google/wiki40b huggingface dataset:
SKS 21. ekspedīcija

Lidojuma gaita

2009. gada 27. maijā 07:14 UTC no Baikonuras kosmodroma ar nesējraķeti Sojuz-FG startēja kosmosa kuģis Sojuz TMA-16. Tas ar SKS saslēdzās 2. oktobrī 08:35:07 UTC. Pirmoreiz Starptautiskās kosmosa stacijas vēsturē vienlaicīgi piekabināti trīs Krievijas kuģi Sojuz (Sojuz TMA-14, Sojuz TMA-15 un Sojuz TMA-16).
2009. gada 9. oktobrī vakarā notika oficiāla maiņas pieņemšana. 20. ekspedīcijas komandieris G. Padalka nodeva stacijas vadību F. de Vinnem.
2009. gada 29. novembrī notika oficiāla maiņas nodošana. 21. ekspedīcijas komandieris F. de Vinne nodeva stacijas vadību Dž. Viljamsam.
Kresīda (pavadonis)

Atklāšana un nosaukums

Pavadonis tika atklāts 1986. gada 9. janvārī, Voyager programmas zinātniekiem izpētot starpplanētu zondes „Voyager 2” attēlus. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/1986 U3. Starptautiskā Astronomijas savienība pavadonim vēlāk piešķīra nosaukumu Kresīda. Kresīda ir tēls Viljama Šekspīra traģēdijā „Troils un Kresīda”.

Orbīta un fizikālie parametri

Kresīda ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir apmēram 82 ± 4 km. Tas ir piederīgs Porcijas grupai, kurā vēl atrodas Bjanka, Dezdemona, Džuljeta, Porcija, Rozalinda, Kupidons, Belinda un Perita. Visiem šiem pavadoņiem ir līdzīgas orbītas un fotometriskās īpašības. Kresīda ir mazizpētīts pavadonis. „Voyager 2”attēlos tas izskatās kā garens objekts, kura ass vērsta uz Urānu. Pavadoņa virsma izskatās pelēka. 
Pavadoņa orbītas aprēķini rāda, ka nākamo 4 000 000 – 100 000 000 gadu laikā Kresīda var sadurties ar Dezdemonu.
Melnā krāsa

Melnā krāsa jeb vienkārši melns ir ķermeņu krāsa, kura neatstaro gaismu. Melnas krāsas ķermeņi absorbē pilnīgi visas frekvences gaismu. RGB sistēmā melno krāsu pieraksta šādi: #000000. Melnā krāsa ir ahromatiska krāsa. Melnai krāsai nav gaišāku toņu. Tiklīdz tā kļūst gaišāka, tad tādu krāsu sauc par pelēko krāsu.
Bēdroži

Izskats un īpašības

Bēdroži ir vieni no mazākajiem putniem vārnu dzimtā, to ķermeņa izmērs ir apmēram 25—33 cm. To apspalvojums ir pelēks, izņemot Sibīrijas bēdrozi (Perisoreus infaustus)
, kurš ir brūni pelēks. Bēdroži ir visēdāji, un tie visi veido barības krājumus, saviļājot barību ar siekalām lipīgā piciņā, kura viegli pielīp jebkurai virsmai. Kumosiņi tiek slēpti aiz koku mizām, starp skujām un koku mizas rievās un iedobītēs.
Marta Krūmiņa-Vitrupe

Biogrāfija

Marta Krūmiņa-Vitrupe dzimusi kuplā lauksaimnieku ģimenē, kurā jau auga četras meitas un dēls. Mācījusies Limbažu ģimnāzijā. Konservatorijā Rīgā apguvusi klavierspēli. Precējusies ar savu novadnieku — dramaturgu un dzejnieku Hugo Teodoru Krūmiņu (1901—1990), kas bijis mākslinieku biedrības "Zaļā vārna" biedrs. Viņu mājās Vitrupes pagasta "Vecmelbāržos" bieži pulcējušās radošas personības: Eriks Ādamsons, Aleksandrs Čaks, Jānis Grots, Aleksandrs Grīns, Jānis Sudrabkalns, Mārtiņš Zīverts. Šeit notikuši literāri lasījumi, teātra uzvedumi un muzikāli pasākumi.
Otrā Pasaules kara gados Marta Krūmiņa-Vitrupe kopā ar dzīvesbiedru atstāja Latviju. Trimdas sākuma gadus dzejniece ar ģimeni aizvadīja Vācijā — Huzumā, Flensburgā, Lībekā. 1948. gadā viņa iestājās Latviešu preses biedrībā. 1950. gadā Marta Krūmiņa-Vitrupe pārcēlās uz ASV, Klīvlendu, kur strādāja Klīvlendas pilsētas slimnīcas laboratorijā, bet mūža pēdējos gadus viņa dzīvoja Ņujorkā. Marta Krūmiņai-Vitrupei bija divi bērni, četri mazbērni un 6 mazmazbērni.

Šahistes karjera

Marta Krūmiņa-Vitrupe bija Valmieras sporta biedrības biedre. 1938. gadā viņa kļuva par Vidzemes šaha meistari, un tajā pat gadā piedaloties Latvijas šaha čempionātā sievietēm dalīja 1.—3. vietu. Vēlāk gan pārspēlēs viņa palika trešā. 1941. gadā marta Krūmiņa-Vitrupe ieguva Latvijas sieviešu šaha čempiones nosaukumu, izcīnot pārliecinošu uzvaru pār visām pretiniecēm. Tikai 1999. gadā Danai Reizniecei izdevās atkārtot šādu simtprocentīgu rezultātu Latvijas sieviešu šaha čempionāta finālā.
Novodružeska

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1935 gadā sakarā ar akmeņogļu ieguves šahtas Novodruzheska būvniecību. Šahta nodota ekspluatācijā 1939. gadā. 1952. gadā izbūvēta vēl viena šahta (Tomashevska-Pivdenna), 1963. gadā Novodružeskai piešķirts pilsētas statuss.
Jamal-401

Pirmsstarta vēsture

2008. gada jūnijā Krievijas naftas un gāzes uzņēmums Gazprom izsludināja atklātu konkursu divu sakaru pavadoņu Jamal-400 izgatavošanai sava meitas uzņēmuma Gazprom (tagad Gazprom kosmičeskie sistemy) vajadzībām.
2009. gada februārī līgums par šo pavadoņu izgatavošanu tika noslēgts ar Francijas uzņēmum Thales Alenia Space. Jamal-401 un Jamal-402 tiktu palaisti 2011. gadā ar nesējraķeti Ariane-5ECA.
2010. gada sākumā līgums ar Thales Alenia Space tika izmainīts, iesaistot projektā Krievijas uzņēmumu Informacionnye sputnikovye sistemy (ISS). ISS kosmiskajam aparātam Jamal-402 piegādātu atsevišķus komponentus, bet Jamal-401 izgatavotu platformu (uz Ekspress-2000 bāzes) un TAS piegādātu sakaru aparatūru. Pavadoņi tiktu palaisti ar raķeti Proton-M/Briz-M 2012. un 2013. gadā.

Lidojuma gaita

Jamal-402 palaists 2014. gada 15. decembrī 03:16 UTC ar nesējraķeti Proton-M/Briz-M no Baikonuras kosmodroma 81. laukuma 24. palaišanas iekārtas. 
Pavadonis novietots ģeostacionārajā orbītā punktā 90° austrumu garuma. 2015. gada 21. janvārī sākta Jamal-401 ekspluatācija. Līdz februāra vidum uz to tika pārslēgti visi Jamal-300K kanāli. Jamal-300K pēc tam tika pārvietots uz pozīciju 183° A.
Mikēle Bartoli

Biogrāfija

Bartoli par profesionāli kļuva 1992. gadā Mercatone Uno-Medeghini-Zucchini komandā un 1995. gadā pērcēlās uz Džankarlo Ferreti vadīto MG-Technogym komandu. 1998. gadā viņš pievienojās Asics. Pēc Tour de France, kurā uzvarēja Marko Pantāni, Asics izrādīja interesi par līguma slēgšanu ar Pantani, bet Bartoli pameta komandu un pievienojās Mapei-Quick Step uz laika posmu no 1999. līdz 2001. gadam.
1997. un 1998. gadā Bartoli uzvarēja UCI Pasaules kausa kopvērtējumā. No 1998. gada 10. oktobrim līdz 1999. gada 6. jūnijam Bartoli atradās UCI Pasaules ranga pirmajā vietā. Šajos gados Bartoli palīgs bija Paolo Betīni, ar kuru Bartoli bija braucis kopā MG-Technogym un Asics komandās. Betīni turpināja uzlabot savu sniegumu. Pēc kritiena 1999. gada Tour of Germany Bartoli bija savainots un Betīni varēja demonstrēt savu sniegumu, uzvarot Ljēža—Bastoņa—Ljēža sacensībās. No tā brīža abi sportisti pieprasīja komandas līdera lomu. Lai arī viņi abi sastrādājās 2000. gada Olimpiskajās spēlēs Sidnejā, nesaskaņas visspilgtāk izpaudās 2001. gada Pasaules čempionātā, kur abi atteicās sadarboties, kā rezultātā uzvarēja Spānijas pārstāvis Oskars Freire.
2002.—2003. gada sezonā Bartoli atkal pievienojās Ferreti vadītajai komandai, pārejot uz Fassa Bortolo, bet 2004. gadā pārcēlās uz Team CSC. 2004. gada Tour de France Bartoli izstājās no sacensībām pēc tam, kad komandas vadītājs Bjarne Rīss viņu atsauca no atrāviena, lai aizsargātu komandas kapteini Ivanu Baso.
Bartoli pārtrauca savu karjeru pēc savainojumiem 2004. gada sezonas beigās. Viņš izteicās: "Es vairs nebiju motivēts turpināt... Es vairs nevaru būt augstākā līmeņa braucējs un tam bija lielāka ietekme uz manu lēmumu kā manām nesenajām fiziskajām problēmām."
Bartoli bija viens no panākumiem bagātākajiem sava laika klasiku braucējiem. Viņš uzvarējis dažādās klasiskajās sacensībās, sākot ar Flandrijas tūri 1996. gadā un Omloop "Het Volk" 2001. gadā, paugurainās sacensībās kā Ljēža—Bastoņa—Ljēža 1997. un 1998. gadā, Züri-Metzgete 1998. gadā, La Flèche Wallonne 1999. gadā un Amstel Gold Race 2002. gadā. Giro di Lombardia uzvaras tika gūtas 2002. un 2003. gadā. 2000. gadā viņš bija Itālijas čempions un uzvarēja īsās daudzdienu sacensībās kā Tirreno–Adriatico, Tour de Reggio Calabria un Three Days of De Panne.
Itālijas laikraksts La Gazzetta dello Sport norādījis uz Bartoli saistību ar segvārdu "Sansone" sporta ārsta Eufemanio Fuentesa datubāzē Operación Puerto dopinga lietā. Sansone ir Bartoli suņa vārds.
31. oktobris

31. oktobris ir gada 304. diena pēc Gregora kalendāra (305. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 61 diena.
Henrijs Vēninks

Dzīves gājums

Henrijs Vēninks dzimis 1892. gadā Amsterdamā. Šahu spēlēt iemācījās sešu gadu vecumā. Studēja matemātiku un fiziku un 1914. gadā ieguvis bakalaura grādu. Pēc pirmā pasaules kara atsācis studijas Amsterdamas Universitātē un strādājis kā matemātiķis.
Vēlāk kļuvis par profesionālu šaha spēlētāju. Bijis četru šaha olimpiāžu dalībnieks. 1930. gadā uzvarējis Amsterdamas starptautiskā šaha turnīrā, aiz sevis atstājot M. Eivi un R. Špīlmanu. 1931. gadā miris no tuberkulozes.

Šaha kompozīcija

No 1908. gada publicējis apmēram 400 šaha kompozīcijas, no tām 70 ieguvušas atzinības konkursos. Sarakstījis sistemātisku darbu par šaha kompozīcijas vēsturi.
Ādolfs Stūre

Biogrāfija

Ādolfs Stūre piedzima 1891. gada 21. jūlijā Sarkanmuižas pagastā.
1931. gadā kļuva par Ventspils pilsētas galvu. Tajā pašā gadā ievēlēts 4. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta. Parlamentā darbojās līdz Ulmaņa apvērsumam 1934. gadā. 1941. gada jūnijā deportēts uz Krieviju.
Miris 1942. gada 29. maijā Vjatkas labošanas darbu nometnē, miris 7. lēģera punkta 1. apakšpunkta lazaretē, apglabāts 7. lēģera punkta kapsētā.
Martins Mīrseps

Karjera

1989. gadā M. Mīrseps tika uzaicināts uz PSRS junioru izlasi, kur spēlēja kopā ar vairākām citām vēlākajām zvaigznēm, piemēram, Vitāliju Potapenko, Zaharu Pašutinu, Robertu Štelmaheru un Daiņu Adomaiti. 1990. gadu pirmajā pusē spēlēja Igaunijas klubos, kā arī vienu sezonu Zviedrijā un divas spēcīgākajā Izraēlas klubā Telavivas "Maccabi".
1996. gada NBA drafta pirmajā kārtā M. Mīrsepu ar kopējo 25. numuru izvēlējās Jūtas "Jazz", taču spēlētājs uzreiz tika aizmainīts uz Maiami "Heat". NBA kopumā nospēlējis 83 spēles "Heat" un Dalasas "Mavericks" sastāvā, gūstot vidēji 4,7 punktus un 2,2 atlēkušās bumbas 11,5 spēles minūtēs. NBA karjeras rezultatīvākajā spēlē M. Mīrseps ir guvis 24 punktus. Viņš ir vienīgais Igaunijas basketbolists, kas ir spēlējis NBA.
Pēc atgriešanās Eiropā spēlējis Grieķijas un Krievijas klubos. Ar Atēnu AEK 2000. gadā ieguva Saportas kausu, savukārt ar Kazaņas UNIKS 2004. gadā - FIBA Eiropas kausu (M. Mīrseps tika atzīts par finālspēles MVP). Karjeras noslēgumā spēlējis Igaunijā, nepilnu sezonu arī Austrālijā. Pēdējās sezonās cīnījies ar traumām un 2010. gadā beidzis profesionāla spēlētāja karjeru.
Pēc spēlētāja karjeras beigām pievērsies trenera darbam un kopš 2010. gada ir Tallinas "Kalev/Cramo" galvenā trenera asistents.

Igaunijas izlase

Piedalījies 2001. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā Igaunijas izlases sastāvā, kur bija līderis, taču komanda zaudēja visās spēlēs. Šī ir pēdējā reize, kad Igaunijas basketbola izlase kvalificējusies Eiropas čempionāta finālturnīram. 2005. gadā M. Mīrseps paziņoja, ka beidz karjeru izlasē, tomēr atgriezās uz 2007. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīra spēlēm.
Jānis Kristītājs

Sludinātāja darbība

20. gadu beigās Jānis Kristītājs pamazām sāka pulcināt ap sevi sekotājus. Sākumā viņš sludināja tuksnesī netālu no Jeruzalemes, vēlāk devās uz Galileju, kurā valdīja tetrarhs Hērods Antipa. Jānis kritizēja pastāvošo kārtību, sludināja Dieva valstības drīzu iestāšanos un veica kristīšanu Jordānas upē. Jānis kristīja arī pašu Jēzu. Pēc Mateja evaņģēlija datiem, to darot, viņš teicis, ka Jēzum būtu jākristī viņš. Vairāki Jēzus sekotāji, pirms pievēršanās kristietībai, bija Jāņa Kristītāja sekotāji.
Kad tetrarhs Hērods Antipa lauza savu daudzus gadus ilgo laulību ar arābu karaļa Aretas IV meitu, lai apprecētos ar pusbrāļa Hēroda II sievu Hērodiju (Herodias) (Hēroda Lielā mazmeitu), Jānis Kristītājs vērsās pret šādu rīcību un to publiski nosodīja liela pūļa klātbūtnē. Drīz vien viņš tika ieslodzīts. Evaņģēliji vēsta, ka, Hēroda Antipas dzimšanas dienas svinībās Hērodijas meita tik skaisti dejoja, ka viņš deva solījumu izpildīt jebkuru viņas vēlēšanos. Hērodija mudināja savu meitu izteikt vēlēšanos, lai Jānim Kristītājam tiktu nocirsta galva. Un pēc neilga laika no apakšzemes cietuma tika atnesta un Hēroda svinību zālē uz paplātes Hērodijas meitai pasniegta Jāņa Kristītāja galva, kuru tā nodeva tālāk savai mātei. Evaņģēlijos nav nosaukts Hērodijas meitas vārds, tomēr Josifs Flāvijs darbā "Jūdu vēsture" (Antiquitates Judaicae) raksta par Hēroda sievas meitu Salomi. Šajā pašā darbā gan apgalvots, ka Jānis Kristītājs esot nogalināts politisku iemeslu dēļ.

Radniecība ar Jēzu Kristu

Jāņa Kristītāja tēvs Zaharija (Zacharias) bija priesteris, kam bija jāierodas Jeruzalemes templī, vienu vai divas reizes gadā (Lūk.ev.1:8). Viņš bija priesteris Abija vienībā (1.Laiku 24:10), kurai bija izlozēts astotais kārtas numurs kalpošanā (no divdesmit četrām). Jāņa Kristītāja māte Elizabete un Jēzus Kristus māte Marija bija māsīcas (viņu mātes bija māsas). Kad Marija gaidīja Jēzus piedzimšanu, viņa apmetās pie Jāņa Kristītāja vecākiem.
Tērvete (upe)

Upes raksturojums

Sākas robežgrāvju sistēmā Ukru pagastā pie Lietuvas robežas. Upes augštece līdz Ailes strauta ietekai ir regulēta kā 5-10 m plats novadgrāvis. No Zelmeņiem upe nav regulēta un tek pa paugurainu apvidu. Pie Tērvetes upe tek pa dziļu ieleju mežainā apvidū. Šeit ierīkots Tērvetes meža ainavu parks. No Skujaines ietekas līdz Zaļeniekiem gultne atkal regulēta, upes ieleja pakāpeniski padziļinās. No Zaļeniekiem līdz Zemgalei upes gultne atkal dabīga. Tālāk līdz ietekai Svētē upe tek pa ļoti līdzenu apvidu, upes gultne regulēta. Plūdu laikā Tērvetes ūdenslīmeni ietekmē Svētes un Lielupes ūdenslīmenis. Uz upes ierīkoti vairāki dīķi un ūdenskrātuves (lielākā ir Gulbju ūdenskrātuve).
Heinrihs Leonhards Adolfi

Izglītība

1861. gadā mācījās elementārskolā, tad no 1862. gada līdz 1865. gadam Cēsu apriņķa skolā. 1865. gadā iestājās Bērzaines ģimnāzijā un 1871. gadā nolika tās gala eksāmenu. 1872. gadā Ādolfijs iestājās Tērbatas augstskolā kā dievvārdu zinību students un 1876. gadā nolika gala eksāmenu.

Mācītājs

1879. gadā Ādolfiju apstiprināja par Gaujienas luterāņu draudzes mācītāju. Šai draudzei viņš kalpoja līdz sava mūža galam.

Žurnālists un rakstnieks

Līdztekus mācītāja darbam Ādolfijs strādājis vairākos laikrakstos. Vispirms avīzē "Latviešu tautas biedrs", bet pēc tās slēgšanas viņš kļuva par līdzstrādnieku "Latviešu avīzēs". Šiem laikrakstiem viņš sūtīja īsus ziņojumus no savas draudzes. Daudzi viņa kristīgā garā rakstīti stāsti un apcerējumi tika publicēti "Latviešu avīžu" pielikumā "Baznīca un skola".  Vairāki Ādolfija oriģināldarbi un atstāstījumi no vācu valodas publicēti kā atsevišķas grāmatas. Bieži viņa vārds atrodams arī sprediķu krājumos. 
 No 1892. līdz 1900. gadam Ādolfijs bija žurnāla "Austrums" šaha nodaļas redaktors.

Nāve

1918. gada 20. februārī Ādolfijs Iskolata vārdā tika arestēts un nākamā dienā kopā ar sievu un citiem upuriem nošauts Kāgjervē uz rietumiem no Valkas.
ASV elektoru kolēģija

ASV elektoru kolēģija ir orgāns, kas ievēl ASV prezidentu un viceprezidentu.
ASV pilsoņi prezidentu un viceprezidentu neievēl tieši, viņi balso par elektoriem, kas parasti apsola balsot par konkrētiem kandidātiem. Katra štata elektoru skaits sakrīt ar štata pārstāvju skaitu ASV Kongresā, Kolumbijas apgabala elektoru skaits atbilst elektoru skaitam štatā ar vismazāko elektoru skaitu. Šāda sistēma izveidota, lai visiem štatiem būtu iespēja ietekmēt vēlēšanu iznākumu. Kopš 1964. gada elektoru skaits ir 538, bet katra štata elektoru skaits, tāpat kā pārstāvju skaits Kongresā, ir atkarīgs no iedzīvotāju skaita štatā un tiek pārskatīts reizi desmit gados. Kārtību, kādā ieceļ elektorus, katrs štats var noteikt atsevišķi, mūsdienās elektorus visos štatos ievēl. Elektoru kandidātus izvirza štatu valdībās esošās partijas vasarā pirms vēlēšanām, kas savukārt notiek gada, kurš dalās ar četri (piemēram, 2000, 2004, 2008) pirmajā otrdienā, kas iekrīt laika posmā no 2. līdz 8. novembrim. Mūsdienās elektoru kandidāti parasti pieder pie kādas no partijām, kuru locekļi kandidē uz prezidenta amatu un jau pirms vēlēšanām ir zināms, par ko katrs elektora kandidāts gatavojas balsot, ja tiks ievēlēts, tomēr elektori var izvēlēties, par ko balsot, un viņiem nav pienākums balsot par savas partijas kandidatūru.
Parasti elektoru vēlēšanās balso par partiju, nevis katru elektoru, un uzvarējusī partija iegūst visas štata balsis. Ievēlētie elektori decembrī četrdesmit vienu dienu pēc vēlēšanām tiekas sava štata administratīvajā centrā (tādējādi vēlēšanu kolēģija nekad nepulcējas pilnā skaitā), lai ievēlētu prezidentu un viceprezidentu, kurus ievēl atsevišķos balsojumos. Elektoru balsis skaita Senāts, kad balsis saskaitītas, Senāta prezidents, kas ir amatā esošais viceprezidents, rezultātu nolasa jaunievēlētā Kongresa kopsesijā. Kongress var apstrīdēt jebkura štata balsojumu, ja iebilst pa loceklim no abām apakšpalātām. Ja neviens kandidāts neiegūst vajadzīgo balsu pārsvaru, prezidentu ievēl Pārstāvju palāta, balsojot par trim augstāko rezultātu sasniegušajiem kandidātiem, šajā gadījumā balso štatu delegācijas, kurām katrai ir viena balss. Viceprezidentu šādā gadījumā savukārt ievēl Senāts. Pastāv iespēja, ka par prezidentu kļūst kandidāts, kas nav saņēmis tautas vairākuma atbalstu elektoru vēlēšanās, tomēr uzvarējis vēlēšanu kolēģijas balsojumā, nesenākais precedents bija 2000. gadā, kad prezidenta vēlēšanās uzvarēja Džordžs V. Bušs, kas bija saņēmis par 2% mazāk balsu nekā viņa sāncensis Els Gors.
Francisks Varslavāns

Biogrāfija

Francisks Varslavāns dzimis 1899. gada 10. oktobrī Rēzeknē amatnieka ģimenē. 1911. gadā ar ģimeni pārcēlies uz Pēterburgu, kur ieguvis māksliniecisko izglītību, no 1915. līdz 1917. gadam mācoties pie Nikolaja Rēriha Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā. Piedalījies Pilsoņu karā, vēlāk nokļuvis Vladivostokā, kur darbojies mākslinieku klubā "Balagančiks". Strādājis uz kuģa kā kurinātājs, šajā laikā bijis Polinēzijas salās un Ķīnā. Latvijā atgriezies 1920. gadā un atsācis dzīvot Rēzeknē, kur strādājis par zīmēšanas skolotāju Valsts skolotāju institūtā un Rēzeknes latviešu ģimnāzijā, ka arī dekoratoru Latgales latviešu teātrī (1921-1925). Pateicoties Kultūras Fonda stipendijai, apmeklējis Vīni, Prāgu, Romu, Florenci, Berlīni (1923) un Parīzi (1925), kur 1927. gadā strādājis itāliešu pantomīmas teātrī. Vēlāk, 1929. gadā bijis tvaikoņa, kas devās uz Brazīliju, komandas loceklis, nodarbodamies ar trauku mazgāšanu, maizes cepšanu, kā arī esot deju partnerim. Bijis Rēzeknes novada muzeja direktors (1940), Mākslas lietu pārvaldes tēlotājas mākslas nodaļas inspektors Rīgā (1940-1941). Sākoties Otrajam Pasaules karam, 1941. gadā evakuējies uz Taškentu, bijis dekorators Hivas teātrī, kā arī strādājis Latvijas PSR Valsts mākslas ansamblī (1942 -1944). Latvijā atgriezies 1944. gadā un apmeties Rīgā, kur bijis Latvijas Padomju mākslinieciskās orgkomitejas loceklis un PSRS Mākslas fonda pilnvarotais pārstāvis Latvijā (1944-1946). 
1944. gadā kļuvis Mākslinieku savienības biedrs. Ieguvis Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka nosaukumu (1943), kā arī medaļu "Par varonību Lielajā tēvijas karā 1941-1945" (1946). Miris 1949. gada 28. novembrī Rīgā, apbedīts Raiņa kapos.

Mākslinieciskā darbība

1935. gadā dibinājis Rēzeknes mākslinieku kopu un bijis tās organizētājs un vadītājs līdz 1940. gadam. Mākslinieka daiļradē vērojama franču modernisma ietekme, 1920. — 1930. gadi tiek uzskatīti par gleznotāja augstvērtīgāko laiku.
Gleznojis eļļas, akvareļa un pasteļa tehnikā portretus, aktus, žanrus un ainavas ar žanrisku ievirzi, kā arī reliģiska satura kompozīcijas. Mākslas darbos jaušama smeldzīga noskaņa, jūtīgs toņu salikums un nenobeigtības iespaids. Sākuma perioda darbos krāszieds ir piesātināts, bet vēlākos darbos parādās maigākas, tonāli dzidrākas un vārīgākas noskaņas. Padomju varas gados gleznotājs sekojis prasībām pēc detalizācijas un iluzoruma. Mākslinieks arī veidojis zīmējumus. Rēzeknē glabātie mākslas darbi Otrā Pasaules kara laikā zuduši.

Izstādes

Pirmo reizi izstādēs piedalījās 1918. gadā. Piedalījies Neatkarīgo mākslinieku vienības (1924 -1926) un mākslinieku biedrības "Zaļā vārna" (1927-1931) izstādēs, latviešu mākslas izstādēs Ļeņingradā un Maskavā (1934), Prāgā, Budapeštā, Vīnē (1937), Londonā un Parīzē (1939).

Personālizstādes

Personālizstādes noritējušas Rīgā (1924, 1926, 1930, 1934, 1935, 1949), Rēzeknē (1924). Piemiņas izstādes notikušas Rīgā (1975, 2000), kā arī dzimtas izstāde Rēzeknē (1985).
BRAC Onnesha

Lidojuma gaita

BRAC Onnesha tika palaists 2017. gada 3. jūnijā 21:07:38 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 v1.2 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas kravas kuģa SpaceX CRS-11 hermētiskajā nodalījumā kopā ar citiem  nanopavadoņiem TOKI, GhanaSat-1, Mazaalai un Nigeria EduSat-1. Kravas kuģis SKS sasniedza 5. jūnijā. 
BRAC Onnesha palaists orbītā brīvā lidojumā 7. jūlijā 09:10 UTC no nanopavadoņu palaišanas iekārtas J-SSOD Nr. 7 reizē ar pavadoni Nigeria EduSat-1.
Rūdijs Dauvens

Biogrāfija

1979. gadā uzvarējis Nīderlandes junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. Tajā pašā gadā ieņēmis 4. vietu Pasaules junioru šaha čempionātā Norvēģijā. Divas reizes pārstāvējis Nīderlandi Eiropas junioru šaha čempionātos U20 vecuma grupā (1980, 1981). 1988. gadā Hilversumā uzvarējis Nīderlandes šaha čempionātā. 1989. gadā Lugāno dalījis 3. vietu starptautiskajā šaha turnīrā Lugano Open. Pārstāvējis Nīderlandes komandu Pasaules šaha olimpiādē, kurā piedalījies 1988. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu. Par panākumiem turnīros FIDE 1986. gadā Dauvenam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Kopš 1990. gadu sākuma nav vairs atkārtojis savus labākos sasniegumus šaha turnīros, kuros, gadiem ejot, piedalījies aizvien retāk.
Brendons Kozuns

Karjera

Kozunu 2009. gada NHL drafta 6. kārtā izvēlējās Losandželosas "Kings". Karjeras sākumā spēlēja AHL komandās Mančestras "Monarchs" un Toronto "Marlies". Vienu sezonu ir aizvadījis NHL komandā Toronto "Maple Leafs". 2015. gadā pievienojās KHL komandai Helsinku "Jokerit", taču gadu vēlāk pārcēlās Jaroslavļas "Lokomotiv". 2016.—17. un 2018.—19. gada sezonās Kozuns bija "Lokomotiv" rezultatīvākais spēlētājs. 
Kanādas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs, tajās kopā ar komandu izcīnot bronzas medaļu.
Starokostjantiņiva

Vēsture

Vēsturnieki pēc dažādiem netiešiem dokumentiem un arheoloģiskiem atradumiem velk paralēles starp mūsdienu Starokostjantiņivas pilsētu un senās Bolohivas kņazistes Kobudu. Mūsdienu apdzīvotā vieta pirmoreiz minēta 1505. gadā kā Koliščencu (Колищенці) ciems Polijas karaļa rīkojumā par ciema nodošanu kāda Ivana Labunska īpašumā. 1561. gadā Labunska pēcteči pārdeva ciemu kņazam Konstantīnam Ostrožskim. Trīs mēnešu laikā Ostrožskis panāca no Polijas karaļa privilēģiju dibināt ciema vietā pilsētu un tai Magdeburgas tiesības. Ostrožskis izveidoja pilsētu par savu dzimtas rezidenci un pārdēvēja to savā vārdā par Kostjantiņivu (Констянтинів), bet pēc vēl vienas pilsētas — Novokostjantiņivas — dibināšanas, pirmo 1632. gadā pārdēvēja tagadējā vārdā. 16. gadsimta otrajā pusē pilsētā tika uzbūvēts cietoksnis (1571), 5 baznīcas, kā arī preču noliktavas gadatirgu vajadzībām. 1620. gadā pilsēta pāriet kņazu Zaslavsku īpašumā, bet 1682. gadā — kņaziem Ļubomirskiem. 1793. gadā pilsēta nonāk Krievijas Impērijas sastāvā un 1796. gadā tai apstiprinātas Volīnijas guberņas apriņķa pilsētas statuss.