google/wiki40b huggingface dataset:
Belci

Vēsture

Pilsētu 1421. gadā dibināja Lieltuvas dižkunigaiša un Polijas karaļa Vladislava II māsa Ringaļa (Ringalia), kura bija precējusies ar Moldāvijas princi Aleksandru I. 1469. gadā Krimas haniste hana Mengli I Gireja vadībā pilnībā nopostīja pilsētu. Pilsēta atkopās ļoti lēni.
1711. gadā Moldāvijas princis Dimitrije Kantemirs aicināja Krievijas caru Pēteris I kopīgiem spēkiem atbrīvot Moldāviju no Osmaņu impērijas pakļautības. Tam sekojošajā karā Belci bija krievu armijas galvenā bāze.
1812. gada Bukarestes Miera līgums iekļāva Belcus t.s. Besarābijā, respektīvi, Krievijas impērijā. Tas deva impulsu Belcu attīstībā, jo Moldāvijas galvaspilsēta (Jasi) palika Rumānijas sastāvā.
Starp abiem pasaules kariem Belci bija Rumānijas sastāvā, bet pēc Molotova-Ribentropa pakta un sekojošā PSRS ultimāta Rumānijai, 1940. gada 28. jūnijā pilsētā ienāca padomju karaspēks.
2.pasaules kara laikā Belcos atkal bija rumāņu varas iestādes. Rumāņu administrācija tieši neveica holokausta akcijas, tomēr pilsētas ebreju iedzīvotājus deportēja otrpus Prutas uz nacistu kontrolētajiem apgabaliem.
1944. gada 27. febrārī Padomju armija ieņēma Belcus un netālu no pilsētas pirmoreiz sasniedza pirmskara PSRS robežu.
20. gadsimta 80. gadu beigās, kad visā PSRS, arī Moldāvijas PSR aktivizējās sabiedriskās kustības, kas Moldovas gadījumā izvērtās karadarbībā, Belci tika saukti par "kluso pilsētu".
Viktors Sprūga

Biogrāfija

Viktors Sprūga dzimis 1934. gada 8. novembrī Rēzeknes apriņķa Bērzgales pagasta Kozlovā. Ģimenē bija trīs bērni — divi brāļi un māsa, kuri visi kļuva par pedagogiem.
Mācījās Rēzeknes rajona četrklasīgajā Labvāržu skolā, to pabeidzot divos gados, pēc tam Kalnezeru septiņgadīgajā skolā, beidzot to kā teicamnieks. Tas deva tiesības bez eksāmeniem iestāties Rēzeknes pedagoģiskajā skolā, kuru beidzot V. Sprūga saņēma "sarkano diplomu”.

Darba gaitas

Pirmā V. Sprūgas darbavieta bija Kārsavas rajona Brožgala septiņgadīgā skola, kur viņš no 1951. gada septembra līdz 1952. gada augustam strādāja par vēstures skolotāju un vecāko pionieru vadītāju. 
1952. gadā iestājās Daugavpils Valsts pedagoģiskā institūta Fizikas-matemātikas fakultātē, paralēli mācībām divus gadus strādājot par institūta matemātikas kabineta laborantu.
Institūtu beidza 1956. gadā ar "sarkano diplomu”. 
No 1956. līdz 1958. gadam strādāja toreizējā Kārsavas rajona Nautrēnu vidusskolā par mācību daļas vadītāju. Darbu turpināja Rēzeknes 1. vidusskolā, kur līdz 1964. gadam bija fizikas, matemātikas un darbmācības skolotājs, bet līdz 1967. gadam — mācību daļas vadītājs. Tad 28 gadus — no 1967. līdz 1995. gadam veica skolas direktora pienākumus. 1995. gadā atkal kļuva par fizikas un matemātikas skolotāju. 
Strādājot skolas direktora amatā, kopā ar skolas kolektīvu veiksmīgi risināja ar skolas darbu un attīstību saistītas problēmas.
Aktīva darba gaitas beidza 2000. gadā. Kopā Rēzeknes 1. vidusskolai ir atdoti 42 mūža un darba gadi.
Bijis Saeimas deputāta kandidāts no 2006. gadā dibinātās Pensionāru un senioru partijas.
Kubikmetrs

Kubikmetrs ir viena no SI tilpuma mērvienībām. To apzīmē ar m³.
Nāve spēlē šahu

Analīze

Gleznas autors dzimis Immenhauzenes mazpilsētā Hesenē ar vārdu Albertus Immenhusen (no pilsētas nosaukuma). Tiek pieņemts, ka Albertuss izglītojies Vācijas dienvidos.
Viņš ir viens no nozīmīgākajiem Zviedrijas viduslaiku māksliniekiem, spējis savos darbos apvienot kvalitāti un kvantitāti. Viņš veidojis gleznas 36 baznīcās Mēlarena ielejā un Norbotenē. Viņš izcēlās kā aktīvākais mākslinieks baznīcu gleznojumos 15. gadsimta Zviedrijas baznīcās. No citiem tā laika māksliniekiem viņš atšķīrās ar savu ekspresīvo stilu. Piktora gleznām piemīt neparasts plašums un daudzveidība tehniskajā izpildījumā.
Glezna atrodas vienā no velvēm. Šajā gleznā attēlots bruņinieks, kurš spēlē šahu ar nāvi. Tēli atainoti ar precīzām anatomiskām proporcijām, kombinējot tos ar apģērbu un ieročiem relatīvi reālistiskā ainā.
Šī glezna iedvesmoja Ingmaru Bergmanu 1957. gadā radīt filmu Septītais zīmogs.
Miega vārpsta

Funkcija

Miega vārpstas (dēvē arī par "sigma joslām" vai "sigma viļņiem") ir periods, kad smadzenes aiztur procesus, kas saglabā gulētāju mierīgā stāvoklī. Kopā ar K-kompleksiem tās raksturo NREM 2 miega posmu un norāda uz tā sākumu. Tās bieži ir smailas abos galos un novērojamas frontālajos un centrālajos smadzeņu apvidos. Tās var vai nevar būt sinhronas, taču tām vajadzētu būt simetriskām un abpusējām.
Miega vārpstas novērojamas smadzenēs kā aktivitātes izvirdums, kam uzreiz seko muskuļu raustīšanās. Pētnieki domā, ka smadzenes, it īpaši jauniešiem, mācās, kuri nervi kontrolē attiecīgos muskuļus miega laikā.
Pierādīts, ka miega vārpstas, kas rodas talāmā, palīdz saglabāt miegu traucējošu skaņu klātbūtnē. Atrasta korelācija starp smadzeņu viļņu aktivitātes apjomu talāma apvidū un gulētāja spēju saglabāt mieru. Mijiedarbība starp talāma un garozas neironiem izraisa miega vārpstas.
Bez tam tika konstatēts, ka miega vārpstu aktivitāte ir saistīta ar jaunas informācijas integrāciju esošajās zināšanās, kā arī ar motivēto atcerēšanos un aizmiršanu (vārpstas ātrā miega laikā).

Traucējumi

Cilvēkiem ar psihes slimībās ir novēroti miega vārpstu traucējumi un pat iztrūkums. Šizofrēnijas slimniekiem NREM miega posmā lēno un ātro miega vārpstu struktūra ir mainīta. Miega vārpstu iztrūkums ir arī iezīme retas iedzimtas, ģimenes letālā bezmiega, slimības gadījumos.
Zemgales bīskapi

Zemgales bīskapi bija viduslaiku valdnieki Zemgales bīskapijā mūsdienu Zemgales un Sēlijas teritorijā.
1218. gadā Daugavas kreisajā krastā pēc ietekmīgā Daugavgrīvas abata Bernharda no Lipes iniciatīvas iekarotajā sēļu zemē tika izveidota Sēlijas bīskapija. Pēc Upmales zemes pakļaušanas viņš pārcēla savu rezidenci no Sēlpils uz Mežotni, kaut arī pats uzturējās Babītes pilī. Jau pēc bīskapa Bernharda nāves bīskaps Alberts panāca to, ka sēļu zemes pārgāja viņa valdījumā un Sēlijas bīskapija ieguva Zemgales bīskapijas vārdu. Pēc neveiksmīgajiem krusta kariem pret zemgaļiem un žemaišiem Romas pāvests piekrita Zemgales bīskapiju likvidēt un pievienot Livonijas ordeņa zemēm. Pēdējais Zemgales bīskaps Heinrihs kļuva par Kurzemes bīskapu.
Alsviķu muiža

Vēsture

Mūsdienu muižas ēkas celtas 19. gadsimta vidū un beigās, tomēr muižas vēsture ir senāka. Alsviķu nosaukums cēlies no pirmo muižas īpašnieku Halsvigu (Halswig) uzvārda, kuri muižu ieguva pēc Livonijas ordeņa likvidēšanas 1576. gadā. 1590. gadā ar Polijas karaļa Sigismunda III lēmumu muiža tika piešķirta Niklausa von Halsviga bērniem. Pēc poļu - zviedru kara Alsviķu muiža bija bez īpašnieka. 1631. gadā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs to izlēņoja Niklausam Henrikam fon Taubem. Vēlākos gadsimtos muiža vairākkārt mainīja īpašniekus. Pēc muižas pārņemšanas valsts īpašumā (redukcijas) to ilgstoši (no 1688. gada līdz 18. gadsimta otrajam ceturksnim) apsaimniekoja Fītinghofu dzimta. 18. gadsimta četrdesmitajos gados Krievijas ķeizariene Elizabete Petrovna muižu uzdāvināja grāfam Voroncovam, kurš to drīz pārdeva Oto Hermanim fon Fītinghofam-Šēlam. Viņa dēls Burhards Fītinghofs 1810. gadā muižu ieķīlāja, bet desmit gadus vēlāk pārdeva Aleksandram Ernstam fon Volfam, kas ievērojami paplašināja muižas saimniecību. Viņa vienīgā mantiniece (bez Alsviķu muižas viņa mantoja arī Krāgaskalna muižu, Nēķena muižu un Rēzakas muižu) ap 1890. gadu apprecējās ar Ērgļu muižas īpašnieku, Pēterburgas senatoru Rūdolfu fon Tranzē. Pēc 1905. gada revolūcijas īpašnieki vairs Alsviķos nedzīvoja, tomēr līdz Latvijas agrārreformai tā juridiski piederēja Volfiem. Anna 1921. gadā Petrogradā mira. 
Pēc agrārreformas muiža iesākumā bija valsts saimniecības statusā līdz 1927. gadā to sadalīja jaunsaimniecībās. Muižas centrā 1939. gadā, pēc 2 gadu remonta, ierīkoja grūti audzināmo meiteņu iestādi. Otrā pasaules kara gadus muižā saimniekoja vācu armija. Pēc kara šeit atradās bērnu nams, vēlāk internātskola. 1966. gada 8. decembrī Alsviķu muižas kompleksā tika atvērta 12. Speciālā profesionāli tehniskā vidusskola, vēlāk - 98. Alsviķu speciālā profesionāli tehniskā vidusskola, ko 1991. gada 21. jūnijā likvidēja, bet vietā nodibināja Arodapmācības un reabilitācijas centru "Alsviķi". Mācību iestādei vairākkārt mainīja nosaukumu (Alsviķu arodskola, Alsviķu Profesionālā skola u.c.) līdz 2005. gada 1. septembrī pievienoja Smiltenes tehnikumam. Skolā mācās audzēkņi ar veselības problēmām – kuriem ir 1., 2. vai 3. grupas invaliditāte.
Muižas kroga ēkā dzimis mūziķis un mūzikas pedagogs Voldemārs Evans (1909 - 1997).
Saulkalnes iela (Rīga)

Sabiedriskais transports

Pa visu Saulkalnes ielu kursē 19. maršruta trolejbusi.
Latvijas futbola izlase 1940. gadā

Spēles

 Latvija: Jānis Bebris; Pēteris Lauks, Ādolfs Sīmanis, Roberts Pakalns, Francis Krupšs, Jānis Lidmanis, Ēriks Raisters, Aleksandrs Vanags, Fricis Kaņeps, Eduards Freimanis, Alfons Jēgers (Edvīns Vijups 46').
Lādogas pogainais ronis

Izskats

Lādogas pogainais ronis ir mazākais no visām pogaino roņu pasugām. Ķermeņa garums nepārsniedz 135 cm, svars 32—56 kg. Kā visiem pogainajiem roņiem matojums uz muguras tumšāks nekā pavēderē. Uz tumšās muguras izceļas gaišie, izstieptas formas gredzeni. Salīdzinot ar pārējām pasugām, arī vibrisi jeb taustes mati ir garāki un kažoka matojums uz muguras kopumā tumšāks. Apmēram 47% no visiem Lādogas roņiem uz muguras ir tumši brūns matojums ar gaišākiem gredzeniem, 29% īpatņu tumši brūns kažoks ar gaišiem gredzeniem, kuriem redzams vēnām līdzīgs tīklojums, 17% īpatņu kažoks ir gaiši brūns ar melnu jostu ap vidu, gredzeni neskaidri un plankumi siltā laikā izskatās brūni. Par pārējiem īpatņiem (7%) trūkst apraksta. Matojums tiek mainīts laikā no aprīļa līdz jūnijam.

Uzvedība un barība

Lādogas pogainais ronis vasaras periodā uzturas ezera ziemeļdaļas piekrastes joslā, kurā ir daudz akmeņainas grēdas un sēres, lieli, pa vienam stāvoši akmeņi un saliņas. Toties ziemas periodā tas uzturas uz ledus dienvidu un dienvidrietumu daļā. Barojas galvenokārt ar zivīm, piemēram, salakām, repšiem, ķīšiem un stagariem, kā arī ar vēžveidīgajiem.

Vairošanās

Dzimumbriedumu Lādogas pogainā roņa mātītes sasniedz 4—5 gados, tēviņi 6—7 gadu vecumā. Vairošanās sezona sākas ziemas beigās, februāra beigās, marta sākumā. Neilgi pirms ronēna dzimšanas māte sniegā izrok mazuļa alu, kurā ieeja ir caur āliņģi. Piedzimstot mazulim ir krēmīgi balts kažoks, tas ir 50—60 cm garš un sver 4—5 kg. Māte to zīda ar pienu 6—8 nedēļas. Kad mātīte beigusi zīdīt mazuli, tā atkal sapārojas. Grūsnības periods ilgst 11 mēnešus. Lādogas pogainā roņa dzīves ilgums apmēram 30—35 gadi.

Apdraudējums

20. gadsimta sākumā Lādogas roņu populācijā bija apmēram 20 000 īpatņi. Pārmērīgu un nekontrolētu medību dēļ to skaits ir strauji samazinājies un populācijā ir tikai vairs aptuveni 2000 īpatņi. Medības tika aizliegtas 1980. gadā, tomēr joprojām tiek novēroti malumedniecības gadījumi. Roņus apdraud arī dažādi zvejniecības rīki, piemēram, tīkli, ezera industrializācijas būves, ūdens piesārņojums ar naftas produktiem un atpūtas zonu attīstība pie ezera cilvēku vajadzībām roņu iecienītās uzturēšanās vietās.
Gvido Jekals

Biogrāfija

Dzimis lauksaimnieku ģimenē. Iestājies Latvijas Universitātē, sākumā studējis farmāciju, pēc viena gada pārgājis uz Medicīnas fakultāti, ko 1931. gadā arī absolvējis. Specializējies ādas un venēriskajās slimībās. Strādājis Rīgas slimokasēs un privātpraksē.
Sportam pievērsās 1923. gadā. Piedalījās 1924. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē, kur startēja trijās disciplīnās: 100 m, 200 m un desmitcīņā. Abās sprinta distancēs nepārvarēja priekšskrējiena kārtu, savukārt desmitcīņā ar 5981,67 punktiem ieņēma 14. vietu. Jekals 20 reizes kļuva par Latvijas čempionu dažādās disciplīnās.
1942. gada vasarā saslimis ar smagu locītavu iekaisumu (poliartrītu). Turpinājis ārsta praksi līdz Latvijas atstāšanai 1944. gadā. Strādājis latviešu nometnē Augsburgā. 1950. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV. Te ieguvis ārsta diplomu, strādājis slimnīcā, bija privātā prakse.
Bija precējies, kopā ar sievu Arvidu uzaudzinājuši divus dēlus. Miris pēc pārciestas smadzeņu triekas.
Imantas pulks

Imantas pulks bija latviešu nacionālā karaspēka vienība Tālajos Austrumos Krievijas pilsoņu kara laikā no 1918. līdz 1920. gadam.

Izveide

1918. gada 7. novembrī Tālo Austrumu Latviešu Centrālais birojs parakstīja līgumu ar Francijas militāro misiju par pulka dibināšanu, par komandieri ieceļot bijušo 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulka pulkvedi Jāni Kureli. Pulka izveidošanas oficiālais mērķis bija cīņa pret Vāciju un tās sabiedrotajiem, tomēr Centrālā biroja patiesais nolūks bija paglābt Sibīrijas latviešu kolonistus un bēgļus no Krievijas pilsoņu kara un pārvest viņus Latvijā. Pēc Vācijas kapitulācijas 1918. gada 11. novembrī zuda pamats pulka izveidei, tomēr sākās pirmo brīvprātīgo pieņemšana. Kareivju sagatavošana notika latviski, bet viņiem mācīja arī angļu un franču valodu. Pirmā pavēle jaunformētajai karaspēka daļai tika izdota 1918. gada 1. decembrī, bet 13. decembrī tai piešķīra Imantas pulka nosaukumu. 28. decembrī Centrālais birojs publicēja uzsaukumu Sibīrijas latviešiem iestāties Imantas pulkā, 1919. gada 1. janvārī pulka skaitījās 22 virsnieki un 80 kareivji, 1. martā 32 virsnieki un 121 kareivis, 1. aprīlī 41 virsnieks un 196 kareivji.

Darbība

Pulka uzturēšanu un apbruņošanu uzņēmās Francija, bet par to Imantas pulka karavīri izpildīja franču un viņu sabiedroto uzdevumus: veica Vladivostokā garnizona dienestu, pavadīja kara materiālu transportu, piedalījās starptautiskās militārās milicijas patruļās.
1919. gada 31. decembrī Imantas pulkā bija 74 virsnieki, 1114 kareivji un instruktori, 1920. gada 29. martā pulkā skaitījās 90 virsnieku un kara ierēdņu, 765 instruktori un kareivji: 2 bataljoni (600 vīri), instruktoru komanda, sanitaru nodaļa, ložmetēju, jātnieku, izlūku un sakaru komandas, orķestris, saimniecības nodaļa un rezerve.

Uniforma

Uniforma sastāvēja no plāna japāņu audekla pagatavota vasaras frenča un galifē. Galvā viņiem bija no aizsargkrāsas drēbes pagatavotas cepures ar sarkanbaltsarkano krāsu lentīti kokardes vietā, kājās dzeltenas kamašas. Kāju ikri bija notīti ar adītām dzeltenas krāsas autiem. Frencim uz pleciem bija šauri uzpleči, uz kuriem šķērsām piestiprināta šaura, mazliet līka, kapara plāksnīte ar uzrakstu „Latvija”. Uz frenča kreisās piedurknes bij izšūtas tādas pat drēbes vairogs, pēc kura redzams, pie kādas karaspēka daļas kareivis pieder un kāda ir viņa militārā pakāpe.

Pārvešana uz Latviju

Kad 1920. gada 1. februārī Vladivostokā vara pārgāja vietējo padomju rokās, Sibīrijas un Urālu latviešu nacionālā padome (SULNP) ar Latvijas Ārlietu ministrijas starpniecību vienojās ar sabiedrotajiem par latviešu vienību evakuāciju uz Latviju, lai tās varētu piedalīties Latvijas brīvības cīņās. Vispirms 1920. gada 25. februārī no Vladivostokas ar tvaikoni Gweneth zem angļu karoga izbrauca 32 virsnieki un 255 kareivji, viņi Rīgā nokļuva ar kuģi Pomona. Angļu tvaikonis Dania sekoja 23. martā un pēc trim mēnešiem ieradās Liepājā, bet pēdējie Imantas pulka kopā ar dažiem Troickas bataljona kareivjiem un ģimenēm izbrauca ar tvaikoni Brandenburg 1920. gada augustā. Latvijā Imantas pulku izformēja - vecākos kareivjus demobilizēja, bet jaunākos sadalīja pa citām karaspēka daļām.
Upmales dalīšanas līgums

Upmales dalīšanas līgums ir 1254. gada aprīlī sastādīts Latvijas viduslaiku vēsturei nozīmīgs dokuments, kas kā latīņu valodā rakstīts pergaments ar septiņiem zīmogiem līdz 1935. gada septembrim glabājās 1818. gadā Johana Frīdriha fon Rekes dibinātajā Kurzemes provinces muzejā Jelgavā, pēc tam Valsts arhīvā Rīgā.

Līguma nozīme

Saskaņā ar šo līgumu Rīgas arhibīskapija ieguva Zemgales novada Upmales zemes Lielupes labajā krastā līdz pat sēļu zemei Medenei un zemes Lielupes (tagad - Mūsas) augštecē līdz pat Upītes un Saules zemei tagadējā Lietuvas teritorijā. Savukārt Livonijas ordenis ieguva Lielupes kreisā krasta zemes līdz Garajai salai (tagadējai Jelgavai vai arī Salas pagastam).

Līguma priekšvēsture

1251. gadā Romas pāvesta Inocenta IV kūrijas kardinālbīskapu kolēģija izskatīja Zemgales bīskapijas jautājumu un nolēma, ka tā likvidējama un tās teritorija pievienojama Rīgas bīskapijai: ievērojot Rīgas bīskapijas nopelnus kristietības izplatīšanā un šaurās robežas, kas kavē atvairīt pagānu uzbrukumus, Zemgale tika pievienota Rīgas diecēzei un viņas bīskapam šai zemē tika piešķirta pilnīga tiesas vara ar visām laicīgām un garīgām tiesībām, izņemot Zemgales trešo daļu, kas kā līdz tam arī turpmāk piederēja Vācu ordenim ar desmito tiesu un visām laicīgām tiesībām; tā kā Zemgale bija par mazu, lai uzturētu savu bīskapu, tad tika nolemts, ka turpmāk tai vairs tāda nebūs, bet Maincas archibīskapa nezināšanas dēļ par Zemgales bīskapu ieceltais Liecelburgas Indriķis tika pārvietots uz vakanto Kursas bīskapiju, bet ar nosacījumu, ka viņam Kursā piederēs tikai viena trešdaļa ar laicīgo un garīgo tiesas varu un visām tiesībām, kamēr divas trešdaļas ar desmito tiesu un laicīgo tiesas varu paturēs Vācu ordenis [..]"
Separātisms

Separātisms (latīņu: separatus — 'atdalīts, atsevišķs') ir cilvēku grupas vēlme nošķirties, norobežoties no pārējiem valsts iedzīvotājiem, lai iegūtu autonomiju, vai pat vēlme pilnībā atdalīties no valsts. Šādas vēlmes pamatā var būt etniskās, valodiskās, reliģiskās, ekonomiskas, vēsturiskas un citas pretišķības starp dažādām grupām vienas valsts ietvaros. Noteiktos apstākļos separātisms var novest pie pilsoņu kara, genocīda un citām neadekvātas valsts pretreakcijas sekām. Pasaulē darbojas vairāki simti separātisku kustību, bet Eiropā pastāv vairāk kā septiņdesmit separātiskas kustības. Latvijā ar separātismu dažādos kontekstos saista Latgali.
Dreika šaurums

Dreika šaurums (angļu: Drake Passage, spāņu: Paso Drake) vai Osesa jūra (spāņu: Mar de Hoces) ir ap 800 km plats jūras šaurums, kas atdala Dienvidameriku no Antarktīdas. Par šauruma ziemeļu malu uzskata Hornas ragu, dienvidu — Dienvidšetlendas salas. Šaurums savieno Kluso okeānu ar Atlantijas okeāna Skotijas jūru un pa to plūst Antarktikas cirkumpolārā straume. Šaurums ir grūti kuģojams, jo tajā ir biežas, spēcīgas un neprognozējamas vētras, dienvidu daļā — aisbergi.
Par šauruma pirmatklājēju tiek uzskatīts angļu pirāts Frānsiss Dreiks, kura kuģi 1578. gada septembrī pēc Magelāna šauruma izbraukšanas vētra aiznesa tālāk uz dienvidiem, kā rezultātā tika atklāts vēl viens abu okeānu savienojums. Pusgadsimtu agrāk, 1525. gadā spāņu jūrasbraucējs Fransisko de Osess, iespējams, izbraucis šo jūrasšaurumu, kādēļ spāņu avotos tas nereti tiek saukts par Osesa jūru.
Beznoteces ezers

Beznoteces ezers ir ezers no kura nav ūdens noteces ne pa virszemi, ne pazemē. No šāda ezera ūdens tikai iztvaiko. Šāds ezers atrodas beznoteces baseinā.
Beznoteces baseini sastopami visā pasaulē, taču visizplatītākie tie ir tuksnešu joslā, kur ir maz nokrišņu. Vietās, kur ir vairāk nokrišņu, ezera krastos pamazām izveidojas upju ielejas un ezers pa tām atrod izeju uz zemāk novietotu hidroloģisko sistēmu.
Senāk šāds beznoteces ezers bija Melnā jūra līdz tajā ieplūda Vidusjūra.
Karstajos tuksnešos ir mazs nokrišņu daudzums un liels ezeru iztvaikojums. Tāpēc ezera sateces baseinā neveidojas upju tīkls. Šādā noslēgtā hidroloģiskajā sistēmā pakāpeniski palielinās ūdenī izšķīdušo sāļu daudzums un veidojas sālsezers. Ezera ūdens līmenim krītoties gultnē atsedzas izgulsnējušies sāļi.
Beznoteces baseinā var atrasties gan pastāvīgi ezeri (Kaspijas jūra), gan periodiski izsīkstoši ezeri (Eira ezers).
Beznoteces ezeru ekosistēma bieži ir trauslāka, nekā parasto ezeru ekosistēma. Samazinot ūdens plūsmu uz agrāk stabilu beznoteces ezeru, tā virsmas līmenis var kristies un ezers var izzust. Šāds liktenis ir piemeklējis agrāk vienu no pasaules lielākajiem ezeriem — Arāla jūru.
Ridala

Ridala (igauņu: Ridala, latīņu: Rotalia) bija senās Igaunijas zeme līdz 13. gadsimta sākumam, kuras teritoriju tagad aizņem Lēnes apriņķis ar galvaspilsētu Hāpsalā. Kā galvenais Ridalas pilskalns Indriķa hronikas tekstā minēta Lihula.

Ridala kā Vīkas sastāvdaļa

Latīņu tekstos Ridalas un Sontaganas zemes apzīmētas kā "Terra Maritima", atbilstoši tam vācieši Ridalu un Sontaganu dēvēja par Vīku (Wiek) jeb "Piejūras zemi". Agrāk šis vietvārds lietots arī latviešu valodā Igaunijas rietumdaļas apzīmēšanai.

Vēsture

Pirmais krusta karagājiens uz Ridalu notika 1214./1215. gada ziemā pēc Rīgas krustnešu aicinājuma. Tajā piedalījās ap 3000 krustnešu un ap 3000 viņu sabiedroto Gaujas un Daugavas līvu un letu, ko vadīja Tālivalža dēli, kā arī Zobenbrāļu ordenis. Līvi sākotnēji mēģināja novirzīt karagājienu pret kuršiem, bet tas viņiem neizdevās. Karagājiens notika caur bīskapam pakļauto Metsepoles novadu un Sontaganas novadu uz vēl nepakļautajiem Ridalas un Rotelvikas novadiem, kurus trīs dienas postīja un izlaupīja.
Pēc tam Zviedrijas karalis Jūhans ar lielu karaspēku un saviem bīskapiem ieradās Ridalā, gribēdams iegūt virskundzību pār to, kaut arī Livonijas bīskaps Alberts jau bija panācis sava brāļa Hermaņa apstiprināšanu par Igaunijas bīskapu ar galveno rezidenci Lihulas pilī. Zviedru karalis apmetās Lihulas pilkalnā un zviedri apstaigāja Ridalas novadu, mācīja un kristīja tās iedzīvotājus un cēla baznīcas. Tomēr ridalieši kopā ar sāmsaliešiem kaujā pie Lihulas sakāva zviedrus un piespieda viņus atstāt Igauniju. 
Vēlāk Ridala kļuva par Sāmsalas-Vīkas bīskapijas sastāvdaļu.
Aparteīds

Aparteīds (afrikandu: apartheid; apart — ‘atsevišķi’; -heid — ‘-ība’) bija no 1948. līdz 1994. gadam Nacionālās Partijas valdība īstenota likumīga rasu segregācijas sistēma. Patiesībā rasu segregācija sākās jau koloniālajos laikos, kad Dienvidāfriku kontrolēja nīderlandieši. Šajā sistēmā Dienvidāfrikas cilvēki tika dalīti pēc to rasēm un katra rase dzīvoja savstarpēji atsevišķi. Tika izšķirti baltādainie, melnādainie cilvēki un tā sauktie "krāsainie cilvēki". 1959. gadā tika izdalīta vēl ceturtā grupa — aziāti, no kuriem vairums bija indieši. Melnādainajiem un krāsainajiem cilvēkiem bija liegts atrasties daudzās vietās, kur uzturējās baltādainie. Rasu segregācija tika nostiprināta ar likumu. 1990. gadā Dienvidāfrikas prezidents Frederiks Vilems de Klerks uzsāka sarunas par aparteīda izbeigšanu. 1993. gadā de Klerks un Nelsons Mandela saņēma Nobela miera prēmiju par miermīlīgu aparteīda izbeigšanu. 1994. gadā aparteīds beidzās un Nelsons Mandela kļuva par pirmo melnādaino Dienvidāfrikas prezidentu.
Viena no galvenajām grupām, kas bija vērsta pret aparteīdu, bija melnādaino organizācija Āfrikas Nacionālais kongress (ANC). Tās līderi bija Alberts Lutuli, Valters Sisulu, Olivers Tambo un Nelsons Mandela. 1940. un 1950. gados Āfrikas Nacionālais kongress rīkoja nevardarbīgas demonstrācijas, streikus un boikotus. 1960. gadā, kad tika nogalināti 69 pret aparteīda demonstranti, Āfrikas Nacionālais kongress atteicās no savas nevardarbīgās politikas.
1973. gada 30. novembrī ANO Ģenerālā asambleja pieņēma "Starptautisko konvenciju par aparteīda noziegumu novēršanu un sodu par tiem", kas stājās spēkā 1976. gada 18. jūlijā. Tajā ir teikts, ka "aparteīds ir noziegums pret cilvēci un ka necilvēcīgie akti, kas ir aparteīda un tam līdzīgās rasu segregācijas un diskriminācijas politikas un prakses sekas [..], ir noziedzīgs nodarījums, kas pārkāpj starptautisko tiesību un Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu mērķus un principus un rada nopietnus draudus starptautiskajam mieram un drošībai".
Arī Dienvidrodēzijā (mūsdienu Zimbabvē) no 1965. līdz 1980. gadam tika ieviests aparteīds. Mūsdienās termins ‘aparteīds’ dažreiz tiek izmantots, lai apzīmētu līdzīgu sistēmu arī citās valstīs.