Francijas Otrā impērija

Panākumu gadi

Valdīšanas sākumā Napoleons III pasludināja, ka Otrā impērija būs miera, nevis kara impērija, un necentīsies atkārtot Napoleona I Eiropas iekarojumus. Napoleons III nežēloja naudu Parīzes pārbūvei par spožu galvaspilsētu. Tika izbūvēti Parīzes bulvāri, pilsētas centrs ieguva pašreizējo izskatu. 1855. un 1867. gadā Parīzē notika vispasaules izstādes.
Līdz 1860. gadam impēriju varēja raksturot kā autoritāru diktatūru, kurā Napoleons vienpersonīgi pieņēma svarīgākos lēmumus, un opozīcija netika pieļauta. Reģionus kontrolēja imperatora iecelti prefekti un armija. 1852. gada vēlēšanās opozīcija ieguva 8, bet 1857. gadā 12 no 267 deputātu vietām. Napoleons nostiprināja katoļu baznīcas ietekmi valstī, pretī saņemot baznīcas atbalstu savam režīmam. Strādnieku lojalitāti režīms centās panākt, veicinot un attīstot industrializāciju, kuras mērķis bija veicināt labāk apmaksātu darbavietu pieejamību. Tika izveidota vadošo industriālistu, baņķieru un valsts ierēdņu padome, kas vienojās par attīstības projektiem, kuru finansēšanai valsts veica banku sektora reformu. Telegrāfa līniju garums 1870. gadā sasniedza 40 000 km. Dzelzceļa līniju garums pieauga no 3250 km 1851. gadā līdz 17 000 km 1870. gadā. Parīzē atveras pirmie universālveikali. Starpvalstu tirdzniecībā tiek samazināti vai likvidēti muitas tarifi, kas veicina franču produktu eksportu, vienlaikus radot problēmas nozarēm, kas nespēj konkurēt ar Lielbritānijas ražotājiem.
Napoleons III labprāt izmantoja karus, lai sasniegtu savus politiskos mērķus un nostiprinātu Francijas prestižu pasaulē. Francija aktīvi iesaistījās Krimas karā pret Krievijas impēriju. Lai vājinātu Austrijas impēriju un savas Itālijā pavadītās jaunības dēļ, viņš atbalstīja Itālijas apvienošanās karu, taču franču katoļu ietekmes dēļ uzturēja Romā franču garnizonu, kas sargāja Pāvesta valsts neatkarību un sadusmoja itāļus, anektējot Savoju un Nicu.

Koloniālās impērijas veidošanās

Pirmajos impērijas pastāvēšanas gados Francijas armija turpināja Alžīrijas iekarošanu un iedzīvotāju pretestības apspiešanu. 1858. gadā Napoleons III izveidoja īpašu Alžīrijas un koloniju ministriju, teritorijas pārvaldi nododot civilajai administrācijai. Tika nostiprinātas eiropiešu kolonistu tiesības, vietējos arābus un berberus cenšas pievērst franču kultūrai un zemes privātīpašuma sistēmai. Pēc personīga apmeklējuma, 1860. gadā imperators atjaunoja Alžīrijas militāro pārvaldi.
Aizstāvot kristiešu intereses, 1860. gadā Francija nosūtīja armiju uz Osmaņu impēriju, lai aizstāvētu maronītu kristiešus, un izveidoja pusautonomu kristiešu Libānas kalnu mutašerifātu. Kristiešu interešu aizstāvēšana kļuva arī par ieganstu iekarojumiem Tālajos austrumos, kur katoļu misionāru aizsardzībai, 1857. gadā franču flote un armija, kopā ar spāņiem, sāka karu Vjetnamas dienvidos, kurus izdodas pakļaut 1865. gadā, iesākot Franču Indoķīnas veidošanu. Franči kopā ar angļiem piedalījās Taipinu sacelšanās apspiešanā Ķīnā, 1860. gadā iebrūkot un izpostot Pekinu. Sākās Franču koloniālās impērijas otrais posms, frančiem iegūstot jaunas kolonijas attālos pasaules nostūros.

Sabrukums

Iekšpolitikā aizvien lielākas problēmas rada opozīcija, kas kritizē valsts ārpolitiku un pieprasa lielākas politiskās brīvības. Imperators politiski piekāpjas opozīcijai, ieceļot liberālu ministru valdību un 1870. gada maijā apstiprinot jaunu konstitūciju. Troņa stabilitāte šķita nodrošināta.
Prūsijas Karaliste kļūst par lielāko spēku vācu zemēs, 1866. gadā sakaujot Austrijas impēriju un izmainot spēka balansi Centrāleiropā un kļūstot par potenciālo Francijas pretinieci. 1870. gada jūlijā sākas Francijas konflikts ar Prūsiju, kuras valdošās Hoencollernu dinastijas pārstāvis Leopolds ir pieņēmis uzaicinājumu ieņemt vakanto Spānijas troni. Francija Spāniju uzskata par savu senu ietekmes sfēru un nevar pieņemt tās nonākšanu Prūsijas ietekmē. Stingro līniju Spānijas jautājumā aizstāv arī imperatore Eižēnija, kas bija spāniete. Par spīti Leopolda kandidatūras atsaukšanai, attiecības starp abām valstīm ir saasinājušās tiktāl, ka abas puses vēlas militāru konfliktu.
1870. gada 19. jūlijā Francija oficiāli piesaka karu Prūsijai. Napoleons bija pārliecināts par franču armijas spēku, kā arī cerēja, ka Austrija vai Krievija izmantos iespēju uzbrukt Prūsijai, taču abas valstis nebija gatavas karam un uzskatīja Francijas novājināšanu par vēlamu savām interesēm. Sākas Francijas-Prūsijas karš, kurā franči cieš virkni sakāvju, kas izraisa politisko krīzi Parīzē. Smagi slimais Napoleons III jau no augusta sākuma nekontrolē situāciju galvaspilsētā, jo atrodas frontē ar armiju un 1. septembrī padodas vāciešiem. Uzzinot par imperatora sagūstīšanu, opozīcijas politiķi 4. septembrī pasludina republikas izveidošanu.