google/wiki40b huggingface dataset:
2006. gada FIFA Pasaules kauss

Turnīra gaita

Turnīra formāts bija tāds pats kā 1998. gada čempionātā Francijā un 2002. gadā Dienvidkorejā un Japānā. Turnīrā piedalījās 32 komandas, kas bija sadalītas 8 apakšgrupās. No katras grupas izkļuva 2 spēcīgākās komandas un tad izslēgšanas turnīrā sākot no astotdaļfināla noskaidroja Pasaules čempionus. Turnīra sākums iztika bez lieliem pārsteigumiem, lielākie no tiem bija Čehijas, Polijas un Serbijas/Melnkalnes nepārliecinošā spēle, tā nu šīs komandas neiekļuva astotdaļfinālā. Turnīru vispārliecinošāk iesāka Argentīna, Spānija un mājinieki vācieši.
Sākot ar astodaļfinālu, turnīru nepārliecinoši iesākusī Francijas izlase rādija vislabāko sniegumu no visām izlasēm, izslēgšanas turnīrā pieveicot spāņus un iepriekšējos Pasaules čempionus Brazīliju. Lielisks bija franču līderis Zinedins Zidāns. Tikmēr nu jau par galvenajiem favorītiem kļuvusī līdzjutēju vētraini atbalstītā Vācija ceturtdaļfinālā pēcspēles 11m sitienu sērijā pieveica argentīniešus, tā nu pirmoreiz kopš 1982. gada pusfinālā neiekļuva neviena no Dienvidamerikas izlasēm. Starp četrām spēcīgākajām izlasēm iekļuva pārliecinošās Vācijas un Francijas izlases, atraktīvā Portugāles izlase un sabalansētā Itālijas komanda. Pirmajā pusfinālā starp Vāciju un Itāliju spēle ritēja ļoti līdzīgi, līdz pagarinājuma pēdējās 2 minūtēs itāļi burtiski satrieca Vācijas aizsardzību gūstot 2 bezatbildes vārtus. Otrajā pusfinālā Francija diezgan viegli ar 1-0 pārspēja portugāļus. Spēlē par trešo vietu Vācija ar 3-1 pieveica Portugāli.
Finālspēlē tikās mūžsenie sāncenši Francija un Itālija. Jau pašā spēles sākumā Zinedins Zidāns ar 11 m sitienu atklāja rezultātu, taču drīz itāļu aizsargs Marko Materaci rezultātu izlīdzināja. Spilgtākais spēles moments bija pagarinājuma 20. minūtē, kad notika incidents starp abiem vārtu guvējiem Zidānu un Materaci, pēc kura vēlāk par čempionāta labāko futbolistu atzīto Zidānu noraidīja no laukuma. Pēcspēles 11m sitienu sērijā ar 5-3 pārāki izrādījās Itālijas izlase, kas ceturto reizi kļuva par Pasaules čempioniem.
Ichneumon

Ekoloģija

Lielāka daļa no Ichneumon pārstāvjiem ir endoparazitoīdi, kas uzbrūk lielo zvīņspārņu kūniņām. Ja saimnieks (zvīņspārņa kūniņas) tiek parazitēts, tas pārstāj augt, bet parazītiskais Ichneumon kāpurs pretēji - sāk attīstīties, izmantojot saimnieka resursus. Dažas Ichneumon sugas nogalina savus saimniekus (idiobionti). Daži citi Ichneumon (Ichneumon eumerus, Ichneumon caloscelis) uzbrūk saimnieka kāpuriem, ļaujot tiem attīstīties tālāk (koinobionti). Polifāgās sugas parasti ir idiobionti.

Sistemātika un filoģēnija

Pamatojoties uz morfoloģiskiem izmeklējumiem un laboratoriskiem saimnieku izvēles eksperimentiem, Hincs un Horstmans (Hinz & Horstmann) iedalījuši ģinti divās grupās. Pirmā grupā ietilpst polifāgi parazitoīdi, kas pārsvarā uzbrūk pūcīšu dzimtas zvīņspārņiem (retāk citiem zvīņspārņiem), kas iekūņojas dobumos augsnē. Otras grupas saimnieki iekūņojas augsnē vai augos; šie Ichneumon pārstāvji ir parasti oligofāgi vai monofāgi un tie parasti uzbrūk taureņiem (Rhopalocera).
Hilperta filoģēnijas hipotēze ad hoc par Ichneumon ģinti bija pamatots uz pieļāvumu, ka šīs divas parazitoīdu grupas izpauž dabisku būtību. Viņš rakstījis, ka divu grupu iespējamā sinamorfija galvenokārt ir ķermeņa forma un, vēl svarīgāk, ūsu garums mātītēm, kas ir īsākas un resnākas ar trulu virsotni pirmās grupas pārstāvjiem un garākas un punktētas otrai grupai. Ūsu īsumu, kas vairāk kombinējas ar tievu un vairāk kompaktu ķermeņa formu, var izskaidrot kā adaptāciju saimnieku meklēšanai, kas iekūņojas augsnē, pie kam garas ūsas traucē un ir lielāks to traumatizācijas risks.
Amīni

Amīni ir ogļūdeņražu atvasinājumi, kuru molekulās viens vai vairāki ogļūdeņraža atlikumi ir saistīti ar aminogrupu. Tos var definēt arī kā amonjaka atvasinājumus, kuru molekulās viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar ogļūdeņraža atlikumu.
Amīnu vispārīgā formula ir R-NH₂.

Amīnu izomērija

Vienai un tai pašai molekulformulai var būt izomēri oglekļa atomu virknē un ar atšķirīgu aminogrupas atrašanās vietu molekulā (tāpat kā spirtiem). Iespējama arī izomērija starp pirmējiem, otrējiem un trešējiem amīniem (dimetilamīns un etilamīns).
Nepiesātinātie amīni var būt izomēri nitriliem.

Nosaukumi

Nosaukumus parasti veido, pievienojot garākā ogļūdeņraža atlikuma nosaukumam izskaņu -amīns. Amīnus, kuros ir vairākas aminogrupas, sauc par diamīniem, triamīniem, utt., nosaukuma beigās norādot aminogrupas atrašanās vietas. Otrējos un trešējos amīnus nosauc, lietojot burtu N, īsākos aizvietotājus nosauc kā garākā aizvietotāja aizvietotājus (piem. N,N-dimetiletilamīns).

Amīnu īpašības

Amīnu molekulmasai palielinoties, palielinās to viršanas un kušanas temperatūra (tāpat kā visām organiskajām vielām). Šīs temperatūras tomēr ir ievērojami augstākas nekā ogļūdeņražiem un ēteriem ar līdzīgu molekulmasu, bet zemākas nekā spirtiem un karbonskābēm. Starp aminogrupām amīnu molekulās var izveidoties ūdeņraža saite, tā palielina kušanas un viršanas temperatūras, kā arī šķīdību ūdenī, jo ūdeņraža saite var veidoties arī starp amīna aminogrupu un ūdens molekulu. Amīni parasti ir ar nepatīkamu aromātu.
Amīni ir organiskās bāzes, un reaģē ar skābēm, veidojot amīnija sāļus. Tie ir amonija sāļu analogi. Amīnija sāļu šķīdība ūdenī parasti ir labāka nekā pašu amīnu šķīdība ūdenī. Amīnu bāziskums ir atkarīgs no aizvietotāju elektrofilitātes un nukleofilitātes.
Īstie sprogkāji

Morfoloģija

Īstajiem sprogkājiem ķermenis neizteikti diferencējies galvas, krūšu un vēdera nodalījumā; pēdējais rudimentārs, vai tā nemaz nav. Neparasti ir attīstīts galvkrūšu vairogs, kas mantijas veidā apņem visu sprogkāja ķermeni. Uz mantijas ārējās virsmas izdalītie vairogi pārvērš to par izturīgu aizsargčaulu, pa kuras spraugveida atveri var izbīdīties ārā garās un lokanās kājas.
Ar antenulu rudimentiem, kas atrodas uz mantijas neapsegtās galvas virsmas, saistīti cementa dziedzeri, kuru sekrēts piestiprina sprogkāji pie substrāta. Augšžokļi un abi apakšžokļu pāri ir stipri vienkāršojušies. Pie krūšu segmenta ir seši pāri tipiski divzarainu kāju. Abi kāju zari sastāv no daudziem sīkiem posmiņiem, tādēļ ar sariņiem klātās kājas var spirāliski savīties. Kājām kustoties, ūdens plūst čaulā un aiznes ūdenī esošās barības dajiņas līdz mutes atverei.
Rigvēda

Rigvēda  (sanskritā: ऋग्वेद ŗgveda, saliktenis no ŗc "slava, vārsma" un veda "gudrība") ir sens indiešu svēto dziedājumu krājums, pārsvarā lūgšanas un himnas  sanskrita valodā. Rigvēda ir viens no četriem vēdu (atklāsmju) krājumiem hinduistu kanonā. Četri kanoniskie krājumi  Indijā apzīmēti ar vārdu "šruti" (sanskritā:  श्रुति).

Raksturojums

Apgalvots, ka Rigvēda ir ap 3200 gadu sens vārsmu krājums, kas ir visu vēdu pamatā, un ir viens no vissenākajiem tekstiem kādā no indoeiropiešu valodām. Filoloģiskas liecības rādot, ka Rigvēda sacerēta Indijas subkontinenta ziemeļrietumos Indas ielejas civilizācijas "vēdiskajā laikmetā." Rigvēdā esot spēcīgas valodnieciskas un kultūras līdzības ar seno irāņu valodu, kā arī ar zoroastra Avestu. Tās savukārt esot cēlušās no indoirāņu valodas, ko pētnieki reizēm saista ar bronzas laikmeta Andronovas kultūru.
Rigvēda sastāv no 1017 galvenajām un 11 papildu himnām un ir sadalītas nodaļās - mandalās.
Rigvēda ietver vairākus mitoloģiskus stāstus par pasaules radīšanu, dievību slavinājumus, kā arī senas lūģsanas par dzīvi un labklājību. Rigvēdas panti joprojām tiek skaitīti hinduistu rituālos. Indijā bieži skaitītā saules mantra ir no Rigvēdas 35. himnas:
आ कृष्णेन् रजसा वर्तमानो निवेशयन्न अमृतं मर्त्यं च ।
हिरण्ययेन सविता रथेना देवो याति भुवनानि पश्यन ॥
"Virzoties pa tumšo debess jumi un mierinot mūžīgos un mirstīgos,

tuvojas zelta kaujas ratos dievs Savitrs un pārrauga katru radību."

Dievības

Šķiet ievērojamākās himnas veltītas visvairāk Rigvēdā pieminētām dievībām Indrai un Agni, kā arī dievišķam dzērienam somai. Pie vissenākajām himnām Rigvēdā pieskaitāmas himnas Djausam - debesu tēvam, Aditi - apkārtesošā telpas dievietei, Varunam - sākotnēji debesu pārzinim (vēlāk šajā statusā viņu nomaina pērkona dievība Indra), bet vēlāk pirmatnējo ūdeņu aizbildnim. Vispoētiskākās himnas veltītas Ušai - rītausmas dievībai.
Vēdiskajā laikmetā saullēkta saules dievs esot saukts Savitrs, bet dienas laikā saules dievs bijis Sūrja. Savitrs esot slavēts vienpadsmit Rigvēdas himnās un esot pieminēts kopumā 170 reizes. Rigvēdā arī piemin Aditjas, kas arī saukti Asuras dievi (Mitra–Varuna).
Pirmais Rigvēdas tulkojums kādā rietumu valodā (latīņu) izdots 1830. gadā Londonā.  (Friedrich August Rosen, Rigvedae specimen, London 1830).
Divali

Divali (Diwali) ir hinduisma gaismu svētki, kas tiek atzīmēti katru gadu rudenī. Vieni no populārākajiem svētkiem hinduismā, Divali simbolizē "gaismas uzvaru pār tumsu, labā uzvaru pār ļauno un zināšanu uzvaru pār nezināšanu". "Gaisma" ir zināšanu un apziņas metafora.
Svinību laikā visas mājas, veikali, biroju ēkas tiek spilgti izgaismotas. Gatavošanās un festivāla rituāli ilgst piecas dienas, svētku kulminācija ir trešā diena, kas sakrīt ar tumšāko nakti hinduisma Saules-mēness kalendāra mēnesī kartikā. Gregora kalendārā Divali parasti iekrīt laikposmā starp oktobra vidu un novembra vidu. Svētku festivāls ir oficiāla brīvdiena vairākās valstīs, tai skaitā Indijā, Nepālā, Mjanmā, Šrilankā.
Pireneju ģemze

Izskats

Pireneju ģemze ir vidēji liels dobradzis un ārēji ļoti līdzīga Eiropas ģemzei. Tās ķermeņa garums ir 90—130 cm, augstums skaustā 76—81 cm, astes garums 3—4 cm, svars 24—50 kg. Abiem dzimumiem ir nelieli, slaidi, melni ragi, sasniedzot apmēram 20 cm garumu. Tie aug stāvus gaisā un tikai pašos galos atliecas nelielā lokā uz atpakaļu. Turklāt tie aug salīdzinoši tuvu viens otram blakus. Tēviņu ragi, salīdzinot ar mātītēm, ir biezāki un nedaudz masīvāki.
Matojums vasarā Pireneju ģemzei ir īss un gluds, sarkanbrūnā krāsā. Toties ziemā tai uzaug biezs, garš (10—15 cm) ziemas kažoks tumši brūnā, gandrīz melnā krāsā ar koši baltām pazīmēm uz zoda, pakakles, vaigiem un deguna kaula virspusē, kakla un pleciem. Vasarā baltās pazīmes uz sejas zaudē košumu, bet uz kakla un pleciem gandrīz izzūd. Pēdām apakšā ir nedaudz iedobti, elastīgi spilventiņi, kas ģemzei palīdz pārvietoties pa stāvajām klintīm.

Uzvedība

Pireneju ģemze uzturas 400—2800 metru augstumā virs jūras līmeņa. Vasarā augstāk kalnos, bet ziemā zemāk. Mātītes kopā ar pēcnācējiem veido ģimeņu barus, kuros ir 15—30 īpatņi. Pieauguši tēviņi visa gada garumā pamatā ir vientuļnieki, baram pievienojoties vasaras beigās un pavada rudeni kopā ar baru, apaugļojot mātītes. Jaunie tēviņi mātes barā dzīvo līdz 2—3 gadu vecumam, tad tos dominantais tēviņš padzen no ģimenes. Reizēm vajāšana beidzas ar jaunuļa nāvi. Līdz  8—9 gadu vecumam tie vienatnē klejo apvidū. Sasniedzot briedumu, tēviņš nostiprina savu teritoriju, kurā uzturas arī mātīšu bars. Pireneju ģemze ir ļoti ātra, atlētiska un vienlaicīgi gracizoca. Tā piemērojusies dzīvei kalnos, veikli pārvietojoties pa stāvajām nogāzēm un klintīm. Pireneju ģemze spēj lēkt 2 metru augstumā un 6 metru tālumā, turklāt klinšainā apvidū attīstīt ātrumu līdz 50 km/h.

Barība

Vasaras mēnešos Pireneju ģemze galvenokārt barojas ar zāli un lakstaugiem, bet ziemas mēnešos tā barojas arī ar ķērpjiem, sūnām un priežu jaunajiem dzinumiem. Ja ziemā apstākļi kļūst īpaši smagi un barību atrast ir grūti, ģemze spēj badoties līdz 2 nedēļām, sagaidot labvēlīgākus apstākļus.

Reprodukcija

Dzimumbriedumu Pireneju ģemzes sasniedz samērā vēlu, mātītes 2,5 gadu vecumā, tēviņi 3,5—4 gadu vecumā. Tomēr spēka gadus un spēju konkurēt uz tiesībām pāroties tēviņi sasniedz tikai 8—9 gadu vecumā. Riesta laiks Pireneju ģemzēm ir rudenī, bet mazuļi dzimst pavasarī. Grūsnības periods ilgst 170 dienas. Pirms dzemdībām mātīte nošķiras no bara un mazulis dzimst vientuļā, labi pasargātā vietā. Parasti piedzimst viens mazulis, bet retos gadījumos var piedzimt dvīnīši vai trīnīši. Uzreiz pēc piedzimšanas mazuļi spēj sekot savai mātei un samērā drīz kļūst tikpat veikli stāvajās nogāzēs kā pieaugušās ģemzes. Pireneju ģemze savvaļā dzīvo līdz 14—22 gadu vecumam.
Cepelīna

Vēsture

NILU pirmos gaisa izpētes mērījumus Nīolesunnā veica jau 1974. gadā. 1989. gadā tika izbūvēta observatorija Cepelīna kalnā (nosaukts par godu vācu aviatoram Ferdinandam fon Cepelīnam) dienvidos no Nīolesunnas. 1999.—2000. gadā stacija pilnībā pārbūvēta un to oficiāli atvēra Norvēģijas kroņprincis Hokons. Satiksme ar Nīolesunnu notiek pa vistālāk ziemeļos funkcionējošo trošu ceļu.

Zinātniskā darbība

Cepelīnas observatorija izvietota neskartā Arktiskajā vidē tālu no ievērojamiem piesārņojumu avotiem, kas padara to par unikālu vietu globāliem atmosfēras un tās piesārņojumu novērojumiem. Šeit tiek veikti mērījumi attiecībā uz siltumnīcu gāzēm, gaisa organisko un neorganisko piesārņojumu, ozona slāni noārdošajām substancēm u.c. Pētījumus veic NILU sadarbībā ar Stokholmas universitātes Meteoroloģijas institūtu. Pētījumi saistīti ar vairākām starptautiskām programmām, tajā skaitā EMEP, AMAP, ACTRIS, ICOS un WMO/GAW.
Tolsburgas pils

Tolsburgas pils (vācu: Tolsburg) jeb Tolses ordeņa pils (igauņu: Toolse ordulinnus) bija Livonijas ordeņa būvēta Tolsburgas fogta pils, kas kontrolēja Somu līča tirdzniecības ceļus.
Līdz mūsdienām ir saglabājušās cietokšņa drupas Rietumviru apriņķī Kundas tuvumā Igaunijas ziemeļu piekrastē.

Vēsture

Livonijas hronikās minēta kā "Miera pils" (Vredeborch), ko 1471. gadā Viruzemē cēlis Johans Volthūss fon Herze ar mērķi aizsargāt tuvumā esošo ostu un ceļu uz Rakveres pili. 
Livonijas kara laikā to 1558. gadā ieņēma Krievijas caristes karaspēks. 1581. gadā Zviedrijas armija Pontusa de la Gardija vadībā atkaroja cietoksni. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līguma krievu tekstā Tolsburgas pils pieminēta kā Толщабора. 
Pieminēta 1595. gada Teusinas miera līgumā starp Krieviju un Zviedriju kā Tolsborgh, kas kalpoja kā Zviedru Igaunijas austrumu daļas cietoksnis. 
Pilnībā pils sagrauta Lielā Ziemeļu kara laikā 18. gadsimta sākumā.
Viktors Rasks

Spēlētāja karjera

Karjeru Rasks sāka Leksands IF junioru sistēmā, 2009.—10. gada sezonā debitējot arī tās Allsvenskan līgā spēlējošajā pamatkomandā. Nākamajā sezonā tās rindās aizvadīja jau 37 spēles, taču tad tika draftēts un pārcēlās uz Ziemeļameriku. Turpmākās trīs sezonas spēlēja WHL un AHL, līdz 2014.—15. gada sezonas sākumā debitēja NHL vienības Karolīnas "Hurricanes" sastāvā. Rasks tās rindās aizvadīja pilnu sezonu un ar 33 punktiem bija ceturtais rezultatīvākais komandas spēlētājs.
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2015. gada un 2017. gada Pasaules čempionātā.
Dzelzsgriezējs

"Dzelzsgriezējs" ir latviešu grupas "Līvi" dziesma, kas izdota 1988. gadā. Dziesmas mūzikas autors ir Ainars Virga, bet teksta autors — dzejnieks Valdis Grēviņš.
Dziesma speciāli uzrakstīta 1987. gadā notikušajam režisora Miervalda Mozera veidotajam Jāņa Rudzutaka piemiņas pasākumam Mežaparka Zaļajā teātrī. Tā tika atskaņota arī 1987. gada festivālā „Liepājas dzintars”.
2018. gadā "Dzelzsgriezējs" ieguva 37. vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.
Fauna

Vārda izcelsme un pielietojums

Vārds cēlis no vārdiem - Fauna (romiešu bagātības un zemes dieviete), Faunus (romiešu dievs) un Fauns (meža gariņi). Visiem trim vārdiem ir kopēja izcelsme ar Grieķu dieva Pana vārdu un tāpēc panis ir Grieķu pretvērtība faunai. Fauna var būt arī grāmatas nosaukums, kurā dzīvnieki ir sakārtoti pa nodaļām pēc to faunas. Šis termins pirmoreiz tika izmantots Linneja darba virsrakstā "Faunas iznīcība" 1747.gadā.

Iekšējā fauna

Iekšējā fauna ir ūdensdzīvnieki, kuri mīt ūdeņu apakšējā slānī, nekā virs tā. Baktērijas un mikroaļģes var dzīvot arī pamata nogulšņu spraugās. Vidēji, iekšējās faunas dzīvnieki kļūst pakāpeniski retāki līdz ar pieaugošo ūdens dziļumu un attālumu no krasta, turpretī baktērijas rodas pārpārēm, stāvošajā jūras ūdenī radot attiecību viens miljards šūnu uz milimetru.(Iekšējā fauna ir arī bentoss, kas mīt zemūdens dubļos.)

Makrofauna

Makrofaunā ietilpst vismaz vienu milimetru gari organismi, kas dzīvo bentosā (jūras dibena flora un fauna) vai augsnē.

Megafauna

Megafaunā ietilpst lielie dzīvnieki, kas dzīvo jebkurā specifiskā reģionā vai laikā. Piemēram, Austrālijas megafauna.

Meiofauna

Meiofaunā ietilpst mazie dziļūdens bezmugurkaulnieki, kuri dzīvo gan sālsūdenī, gan saldūdenī, gan svaiga ūdens apkārtnē. Termins Meiofauna definē organismu grupu pēc to izmēriem (lielāki kā mikrofaunā, bet mazāki kā makrofaunā) labāk kā taksonomiskajā grupēšanā. Praktiski tie ir organismi, kuri var izlīst cauri 1 mm lielai cilpai, bet tiks noķerti ar 45 μm lielu cilpu, bet precīzie izmēri varietē no pētnieka uz pētnieku. Tas, vai organisms izies cauri 1 mm lielai cilpai ir arī atkarīgs no tā vai tas ir dzīvs vai miris šķirošanas brīdī.

Mezofauna

Mezofaunā ietilpst makroskopisku augšņu bezmugurkaulnieki (0.2 – 10 mm), piemēram, posmkāji, sliekas un nematodes.

Mikrofauna

Mikrofaunā ietilpst mikroskopiski un ļoti mazi dzīvnieki (<0.2 mm) kā, piemēram, protozoji jeb vienšūņi.

Citi

Citi termini iekļauj sevī putnu faunu un zivju faunu.
2010. gada Pasaules čempionāts hokejā — D grupa

2010. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles D grupā norisinājās no 7. līdz 12. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja "Lanxess Arena", Ķelnē.
Baltpieres zoss

Latvijā

Baltpieres zoss latvijā ir bieži novērojama caurceļojot. Tā rudeņos no Eiropas ziemeļiem dodas ziemot uz Ziemeļjūras dienvidu piekrasti Britu salās, bet pavasarī atpakaļ uz ligzdošanas vietām. Tā parasti uzturas kopā ar sējas zosīm. Ceļošanas laikā, lai barotos, zosis nolaižas uz lauksaimniecības zemēm, purvos, pie ezeriem un zivju dīķiem. Latvijā sastopama baltpieres zoss nominālpasuga.

Izskats

Baltpieres zoss ir liela auguma zoss, bet nedaudz mazāka par sējas un meža zosi. Tās ķermeņa garums ir 64—81 cm, spārnu izplētums 130—165 cm, svars 1,93—3,31 kg. Vislielākā no visām pasugām ir Aļaskā Kuka līča piekrastē ligzdojošā Tules baltpieres zoss (A. a. elgasi), kura ir tumšāka par pārējām pasugām un kurai ir arī visgarākais knābis. Abi dzimumi izskatās vienādi, bet tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Baltpieres zoss apspalvojums ir pelēkbrūns ar tumši brūnu muguru un virsasti, un gaiši pelēkām krūtīm, uz kurām ir tumši brūnas vai melnas, neregulāras šķērsjoslas un raibumi. Uz pieres pie knābja pamatnes tai ir balts apspalvojums, kā arī balta ir zemaste un spārnu priekšējā mala. Baltpieres zoss kājas ir koši oranžas, bet knābis rozīgi oranžs. Jauniem putniem nav baltā laukuma uz pieres un tumšo raibumu uz krūtīm.

Uzvedība un barība

Baltpieres zosis veido ilgstošus, monogāmus pārus un vecākiem veidojas ļoti ciešas attiecības arī ar pēcnācējiem. Rudenī visa ģimene kopā migrē uz ziemošanas teritorijām, bet nākamajā pavasarī jaunie putni ļoti bieži kopā ar vecākiem atgriežas ligzdošanas vietās, turklāt ciešās ģimenes attiecības starp vecākiem un pēcnācējiem saglabājas visa mūža garumā.
Baltpieres zoss galvenokārt barojas ar zāli, ganoties tīrumos un pļavās, bet tā barojas arī ar sēklām un graudiem, dažādiem tundras augiem un ūdensaugiem, kas aug seklumā. Baltpieres zoss labprāt barojas arī ar ogām, ūdens kukaiņiem un to kāpuriem.

Ligzdošana

Baltpieres zosis dzimumbriedumu sasniedz 3 gadu vecumā. Tām ir raksturīga cirkumpolāra ligzdošana. Lielākā daļa populācijas ligzdo polārā loka tuvumā. Tās neveido kolonijas un ligzdas atrodas attālināti viena no otras. Baltpieres zosis tundrā ierodas maija beigās vai jūnija sākumā, bet migrāciju uz ziemošanas vietām uzsāk septembra sākumā. Vairošanās sezona ir ļoti īsa un jebkura kavešanās var apdraudēt izaudzināt jauno paaudzi. Ja ligzdošanas vietās ilgi saglabājas sniegs vai uznāk neparedzēta sniega vētra, tad sekmīga ligzdošana ir apdraudēta. Ligzda, kas ir sekla, izkasīta bedrīte un izklāta ar sasu zāli un dūnām, parasti tiek iekārtota garākas zāles vai neliela krūms krūma aizsegā kāda purva vai slīkšņas tuvumā. Ļoti bieži ligzda ir pacēluma galā, lai izvairītos no negaidītas ūdens līmeņa pacelšanās. Dējumā ir 3—6 baltas olas, visbiežāk 5 olas. Inkubācijas periods ilgst 22—27 dienas. Uzreiz pēc izšķilšanās zosulēni sāk staigāt, peldēt un sekot saviem vecākiem. Lai arī mazuļi barojas paši, vecāki par tiem rūpējas un tos aizsargā. Lidot jaunās zosis sāk, sasniedzot 38—45 dienu vecumu.
Džeimss Stjuarts

Biogrāfija

No 1932. līdz 1933. gadam piedalījās vairākos nesekmīgos Brodvejas teātru iestudējumos, vairākumā gadījumu kritiķi izcēla tieši Stjuartu. Tas palīdzēja noslēgt 1934. gadā līgumu ar Metro-Goldwyn-Mayer. Kino debitējis 1935. gadā ar lomu filmā The Murder Man, kurā filmējās ar Spenseru Treisiju. Tika izīrēts Columbia Pictures divām Frenka Kapras filmām: You Can’t Take It with You (1938) un "Misters Smits brauc uz Vašingtonu" (1939). Šīs lomas izrādījās par nozīmīgām viņa turpmākās karjeras attīstībā. Par lomu filmā Mr. Smith Goes to Washington, kurā attēloja kautrīgu, ideālistisku jaunu senatoru, kas cīnās pret korupciju, tika pirmoreiz nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Amerikas Kinoakadēmijas balvu saņēma nākamajā gadā par lomu citā klasikā —
The Philadelphia Story.
1941. gada martā iestājās Bruņotajos spēkos, dienēja Gaisa kājniekos (Air Corps), nolidoja vairāk par 1800 stundām. Vairākas reizes tika apbalvots. Pirmā loma pēc atgriešanās Holivudā bija Kapras filmā "Brīnišķā dzīve" (1946), kas kļuvusi par Ziemassvētku klasiku. Par lomu tajā tika trešo reizi nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Sasniedzot 40 gadu vecumu, kļuva skaidrs, ka vairs nevarēs saglabāt "naivā, jaunā, nevainīgā" cilvēka tēlu, kādu radīja pirmskara filmās. Izveidoja jaunu tēlu ar režisoru Alfreda Hičkoka un Entonija Manna palīdzību. Uzņēmies Hičkoka četrās filmās. Rope (1948) un The Man Who Knew Too Much (1956) tiek uzskatītas par labām, savukārt "Logs uz sētu" (1954) un Vertigo (1958) tiek uzskatītas par meistardarbu. Ar Mannu sadarbojās astoņās filmās, no kurām sešas bija vesterni, tai skaitā Winchester '73 (1950) un The Man from Laramie (1955). Par vienu no Stjuarta populārākajām filmām tiek uzskatīta 1954. gada Manna biogrāfiskā filma The Glenn Miller Story (1954).
1950. gadā tika vēlreiz nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai, šoreiz par lomu filmā Harvey. Vēl ir uzņēmies tādās filmās kā The Stratton Story (1949), The Greatest Show on Earth (1952), The Spirit of St. Louis (1957), Anatomy of a Murder (1959, nominācija Amerikas Kinoakadēmijas balvai), The Man Who Shot Liberty Valance (1962) un The Flight of the Phoenix (1965). 1984. gadā saņēmis Kinoakadēmijas goda balvu. Pēdējā loma bija viena tēla ieskaņošana 1991. gada animācijas filmā An American Tail: Fievel Goes West.
Pēteris Stepiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1914. gada 27. aprīlī Aulejas pagasta Anču ciemā. Studēja vēsturi Latvijas Universitātē (1932-1941), piedalījās izrakumos Klaņģu, Daugmales, Talsu un Jersikas pilskalnos, Rūsīšu-Debešu kapulaukā, senās Aizkraukles baznīcas atrakšanā Daugavas krastā, tad kopā H. Riekstiņu — Valmieras pilsdrupās 1938. gadā. 1940. gadā pats vadīja izrakumus Īlē. 
Otrā pasaules kara laikā bija okupētās Latvijas pieminekļu valdes Kurzemes pilskalnu inspektors (1941—1944), iesaukts Latviešu leģiona 19. divīzijā, nokļuva gūstekņu nometnē Sibīrijā.
Pēc atbrīvošanas bija vēstures skolotājs Liepājas 1. vidusskolā un Mākslas vidusskolā. Līdztekus Liepājas muzeja ārštata līdzstrādnieks, veica izrakumus Vārtājas senlejā kuršu senpilsētas atrašanās vietā, pētīja uzkalniņu kapus Bārtas "Pukuļos", veica izrakumus Rucavas pagasta "Mazkatužu" kapulaukā (1960). Viņa atradumi Durbes "Dīros" ļāva novērtēt kuršu karotāju izšķirošo lomu 1260. gada Durbes kaujā. 
1970. gadā pētīja agrā dzelzs laikmeta kuršu apbedījumus Grobiņā līdzās skandināvu kapu laukam un pierādīja, ka Grobiņas pirmie apdzīvotāji bijuši kurši.
Miris 1999. gada 24. novembrī.