Pīļknābis

Etimoloģija

Kad eiropieši 1798. gadā pirmo reizi nomedīja pīļknābi, tā āda un dzīvnieka zīmējums tika nosūtīti uz Lielbritāniju. Zinātnieki, neticot, ka tāds dzīvnieks dabā iespējams, nodomāja, ka kāds Āzijas taksodermists bebra ādai ir piešuvis pīles knābi. Tomēr, lai cik bija spēcīga pārliecība par krāpniecību, zinātnieki nespēja atrast šūšanas pēdas starp galvas ādu un knābi.
Linnejs iesākumā dzīvniekam deva zinātnisko nosaukumu Platypus. Šis vārds tika atvasināts no grieķu valodas un latviski nozīmē "platās pēdas" (platus - plats, pous - pēdas). Tomēr biologs Džordžs Šovs samērā ātri atklāja, ka šāds zinātniskais nosaukums jau tiek izmantots, lai apzīmētu smecernieku vaboļu ģinti (Platypus). Tādēļ biologs deva jaunu zinātnisko vārdu - Ornithorhynchus anatinus. Šis nosaukums atvasināts no grieķu un latīņu valodām un nozīmē "putna knābis kā pīlei" (ornithorhynkhos - putna knābis, anatinus - līdzīgs pīlei).

Izskats un īpatnības

Pīļknābis ir neliels, īpatnēja izskata zīdītājs. Tā platā, saplacinātā aste atgādina bebra asti, plakanais knābis un pēdas ar peldplēvēm atgādina pīli, bet ķermeņa hidrodinamiskā forma un kažoks atgādina ūdru. Pīļknābju tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Ķermeņa garums tēviņam ir 48–60 cm, mātītēm 44–50 cm. Astes garums 1–13 cm. Knābja garums 5—5,5 cm. Pīļknābja svars 0,7—2,4 kg. Tā kā vielmaiņa ir lēna, ķermeņa temperatūra ir zema, nepilni 32 °C. Temperatūra ir konstanta, arī tad, kad ūdens temperatūra ir zem 5 °C.
Pīļknābja tumši brūnais apmatojums ir ļoti biezs un gluds, tas labi pasargā dzīvnieku no samirkšanas. Priekškājas ir spēcīgas, ar platām pēdām un stipriem nagiem. Pirkstus savieno peldplēve. Ejot pa sauszemi, pēdas tiek atlocītas uz aizmuguri. Pakaļkājas nav tik spēcīgas kā priekškājas, arī peldplēve starp pirkstiem ir attīstījusies daļēji. Pakaļkājas kopā ar plato asti kalpo stūrēšanai ūdenī. Atrodoties zem ūdens, pīļknābja acis, ausis un nāsis noslēdz ādas ieloces. Aste kalpo arī kā barības rezervju krātuve, līdzīgi kā Tasmanijas velnam un taukastes aitām.  Piedzimstot pīļknābim ir 12 zobi (6 dzerokļi katrā pusē, augšā un apakšā pa trīs), bet līdz gada vecumam tie ir jau izkrituši. Pieaugušiem īpatņiem to vietā ir spēcīgi keratinizējušās aukslējas. Knābis ir mīksts un lokans; tas nav ciets kā putnu knābis, turklāt atšķirībā no putna knābja tas neatveras un neveido mutes augšējo un apakšējo daļu. Mute novietota knābja apakšā, nāsis virspusē, bet ausis un acis katrā galvas pusē atrodas kopīgā padziļinājumā. Zem ūdens noslēdzas uzreiz visa iedobe. Zem ūdens pīļknābja acis aizsargā arī īpašas plēves, kādas ir arī rāpuļiem un putniem. Knābis ir veidots tā, lai kalpotu ne tikai par taustes orgānu, bet arī par elektriskās maņas orgānu, kas uztver upura izraisītos elektriskos laukus. Ar knābi dzīvnieks spēj arī saost. Ožas orgāns ir veidots atšķirīgi no citiem zīdītājiem, pīļknābis uztver ūdens ķīmisko sastāvu un tādējādi saož upuri zem ūdens.
Pīļknābis ir ļoti plastisks. Ja nepieciešams, tas var mainīt savu ķermeņa lielumu. Tam ir spēcīgi, elastīgi muskuļi, pateicoties kuriem pīļknābis var notievēt un izspraukties cauri spraugām. Šo spēju dzīvnieks izmanto, lai, piemēram, ātri aizbēgtu. Uz knābja ir apmēram 4000 elektroreceptoru.

Pīļknābja inde

Piedzimstot pīļknābjiem (gan tēviņiem, gan mātītēm) uz pakaļkājas elkoņa locītavām ir piesis. Pieaugot mātītēm piesis ar laiku nokrīt, bet tēviņiem saglabājas. Tas ir dobs, apmēram 15 mm garš un savienots ar indes dziedzeri. Inde ir pietiekami spēcīga, lai nogalinātu mazākus dzīvniekus, piemēram, nelielu suni, bet cilvēkam tā izraisa ļoti spēcīgas sāpes, kuras nespēj remdēt pat morfīns. Inde sastāv no olbaltumvielām, kuras izstrādā dzīvnieka imūnsistēma. Indes iedarbībā cilvēkam var izveidoties hiperalerģija, īpaši paaugstināta jutība pret sāpēm. Šāds jutīgums saglabājas vairākas dienas vai pat mēnešus. Tomēr inde izstrādājas tikai pārošanās sezonas laikā un tās primārais pielietojums ir savstarpējo attiecību noskaidrošanā starp tēviņiem.

Elektrolokācija

Pīļknābji, ehidnas un vismaz viena delfīnu suga ir vienīgie zīdītāji, kas spēj uztvert elektriskos impulsus. Savus upurus tie galvenokārt atrod, spējot uztvert citu dzīvnieku muskuļu darbības izraisītos elektriskos laukus. No kloākaiņiem visjutīgākie elektroreceptori ir pīļknābim. Tie atrodas uz knābja un to skaits ir apmēram 4000. Salīdzinoši proehidnām uz purna ir 2000 elektroreceptori.
Pīļknābis spēj noteikt elektriskā lauka virzienu un attālumu līdz tā izejas punktam, iespējams, salīdzinot signāla intensitāti starp dažādajiem elektroreceptoriem. Tas varētu izskaidrot pīļknābja īpatnējo peldēšanas veidu medību laikā, kustinot galvu no vienas puses uz otru. Zinātnieki uzskata, ka vienlaicīgi arī ļoti jutīgā tauste uztver mehānisko spiediena izmaiņu ūdenī, tādējādi pīļknābis medī, apvienojot abas šīs informācijas. Zem ūdens dzīvnieka acis, ausis un nāsis ir noslēgtas, tātad šie maņu orgāni medību procesā nepiedalās.

Dzīvesveids

Pīļknābis ir vienpatis, pamatā aktīvs naktī un krēslā, lai gan reizēm tie ir aktīvi arī dienas laikā, īpaši, kad dienas ir apmākušās, un tas vienmēr dzīvo ūdens tuvumā. Ūdeņos mazais dzīvnieks medī, bet ūdenskrātuvju krastos rok alas atpūtai un mazuļiem. Šie dzīvnieki mīt pie Austrālijas un Tasmanijas ezeriem, upēm un strautiem, un, pateicoties biezajam kažokam, var uzturēties ļoti aukstos kalnu strautos. Katram pīļknābim ir sava teritorija, kas ir apmēram 7 upes km. Tēviņa teritorija pārklājas ar 3—4 mātīšu teritorijām. Pīļknābji dzīvo alās, kuras paši izrok kādas upes vai ezera krastā. Reizēm tiek izmantota dabiska, dziļāka iedobe starp akmeņiem vai neliela esoša ala. Šādas iedobes izskalojas vietās, kur ūdens plūst cauri klintīm. Pīļknābja ala var būt 15 metrus gara, reizēm pat garāka.
Šie dzīvnieki lieliski peld un ļoti labi nirst, barību meklējot tikai zem ūdens. Pīļknābis peld, izmantojot spēcīgās priekškājas, bet stūrēšanai tiek izmantota aste un pakaļkājas. Pīļknābis zem ūdens parasti uzturas līdz 30 sekundēm, bet reizēm līdz 40 sekundēm. Atpūta starp ieniršanas brīžiem ir apmēram 10—20 sekundes. Ārpus ūdens pīļknābis atpūšas savā alā, kas parasti atrodas tuvu ūdens līnijai un tās ieeja mēdz būt paslēpta zem koku saknēm. Katru dienu pīļknābis noguļ apmēram 14 stundas.
Nebrīvē pīļknābis dzīvo līdz 17 gadiem, bet savvaļā līdz 11 gadiem. Tā dabīgie ienaidnieki ir čūskas, ūdensžurkas, varāni, vanagi, pūces un ērgļi. Austrālijas dienvidos tos apdraud arī krokodili. Iespējams, uz sauszemes to ienaidnieki ir arī lapsas.

Barība

Pīļknābis barību meklē tikai ūdenī. Viņš ķer mazus bezmugurkaulniekus, piemēram, kukaiņu kāpurus, ūdens gliemjus un vēžveidīgos. Vienīgais orgāns, ar kuru dzīvnieks meklē barību, ir jutīgais knābis. Pīļknābis ar knābi rokas pa gultni, izceļot no upes grunts sīkus dzīvniekus, kurus peldējumā kopā ar smiltīm, olīšiem un augu daļām uzlasa un noglabā vaiga somās. Kad tās ir pilnas, pīļknābis izpeld virspusē, lai paēstu. Barība kopā ar akmentiņiem un smiltīm, kas palīdz sasmalcināt barību, tiek saberzta ar cietajām aukslējām. Katru dienu pīļknābim jāapēd tik daudz barības, kas sastāda 20% no tā svara.

Vairošanās

Pīļknābja mātīte un tēviņš satiekas tikai pārošanās periodā un atkarībā no izplatības areāla tas ir no jūnija līdz oktobrim. Viss riesta rituāls norit zem ūdens, kur abi indivīdi dzenā viens otru. Riestam beidzoties, šie teritoriālie dzīvnieki atkal šķiras. Mātīte upes krastā izrok mazuļu migas alu, kura atšķirībā no parastās pīļknābju alas, ir dziļa (20—30 metri) un ar plašu telpu galā. Salīdzinoši parastā ala dzīvnieka atpūtai ir apmēram 30 cm dziļa. Garajā ejā ik pa brīdim ir kāds šķērslis, kas nodrošina alu no applūšanas ūdens līmeņa celšanās gadījumā un aizkavē ienaidnieku, kā arī tas ir veids, kā nodrošināt nemainīgu alas mitumu un temperatūru. Mātīte apkārtnē vāc zāli un kritušās lapas. Šos materiālus viņa novieto zem astes un transportē uz alu. Telpā no atnestā materiāla ceļ siltu, mīksti izklātu midzeni. Guļot uz muguras, mātīte izdēj 1—3 baltas olas ar mīkstu, ādainu čaumalu. Visbiežāk tiek izdētas 2 olas. Tās ir apaļākas kā putnu olas un to izmērs ir apmēram 15x17 mm. Pirms olas tiek izdētas, apmēram 28 dienas tās attīstās mātes kloākā, bet pēc izdēšanas attīstība ir apmēram 10 dienas. Ielikusi olas starp asti un vēderu, mātīte silda tās. Mazuļi izšķiļas pēc vienas vai divām nedēļām un uzreiz pa mātes kažoku aizrāpjas līdz piena dziedzerim (pīļknābjiem nav zīdekļu). Mazuļi tiek zīdīti apmēram 3—4 mēnešus. Šajā laikā māte tos pamet ļoti reti un īslaicīgi. Katru reizi, atstājot alu, mātīte ar plānu zemes kārtu aizrok to. Apmēram 4 mēnešu vecumā mazuļi pamet alu. Šajā vecumā tie jau spēj paši peldēt un baroties. Par to, kādas ir mātes un mazuļu attiecības pēc alas atstāšanas, zinātniekiem trūkst faktu. Dzimumbriedumu pīļknābji sasniedz otrajā gadā un mātītes pārojas līdz apmēram 9 gadu vecumam.

Aizsardzība

Pīļknābis ir ļoti reta un aizsargājama suga. Pīļknābju populācija kļūst arvien mazāka, jo tiek iznīcināti piemērotie biotopi. Turklāt ūdenslīmeņa mākslīgās regulēšanas dēļ pīļknābja un tā vides aizsardzība kļūst arvien nozīmīgāka.

Radniecīgās sugas

Pīļknābis ir vienīgais pīļknābju dzimtas (Ornithorhynchidae) mūsdienās dzīvojošais pārstāvis. Tā vistuvākie radinieki ir ehidnas (Tachyglossus) un proehidnas (Zaglossus), kas dzīvo Austrālijā un Jaungvinejā. Visas šīs sugas pieder pie kloākaiņu kārtas.