Maršs uz Romu

Maršs uz Romu (itāļu: Marcia su Roma) bija Benito Musolīnī vadītās Nacionālās fašistu partijas īstenota varas sagrābšana Itālijas karalistē, kas norisinājās 1922. gada oktobra beigās un aizsāka fašistiskās Itālijas ēru. Lai arī fašistu mitoloģijā attēlots kā neapturams masu gājiens, kas beidzas ar varas sagrābšanu, tā uzvaru daudz vairāk veicināja karaļa Viktora Emanuela III lēmums uzaicināt Benito Musolīni par premjerministru. Fašisti drīz kļuva par dominējošo politisko spēku valstī un Musolīni vadīja Itāliju līdz 1943. gadam. Fašistu režīms bija pirmais autoritārais režīms, kas izveidojās starpkaru perioda Eiropā, un tas aizsāka moderno autoritāro režīmu ēru pasaulē.

Situācija Itālijā

Pēc dalības Pirmajā pasaules karā, Itālijas karaliste ieguva jaunas teritorijas, taču kara veterānos pieauga neapmierinātība ar pastāvošo sistēmu, kas bija neveiksmīgi vadījusi itāļu armiju. Līdzīgi kā citur pēckara Eiropā, Itālijā pieauga kreisais radikālisms, kuru pastiprināja valsts ekonomikas problēmas. 1919. gada 16. novembra vēlēšanās Nikola Bombači vadītā Sociālistu partija iegūst 32,3% balsu. Bombači vēlāk ir viens no Komunistu partijas dibinātājiem, taču vienlaikus arī Musolīni draugs un atbalstītājs, un abi tiek nošauti 1945. gada aprīlī.
1919. un 1920. gads valsts vēsturē tiek dēvēts par sarkano divgadi (Biennio rosso), jo šajā periodā īpaši aktīvi bija kreisie spēki, kas mēģināja valstī atkārtot Krievijas Oktobra revolūcijas scenāriju. Pēc pirmās strādnieku padomes izveides industriālajā centrā Turīnā, tās sāka veidoties arī citās pilsētās. Strādnieki sagrāba rūpnīcas, regulāri rīkoja streikus. 1920. gada novembrī valdība aizliedza strādnieku padomes un pārtrauca visas vienošanas, kas bija noslēgtas ar kreisajām strādnieku organizācijām. Lai arī strādnieku organizācijas uzsāka pretošanos, ar fašistu un armijas palīdzību to izdevās apspiest.

Fašistu pirmsākumi

Kā atbildes reakciju kreisajiem spēkiem bijušais sociālistu žurnālists un kara veterāns Benito Musolīni 1914. gada decembrī nodibina "Revolucionārās akcijas savienību" (Fasci d'Azione Rivoluzionaria), kas 1919. gada martā Milānā tiek pārveidota par "Itāļu cīņas savienību" (Fasci Italiani di Combattimento) un 1921. gadā apvienojas ar vairākām līdzīgām grupām izveidojot "Nacionālo Fašistu partiju". Partijas populistisko ideoloģiju veido radikāls nacionālisms un republikānisms ar aicinājumiem veikt kara laikā gūtās peļņas nacionalizāciju, balss tiesību piešķiršanu sievietēm un astoņu stundu darba dienas ieviešanu.
Jau no saviem pirmsākumiem partija vairāk bija paramilitāra organizācija, kurai pievienojās kara veterāni, kas nēsāja melnus kreklus, tādējādi itāļu melnkrekli kalpoja par piemēru Hitlera brūnkrekliem un citām fašistu kustībām.
1920. gada augustā melnkrekli piedalījās streika izdzenāšanā Alfa Romeo rūpnīcā Milānā, un melnkreklu cīņu pret kreisajiem spēkiem neoficiāli sāka atbalstīt ne tikai turīgie zemes un rūpnīcu īpašnieki, bet arī valdība. 1920. gada oktobrī fašisti izdzenā jaunievēlēto kreiso Boloņas pilsētas domi, procesā nogalinot deviņus cilvēkus.
1921. un 1922. gadi, kad pieaug fašistu terors, tiek dēvēts par "melno divgadi" (Biennio nero). Ar valsts iestādu klusējošu atbalstu tiek sagrautas nozaru arodbiedrības, demolēti sociālistu laikrakstu un organizāciju biroji, fiziski iespaidoti un nogalināti kreiso uzskatu pārstāvji.
1921. gadā fašisti Nacionālā bloka koalīcijas sarakstā, kuru bez fašistiem veido arī Liberāļu un Sociāldemokrātu partijas, piedalās vēlēšanās un iegūst 37 vietas no Nacionālā bloka iegūtajām 105 vietām 535 deputātu lielajā parlamentā. Par premjerministru 1921. gada 4. jūlijā kļūst sociālists Ivanoe Bonomo, kura valdība pastāv līdz 1922. gada 26. februārim, kad par premjerministru kļūst Liberāļu partijas kandidāts Luidži Fakta.

Sekas

Maršs uz Romu ļāva Musolīni pakāpeniski iegūt pilnīgu varu pār valsti. 1921. gada vēlēšanās fašisti bija ieguvuši tikai 37 vietas parlamentā. Kad Musolīni kļuva par premjerministru, fašisti uzsāka varas konsolidāciju savās rokās. Pats apvērsums deva pamatu fašistu popularitātes pieaugumam. Musolīni, izmantojot dažādus līdzekļus, atbrīvojās no politiskajiem konkurentiem. 1923. gadā tika pieņemts jauns vēlēšanu likums, kas ļāva partijai ar lielāko saņemto balsu skaitu iegūt absolūto balsu vairākumu parlamentā. 1924. gada aprīļa vēlēšanās tas ļāva fašistiem iegūt 64% balsu un 374 vietas parlamentā un pilnībā pārņemt varu valstī. 1926. gadā parlaments tiek atlaists, nodibinot pilnīgi fašistisku pārvaldes modeli.