Turīnas līķauts

Vēsture

Vēsturnieku ierakstus par Turīnas līķautu var iedalīt divās daļās: pirms 1390.gada un no 1390.gada līdz mūsdienām. Vēsturnieks Ians Vilsons uzskatīja, ka līķauts bijis attēls no Edesas. No 1204.gada līdz 1312.gadam līķauts glabājies Templiešu ordenī. Tā sauktais "mandilions"- salocīts audums ar Kristus attēlu fiksēts dažādos Viduslaiku  dokumentos. Šo mandilionu Tadejs, Kristus māceklis, 40. gadā esot atvedis uz Edesu un paslēpis. Audums tika atrasts 524.gadā un 944.gadā pārvests uz Konstantinopoli, kur atradies līdz 1204.gadam. Tālākā vēsture ir neskaidra. Laika posmā līdz 1390.gadam ir liecības par pāris līdzīgiem attēliem. Krievu ikonogrāfijā ap 1000.gadu Kristus tiek attēlots ar visām anatomiskajām īpatnībām, kuras uzzināt varēja vienīgi apskatot Kristus līķautu.
Par līķautu, kas pašreiz atrodas Turīnas Katedrālē, nav konkrētu vēsturisku ierakstu līdz 14.gadsimtam. Vienā no 1204.gada hronikām teikts, ka krustnešu iebrukumu laikā līķauts, kas piederējis  Bizantijas imperatoriem , no Konstantinopoles esot pazudis. Balstoties uz senajiem liturģiskajiem tekstiem, dažu vēsturnieku un bīskapu  liecībām, var teikt, ka Jēzus līķauts un galvas attēls ticis godāts jau 4.gadsimtā un uzskatīts par Viņa miesas nospiedumu, taču pierādījumu, ka tas ir tas pats audums, kas šobrīd atrodas  Turīnā, nav. Vēsturnieku dokumenti apliecina, ka Pestītāja attēls no 1353.gada līdz 1357.gadam varēja atrasties mazā Francijas  pilsētiņā, jo to varēja paņemt un atvest uz  Eiropu bruņinieks Šarni. Ir liecības, ka 1353.gadā viņa pēctecis grāfs Žofrems de Šarni uzbūvēja Šamberā baznīcu, kurā izstādīja audeklu, par kuru apgalvoja, ka tas esot īstais Jēzus Kristus līķauts. No 15.gadsimta līķauta vēsture jau ir droši zināma. 1453.gadā Margarita de Šarni to atveda Savojas hercogam Ludvigam, bet kopš 1578.gada līķauts glabājas Turīnā, Sv. Jāņa Kristītāja katedrālē un ir pazīstams kā Turīnas līķauts. Kopš 17.gadsimta relikvija ir apskatāma un 19.gadsimtā tā tika pirmo reizi nofotografēta atklātā izstādē.
1532.gadā līķauts cieta ugunsgrēkā Šamberī kapelā, mūķenes no Svētās Klāras klostera centās labot šo bojājumu. 1578.gadā Emanuels Filiberts, Savojas hercogs, pavēlēja, lai audums tiktu no Šamberī atvests uz Turīnu, kur relikvija vēl aizvien glabājas. Iespējami ļaunprātīgs ugunsgrēks apdraudēja Turīnas līķautu 1997.gada 11. aprīlī, 2002.gadā to atjaunoja un audumam tika noņemta pamatne un trīspadsmit ielāpi, radot iespēju nofotografēt un noskanēt auduma otru pusi, kas pirms tam netika rādīta apskatei. 2004.gadā neskaidrs ķermeņa atveids tika atrasts uz audekla otras puses. Līķauts tika izstādīts publiskai apskatei no 2013.gada 10.aprīļa līdz 23.maijam un, saskaņā ar baznīcas aplēsēm, to apskatīt devās vairāk nekā 2 miljoni apmeklētāju.

Uzglabāšana

Relikvijai tika veiktas vairākas atjaunošanas un saglabāšanas procedūras, lai novērstu turpmāko kaitējumu. Līķauts tiek turēts zem laminēta, ložu necaurlaidīga stikla. Lai novērstu ķīmiskas izmaiņas, temperatūra un mitrums ietvarā tiek kontrolēti. Pats līķauts glabājas uz alumīnija balsta, guļus stāvoklī.

Svētās Veronikas sviedrauts

Svētā Veronika atradās Jeruzālemē, kad krusta nāvei tika sodīts Jēzus Kristus. Viņa bija tā sieviete, kas slimoja ar asiņošanu, un kļuva vesela, pieskaroties Kristus drēbju vīlei (Mat.9:20-22).Jūdu pūlī iejaukusies, Veronika sekoja Kristum, kad Viņš nesa krustu uz Golgātu. Redzēdama Kristu pakritušu no krusta smaguma, Veronika pieskrēja klāt un padzirdīja Kungu ar ūdeni. To darot, viņa ar audumu noslaucīja Kristus asiņaino seju, vēlāk atklājusi, ka uz auduma ir palicisJēzus Kristus  sejas nospiedums. Šis svētās Veronikas sviedrauts ar laiku nonāca Romā un šeit kļuva pazīstams ar nosaukumu Nerokāmdarinātais attēls. No Austrumu Baznīcas Nerokāmdarinātā attēla tas atšķiras ar to, ka uz Kunga pieres ir attēlots ērkšķu vainags.

Kristīgās baznīcas uzskats

Kristieši uzskata, ka Jēzus līķauts ir pastāvējis gadsimtiem ilgi. Mateja (27:59-60), Marka (15:46) un  Lūka (23:53) evaņģēlijos tiek norādīts, kā Jāzeps no Arimatijas ņēma Jēzus miesas, ietina tīrā audeklā un guldīja kapā. Jāņa evaņģēlijā  (19:38-40) tiek norādīts uz auduma sloksnēm (autiem), ko Jāzeps no Arimatijas izmantojis, un uz to, ka Sīmanis Pēteris, ieiedams kapā, redzējis vairākas auduma sloksnes — noliktus autus un sviedrautu, ar ko bija apsegta Kristus galva (20:6-7).  Ebrejiem līķauts sastāvēja no divām daļām — auta ķermenim un sviedrauta galvai. Krustā sišana ebrejiem bija netradicionāls soda veids — parasti nomētāja ar akmeņiem. Līdz ar to netradicionāla soda veida piemērošana varēja arī izraisīt netradicionālu apbedīšanu.
Lai gan Jēzus apbedīšanas drānas pieder vismaz četrām baznīcām Francijā un trim Itālijā, neviena no tām nav pulcējušas tik daudz ticīgo, cik Turīnas līķauts.
Bez debatēm par zinātniskiem jautājumiem, daudzi kristieši apgalvo, ka ar empīriskām  analīzēm un zinātniskām metodēm, iespējams, nekad nevarēs saprast dievišķo attēla veidošanos uz audekla, jo miesa, kas tika ietīta autos, nebija vienkārši cilvēka miesa, bet dievišķa un tic, ka attēls uz līķauta bija brīnumaini radies  Augšāmcelšanās brīdī.
Kā rakstījis franču dzejnieks Pols Klodeks, līķauta tēls ir "tik biedējošs un vienlaikus tik skaists, ka nevar paiet tam garām bez dievinājuma".