Latvijas Olimpiskās komitejas loceklis. 
Pēc Latvijas okupācijas Edvarts Ceplītis nošāvās 1940. gada 25. jūnijā.
Viņa vecākie brāļi bija Latvijas armijas pulkveži Rūdolfs Ceplītis (1895—1941), ko deportēja uz PSRS un nogalināja pēc Latvijas okupācijas, un Jānis Ceplītis (1881—1956), kas devās bēgļu gaitās uz Vāciju.
Arnolds Tabaks

Dzīves gājums

Dzimis 1907. gada 10. martā Bēnes pagastā dzelzceļa strādnieka ģimenē. 1923. gadā Tabaks beidza pamatskolu un iestājās Valsts Jelgavas skolotāju institūtā, ko beidza 1928. gadā.
Studēja Latvijas Universitātes matemātikas fakultātē (1928—1935), bija studentu biedrības “Zemgalija” priekšsēdētājs (1932). Līdztekus strādāja dzelzceļu virsvaldē (1928—1939). 1930. gadā apprecējās ar literāti Alisi Elsiņu (dzim. Leja, 1908—1986). 
Pēc Ulmaņa apvērsuma iestājies Latvijas Komunistiskajā partijā, 1940. gada 9. aprīlī politisko uzskatu dēļ ticis apcietināts.
Pēc Latvijas okupācijas 21. jūnijā atbrīvots no cietuma un 1940. gada jūlijā iecelts par Kirhenšteina valdības Valsts kontrolieri. Salaulājies ar ietekmīgā komunista Andreja Jablonska meitu Lidiju un pēc Latvijas inkorporācijas Padomju Savienībā iecelts par Latvijas PSR finansu tautas komisāru (1940—1946) un Finansu ministru (1946—1949), vēlāk par Finansu ministra vietnieku (1949—1973).
Pēc pensionēšanās 1973. gadā turpināja darboties kā Latvijas PSR Finansu ministrijas eksperts.
Miris 1982. gada 4. novembrī Rīgā.