Baltijas Antante

Baltijas Antante jeb Baltijas savienība (lietuviešu: Baltijos Antantė, igauņu: Balti liit) bija starpvalstu savienība starp Latviju, Lietuvu  un Igauniju, kas pakāpeniski izveidojās no 1919. līdz 1934. gadam un beidza pastāvēt 1940. gadā līdz ar Baltijas valstu okupāciju.

Otrais posms, 1923-1934

1923. gada 1. novembrī Tallinā tika noslēgts Līgums par aizsardzības savienību starp Latvijas un Igaunijas Republikām. Lietuvas valdība, balstot savu ārpolitiku “uz Maskavas-Berlīnes asi”, cerēja vai nu panākt Viļņas apgabala atgriešanos Lietuvas sastāvā, vai vismaz novērst turpmākās briesmas no Polijas puses Lietuvas pastāvēšanai. Šāda politika, kas ieguvusi “horizontālās līnijas” apzīmējumu, nebija pieņemama Latvijai un Igaunijai. 
Nacistiskā Vācija 1933. gada oktobrī izstājās no Tautu Savienības un nolēma uzlabot attiecības ar Poliju. 1934. gada 26. janvārī tika parakstīta Vācijas un Polijas neuzbrukšanas deklarācija. Vācijas un Polijas tuvināšanās lika Lietuvai meklēt jaunus sabiedrotos Baltijas valstīs. Līdz ar to sākās trešais Baltijas valstu sadarbības posms.

Trešais posms, 1934-1939

1934. gada 17. februārī Rīgā tika parakstīts Līgums starp Latviju un Igauniju savienības organizēšanai. Jau 25. aprīlī Lietuvas valdība izteica gatavību pievienoties šai savienībai, vadoties pēc principa, ka jebkuras no triju Baltijas valstu neatkarība atbilst pārējo divu vitālajām interesēm.
1934. gada 12. septembrī Ženēvā Tautu Savienības sesijas laikā Latvijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs Vilhelms Munters, Lietuvas Ārlietu ministrs Stasis Lozoraitis un Igaunijas Ārlietu ministrs Juliuss Seljamā parakstīja līgumu par Baltijas Antantes izveidošanu. Kopā ar līgumu noslēdza arī slepenu deklarāciju par Viļņas apgabala problēmu, Latvijai un Igaunijai norobežojoties no tās. 
Līgums paredzēja attīstīt sadarbību starp Baltijas valstīm un veicināt miera uzturēšanu un nodrošināšanu, saskaņojot savu ārpolitiku Tautu Savienības Pakta principu garā. Visas trīs valdības apņēmās saprasties tajos ārējās politikas jautājumos, kuriem ir kopēja nozīme, un savstarpēji sniegt politisku un diplomātisku palīdzību savos starptautiskos sakaros. Līdzējas puses nolēma nodibināt visu triju valstu ārlietu ministru periodiskas konferences, kurām regulāri jānotiek vismaz divas reizes gadā pārmaiņus katras valsts teritorijā.
Neraugoties uz izveidoto diplomātisko savienību, neatrisinātā Viļņas jautājuma dēļ neizdevās izveidot trīs valstu militāro savienību. 1935. gada pirmajā pusē Lietuva lūdza Latvijas un Igaunijas atbalstu sakarā ar attiecību saasināšanos ar Vāciju Klaipēdas apgabala piederības dēļ. Latvija un Igaunija atbalstīja Lietuvas centienus 1935. gadā, apņemoties neslēgt neuzbrukšanas līgumus ar Vāciju, ja tā nepiekritīs noslēgt to arī ar Lietuvu. Tomēr 1939. gada martā, kad Vācija ultimatīvā veidā pieprasīja Lietuvas atteikšanos  no Klaipēdas apgabala, Baltijas sabiedrotie atteicās Lietuvai palīdzēt.

Ceturtais posms, 1939-1940

Pat pēc Molotova- Ribentropa pakta parakstīšanas un Otrā pasaules kara sākuma Baltijas valstis nespēja vienoties par aktīvu kopējo rīcību. Igaunija un Latvija nepieņēma Lietuvas 1939. gada 6. septembra priekšlikumu sasaukt Baltijas Antantes konferenci.

10. Baltijas Antantes konference

Konference notika 1939. gada decembrī Tallinā jau pēc padomju karaspēka bāzu izvietošanas Baltijas valstīs. Konferences laikā Igaunijas ārlietu ministrs Ants Pīps atvainojās par Igaunijas pieļautajām kļūdām iepriekšējos gados, kad igauņu ārlietu ministri Akels un Selters bija negatīvi izturējušies pret Baltijas valstu ciešāku sadarbību. Tieši Igaunija pirmā noslēdza bāzu līgumu ar PSRS, kā arī laicīgi un pilnīgi neinformēja pārējās Baltijas valstis par PSRS prasību saturu. 
Lietuvas ierosinājums svītrot Baltijas Antantes dibināšanas laikā noslēgtās slepenās vienošanās 3. punktu ar tā atsauci uz Viļņas jautājumu neguva atsaucību. No vienas puses, līdz ar Klaipēdas un Viļņas jautājumu atrisināšanu vairs nebija problēmu Igaunijas un Latvijas militāro aliansi papildināt ar Lietuvu. No otras, karš varētu beigties ar Polija atjaunošanu un strīda atsākšanos. Tāpat bija skaidrs, ka PSRS nervozi reaģētu uz šādas alianses veidošanos.

11. Baltijas Antantes konference

Pēdējā Baltijas ārlietu ministru konference notika Rīgā no 1940. gada 14 – 16. martam. 11. konferencē pārsvarā tika apspriesti ekonomiskas dabas jautājumi, pētot iespējas, kā visas valstis kopīgu varētu pārvarēti kara izraisīto blokādi. Tika apsvērtas iespējas attīstīt satiksmi caur Somiju un Zviedriju, lai sasniegtu Rietumus. PSRS un Somijas karš bija noslēdzies dienu iepriekš. Lietuvā un Latvijā iekšējo nestabilitāti vairoja Valsts Prezidentu un armijas vadītāju savstarpējie konflikti. Problēmas ar PSRS bāzēm bija satuvinājušas Baltijas valstis. Ministri apmainījās ar informāciju par sarunām ar padomju karaspēka pārstāvjiem un vienojās par turpmāku ārlietu ministu un vēstnieku tikšanos katru nedēļu.

Likvidēšana, 1940

1940. gada maijā PSRS sāka konfliktu ar Lietuvu par it kā pazudušajiem padomju karavīriem, kas noveda pie Lietuvas delegācijas izsaukšanu 8. jūnijā uz Maskavu un valsts okupācijas. Vienlaikus, ar Igauniju attiecības it kā tika pat uzlabotas, 15. maijā parakstot jaunu līgumu par bāzēm un 8. jūnijā vienojoties par padomju armijas uzturēšanās administritatīvajiem noteikumiem. 
Jūnija sākumā Latvijas Aizsardzības ministrs Krišjānis Berķis devās vairāku dienu vizītē uz PSRS, kas, iespējams, bija veids kā kritiskā brīdī Latvijas armiju atstāt bez armijas vadītāja. 3. jūnijā, Berķa Maskavas vizītes pirmajā dienā, PSRS Aizsardzības tautas komisārs Semjons Timošenko sāka Baltijas kara apgabala izveidi. 
1940. gada 29. jūnijā Kirhenšteina vadītā Latvijas valdība anulēja 1923. gada 1. novembra militārās savienības līgumu ar Igauniju. 1. jūlijā Latvija anulēja 1934. gadā noslēgto Baltijas Antantes līgumu.