Itālijas vēsture

Itālijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Itālijas teritorijā. Šeit meklējamas saknes Eiropas politikā un kultūrā nozīmīgajai Romas impērijai, Romāņu valodām, Katoļu baznīcai un Renesansei.

Aizvēsture

Arheoloģiskajos izrakumos atklātās senākās neandertāliešu apmetnes Apenīnu pussalā attiecināmas uz paleolītu, t.i., apmēram, pirms 200 000 gadu.

Viduslaiki

Rietumromas impērijas sabrukuma posmā, Itālijā iebrūk klejojošās ģermāņu tautas, kas izveido barbaru karalistes un cīnās par pussalas kontroli ar Austrumromas impēriju. 572. gadā pussalā iebrūk langobardi, kas izveido nestabilu karaļvalsti, un turpina cīņu ar austrumromiešiem. 774. gadā langobardiem uzbrūk Kārļa Lielā vadītie franki, un Itālijas ziemeļi un centrālā daļa ilgstoši nonāk franku Karolingu impērijas un tai sekojošās Svētās Romas impērija pakļautībā. Pēc 1000. gada Itālijas dienvidus un Sicīliju pakāpeniski iekaro normāņi, kas šeit izveido Sicīlijas karalisti. 
12. un 13. gs. Itālijas ziemeļus un centru plosa gvelfu un gibelīnu kari, kas noved pie neatkarīgu pilsētvalstu izveidošanās, kā arī Francijas pieaugošas ietekmes pussalā. Pieaugošā Itālijas pilsētvalstu labklājība veicina Renesanses mākslas un arhitektūras uzplaukumu. Pussalu regulāri plosa iekšējie kari. Ietekmīgākās ir Pāvesta valsts, Milānas hercogiste, Venēcijas republika, Neapoles karaliste. Karos iesaistās Spānijas un Austrijas Habsburgu dinastijas valdnieki un Francijas karaļi. 18. gadsimta sākumā par kontroli cīnījās dažādi iekšējie un ārējie politiskie spēki - Savoja, Austrijas Habsburgi un Toskānas hercogiste. Papildus tiem 1738. gadā vēl pievienojās Burbonu karaļnama valdījumi Neapolē. 18.gs. beigās un 19.gs. sākumā pussalā iebrūk Napoleona vadītās franču armijas, kuru rezultātā no varas gāž vietējās dinastijas, un izveidojas franču vasaļvalstis.

Itālijas apvienošanās

Franču revolūcijas ideālu ietekmē itāļu vidū attīstās republikānisms un itāļu vienotības ideja. 19. gadsimta vidū aizvien spēcīgāka kļūst Risordžimento kustība. 1831. gadā Džuzepe Madzīni emigrācijā dibināja kustību Jaunā Itālija. 1848. gadā Ziemeļitālijā sākās sacelšanās pret Austrijas impēriju, kuras valdījumā bija Lombardija un Veneto apgabals. Vairākas itāļu valstis pieteica Austrijai karu, kurā gan cieta sakāvi. 1859. gadā Sardīnijas Karaliste kopā ar savu sabiedroto Francijas Otro impēriju pieteica karu Austrijai, kurā Sardīnija un Francija guva uzvaru un ieguva Lombardiju. 1860. gadā Sardīnija anektēja Parmas, Modenas un Toskānas hercogistes un Pāvesta valsti. 1860. gada maijā Sardīnijas karaļa atbalstītā itāļu brīvprātīgo armija Džuzepes Garibaldi vadībā izcēlās Sicīlijā, līdz oktobrim ieņēma Abu Sicīliju karalisti, un pēc tautas nobalsošanas tā pievienojās Sardīnijas karalistei. 1861. gada 17. martā par apvienotās Itālijas karali tika kronēts Sardīnijas karalis Viktors Emanuels II.

Republika

Pēc Otrā pasaules kara itāliešu neapmierinātība ar monarhiju noveda pie konstitucionālā referenduma sarīkošanas 1946. gadā, kurā tika izšķirts jautājums par monarhijas tālāko likteni. Referendumā itālieši nolēma, ka valsts turpmāk būs republika.
1949. gadā Itālijas Republika bija viena no NATO dibinātājām, bet 1958. gadā — viena no Eiropas Ekonomikas kopienas dibinātājām.