Nikolajs Engaličevs

Latvijā

Piedzimis krievu aristokrātu - kņaza Nikolaja Engaličeva (krievu: Николай Николаевич Енгалычев, 1878-1932/3) un Anastasijas Engaličevas (krievu: Анастасия Андреевна Енгалычева, 1892-1955) ģimenē. Pēc Oktobra revolūcijas māte ar bērniem pārcēlusies uz Latviju, bet tēvs palicis Padomju Krievijā, ticis represēts un 1930. gadu sākumā gājis bojā Solovku arhipelāga īpašajā nometnē.
1933. gadā beidzis Rīgas pilsētas krievu ģimnāziju, bet 1934. gadā iestājies Latvijas Universitātes inženierzinātņufakultātē, kurā ar pārtraukumiem studējis līdz 1942. gadam. 1937. gadā pirmo reizi piedalījies VI Latvijas šaha kongresā, kura 2. virsturnīrā dalījis 6.-7. vietu ar Ēriku Lazdiņu. 1938.-1939. gadā dienējis Latvijas armijā. 1939. gada vasarā apprecējies ar Latvijas Nacionālās operas baleta solisti Veru Jakobi (krievu: Вера Петровна Якоби, 1910-2004), turklāt tajā pašā dienā arī Nikolaja Engaličeva brālis Andrejs apprecējies ar Veras Jakobi māsu Annu. Drīz pēc kāzām Andrejs ar sievu aizbraucis strādāt par inženieri uz Beļģu Kongo un veiksmīgi izvairījies no Otrā pasaules kara notikumiem Eiropā. Pēc Latvijas okupācijas ticis represēts Nikolaja sievastēvs, Latvijā pazīstamais jurists Pjotrs Jakobi (krievu: Петр Николаевич Якоби, 1877-1941). Kara laikā izjukusi Nikolaja un Veras laulība, vēlāk Vera uzstājusies uz skatuves ar savas mātes uzvārdu Ļihačeva (krievu: Лихачёва). 1943. gadā uzvarējis Rīgas pilsētas šaha ātrspēles čempionātā. 1943. gadā piedalījies Latvijas meistarsacīkstes šahā, kurās ilgu laiku bijis 2. vietā, tomēr zaudējumi pēdējās divās kārtās likuši samierināties ar dalītu 3.-6. vietu. Otrā pasaules kara beigu posmā dienējis Vlasova krievu armijas štābā.

Itālijā

Pēc Otrā pasaules kara dzīvojis Romā. Iespējams, ka šeit jau mituši viņa radinieki, kas emigrējuši no Krievijas pēc Oktobra revolūcijas. Beidzis inženierzinātnes studijas Romas universitātē. Strādājis Pasaules baznīcu padomē (angļu: World Council of Churches) par imigrācijas daļas vadītāju un palīdzējis arī daudziem latviešu emigrantiem, kas izceļojuši caur Itāliju uz citām valstīm. 1947. gadā uzvarējis Romas pilsētas šaha čempionātā. Divus gadus pēc kārtas bijis otrais Venēcijas nacionālajos šaha turnīros (1947, 1948).
1950. gadā Sorento izcīnījis 2. vietu Itālijas šaha čempionātā, lai gan līdz turnīra priekšpēdējai kārtai bijis līderis un tikai zaudējums izšķirošajā partijā pret uzvarētāju Džordžo Porreku nav ļāvis kļūt par uzvarētāju. 1957. gada novembrī, kad Rīgas šahistu komanda (M. Tāls, A. Gipslis, J. Kļaviņš, A. Aleksandrovs, Z. Solmanis) viesojās Itālijā un sacentās ar Romas šahistu komandu, divās partijās cietis zaudējumu pret Aivaru Gipsli. Par šo maču informācija parādījusies arī tā laika Padomju Latvijas presē, kur Engaličevs raksturots kā cilvēks, kurš "kādreiz dzīvojis Rīgā, tāpēc tālajā pilsētā Ģipslim bija patīkami dzirdēt latvisko «padodos»." Interesanti, ka 1955. gadā tajā pašā laikrakstā "Par Atgriešanos Dzimtenē" Engaličevs tika parādīts klaji negatīvi, kā "amerikāņu, itāļu un pāvesta izlūkdienestu aģents", kas "nodarbojas ar emigrantu un pārvietoto personu vervēšanu amerikāņu izlūkošanas dienestam".

Kanādā

1958. gada sākumā pārcēlies uz dzīvi Kanādā: sākumā uz Toronto, bet vēlāk uz Monreālu.
Arī Kanādā turpinājis ar labiem panākumiem piedalīties šaha turnīros. 1958. gadā uzvarējis Kvebekas šaha čempionātā. Šaha turnīros piedalījies līdz 1970. gadu beigām. Miris 1981. gadā.