google/wiki40b huggingface dataset:
Smoļenskas kņazi

Smoļenskas kņazs (krievu: князь Смоленский) bija valdnieka tituls Smoļenskas kņazistē no 1010. līdz 1405. gadam.
Smoļenskas kņazi ir cēlušies no varjagiem, kas 9.-10. gadsimtā valdīja pilskalnos, kas bija izvietoti gar svarīgākajiem upju ceļiem no "varjagiem uz grieķiem" (Ceļš no varjagiem uz grieķiem). 11. gadsimtā Smoļenskā valdīja Kijevas lielkņazu Rurikoviču dzimtas vietvalži. 12. gadsimtā Smoļenskas kņazu tronī nonāca Kijevas kņaza Rostislava Mstislaviča pēcnācēji ("Rostislaviči"), kas valdīja Smoļenskā un Kijevā. 13. gadsimta sākumā Rostislaviči iesaistījās Livonijas krusta karos. 1212. un 1214. gadā viņu vadītās karadraudzes uzbruka ugauņiem, 1217. un 1219. gadā viņi piedalījās cīņās ar Zobenbrāļu ordeni un to sabiedrotajiem letiem un līviem (Kauja pie Otepē (1217). 1229. gadā tika noslēgts miera līgums ar Rīgu (sk. zemāk).
Smoļenskas kņazi saglabāja neatkarību līdz 1274. gadam, kad bija spiesti pakļauties Zelta Ordas haniem. 
1386. gadā Lietuvas dižkungs Vītauts Dižais sakāva Smoļenskas karaspēku un 1404. gadā pievienoja saviem valdījumiem. Pēc tam Smoļenskā valdīja Lietuvas vietvalži ar kņaza titulu, viņu vārdi ir tikai daļēji zināmi, pēc 1488. gada tika lietots Smoļenskas stārasta, no 1508. gada vaivada tituls (lietuviešu: Smolensko seniūnas, Smolensko vaivada). 1514. gadā Smoļensku iekaroja Maskavijas lielkņaziste, 1611.-1654. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts atguva pārvaldību pār Smoļenskas vaivadiju, pēc tam to pievienoja Krievijas caristei.
Oktoberfest

Oktoberfest (vācu:   — ‘Oktobra svētki’) ir 16 dienu ilgs ikgadējs festivāls Minhenē, Bavārijā, Vācijā. Festivāls ilgst no septembra beigām līdz oktobra sākumam. Tas ir viens no populārākajiem svētkiem Vācijā un visapmeklētākais pasākums pasaulē, to ik gadu apmeklē ap 6 miljoni cilvēku. Oktoberfest ir svarīga Bavārijas kultūras dzīves sastāvdaļa. Pilsētās citur pasaulē tiek rīkoti Oktoberfest svinēšanas pasākumi, kas tiek organizēti pēc Minhenē notiekošajiem svētkiem. Pirmoreiz Oktoberfest notika 1810. gadā par godu Bavārijas prinča Ludviga I un kāzām ar Saksijas-Hildburghauzenes Terēzi.
Oktoberfest Minhenē parasti ilgst 16 dienas un beidzas oktobra pirmajā svētdienā. 1994. gadā programma tika izmainīta, lai svētku beigšanās datums būtu Vācijas atkalapvienošanās dienā 3. oktobrī. Ja Oktoberfest beigšanās iekrīt 1. vai 2. oktobrī, tad pasākums tiek pagarināts līdz 3. oktobrim, kas ir Vācijas apvienošanās gadadiena. Tas nozīmē, ka pasākums ilgst 17 dienas, ja 1. svētdiena ir 2. oktobrī, un 18 dienas, ja 1. svētdiena ir 1. oktobrī.
Tims Tomass

Spēlētāja karjera

T. Tomass pārstāvēja Vērmontas Universitāti NCAA turnīrā laika posmā no 1993. līdz 1997. gadam. 1994. gada NHL draftā viņu Kvebekas "Nordiques" izraudzījās ar kopējo 217. numuru. Starp NCAA karjeru un spēlēšanu NHL viņš spēlēja dažādu Eiropas līgu un zemākās Ziemeļamerikas līgas klubos.
2002. gadā T. Tomass pievienojās Bostonas "Bruins" vienībai, tās sastāvā aizvadot nākamās desmit sezonas un 2011. gadā kopā ar klubu izcīnot Stenlija kausu. Kā izslēgšanas kārtas vērtīgākais spēlētājs, ieguvis Kona Smita balvu, bet 2009. un 2011. gadā izcīnījis arī Vezinas balvu. 2014. gadā noslēdza karjeru.
Viņš ir piedalījies trijās Visu zvaigžņu spēlēs (2008, 2009, 2011).
ASV izlases sastāvā ir izcīnījis sudraba medaļu 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs un bronzu 1996. gada Pasaules čempionātā. Kopumā piedalījies septiņos Pasaules čempionātos.
Kovalentā saite

Kovalentā saite (latīņu: co(n) — 'kopīgs', valens — 'stiprs'), saukta arī par homeopolāro saiti ir ķīmiskās saites veids, kura rodas, apvienojoties reaģējošo atomu diviem valences elektronu mākoņiem. Kovalenti saistītiem atomiem elektronu pāris ir kopīgs.
Kovalento saišu aprakstīšanai izmanto galvenokārt divas metodes — valences saišu metodi un molekulāro orbitāļu metodi.

Vēsture

Terminu "kovalentā saite" ieviesa Nobela prēmijas laureāts Ērvings Lengmīrs 1919. gadā, lai atšķirtu saiti, kas rodas, divu atomu elektroniem kļūstot kopīgiem, no metāliskās saites (kad elektroni ir brīvi un kopīgi visiem atomiem) un jonu saites (kad viens atoms atņem elektronu otram un kļūst par anjonu).
1927. gadā vācu fiziķi Frics Londons un Valters Haitlers pirmie aprakstīja kovalento saiti no kvantu mehānikas viedokļa, kā piemēru ņemot vienkāršāko — ūdeņraža molekulu.

Valences saišu metode

Saskaņā ar valences saišu metodi katra kovalentā saite pieder diviem atomiem, kuriem ir kopīgs viens elektronu pāris (tātad tā ir divcentru un divelektronu saite). Atomu pāris var veidot vairākas kovalentās saites, ja to atļauj atomu valences elektronu skaits. Tādas saites sauc par divkāršām vai trīskāršām saitēm. Uz valences saišu metodi balstās ierastās molekulu struktūrformulas, kur kovalentās saites apzīmē ar svītriņām starp atomu simboliem.

Molekulāro orbitāļu metode

Molekulāro orbitāļu metode molekulu apraksta kā vienu veselu kopumu, kurā katru elektronu ietekmē pārējie molekulas elektroni un atomu kodoli. Metode pieņem, ka molekulā, tāpat kā atsevišķā atomā, visi tās elektroni izvietoti pa noteiktām orbitālēm. Molekulārās orbitāles var būt ne tikai divcentru, bet arī vairākcentru (vairākiem atomiem piederošas). Lai arī molekulāro orbitāļu metode ir sarežģītāka nekā valences saišu metode, tā spēj izskaidrot tādas molekulu īpašības, ko valences saišu metode nespēj. Piemēram, no sešiem gredzenveidā izvietotiem oglekļa atomiem sastāvošajā benzola molekulā saskaņā ar valences saišu metodi ir trīs divkāršās un trīs vienkāršās kovalentās saites starp oglekļa atomiem, tomēr ir noskaidrots, ka visas sešas saites benzola molekulā ir pilnīgi vienādas. Molekulāro orbitāļu metode nosaka, ka daži elektroni benzola molekulā ir kopīgi visiem sešiem oglekļa atomiem, tādēļ saites ir vienādas un to īpašības ir vidējas starp vienkāršo un divkāršo saiti.
Čūskērgļi

Kopīgās īpašības

Čūskērgļu ģints sugas ir vidēji lieli ērgļi ar apaļu galvu un lieliem, platiem spārniem. Tie mājo atklātās ainavās, piemēram, savannā vai lauksaimniecības tīrumos, bet tiem ir nepieciešami koki, kuros putni vij ligzdas. Sezonā tiek izdēta viena ola, kuru galvenokārt vai pilnībā perē mātīte. Eirāzijā sastopamais čūskērglis ligzdo mežos, kas mijas ar atklātām ainavām, Latvijā pamatā mežos pie augstajiem purviem. Barojas galvenokārt ar čūskām, bet medī arī ķirzakas un reizēm abiniekus, putnus un zīdītājus.
Uz Ziemeļkrastu

Uz Ziemeļkrastu ir grupas Skyforger dziesma no 2005. gadā pārizdotā albuma Semigalls' Warchant papildu sadaļas Asinslauks.
Dziesma ieguva pirmo vietu 2005. gada Latvijas neatkarīgās (alternatīvās) pagrīdes mūzikas gada aptaujā , kā arī uz desmit nedēļām iekļuva Latvijas Spicē, kā augstāko sasniedzot 19. vietu .
Jūrmalas vakara vidusskola

Vēsture

Jūrmalā vakarskolu nodibināja tūlīt pēc kara. Tā darbojās Slokas pamatskolas telpās. 1949. gadā sāka darboties Rīgas pilsētas 13. vakara vidusskola strādājošai jaunatnei. 1960. gadā tā kļuva par Jūrmalas 2. vakara vidusskolu strādājošai jaunatnei. 1985. gadā abas vakarskolas apvienoja un izvietoja Jaundubultu vidusskolas 3. stāvā.
Sventājas osta

Sventājas osta atrodas Baltijas jūras austrumu krastā, Lietuvas rietumos Sventājā, Sventājas upes grīvā.
Sventāja uz G. Celijusa veidotās kartes attēlota jau 1542. gadā. Vietējie iedzīvotāji tolaik aktīvi tirgojušies ar kaimiņiem. Šeit ieradušies arī citzemju tirgotāji. Sventājas osta bija nopietns konkurents tuvākajām ostām, īpaši pēc tam, kad angļu tirgotāji ieguva privilēģiju atvērt ostu, kurā varētu ienākt lielāki kuģi. 1685. gadā Sventājas ciemam tika dota atļauja uz patstāvīgu tirdzniecību un jūrniecības attīstību. Tas atstāja lielu iespaidu uz ostas attīstību. 1701. gadā, Ziemeļu kara laikā osta tika sagrauta. Ilgu laiku to mēģināja atjaunot, izvirzot dažādus projektus, bet neveiksmīgi. Tikai laikā no 1923. līdz 1925. gadam sākās atjaunošanas darbi. 1939.—1940. gadā, kad Vācija anektēja Klaipēdu, notika darbi uz ziemeļu un dienvidu moliem. Lielie kuģi tomēr nevarēja ienākt ostā, jo ostas vārtos regulāri sanesa smiltis. Pēc Otrā pasaules kara ostas teritorija piederēja zvejas saimniecībai „Pajūris”.
Kārlis Bencs

Biogrāfija

Dzimis Karlsrūē. Viņa tēvs bija vilciena mašīnists, kurš nomira, kad Kārlim bija tikai 2 gadi. Viņa māte veltīja savas pūles, lai dēls iegūtu labu izglītību. Pēc sākumskolas pabeigšanas Karlsrūē, Kārlis 1853. gadā iestājās tehniskajā licejā, bet pēc tam Politehniskajā universitātē. 1864. gada 9. jūlijā, kad viņam bija 19 gadi, viņš pabeidza tehniskās mehānikas fakultāti šajā Karlsrūes universitātē. Turpmākajos septiņos gados viņš strādāja dažādos uzņēmumos Karlsrūē, Manheimā un kādu laiku arī Vīnē.
1871. gadā kopā ar kompanjonu izveidoja mehāniskās darbnīcas Manheimā. Drīz pēc tam Kārlis Bencs par līgavas tēva naudu izpirka no sava kompanjona tam piederošo darbnīcu daļu. 1872. gada 20. jūlijā viņš apprecējās. Viņu ģimenē kopā bija pieci bērni. Savā darbnīcā Kārlis uzsāka jaunu iekšdedzes dzinēju izgudrošanu. 1878. gada 31. decembrī viņš ieguva patentu savam divtaktu benzīna dzinējam. Drīzumā K. Bencs patentēja arī daudzas citas nākamo automašīnu svarīgākās sastāvdaļas: akseleratoru, aizdedzes sistēmu, kura darbojās no baterijām un svecēm, karburatoru, transmisiju, ātrumkārbu un ūdens radiatoru. 1882. gadā viņš izveidoja uzņēmumu "Gasmotoren Fabrik Mannheim", kuru gan 1883. gadā atstāja. 
1883. gadā uz velosipēdu darbnīcu pamata izveidoja kompāniju "Benz & Company Rheinische Gasmotoren-Fabrik", kura bija pazīstama arī kā "Benz & Cie". Kompānija ražoja un pārdeva benzīna dzinējus. Šeit Bencs uzkonstruēja savu pirmo automobili. Šim auto bija trīs metāla riteņi. To darbināja četrtaktu benzīna dzinējs, kurš atradās starp abiem pakaļējiem riteņiem. Dzinēja spēks tika pārnests uz riteņiem ar ķēdes palīdzību. Šis automobilis tika pabeigts 1885. gadā. K. Bencs tam deva vārdu Motorwagen. 1886. gadā tas ieguva patentu un tajā pašā gadā veica izmēģinājuma braucienus uz ceļiem. Nākamajā gadā šis izgudrojums tika prezentēts Parīzes izstādē. 1888. gadā sākās šī automobiļa pārdošana. Drīz pēc tam kompānija atvēra filiāli Parīzē, kur šo auto labāk pirka. Laika posmā no 1886. līdz 1893. gadam tika pārdoti apmēram 25 Motorwagen tipa automobiļi.
1893. gadā Bencs radīja lētāku divvietīgu automobili "Victoria", kuram bija 3 Zs dzinējs un tas bija jau uz četriem riteņiem. Šis auto varēja sasniegt ātrumu 17-20 km/h. Pirmajā gadā tika pārdoti 45 šī tipa automobiļi. 1894. gadā sākās "Velo" tipa automobiļa pārdošana. Šis, Benca izveidotais automobilis, 1894. gadā piedalījās pirmajās automobiļu sacīkstēs Parīze-Ruāna. Nākamajā gadā Benca kompānijā tika radīti pirmie smagie automobiļi un autobusi. 
1926. gadā tika izveidota firma "Daimler-Benz", kurā apvienojās firmas "Benz & Cie" un "Daimler". Šī firma pastāv arī šodien. Visi mašīnu modeļi tika pārsaukti par "Mercedes Benz" modeļiem. Benz no Karla Benca uzvārda, bet Mercedes no "Daimler" firmas partnera meitas vārda. 1929. gadā aprīlī Kārlis Bencs nomira Landeburgā (netālu no Manheimas).
Jāzeps Mediņš

Dzīvesgājums

Dzimis Kauņā 1877. gada 13. februārī kara orķestra klarnetista Jura Mediņa ģimenē. Arī viņa jaunākie brāļi Jēkabs un Jānis Mediņi un māsa Marija apguva mūziķu profesiju. 1889. gadā viņš sāka mācības Emīla Zīgerta mūzikas institūta vijoles klasē Rīgā, paralēli apgūstot klavieru un čella spēli. 
1891. gadā tikai 14 gadus veco Jāzepu pieņēma par čellistu kādā vācu simfoniskajā orķestrī, kas bija ieradies viesturnejā. Koncertējot ar orķestri, viņš apguva arī vijoles, alta, kontrabasa, obojas, klarnetes un mežraga spēlētprasmi. No 1896. līdz 1901. gadam Mediņš bija pedagogs Zīgerta vadītajā institūtā, pēc kura nāves viņš pārņēma institūta vadīšanu (1901‒1914). 
Līdztekus 1906. gadā Mediņš sāka strādāt par Rīgas Latviešu biedrības teātra kapelmeistaru. 
Pēc pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā viņš devās bēgļu gaitās uz Maskavu, kur strādāja par ceļojošās operas diriģentu, vēlāk par Baku operas kormeistaru un diriģentu (1916-1922). Pēc atgriešanās Rīgā strādāja Latvijas Nacionālajā operā (1922‒1925), bet slimības dēļ bija spiests darbu pārtraukt. 1927. gada 18. novembrī notika Mediņa operas "Vaidelote" pirmuzvedums. 1938. gada IX Dziesmu svētkos apvienotie kori ar simfonisko orķestri Teodora Reitera vadībā atskaņoja Jāzepa Mediņa "Svētku kantāti".
1945. gadā Mediņš saņēma Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu. No 1946. gada Mediņš bija Latvijas konservatorijas profesors. Miris 1947. gada 12. jūnijā.
Johans fon der Borhs

Dzīvesgājums

Dzimis 1713. gadā Georga Gotharda fon der Borha (1683–1722) un viņa sievas Ludvikas, dzimušas fon Štokas, ģimenē. Vairākkārt ievēlēts Polijas-Lietuvas Seimā (1735, 1758, 1760, 1761, 1762, 1764). 1750. gadā apprecējās ar Ludviku Annu fon Zībergu (1725–1788), viņiem piedzima trīs bērni, to skaitā valsts darbinieks un mineralogs Mihaels fon der Borhs.
Johans fon der Borhs atbalstīja Saksijas prinča Kārļa Kristiana Jozefa (1733-1796) ievēlēšanu par Kurzemes un Zemgales hercogu 1758. gadā, viņu iecēla par Kurzemes vēstnieku Krievijas impērijā un nosūtīja uz Pēterburgu, kur viņš nesekmīgi pretojās hercoga Ernesta Johana Bīrona atjaunošanai tronī 1763. gadā. Inflantijas vaivads (1765-1767). 
1767. gadā Johans fon der Borhs kļuva par Polijas kroņa kancleru, Krievijas impērijas vēstnieka A. Repņina spiediena ietekmē bija spiests atzīt krievu prasības ierobežot Polijas-Lietuvas kopvalsts suverenitāti. Atbalstīja Bāras konfederāciju (Konfederacja barska; 1768–1772) pret krievu ietekmē esošo karali Staņislavu Poņatovski, tādēļ Krievijas valdība sekvestrēja viņa īpašumus. Savukārt viņa dēls Mihaels fon der Borhs 1771. gada novembrī kā Inflantijas gvardes kapteinis guva ievainojumu aizsargājot karali Staņislavu Poņatovski viņa nolaupīšanas mēģinājumā, tādēļ 1772. gadā tika iecelts par Ludzas stārastu. 
1780. gadā Johans fon der Borhs kļuva par Polijas-Lietuvas lielkancleru.
Miris 1780. gada 3. oktobrī Varšavā. Viņa laikā uzceltā pils Varšavā saglabājās Borhu dzimtas īpašumā līdz 1800. gadam un vēl mūsdienās tiek dēvēta par Borhu pili (Pałac Borchów).
Joldijas jūra

Litoloģiskais raksturojums

Joldijas jūras nogulumi Latvijas teritorijā ir konstatēti pie Ventspils un Daugavas ietekas rajonā. Tos veido zilganpelēcīgi un tumši pelēki aleirīti ar mālu un smilšu starpkārtām, kā arī smalkgraudainas smiltis. Nogulumu biezums ir 6-10 metri. Šie nogulumi uzguļ virsū Baltijas ledus ezera nogulumiem, un tos pārsedz Ancilus ezera nogulumi. Šo nogulumu augšdaļa pie Ventspils atrodas 6-20 metri zem pašreizējā jūras līmeņa, bet pie Daugavas ietekas apmēram 25 metri zem jūras līmeņa.

Paleontoloģiskais raksturojums

Jūras nogulumus raksturo Joldijas jūras sājūdens kramaļģu komplekss (104 sugas), kas pēc sastāva ir atšķirīgs, gan no Baltijas ledus ezera, gan no Ancilus ezera kramaļģu kompleksa. Šīs jūras faunu raksturo arī tur dzīvojošā gliemene Joldia portlandia. Nogulumos ir sastopamas arī saldūdens gliemeņvēžu paliekas (Candona candida, Candona neglecta, Cytherissa lacustris, Lymnocythere inopinata).
Šis ir periods, kuru raksturo holocēna IX zonas sporu-putekšņu komplekss.

Hidroloģija

Joldijas jūras līmenis, domājams, Ventspils rajonā bija par 5 m zemāks, bet Daugavas ietekas rajonā par 15 m zemāks, kā pašlaik.
Mūsu Tēvs debesīs (kora dziesma)

Vēsture

I Vispārīgajos latviešu dziedāšanas svētkos tika atskaņots vācu komponista Rinka, II Dziesmu svētkos Baumaņu Kārļa, III Dziesmu svētkos Oskara Šepska, V Dziesmu svētkos Andreja Jurjāna tā paša temata darbs, tā ka Emilis Melngailis bija piektais "Mūsu Tēva" latviešu dziesmusvētku izpildījuma autors, kam vēlāk sekoja vēl Lūcija Garūta.

Raksturojums

Jēkabs Graubiņš rakstīja, ka atzīstama dziesmu "Mūsu Tēvs debesīs", tāpat kā "Daba un dvēsele" plaši iecerētā un izvestā kompozīcija, drošie, efektīvie balsu gājieni un vispār ērtā dziedamība, bet svaigs, nemākslots dabīgums, kā viņa agrākajās dziesmās ("Senatne", "Rekviēms"), te tādā mērā vairs nav atrodams. 
Valentīns Bērzkalns rakstīja, ka taisni īpatnējā svaiguma dēļ Melngaiļa "Mūsu Tēvs" joprojām paliek viens no interesantākiem latviešu kordarbiem. Cits jautājums, kā pieejam tā muzikālajai koncepcijai vispār. Tā ir it kā simfoniska glezna, kur ik vārds un frāze noteic muzikālo izteiksmi, kā tas ir orķestrī, kad sižets izšķir arī formu un instrumentāciju. Un Melngaiļa darbu var dziedāt tikai latviešu, bet ne kādā citā valodā; mēs redzam, ka pat no tradicionālā teksta mūzikas autors vietumis atkāpies, kur tas bijis nepieciešams viņa mākslinieciskajiem nolūkiem.
Šādi darbi prasa vai nu pilnīgu atzīšanu vai noliegšanu, un gados, kas jau aiztecējuši kopš Melngaiļa "Mūsu Tēva" dzimšanas, esam izšķīrušies par pirmo ceļu — jo autors mūs pārpilnām pārliecinājis. Sekundas, iestrādātas "Mūsu Tēvā" kā toņkārtas V un VI pakāpes ērģeļpunkts vidus balsis, nav lietotas kā harmonisks pašmērķis, bet drīzāk kā orķestrāls palīglīdzeklis, kas piešķir parastajam četrbalsīgajam salikumam jaunu nokrāsu.
Karbonādo

Karbonādo (melnais dimants) ir minerāla — dimanta variācija. Pastāv versija, ka tas veidojas kosmosā, starpzvaigžņu telpā. Karbonādo ir dabīgs polikristālisks dimants, kurs uz Zemes atrasts aluviālajos nogulumos.
Karbonādo ir melnā krāsā, porains. Atšķirībā no citiem polikristāliskajiem dimantiem, karbonādo nesatur mantijas ieslēgumus.  Karbonādo atšķirībā no parastā dimanta ir raksturīga spēcīga luminiscence (fotoluminiscence un katodluminiscence), ko izraisa slāpekļa piejaukums un kristāliskā režģa tukšumi. Pētījumi norāda, ka karbonādo veidošanās sākumposmā ir saturējis radioaktīvus piejaukumus, kuri ir sadalījušies.
Dao

Dao (ķīniešu: 道) ir senās Ķīnas viedā Laodzi sarakstīta manuskripta Daodedzin un uz tā pamata izveidojušos daoisma pamatjēdziens. Tas ir metafizisks koncepts, kas ir izplatīts arī konfūcismā, čaņbudismā, dzenbudismā, vairākās citās austrumāzijas reliģijās un ķīniešu filozofijā. Lai arī vārda literārie tulkojumi ir dažādi (ceļš, virziens, princips, doktrīna), tomēr vārds tiek lietots, lai apzīmētu abstraktu konceptu, kas nav tik viegli izsakāms vārdos, bet ko var raksturot kā Pirmatnējo Būtību, visuma un dabiskās kārtības eksistenci.
Daodedzin (25.) par To rakstīts "... nezinādams Tā vārdu, devēju Viņu par Dao "
Parastais astoņkājis

Izskats un īpašības

Astoņkājim ir mīksts ķermenis bez iekšējā un ārējā skeleta. Tēviņa ķermeņa kopējais izmērs nepārsniedz 1,3 metrus, bet mātītēm 1,2 metrus, taustekļi ir apmēram 1 metru gari. Uz taustekļiem ir 2 rindas ar piesūcekņiem. Tas spēj mainīt ādas krāsu, to meistarīgi piemērojot apkārtējai videi. Astoņkāji zem ūdens vieglāk atrast, meklējot krabju un vēžu čaulas, kas parasti mētājas turpat tuvumā. 
Eksperimentos ir noskaidrots, ka astoņkājis spēj atšķirt krāsu spilgtumu, priekšmetu izmērus un formu, kā arī izprot priekšmeta novietojumu telpā (horizontāli vai vertikāli). Tie ir pietiekami inteliģenti, lai iemācītos atskrūvēt burkai vāku, vai pārbaudītu cilvēku izliktās omāru lamatas.

Uzvedība

Astoņkājis mājo seklos piekrastos ūdeņos un atklātā jūrā līdz 200 metru dziļumam. Tam patīk akmeņaina grunts, bagāta ar zemūdens klintīm, koraļļu rifi un ūdens zālēm noauguši klajumi. Ja ūdens kļūst vēsāks par 7° C, astoņkājis kļūst lēns un mazaktīvs. Visā izplatības areālā tam ir raksturīga sezoniāla migrācija. Ziemas periodā astoņkājis mājo dziļākos ūdeņos, bet vasarā seklākos.

Barība

Astoņkājis ir plēsīgs dzīvnieks un medīt dodas krēslas stundās, bet daļa astoņkāju medī arī dienas laikā. Medījot tas izmanto savus garos, spēcīgos taustekļus. Tas barojas ar krabjiem, vēžiem un citiem jūras dzīvniekiem, ko tas var noķert. Noķerto medījumu astoņkājis vispirms paralizē ar savām indīgajām siekalām. Ja medījums ir gliemis čaulā, tad čaulā vispirms tiek iekniebts caurums, pa kuru mīkstais saturs tiek izsūkts laukā.

Vairošanās

Astoņkājis dzīvo 12—18 mēnešus. Mātīte seklos ūdeņos, kādā labi slēptā vietā izdēj 100 000—500 000 rīsa lieluma olas, par kurām tā ļoti rūpējas. Olas ir it kā savērtas uz aukliņas, veidojot vīnogu ķekaram līdzīgu formu. Olu ķekars tiek piestiprināts pie klinšu sienām vai alu griestiem. Māte ar taustekļiem atgaiņā garām peldošās zivis, sakuļ ūdeni, lai apskalotu un piegādātu ar skābekli bagātāku ūdeni. Mazie astoņkāji izšķiļas apmēram pēc 25—65 dienām. Visu šo laiku mātīte nemedī un olas nepamet ne uz mirkli. Lielākā daļa mātīšu pēc tam drīz nomirst. Pēc izšķilšanās mazie astoņkājīši pirmās 45—60 dienas pavada kā planktons. Šajā laikā lielākā daļa kļūst par barību citiem jūras dzīvniekiem. Tie, kas izdzīvo, meklē sev mājvietu jūras dibenā starp akmeņiem un klinšu spraugām.
Lībekas tilts

Vēsture

1917. gada rudenī, kad krievu armija Pirmā pasaules kara laikā atkāpās no Rīgas, tika uzspridzināts Zemgales tilts un Dzelzceļa tilts. Lai nodrošinātu frontes apgādi un satiksmi starp Daugavas abiem krastiem, vācu okupācijas vara uz Pērnavu evakuētā Pontonu tilta vietā divos mēnešos (septembrī un oktobrī) uzbūvēja uz pāļiem balstītu koka tiltu pār Daugavu.
Pavasara palos 1924. gadā Daugavā bija radies liels sastrēgums starp Marušku un Salaspili. Ap 10 kilometru lielo ledus masu 5. aprīlī izkustināja armijas sapieri, uzspridzinot vienlaikus četras mīnas, tāpēc milzīgs upes vilnis kopā ar ledu vēlās pa Daugavu uz Lībekas tiltu. Tā kā tilts bija celts steigā, piemirstot par upes hidroloģisko apstākļu izpēti, ledus lauzēji bija novietoti nepareizā leņķī. Straume tos salauza citu pēc cita, aiznesot Daugavas labajā pusē tilta pirmo posmu. Stundas laikā uz jūru aizpeldēja 7 kopņu laidumi — divi no tiem nosēdās pretī Baltajai baznīcai, pārējie klejoja starp Carnikavu un Mērsragu, traucējot zvejot un kuģot. No tilta saglabājās tika daži tilta posmi kreisajā Daugavas krastā. Reizē ar tiltu tika sarauti arī telefona, telegrāfa un elektrības augstsprieguma vadi Pārdaugavā, kurus salaboja vienas dienas laikā. 1924. gadā Lībekas tilta vietā tika uzcelts Rīgas Pontonu tilts.
Lībekas tilts minēts Linarda Laicena dzejolī Uz lielā Lībekas tilta no krājuma "Ho-Taī" (1922).