google/wiki40b huggingface dataset:
Mario Kempess

Klubu karjera

Kempesa iesaukas bija El toro (vērsis) un El Matador (matadors). Savas karjeras pirmajā posmā Valencia rindās viņš divreiz pēc kārtas ieguva Pichichi balvas, gūstot 24 un 28 vārtus 1976.–77. un 1977.–78. gada sezonās. Viņa karjera sākās vietējā klubā Instituto, no kur viņš drīz vien pārcēlās uz Rosario Central, kur guva 85 vārtus 105 spēlēs un radīja teicam vārtu guvēja slavu. Tas palīdzēja viņam pārcelties uz Valencia, kura sastāvā viņš ieguva Spānijas karaļa kausu, Kausu ieguvēju kausu un UEFA Superkausu. Viņš bija zināms kā strādīgs uzbrucējs, bieži vien izpildīja sitienus ārpus soda laukuma, kā arī veica izrāvienus, kontrolējot bumbu. Viņš nebija tradicionālais centra uzbrucējs, kurš darbojas tikai soda laukumā. Daudziem aizsargiem radās problēmas pielāgoties viņa uzbrukuma stilam.
Pirms 1978. gada Pasaules kausa finālturnīra Kempess bija vienīgais spēlētājs no citvalstu čempionāta, ko komandas treneris Sezars Luiss Menoti bija iekļāvis Argentīnas sastāvā. Iekļaujot Kempesu sastāvā, treneris viņu aprakstīja šādi: "Viņš ir spēcīgs, viņam piemīt bumbas kontroles prasmes, viņš māk atbrīvoties un spēcīgi uzsist. Viņš ir spēlētājs, kurš var mainīt spēles gaitu, viņš var spēlēt kā centra uzbrucējs".
Kempess tobrīd bija bijis rezultatīvākais La Liga spēlētājs pēdējās divās sezonās un bija motivēts pierādīt, ka var labi nospēlēt arī savā dzimtenē pret spēcīgākajiem tābrīža futbolistiem. 1974. gada turnīrā 20 gadu vecumā viņš vārtus nebija guvis.

Starptautiskā karjera

Savas karjeras laikā viņš aizvadīja 43 spēles Argentīnas futbola izlases sastāva, gūstot 20 vārtus. Viņš pārstāvēja savu valsti trijos Pasaules kausa finālturnīros 1974., 1978. un 1982. gadā, uzvarot 1978. gada turnīrā, kura viņš kļuva par rezultatīvāko spēlētāju ar 6 vārtiem, no tiem divus gūstos finālspēlē. Viņš guva vel vairākus svarīgus vārtus izlases labā citos turnīros.
1978. gadā viņš tika atzīts par Dienvidamerikas gada futbolistu ("El Mundo", Karakasa, Venecuēla). 2004. gadā Pele viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.

Trenera karjera

Kempess kā pilna laika treneris debitēja Albānijas čempionātā, kad viņš īsu periodu bija Lushnja galvenais treneris, kļūstot par pirmo ārzemju treneri, kurš pirmoreiz Albānijas futbola vēsturē iegādājies ārzemju spēlētāju. Viņa trenera karjerai Albānijā gan pienāca ātras beigas 1997. gadā. Nākamajā gadā viņš kļuva par Venecuēlas kluba Mineros de Guayana treneri. 1999. gadā Kempess pārcēlās uz Bolīviju un vadīja The Strongest, bet vēlāk, 2000. gadā Blooming. Iepriekš viņš strādājis kā urugvajiešu trenera Ektora Nunjesa asistents Valencia klubā un kā spēlējošais treneris Indonēzijas līgas čempionu Pelita Jaya sastāvā. Par aiziešanu no futbola trenera darba viņš paziņoja 1996. gadā 41. gada vecumā.

Komentētāja karjera

Šobrīd Kempess strādā par futbola analītiķi un komentētāju Spānijā televīzijas kanālam ESPN Deportes (ESPN spāņu versija).
Me at the zoo

Me at the zoo (latviešu: Es zoodārzā) ir pirmais video, kas augšupielādēts video koplietošanas vietnē YouTube. To sestdienā, 2005. gada 23. aprīlī plkst. 20.27 tajā pašā dienā izveidotā kanālā ar lietotājvārdu "jawed" augšupielādēja Javeds Karims, viens no vietnes veidotājiem. 
Deviņpadsmit sekundes garo video Sandjego zoodārzā uzņēma Jakovs Lapitskis, un tajā redzams Javeds Karims pie ziloņiem, interesējoties par dzīvnieku ļoti, ļoti, ļoti garajiem snuķiem.

Video noraksts

Noraksts:
Alright, so here we are in front of the, uh, elephants.  Uh. The cool thing about these guys is that, is that they have really, really, really long, um, trunks, and that's, that's cool. And that's pretty much all there is to say.
YouTube Captions noraksts:
All right, so here we are in front of the elephants, the cool thing about these guys is that they have really, really, really long trunks, and that's, that's cool. And that's pretty much all there is to say.

Sabiedrības viedoklis

Los Angeles Times skaidro, ka Me at the zoo kā pirmajam YouTube augšupielādētajam video ir bijusi izšķiroša loma, būtiski mainot to, kā cilvēki izmanto medijus un palīdzot ievadīt cilvēkus 60 sekunžu video zelta laikmetā. The Observer aprakstīja video veidošanas kvalitāti kā "nabadzīgu". 2015. gada jūlijā video bija sasniedzis vairāk nekā 25 miljonus skatījumu un simts tūkstošus komentāru.
2013. gadā video apraksts tika mainīts kā daļa no Google+ protesta un arī tika pievienotas divas anotācijas.
YouTube desmit gadu jubilejas laikā video apraksts tika mainīts uz The first video on YouTube. Maybe it's time to go back to the zoo? (latviešu: Pirmais video YouTube. Varbūt laiks atgriezties zoodārzā?).
Dainis Īvāns

Dzīvesgājums

Dzimis 1955. gadā Madonā. Mācījās Madonas 1. vidusskolā, studēja Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē. Sākotnēji strādāja par latviešu valodas un literatūras skolotāju un Teātra muzeja līdzstrādnieku, vēlāk bija Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzeja direktora vietnieks zinātniskajā darbā. Kopš 1979. gada publicēja rakstus par teātri un literatūru, bija Latvijas televīzijas literāro un teātra raidījumu autors un redaktors. 
1986. gadā Īvāns sāka strādāt žurnālā "Skola un Ģimene", rakstīja par vides aizsardzības un nacionālās identitātes saglabāšanas tēmām lakrakstos "Skolotāju Avīze" un "Padomju Jaunatne". 
Lielu polularitāti ieguva viņa un Artūra Snipa laikrakstā "Literatūra un Māksla" publicētais raksts "Par Daugavas likteni domājot" pret Daugavpils HES būvi, kas saņēma Žurnālistu savienības  1986. gada balvu par gada aktuālāko publicistiku. 1987. gadā Dainis Īvāns bija viens no sabiedrības kampaņas par Daugavas ielejas virs Daugavpils (Daugavas loku) saglabāšanu, kas beidzās ar Latvijas PSR valdības publisku atteikšanos no spēkstacijas celtniecības. 
Dainis Īvāns uzstājās 1988. gada 7. oktobra manifestācijā Mežaparka estrādē un Latvijas Tautas fronte un 1988. gada 9. oktobrī tika ievēlēts par Latvijas Tautas frontes priekšsēdētāju. 1990. gadā viņš kļuva par Latvijas Republikas Augstākās padomes deputātu un Augstākās padomes priekšsēdētāja pirmo vietnieku, 1992. gada februārī atkāpās no šā amata.
Vēlāk bija laikraksta "Neatkarīgā Cīņa" komentētājs un kultūras nodaļas vadītājs, laikraksta "Literatūra. Māksla. Mēs" redaktors, TV programmas "Laikmeta pieskāriens" vadītājs. 
1998. gadā iestājās LSDSP, bija partijas priekšsēdētājs no 2002. līdz 2005. gadam, vēlāk LSDSP priekšsēdētāja vietnieks. No 2001. gada līdz 2009. gada jūnijam D. Īvāns bija Rīgas domes deputāts, Kultūras, mākslas un reliģijas lietu komitejas, vēlāk Vides komitejas vadītājs.
Šķiedrveidīgie spalvmākoņi

Šķiedrveidīgie spalvmākoņi (latīņu: Cirrus fibratus, Ci fib) ir garas, baltas, dažreiz gandrīz taisnas, diegiem līdzīgas spalvmākoņu līnijas, kuras var būt gan paralēlas, gan haotiskas. Agrāk dēvēti par Cirrus filosus (Ci fil). Parasti tie sastāv no ledus kristāliņiem, kuri rodas no sasalušiem ūdens pilieniem. Atšķiras ar to, ka tie ir gari un neaizsedz visas debesis. Biežāk šķiedrveidīgie spalvmākoņi ir vērojami labos laikapstākļos, kā arī pirms siltās frontes tuvošanās. To augstums mērenajos platumos ir 7—10 km, bet tropos — 17—18 km. Arktiskajos platumos šie mākoņi ļoti zemās temperatūrās var izplatīties pa zemes virsu. Mākoņu biezums var ļoti atšķirties — no 100 metriem līdz dažiem kilometriem. Mākoņi ir caurspīdīgi, cauri tiem viegli tiek Saules, Mēness un zvaigžņu gaisma, dažreiz cauri tiem var redzēt arī zilas debesis. Dienā tie tikpat kā nesamazina apgaismojumu, ir tikpat gaišs, cik būtu, ja mākoņu nebūtu. Nokrišņi ir mazi ledus kristāliņi, kuri var lēni krist lejup, bet vienmēr tie iztvaiko lielā augstumā, nesasniedzot zemes virsu un izveidojot vien nokrišņu joslas (virgu).
Retos gadījumos pie zemām gaisa temperatūrām ledus kristāliņi rodas arī atmosfēras apakšējos slāņos, bet krītot lejup, tie nedod izmērāmu nokrišņu daudzumu — meteostacijas tad uzrāda tikai nokrišņu pēdas. Šķiedrveidīgo spalvmākoņu veidošanās notiek gaisa atdzišanas rezultātā augšupejošas gaismas plūsmas laikā. Atdziestošajā gaisā notiek ūdens tvaiku sublimācija un ledus kristālu veidošanās. Mazie kristāliņi krīt ļoti lēni un var tikt pārnesti uz vēl lielāku augstumu augšupejošas gaisa plūsmas dēļ. Vakarā, pēc Saules rieta, spalvmākoņi vēl ilgi paliek apgaismoti, sākumā tie izskatās sudrabaini, vēlāk zelta, bet pēc tam sarkanā krāsā. Pēc tam spalvmākoņi pamazām kļūst pelēki un izskatās biezāki. No rīta, pirms saullēkta tos pašus pirmos apgaismo Saules stari.
Sūcējsnuķaiņi

Kopīgās īpašības

Visiem sūcējsnuķaiņiem mutes orgāni ir sūcējtipa - apakšžokļi pārveidojušies par cauruļveida sūcējsnuķi. Miera stāvoklī tas tiek saritināts zem galvas. Pieaugušie īpatņi pārtiek galvenokārt no nektāra, dažreiz sūc ūdeni, kā arī ievainotu koku un augļu sulu. Retāk tauriņi barojas ar dzīvnieku izcelsmes šķidrumiem. Dažām sugām sūcējsnuķis, piemērojoties ziedkausu dziļumam, ir ļoti garš, piemēram, kādai Austrālijā dzīvojošai sfingu sugai snuķītis sasniedz 20 cm garumu. Dažām sugām no pūcīšu dzimtas (Noctuidae) snuķa galiņš ir nocietējis, lai spētu pārdurt augļa mizu.
Kvints Ennijs

Dzīve

Kvints Ennijs dzimis Rudijās (mūsdienu Leče Itālijā). 204.g. Marks Porcijs Katons Enniju no Sardīnijas, kur viņš dienēja karaspēkā, atveda uz Romu. Romā Ennijs darbojās par skolotāju un pamazām ieguva izcila dzejnieka slavu. 189. gadā p.m.ē. Ennijs pavadījis Marku Fulviju Nobilioru karagājienā uz Etoliju, lai aprakstītu dzejā viņa panākumus. 184. gadā p.m.ē. Marka Fulvija Nobiliora dēls izgādāja Ennijam Romas pilsonību. Miris 169.g. p.m.ē.
Avotu iela (Rīga)

Vēsture

Avotu iela Rīgas ielu sarakstā pirmo reizi minēta 1810. gadā. Iela izveidojusies vecās Daugavas gultnes purvainajā palienē, kur atradās viens no vislabākajiem Rīgas priekšpilsētas dzeramā ūdens avotiem. No Lāčplēša ielas līdz Lielai Kalēju ielai saukta par Mazo Avotu ielu, bet tās turpinājums par Lielo Avotu ielu. 19. gadsimta otrajā pusē abas ielas apvienotas zem viena nosaukuma — Avotu iela. 1885. gadā ielai pievienots Lielās Fūrmaņu (tagadējās Blaumaņa iela) ielas posms no Marijas ielas.

Ielas raksturojums

Avotu iela ir 1030 metrus gara iela Avotu apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Marijas, Aleksandra Čaka un Blaumaņa ielām un iet dienvidaustrumu virzienā. Pēc krustojuma ar Lāčplēša ielu tā vairāk pagriežas austrumu virzienā. Pēc tam iela krustojas ar Ģertrūdes, Stabu, Bruņinieku un Matīsa ielām. Avotu iela beidzas krustojumā ar Lienes, Jāņa Asara un Augusta Deglava ielām iepretīm Svētā Pāvila evaņģēliski luteriskajai baznīcai.
Kohtla (stacija)

Stacija

Kohtlas stacija tika atklāta 1876. gadā un līdz ar citām šajā gadā atklātajām Baltijas dzelzceļa stacijām (Lehtse, Kehra, Auvere) ieguva pēc dizaina un apjoma identisku staciju ēku. No četrām 1876. gada laiduma stacijām līdz 21. gadsimtam saglabājušās divas — Kehra un Lehtse.
Otrā pasaules kara laikā, padomju karaspēkam virzoties Igaunijas teritorijā, Kohtlas stacijas ēka 1944. gadā tika iznīcināta. 20. gadsimta 50. gadu sākumā Kohtlā tika uzbūvēta jauna stacija. Ēkas arhitektūra tika ieturēta tolaik valdošajā Staļina klasicisma/baroka stilā un bija daudzu šajā laika periodā celto stacijas ēku līdziniece. Šāds stacijas tips sastopams ne vien Igaunijā — Vaivara, Viljandi, Sonda, bet arī Latvijā — Limbaži, Zemitāni, Koknese.
21. gadsimta sākumā Kohtlas stacijas ēka nojaukta.
Ņasvižas pils

Pils Radvilu laikā

Tiek uzskatīts, ka pirmo reizi pils ir pieminēta vēstures avotos 13. gadsimta sākumā, kad Ņasvižas Jurijs, kas bija pils īpašnieks, 1224. gadā piedalījās kaujā ar tatāriem pie Kalkas upes. Pirmo reizi Ņasvižas pils minēta Lietuviešu metrikās 1445. gadā, kad Lietuvas lielkunigaitis Kazimirs IV Jagailietis esot šo teritoriju uzdāvinājis panam Njamiravičam.
Vairāki 15. gadsimta beigu, 16. gadsimta sākuma, vēstures avoti liecina, ka Ņasviža ir bijusi ciems, nevis pilsēta. 
Pjotrs Janovičs Montigerdovičs, pils īpašnieks 15. gadsimta beigās, neatstāja aiz sevis nevienu mantinieku. Viņa lielie īpašumi tika sadalīti. Pils nonāca viņa radinieces Sofijas īpašumā. 1513. gadā kņaziene Anna, kas bija pils īpašniece apprecēja Janu Radvilu (1474-1522). Līdz ar laulības noslēgšanu, Radvili kļuva par pils īpašniekiem līdz pat 1. pasaules kara beigām. 1913. gadā svinīgi tika atzīmēta 400 gadu Ņasvižā valdīšanas jubileja.
Ranger programma

Ranger programma (laikaposms: 1961 — 1965) bija ASV NASA automātisko aparātu programma ar mērķi pētīt Mēnesi un iegūt virsmas fotogrāfijas.
Aparāti tika konstruēti tā, lai tie nepārtraukti uzņemtu Mēness virsmas attēlus un uzreiz tos pārraidītu uz Zemi, līdz aparāts ietriektos Mēness virsmā. Pirmie seši lidojumi bija neveiksmīgi un programmu iesauca par "palaid un ceri", pēc programmas reorganizācijas Ranger 7 veiksmīgi izpildīja savu mērķi un ieguva Mēness fotogrāfijas. Vēlāk tika palaisti vēl divi veiksmīgi Ranger aparāti. Kopumā programma tika iedalīta trijos aparātu blokos — katra bloka ietvaros Reaktīvās kustības laboratorija cerēja sasniegt labākus rezultātus un attīstīt kosmosa kuģu būvniecību. Ranger programma kopumā izmaksāja 190 miljonus ASV dolāru.
Česlavs Milošs

Biogrāfija

Dzimis 1911. gadā Šeteņos (Šeteniai) Lietuvas vidienē, tolaik Kauņas guberņas sastāvā, inženiera Aleksandra Miloša un viņa sievas Veronikas, dzimušas Kunatas, ģimenē. Viņa mātes senči piederēja senai lietuviešu dižciltīgo Siruču (Siručiai vai Syrutis) dzimtai. 
Dzīvodams daudznacionālā vidē, kāda tolaik bija Lietuva, jau no agriem gadiem labi runāja ne tikai poliski, bet arī lietuviski, krieviski, kā arī angļu un franču valodās.
Sākoties Pirmajam pasaules karam Milošu ģimene devās uz Iekškrieviju, kur piedzīvoja revolūciju un boļševiku varas dzimšanu. Pēc PSRS - Polijas miera līguma noslēgšanas, ģimene 1920. gadā apmetās uz dzīvi Viļņā, kas tolaik kļuva par Polijas sastāvdaļu.
Viļņā Milošs pabeidza Sigismunda Augusta ģimnāziju un studēja jurisprudenci Viļņas universitātē. Šeit 1930. gadā viņš publicēja pirmos dzejoļos. Arī vēlākos darbos Milošs kavējas atmiņās par Viļņu un mācību laiku tajā.
Neilgi pirms 2.pasaules kara sākuma pārcēlās uz Varšavu. Kara laikā piedalījās poļu pretošanās kustībā, paralēli publicējot dzeju pagrīdes izdevumos.
Pēc kara beigām Milošs kļuva par Polijas vēstniecības kultūras atašeju Vašingtonā, pēc tam Parīzē. 1951. gadā, Polijā nākot pie varas komunistiskajam režīmam, Milošs Parīzē lūdza politisko patvērumu. Šeit 1953. gadā Milošs publicēja vienu no saviem ievērojamākajiem darbiem - Sagūstītais prāts (Zniewolony umysł) - par intelektuāļu vietu totalitārismā.
1960.gadā pārcēlās uz ASV, kur pasniedza slāvu filoloģiju Kalifornijas universitātē, Bērklijā. 1970. gadā ieguva ASV pilsonību.
Pēc komunisma krišanas pārcēlās atpakaļ uz dzīvi Polijas intelektuāļu centrā - Krakovā, kur mira 2004. gada 4. augustā, 97 gadu vecumā.
Rīgas 53. vidusskola

Vēsture

Rīgas 53. vidusskola dibināta 1961. gadā.
1993. gadā likvidētās Rīgas 3. vakara (maiņu) vidusskolas telpās Mazajā Nometņu ielā 24 atvēra Rīgas 53. vidusskolas filiāli. 
1995. gadā pievienoja Rīgas 26. vidusskolu, kas līdz tam atradās Zeļļu ielā 4. 1997. gadā 1. – 9. klašu skolēnus no sākumskolas Kapseļu ielā 11 pārcēla uz ēku Melnsila ielā 6.
2012. gadā tai pievienoja Rīgas Šampētera vidusskolu un līdz 2016. gadam mācības notika arī ēkā Šampētera ielā 98.

Izglītības programmas

Pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar valodas traucējumiem (21015521), Vispārējās vidējās izglītības matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena mazākumtautību programma (31013021).
Šanhaja

Vēsture

Pilsētas nosaukums nozīmē pie/virs jūras. Sunu dinastijas laikā Šanhaja kļuva par jūras ostu. 1557. gadā tika uzcelti Šanhajas aizsardzības mūri, tomēr līdz pat 19. gadsimtam Šanhaja nebija ne lielākā, ne arī īpaši nozīmīga Ķīnas pilsēta. Tomēr no 19. gadsimta Šanhaja attīstījās ārkārtīgi strauji, jo sava novietojuma dēļ kļuva par tirdzniecības punktu ar Rietumu valstīm.
Pirmā Opija kara laikā (1839-1842) Šanhaju okupēja Lielbritānijas karaspēks. Pēc Nankinas līguma 1842. gadā Šanhaja kļuva par vienu no piecām Ķīnas pilsētām, kurās atļāva tirdzniecību ar Rietumiem. Turpmākie līgumi 1843. un 1844. gadā paredzēja eksteritoriālas tiesības Rietumu valstīm Šanhajā.
Taipinu sacelšana laikā (1851-1864) pilsēta cieta relatīvi maz. Otrā Ķīnas-Japānas kara laikā no 1937. gada 13. augusta līdz 9. novembrim notika kauja par Šanhaju - ielu cīņas par Šanhaju, kurās bija iesaistīti ap 1 000 000 karavīru. Kaujas rezultātā Šanhaju okupēja Japāna. Šanhaja atradās Japānas okupācijā līdz 1945. gadam. Šajā laikā pilsētā atradās daudz bēgļu no Eiropas valstīm.
1949. gada 27. maijā pilsētu ieņēma Ķīnas komunistu karaspēks. Komunistiskajā Ķīnā Šanhaja kļuva par lielu rūpniecības centru. Daudzas rietumu kompānijas pārtrauca darbu. Kultūras revolūcijas laikā Šanhaja bija viens no tā centriem.
Ekonomiskās reformas Šanhajā tika ieviestas sākot no 1991. gada (vēlāk, kā citur Ķīnā), un pilsēta attīstījās ļoti strauji.
Pilsētā atrodas viena no lielākajām Ķīnas lidostām Šanhajas Pudunas lidosta.
Tiesībsargs (Latvija)

Tiesībsargs (zviedru valodā - ombud) ir Latvijas valsts amatpersona, kuras pienākums ir veicināt cilvēktiesību aizsardzību un sekmēt, lai valsts vara tiktu īstenota tiesiski, lietderīgi un atbilstoši labas pārvaldības principam. 
Tiesībsargs savā darbībā ir neatkarīgs un pakļaujas vienīgi likumam. Nevienam nav tiesību ietekmēt tiesībsargu viņa funkciju un uzdevumu pildīšanā. Tiesībsarga amats nav savienojams ar piederību pie politiskajām partijām. Tiesībsargu amatā apstiprina Saeima pēc ne mazāk kā piecu Saeimas deputātu ierosinājuma. Tiesībsargu apstiprina uz pieciem gadiem.

Pirmais Latvijas tiesībsargs

2007. gada 1. martā Saeimas sēdē ar 70 deputātu balsīm "par", 16 "pret" un 1 "atturas" Saeima pieņēma lēmumu “Par tiesībsarga apstiprināšanu”, apstiprinot pirmo Latvijas Republikas tiesībsargu - Romānu Apsīti. Tiesībsargs Romāns Apsītis deva svinīgo zvērestu, tādējādi ar 2007. gada 1. martu uzsāka pildīt tiesībsarga funkcijas.

Vēsture: tiesībsarga izvirzīšana

Tiesībsargam darbs bija jāuzsāk 2007. gada 1. janvārī. Tiesībsarga amata kandidāta apstiprināšana līdz tam laikam nebija notikusi, un viņa pienākumus sāka pildīt bijusī VCB direktora p.i. Diāna Šmite. Pirmā kandidātu izvirzīšana tiesībsarga amatam tika noteikta līdz 2006. gada 5. decembrim, tika izvirzīti divi kandidāti - Latvijas Universitātes habilitētā politoloģijas zinātņu doktore Rasma Šilde-Kārkliņa un Latvijas Universitātes Valststiesību zinātņu katedras vadītājs Ringolds Balodis. Saeimas 2007. gada 11. janvāra balsojumā neviens no izvirzītajiem kandidātiem neieguva Saeimas deputātu balsu vairākumu. Otrā kandidātu izvirzīšana tika noteikta līdz 2007. gada 15. februārim, tika izvirzīts viens pretendents: Satversmes tiesas tiesnesis Romāns Apsītis. 2007. gada 1. martā viņš tika apstiprināts amatā.

Zvērests

Pēc apstiprināšanas, stājoties amatā, tiesībsargs dod zvērestu Saeimas sēdē: 
"Es, [tiesībsarga vārds], uzņemoties tiesībsarga pienākumus, apzinos man uzticēto atbildību un zvēru (svinīgi solu) būt godīgs un taisnīgs, aizstāvot personu tiesības un brīvības saskaņā ar Latvijas Republikas Satversmi, likumiem un starptautiskiem līgumiem."

Tiesībsarga birojs

Lai tiesībsargs varētu pildīt savas funkcijas un uzdevumus, tiesībsarga darbības nodrošināšanai bija jāizveido Tiesībsarga birojs. Tā kā tiesībsarga institūcija tika veidota uz Valsts cilvēktiesību biroja bāzes, Tiesībsarga birojs jau no 2007. gada 1. janvāra uzsāka savu darbību, vēl pirms tiesībsarga apstiprināšanas amatā.

Tiesības vērsties Tiesībsarga birojā

Ikvienai privātpersonai ir tiesības vērsties Tiesībsarga birojā ar iesniegumu, sūdzību vai priekšlikumu (par iespējamu cilvēktiesību vai labas pārvaldības principa pārkāpumu vai tā novēršanu).
Karls Persimegi

Biogrāfija

K. Persimegi bija pārtikuša lauksaimnieka dēls. 1919. gadā viņš piedalījās Igaunijas neatkarības karā un saņēma medaļu. Pēc kara, pretēji tēva vēlmēm viņš devās uz Tartu, lai iestātos jaunajā Pallas mākslas skolā, kas bija zināma ar modernās mākslas popularizēšanu. Papildus citiem jaunajiem stiliem kā fovisms, viņu ietekmēja igauņu tautas māksla un Konrāds Megi, kurš tur strādāja par pasniedzēju. Viņš mācījās arī kopā ar Nikolaju Trīku un 1923. gadā devās studiju ceļojumā uz Vāciju. Tajā pašā gadā notika pirmā viņa izstāde. Viņš vairākkārt pārtrauca savu izglītošanos, lai apmeklētu ģimenes saimniecību un glezonu ainavas.
1937. gadā ar tēva finansiālu atbalstu viņš pārcēlās uz Parīzi, kurš bija samitrinājies ar dēla karjeras izvēli. Tur viņš mācījās Académie Colarossi un ietekmējās no Pola Sezāna, lai arī pats bija izpelnījies apzīmējumu "igauņu Matiss". Sākoties Otrajam Pasaules karam pretēji citiem Baltijas māksliniekiem viņš atteicās atgriezties tēvzemē, ko bija okupējusi Padomju Savienība.
1941. gadā viņu arestēja Gestapo un nogādāja Aušvicā. Viņa aresta iemesli joprojām ir neskaidri. Viņš nebija ebrejs, bet, iespējams, bija mēģinājis palīdzēt ebreju draugam, kurš bija aktīvs pretošanās kustībā. Kā iespējams iemesls minēta arī seksuālā orientācija. Viņš tika nonāvēts nākamajā gadā.
Viņa atbalsta Igaunijas neatkarībai dēļ, Padomju periodā viņa darbi netika izstādīti. Pēc 1991. gada interese par viņa daiļradi atjaunojās. Viņa dzimšanas simtgade tika atzīmēta ar izstādi un daudzi viņa darbi tagad ir Tartu mākslas muzeja kolekcijā.
Hilberta problēmas

Hilberta problēmas ir vācu matemātiķa Dāvida Hilberta 1900. gadā publicētas 23 matemātikas problēmas. Tobrīd tās visas bija neatrisinātas, daudzas no tām ietekmēja 20. gadsimta matemātiku. Desmit no problēmām (1., 2., 6., 7., 8., 13., 16., 19., 21. un 22.) viņš prezentēja Starptautiskajā matemātiķu kongresā Sorbonnā, Parīzē. Tās visas ir tikušas aplūkotas viņa referātā Mathematische Probleme. Hilberta problēmās ir ietvertas dažādas matemātikas nozares.
Pašlaik lielākā daļa problēmu ir atrisinātas, taču tikai 3., 7., 10., 11., 13., 14., 17., 19., 20. un 21. problēmai ir atrisinājumi, kam ir vispārēja piekrišana.
Nikolajs Ēlerss

Spēlētāja karjera

Pusaudža gados Ēlerss spēlēja Šveices junioru čempionātos. Profesionāļa karjeru viņš uzsāka 2012.—13. gada sezonā, kad aizvadīja 11 spēles Šveices hokeja līgas kluba EHC Biel sastāvā. Jau vasarā Ēlerss devās uz Ziemeļameriku, aizvadot divas rezultatīvas sezonas QMJHL. 2013.—14. gada sezonā viņš bija līgas rezultatīvākais debitants, savukārt pēc nākamās sezonas tika iekļauts līgas simboliskajā izlasē.
2015.—16. gada sezonu uzbrucējs jau pilnībā aizvadīja NHL kluba Vinipegas "Jets" sastāvā. Savā debijas NHL sezonā 72 spēlēs Ēlerss atzīmējās ar 38 rezultativitātes punktiem.
Pirolidīns

Atrašanās dabā

Pirolidīns atrodams tabakas un burkānu lapās. Pirolidīna atvasinājumi plaši sastopami dabā. Pirolidīnkarbonskābes L-forma ir svarīga aminoskābe - prolīns. Pirolidīna gredzens ietilpst dažu alkaloīdu - higrīna, kuskhigrīna, nikotīna — struktūras sastāvā.

Iegūšana

Pirolidīnu iegūst, reducējot pirolu ar fosforu un jodūdeņražskābi vai arī tiešā veidā ar ūdeņradi niķeļa vai platīna katalizatora klātienē.

Var iegūt arī, karsējot sausu putrescīna hidrohlorīdu.
Frīdrihs Gustavs Mačevskis

Dzīvesgājums

Dzimis 1761. gadā Dobelē Johana Jākoba Mačevska un viņa sievas Kristīnes, dzimušas Lupelovas, ģimenē. Mācījās Dobeles draudzes skolā, no 1776. gada studēja teoloģiju Jelgavas Pētera akadēmijā, no 1779. gada Halles Universitātē.
Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja par mājskolotāju Rumbas muižā (1782-1784), tad par luterāņu mācītāju Gaiķu baznīcā Muižciemā (Muischazeem, 1784—1785), tad Ārlavā un Rojā (1786 — 1813). Piltenes iecirkņa konsistorijas piesēdētājs (1786), Piltenes iecirkņa prāvests (1797), Piltenes superintendents (1803), konsistorijas padomnieks (1806). 
Miris 1813. gadā, apglabāts Ārlavas kapsētā.
Babītes iela (Rīga)

Vēsture

Iela izveidota 1937. gadā gar Rīgas robežu un Zolitūdes purvu. Otrā pasaules karā vācu okupācijas laikā iela saucās Babbistraße. Ar 1948. gadā pieņemto lēmumu par lidostas "Skulte" celtniecību tika likvidēta daļa ielas, izmainot pilsētas robežu.