google/wiki40b huggingface dataset:
Samta cekula sīlis

Izplatība

Samta cekula sīlis dzīvo Dienvidamerikas centrālajos un dienvidu reģionos: Brazīlijā, Bolīvijā, Paragvajā, Urugvajā un Argentīnas ziemeļaustrumos. Izplatības areāls aptver Amazones baseina dienvidu pusi, robežojoties ar Pantanalu. Samta cekula sīlis ir visizplatītākais vārnu dzimtas putns Dienvidamerikā.

Izskats un īpašības

Samta cekula sīlis ir skaists, vidēji liels vārnu dzimtas putns. Tēviņš nedaudz lielāks nekā mātīte. Ķermeņa garums 32—35 cm, svars 127—170 g. 
Apspalvojums uz muguras un spārniem ir tumši zils, kā arī tā vaigi tieši zem acīm ir tumši zili. Galva, kakls un krūtis ir melnas, pavēdere krēmīgi balta. Lielā aste krēmīgi balta ar tumši zilām virsējām lidspalvām, kuru gali arī ir balti. 
Pakausis samta cekula sīlim ir gaiši zils vai gandrīz balts, arī virs acīm ir gaiši zils laukums, radot līdzību ar gaišām uzacīm. Acis koši dzeltenas, kas splgti kontrastē ar tumšo seju. Pāri galvai, sākoties uz pieres uzreiz pie knābja pamatnes, samta cekula sīlim ir skaists, biezs cekuls, kas atgādina samta birstīti. Cekuls vienmēr ir sasliets stāvus gaisā. Masīvais knābis ir melns, bet kājas pelēkas.

Uzvedība un barība

Samta cekula sīlis ir skaļš putns, kas barojoties veido nelielus barus (10—12 īpatņi). Bars pārlido no vienas vietas uz otru, meklējot barību. 
Barojas galvenokārt ar dažādiem kukaiņiem (ap 80%), skudras ieskaitot, mazām ķirzakām, ogām, augļiem, sēklām, pie izdevības izēd citiem putniem olas un putnēnus.

Ligzdošana

Samta cekula sīļiem raksturīga kooperatīvā ligzdošana — ligzdošana grupā, kurā ir viens ligzdojošais pāris un 2—3 palīgi. Tie palīdz gan būvēt ligzdu, gan audzināt mazuļus, gan aizsargā ligzdas teritoriju pret ienaidniekiem.
Par ligzdošanas ieradumiem zināmi tikai daži fakti. Ligzda atrodas kokā, apmēram 4—6 m augstumā. Dējumā 2—7 sarkanbrūni raibumotas olas. To pamatkrāsa var būt dažāda — gaiši brūna, krēmīgi balta vai gaiši zaļa.
Rēzeknes mākslinieku kopa

Rēzeknes mākslinieku kopa bija mākslinieku kopa, kas sastāvēja no māksliniekiem, kas, eksistences līdzekļus meklēdami, bija apmetušies perifērijā, šajā pilsētā un māksliniekiem — rēzekniešiem.
Mākslinieku kopai bija liela nozīme vietējo izstāžu rīkošanā, kā arī perifēro muzeju veidošanā, jo šie mākslinieki kļuva par mākslas dzīves rosinātājiem un mākslas tuvinātājiem plašām aprindām.
Rēzeknes mākslinieku kopa izveidojās 1930. gadu sākumā, tās dibinātāji bija gleznotāji Vitālijs Kalvāns un Francisks Varslavāns. Kopa pulcēja un organizēja redzamākos Latgales māksliniekus. Tā bija sarīkojusi izstādes Rēzeknē, Abrenē, Balvos, Kārsavā, Daugavpilī, Ludzā un Rīgā. Šī kopa darbojās līdz 1940. gadam.
Šajā mākslinieku kopā darbojās Vitālijs Kalvāns, Francisks Varslavāns, Arvīds Egle, Nikolajs Breikšs, Jānis Gailis, Alfrēds Švedrēvics, Leons Tomašickis, Arvīds Zirnis, Jūlijs Viļumanis un citi mākslinieki.
Cepelīns (ēdiens)

Cepelīni (lietuviešu: cepelinai vai didžkukuliai — ‘lielklimpas’) ir Lietuvas nacionālais ēdiens, kas ir ļoti populārs arī Polijas ziemeļaustrumu daļā. Cepelīni ir klimpu veids, ko gatavo no rīvētiem kartupeļiem un parasti pilda ar malto gaļu, biezpienu vai sēnēm. Iespējams Lietuvā un Latvijā cepelīni ienākuši no Vācijas, kur tos saukuši par ķiļķeniem. Nosaukums "cepelīns" ir radies no tā formas, kas atgādina Cepelīna dirižabli. Cepelīni parasti ir aptuveni 10—20 cm gari, lai gan lielums ir atkarīgs no tā, kur tie tiek gatavoti, jo katrā Lietuvas reģionā gatavo citādāk. Pēc vārīšanas cepelīni tiek pasniegti kopā ar skābo krējumu, mērci un speķi vai cūkas ādiņām.
OpenBSD

Vēsture

OpenBSD radies atdaloties no NetBSD distributīva. 1994. gada decembrī Teo de Rātam, kas tobrīd jau divus gadus bija viens no NetBSD projekta vadītājiem un līdzdibinātājiem, palūdza labprātīgi izstāties no NetBSD organizācijas, visai drīz liedzot pieeju NetBSD CVS pirmkoda repozitorijam un izstrādātāju e-pasta forumiem, instruējot, ka turpmākie sistēmas ielāpi un uzlabojumi operētājsistēmā tiks iekļauti tikai pēc projekta vadītāju akcepta.
Projekta pirmsākumos Teo de Rāts ieguldīja vairāk kā 30 000 Kanādas dolāru no saviem personīgajiem līdzekļiem. Daļa summas no šī sākumkapitāla tika iztērēta, lai segtu izmaksas par platjoslas interneta pieslēgumu. Par saziedotajiem līdzekļiem izstrādātāji iepirka jaunu aparatūru, lai turpinātu darbu pie dziņa rakstīšanas, tādējādi palielinot OpenBSD atbalstīto iekārtu skaitu. OpenBSD projekts attīstījās tik strauji un turpina to darīt arī šobrīd, tikai pateicoties lietotāju nesavtīgajiem ziedojumiem.
ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcija 68/262

ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcija A/RES/68/262 "Par Ukrainas teritoriālo integritāti" ir ANO Ģenerālās asamblejas 68. sesijā 2014. gada 27. martā atklātā balsojumā pieņemta rezolūcija, kas atkārtoti uzsvēra atbalstu Ukrainas teritoriālajai integritātei tās starptautiski atzītajās robežās un pasludināja par spēkā neesošu Krimas referendumu (2014).

Pieņemšana

Šī ANO Ģenerālās asamblejas sesija tika īpaši sasaukta, lai risinātu jautājumu par Ukrainas teritorijas daļas (Krimas Autonomā Republika, Sevastopole) statusu pēc Krievijas okupācijas. Rezolūciju ierosināja Kanāda, Kostarika, Vācija, Lietuva, Polija un Ukraina.
To atbalstīja 100 ANO dalībvalstis, bet noraidīja 11 valstis (Armēnija, Baltkrievija, Bolīvija, Kuba, Ziemeļkoreja, Nikaragva, Krievija, Sudāna, Sīrija, Venecuēla un Zimbabve). 58 valstis atturējās, bet 24 valstis nepiedalījās balsošanā.
Pirms tam par šo jautājumu notika septiņas ANO Drošības padomes sanāksmes, kurās Krievija izmatoja savas veto tiesības.
Pans Kimuns

Bērnība

Pans Kimuns dzimis 1944. gadā mazā ciematā Čhunčhonpunkto. Tajā laikā Koreja bija Japānas impērijas pakļautībā. Kad viņam bija trīs gadi, Kimuna ģimene pārcēlās uz netālu esošo Čhundžu pilsētu, kura arī viņš uzauga. Kimuna bērnībā viņa tēvam piederēja veikals, bet tas bankrotēja un ģimene zaudēja savu vidusšķiras statusu. Kad Kimuna bija seši gadi, viņa ģimene Korejas kara laikā slēpās kalnu nogāzēs. Pēc kara viņa ģimene atgriezās Čhundžu. ASV bruņoto spēku karavīri bija pirmie amerikāņi, kurus Kimuns redzēja savā mūžā.
Gojko Mitičs

Biogrāfija

Dzimis 1940. gada 13. jūnijā Dienvidslāvijas pilsētā Leskovicā serbu izcelsmes zemnieku ģimenē. Beidzis Belgradas fiziskās kultūras institūtu.

Indiāņu filmas

Gojko Mitičs debitēja kino kā kaskadieris angļu filmā "Lanselots un karaliene", pēc tam turpinot filmēties masu skatos filmās par "cēlsirdīgo apaču virsaiti" Vinetū (vācu rakstnieka Karla Maja izdomāts varonis).
1966. gadā Mitičs pārcēlās uz Austrumvāciju, kur DEFA kinostudijā filmējās galvenajās indiāņu lomās. Tā paša gada filmā "Lielās Lācenes dēli" viņš atveidoja galvenā indiāņu virsaiša lomu. Filma guva milzīgus panākumus jaunās paaudzes vidū.
1967. gadā ar tikpat lieliem panākumiem iznāca filma "Čingačguks Lielā Čūska", kurā Mitičs spēlēja mohikāņu virsaiti Čingačguku (scenārija pamatā Fenimora Kūpera romāns "Zvērkāvis"). Filmu iepirka Padomju Savienība, un aktieris arī šeit ieguva milzu popularitāti un atpazīstamību, it īpaši pusaudžu vidū.
Divas no filmām tika uzņemtas PSRS, - "Tekumsē" Krimas kalnos, "Ulzana" - Samarkandas apkārtnē Uzbekijas PSR. Filma "Virsaitis Baltā Spalva" - Mongolijā.
No 2002. līdz 2006. gadam Vācijas kinematogrāfisti no jauna uzņēma vairākas filmas par Vinetū, kurās Mitičs atveidoja galveno varoni. Vinetū tēlā aktieris iejutās arī pēc Maja grāmatām iestudētās teātra izrādēs.

Darbs teātrī un televīzijā

Noplokot skatītāju interesei par indiāņu filmām, Mitičs pārceļas uz VFR. Tur viņš uzsāk filmēties seriālos un spēlēt pilsētas teātrī tādas lomas kā Robins Huds, Spartaks. Bez tam 1970. gados Mitičs piedalās Viktora Igo lugas "Marija Tjudora" ekranizācijā, atveidojot laupītāja Fabiana lomu. Uzņēmis vairākas bērnu filmas.
Filmējies ne tikai vesternos, bet arī cita žanra filmās. Viena no pazīstamākajām ir daudzsēriju "Nāves arhīvs" (1980), kurā Mitičs atveidoja padomju izlūku Borisu.

Literatūrā un kino

Gojko Mitiča daiļradei veltīta Andreja Šarija grāmata "Знак W:Вождь краснокожих в книгах и на экране" (2008). Tajā pat gadā iznāca filma par pašu aktieri - "Padomju valsts galvenais indiānis".
Mārtiņš (filma)

Sižets

Filma stāsta par to, kāpēc dzīvot, kā arī par to, cik ļoti savi bērni ir jāmīl.
Pret latviešu tautu vērstā totalitārā komunistiskā režīma genocīda upuru piemiņas diena

Pret latviešu tautu vērstā totalitārā komunistiskā režīma genocīda upuru piemiņas diena ir Latvijas atceres un atzīmējamā diena decembra pirmajā svētdienā. Pēc Austrumu latviešu biedrības iniciatīvas šo dienu kā atceres dienu cietušajiem Staļina represijās 20. gadsimta 30. gadu beigās apstiprināja Saeima 1998. gadā.

Atceres dienas pieņemšana

Ideju Latvijā decembra sākumā iedzīvināt atceri par NKVD "Latviešu operācijā" cietušajiem rosināja Austrumu latviešu biedrība. Tās organizētajā konferencē Genocīds pret latviešu tautu Padomju Savienībā 1997. gada 7. decembrī tika pieņemta rezolūcija Par piemiņas dienas noteikšanu latviešiem, kas gājuši bojā staļiniskā genocīda laikā Padomju Savienībā 1937.-1938. gadā. Rezolūcijā, kurā akcentēta sešdesmitgade kopš „pirmajām visbriesmīgākajām un asiņainākajām represijām, kādas jebkad pasaulē tikušas vērstas pret latviešu tautu”, Saeimai lūgts izsludināt katra gada 3. decembri par sēru dienu „bojā gājušo genocīda upuru svētajai piemiņai”. 10. decembrī rezolūciju (ar pavadtekstu) kā atklātu vēstuli Saeimas priekšsēdētājam Alfrēdam Čepānim saņēma Saeimas kanceleja un nodeva visām Saeimas frakcijām, pie frakcijām nepiederošajiem deputātiem un Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijai. Grozījumus galīgajā lasījumā pieņēma 1998. gada 17. jūnijā, tos prezidents izsludināja 1998. gada 8. jūlijā.

Atceres dienas pieminēšana publiskajā telpā

Saskaņā ar Latvijas Sociālās atmiņas monitoringa datiem šo atceres dienu Latvijā  vispār nav atzīmējuši 86,6% iedzīvotāju.  Nepastāv arī mediju tradīciju atceres dienas pieminēšanā, krievvalodīgajā presē tā vispār netiek pieminēta.
Svētais Mārtiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 316. gadā Romas impērijas pilsētā Savarijā (mūsdienu Sombathējā) karavīra ģimenē. Uzauga Ticinā (Ticinum, mūsdienu Pāvijā). Piecpadsmit gadu vecumā sāka dienēt Romas impērijas karaspēkā, un ap 334. gadu Mārtiņa karaspēka daļa tika dislocēta Samarobrivā (Samarobriva, mūsdienu Amjēnā).
Amjēnā viņš piedzīvoja vīziju, kura kļuva par visbiežāk citēto stāstu viņa dzīves aprakstā. Amjēnas pilsētas vārtos viņš ieraudzīja gandrīz kailu ubagu. Impulsa vadīts, Mārtiņš nogrieza pusi no sava apmetņa un iedeva ubagam. Tajā pašā naktī Mārtiņš sapnī esot redzējis Jēzu, kurš sacījis "Šis ir Mārtiņš, viņš nav kristīts, bet apsedza mani ar savu apmetni". Vēlākos laikos Franku karaļi kaujā kā karogu izmantoja Svētā Mārtiņa apmetņa pusi, kuru latīniski sauca par cappa, bet garīdznieku, kurš to nesa, par cappellanu, no kā radies kapelāna vārds.
Vēlāk Mārtiņš atteicās no dienesta armijā un kļuva par Hilarija no Puatjē audzēkni. Kad Hilarijs tika padzīts no Puatjē, Mārtiņš atrada patvērumu salā Tirēnu jūrā pie Albengas, kur dzīvoja vientuļnieka dzīvi. 361. gadā atgriezās Gallijā un 371. gadā kļuva par Tūras bīskapu, kur nodibināja ietekmīgo Marmutjē abatiju, enerģiski iznīcinādams pagānu ticības liecības — tempļus un svētkokus.

Svētā Mārtiņa kults

Viduslaikos Svētā Mārtiņa kapavieta kļuva par svētceļotāju iemīļotu pieturas vietu ceļā uz Santjago de Kompostelu, tāpēc virs Svētā Mārtiņa kapa tika uzbūvēta milzīga bazilika. Franču revolūcijas laikā tā tika nojaukta un tās vietā tika izbūvētas ielas. XIX gadsimta otrajā pusē Francijas klerikālo aprindu vidū Svētā Mārtiņa kults atkal uzplauka. 1860. gadā tika atrakti vecās bazilikas pamati. Tika uzsākta jaunas, arhitekta Viktora Lalū projektētās Svētā Mārtiņa bazilikas celtniecība, kura 1925. gadā tika iesvētīta.
Svētā Mārtiņa kults daudzu Eiropas un eiropeiskas izcelsmes tautu vidū folklorizējies un ieguvis reģionālas īpatnības.
Glasnostj

"Glasnostj" (krievu: гласность — 'atklātība') bija viens no perestroikas reformu pamatelementiem ("glasnostj — perestroika — uskorenije"), kas paredzēja cenzūras vājināšanu un dažādu informācijas barjeru izbeigšanu Padomju Savienībā. Sabiedrībā tika atļauts brīvs dialogs un pat Padomju Savienības politikas kritika. Šī reforma tika realizēta 20. gadsimta astoņdesmitajos gados (1987—1991), kad Padomju Savienību vadīja Mihails Gorbačovs.
Sākotnēji "glasnostj" 1986. gadā tika minēta Padomju Savienības komunistiskās partijas kongresā kā iespēja norādīt uz problēmām valsts tautsaimniecībā, kas ļautu tās operatīvi novērst, tomēr jau drīz šī politika pārkāpa sākotnējo ietvaru. Jau 1987. gadā atklātībā parādās temati, kas iepriekš Padomju Savienībā bija tabu, piemēram, Staļina laikmets, kompartijas nomenklatūras privilēģijas, sekss, valsts aparāta birokratizācija, ekoloģiskās problēmas u.c. No ieslodzījuma tika atbrīvoti disidenti, kas bija ieslodzīti par "samizdat" literatūras turēšanu, izplatīšanu. 1987. gadā no speciālajām glabātavām, kas nebija pieejamas visiem, grāmatas, kas bija aizliegtas, tika atgrieztas atkal bibliotēkās.
"Glasnostj" periods mainīja sabiedrības uzskatus, kas nosvēra to par labu demokrātijai un rietumnieciskām vērtībām. Kompartijas opozīcija un reformu atbalstītāji pašā kompartijā ieguva atklātu sabiedrības atbalstu. Baltijas valstīs un citās Padomju Savienības republikās šī kustība atbalstīja lielāku suverenitāti iekšējo jautājumu lemšanā, kas vēlāk izvērtās par šo republiku pilnīgu atdalīšanos no Padomju Savienības. Tādējādi "glasnostj" bija viens no elementiem, kas noveda pie Padomju Savienības sabrukuma.
Roberts Neilands

Dzīves gājums

Dzimis 1899. gada 13. jūlijā Jelgavā strādnieka Kārļa Neilanda ģimenē. Pēc pārcelšanās uz Rīgu viņa tēvs strādāja Rīgas elektriskajā stacijā kā melnstrādnieks un māte kā veļas mazgātāja. Pēc elementārskolas beigšanas strādāja algotu fizisku darbu. Latvijas SPR laikā 1919. gadā iestājās Padomju Latvijas armijā, piedalījās Krievijas pilsoņu kara kaujās Ukrainā un Krimā. Pēc kara beigām mācījās Petrogradas Latviešu partijas skolā (1921—1922).
Pēc atgriešanās dzimtenē pagrīdē darbojās kā Latvijas Komunistiskās Jaunatnes Savienības CK sekretārs. 1924. gadā viņu apcietināja  un 1926. gada oktobrī notiesāja uz sešiem gadiem spaidu darbos, bet 1926. gada decembrī ķīlnieku apmaiņas rezultātā izraidīja uz Padomju Savienību. Pēc sagatavošanas 1931. gadā nelegāli iesūtīts Latvijā, darbojās kā
LKP CK sekretārs. 1932. gada augustā no jauna arestēts un notiesāts uz 8 gadiem spaidu darbos.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 21. jūnijā viņu atbrīvoja un 15. jūlija Saeimas vēlēšanās ievēlēja par t.s.Tautas Saeimas deputātu.
Pēc Latvijas inkorporācijas PSRS sastāvā viņu 1940. gada 6. augustā iecēla par LKP Latgales apgabala komitejas sekretāru, 21. decembrī par LKP CK 2. sekretāru un LKP CK Biroja locekli. Vācu okupācijas laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, gājis bojā 1941. gada 21. jūlijā Maskavā uzlidojuma laikā.
Pēc kara beigām pārapbedīts Raiņa kapos.
Darbības potenciāls

Darbības potenciāls neirofizioloģijā ir impulsveida potenciāla vilnis, kurš pārvietojas starp dažādu veidu šūnu membrānām. Kairinājuma sākumā šūnas membrānas potenciāla izmaiņa ir salīdzinoši lēna, bet sasniedzot noteiktu membrānas potenciāla vērtību, sākas straujas, negraduālas impulsveida membrānas potenciāla svārstības, kas nedziestoši izplatās pa šūnu un tās derivātiem. Šūnas membrānas potenciāls ir spriegums starp abām membrānas pusēm. Cilvēkam neirona membrānas potenciāla vērtība miera stāvoklī ir -70 mV. Tiklīdz sākas svārstības, tā vērtība pieaug līdz +40 mV.
Vārtājas pilskalns

Vārtājas pilskalns (latīņu valodā rakstītajos tekstos: Warthayen jeb Wartha, vācu: Warchdach, Warrach) ir pilskalns Grobiņas novada Gaviezes pagastā, pie Grobiņas-Priekules lielceļa, Vārtājas upes senlejas labajā krastā. 
Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis, apstiprināts ar Kultūras Ministrijas 29.10.1998 rīkojumu Nr.128 kā Valsts aizsardzības objekts Nr.: 1331 "Vārtājas pilskalns ar senpilsētu".

Raksturojums

Pilskalns atrodams starp "Kalneniekiem" (300 m uz dienvidiem no mājām) un "Znotēniem" (400 m uz austrumiem no mājām) Vārtājas senlejas labajā krastā. Ernests Brastiņš 1923. gadā rakstīja, ka Vārtājas pilskalnam ir 0,5 ha liels plakums un tas ierīkots zemesragā, ko norobežo divi grāvji un vaļņi. Pētera Stepiņa 1964. gadā Vārtājas senpilsētā izdarītie izrakumi liecināja par apdzīvotību 5.—13.gadsimtā.

Vēsture

Vārtājas pilskalns atradās senajā kuršu Piemares zemē. Pirmo reizi pieminēts 1253. gada 4. aprīļa līgumā, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestra vietnieks Seinas Eberhards. 1257. gadā Livonijas ordenis Vārtājas (Wartha) pilī izvietoja savu garnizonu Kurzemes-Prūsijas kara ceļa aizsardzībai pret žemaišiem. Vārtājas pils Atskaņu hronikā minēta sakarā ar 1259. gada otrās puses notikumiem, kad pils priekšā tika izveidota ordeņa karaspēka kara nometne. Naktī mestrs sadalīja karaspēku divās daļās, no kuriem vieniem bija jāsargā apmetne, bet otriem jāiet izlūkos. Lietuviešu izlūki savukārt pētīja ordeņa karaspēka atstātās pēdas un ziņoja savam ķēniņam, ka no Daugavas krastiem ieradies liels karaspēks. Lietuvieši savā apspriedē nolēma bez kaujas atkāpties un nakts tumsā kļuva nesasniedzami iespējamai vajāšanai. Ordeņa brāļi deva padomu mestram pastiprināt Kurzemes pilīs ordeņa garnizonus un doties atpakaļ uz Rīgu.
Atskaņu hronikā vēstīts par 8 brāļu - bruņinieku sagūstīšanu Vārtājā. Arī Vartbergas Hermaņa hronikā par Durbes kauju ir ziņas par 8 ordeņa brāļu bruņinieku nāvi Vārtājas pilī. Pēc Durbes kaujas notikušās kuršu sacelšanās laikā ordeņa karaspēks atriebes karagājienā Vārtājas pili nodedzīnāja un tā vairs vēlāk netika atjaunota.
Internacionāle

Internacionāle (franču: L'International) ir starptautiski pazīstamākā kreisās kustības dziesma. Oriģinālo tekstu franču valodā sacerēja Ežēns Potjē 1870. gadā, bet melodiju — Pjērs Degeitērs 1888. gadā. 1917.—1944. gadā tā bija Padomju Krievijas un PSRS himna.
Latvijas Transportlīdzekļu apdrošinātāju birojs

Mērķi un funkcijas

Latvijas Transportlīdzekļu apdrošinātāju biroja mērķis ir nodrošināt OCTA (Obligātās civiltiesiskās transporta apdrošināšanas) sistēmas sekmīgu darbību. Šādu kārtību paredz Eiropas Komisijas direktīva, kas ir sekmīgi ieviesta Latvijā.
LTAB nodrošina OCTA garantijas fonda administrēšanu, pieņemot lēmumus par fonda līdzekļu izlietojumu. LTAB arī nodrošina Latvijas Zaļās kartes biroja funkcijas un ir Zaļās kartes Biroju Padomes biedrs.
LTAB apvieno visas apdrošināšanas sabiedrības, kuras nodrošina Obligāto civiltiesisko transportlīdzekļu apdrošināšanu (OCTA) Latvijā
Nikolajs Kauķītis

Biogrāfija

1930. gadu beigās bijis pazīstams kā dzejnieks. Publicējies vairākos Rīgas un citu Latvijas pilsētu izdevumos, uzstājies presē arī ar polemiskiem rakstiem.
Otrā pasaules kara laikā bijis Sarkanās armijas rindās. Bijis 201. latviešu strēlnieku divīzijas un 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas avīzes "Latviešu strēlnieks" redaktors (avīze iznāca no 1941. gada oktobra līdz 1956. gada jūlijam).
Pēc kara publicējis žurnālos "Bērnība", "Zvaizgne", rakstījis galvenokārt par savu karā pieredzēto. 1960. gadā kļuvis par Latvijas PSR Žurnālistu savienības biedru.
No 1930. gadu beigām līdz 1940. gadu vidum regulāri piedalījies Latvijas šaha turnīros. 1937. gadā piedalījies 7. Latvijas šaha kongresa blakusturnīrā. 1939. gadā Latvijas ātrspēles meistarībā uzvarējis Ķīmiskās rūpniecības strādnieku arodbiedrības atlases turnīrā. Trīs reizes piedalījies Latvijas šaha čempionātos, kur augstāko vietu izcīnījis Latvijas PSR spēcīgāko šahistu turnīrā 1944. gadā, kad bijis vienīgais, kas nospēlēja neizšķirti ar turnīra uzvarētāju Voldemāru Mežgaili. 1944./1945. gadumijā Rīgā piedalījies Latvijas un Igaunijas šahistu turnīrā, kurā palicis pēdējā vietā (uzvarējis Pauls Keress). Vēlākajos gados nopietnos šaha turnīros piedalījies reti.
Helsinku olimpiskais stadions

Vēsture

1927. gadā tika nodibināts fonds, kura mērķis bija vākt līdzekļus, lai uzceltu stadionu, kurā varētu notikt vasaras olimpiskās spēles. Stadiona celtniecība sākās 1934. gadā. Tas tika atklāts 1938. gada 12. jūnijā. Sākotnēji stadionā bija paredzēts rīkot 1940. gada vasaras olimpiskās spēles, kas tika pārceltas no Tokijas uz Helsinkiem, bet vēlāk Otrā pasaules kara dēļ atceltas. 1952. gada olimpiskajās spēlēs šajā stadionā notika atklāšanas un noslēguma ceremonijas, kā arī vieglatlētikas, jāšanas un futbola sacensības. Atklāšanas ceremonijas laikā tika sasniegts stadiona apmeklētības rekords — 70 435 skatītāji.    
1957. gadā tajā notika Pasaules čempionāts bendijā. Stadionā vairākas reizes ir notikušas augstākā līmeņa sacensības vieglatlētikā. Tajā divas reizes ir rīkots Pasaules čempionāts vieglatlētikā (1983. un 2005. gadā), kā arī trīs reizes notika Eiropas čempionāts vieglatlētikā (1971, 1994, 2012). 2009. gadā stadions bija viena no Eiropas čempionāta futbolā sievietēm norises vietām. Tajā tika aizvadītas četras grupu turnīra spēles un fināls. 
2016. gadā stadionā sakās rekonstrukcijas darbi, ko plānots pabeigt 2019. gadā.
Divna Ļubojeviča

Biogrāfija

Divna Ļubojeviča piedzima Belgradā, Serbijā, toreizējā Dienvidslāvijas Sociālistiskajā Federatīvajā Republikā, 1970. gadā. No 10 gadu vecuma mācījās garīgo mūziku Belgradas Dievmātes Ievešanas templī klosterī (serbu: Ваведење Пресвете Богородице) Pabeidza Mokraņaca mūzikas skolu un Novisadas mūzikas akadēmiju.
1991. gadā D. Ļubojeviča dibināja baznīcas kori "Melodi", kurš ieguva savu nosaukumu par godu Svētajam Romānam Dziedonim (Roman Melod). Kora "Melodi" repertuārā ietilpst pareizticīgo dziedājumi: no agrajiem bizantiešu, serbu, bulgāru un krievu dziedājumu paraugiem līdz mūsdienu autoru skaņdarbiem. Koris aktīvi piedalās baznīcas dievkalpojumos, savas pastāvēšanas laikā tika novadīti vairāk nekā 600 koncerti, koris aktīvi piedalās starptautiskajos festivālos.
Kultūras nams

Kultūras nams ir padomju laikā ieviests apzīmējums valsts/arodbiedrību/uzņēmumu/pašvaldību paspārnē esošām daudzfunkcionālām kultūras amatiermākslas iestādēm. Mūsdienu Latvijas Republikā par dominējošo (un apkopojošo) šāda tipa iestāžu nosaukumu tiek lietots kultūras centrs, lai gan līdztekus tiek izmantots ne tikai kultūras nams, bet arī tautas nams, klubs, saieta nams u.c. modifikācijas. Nereti kultūras namu (centru) ēkās izvietotas arī bibliotēkas, muzeji, mūzikas un mākslas skolas. Pirmskara Latvijā līdzīgas iestādes visbiežāk tika dēvētas par tautas vai saieta namiem, un tās visbiežāk bija dažādu biedrību veidotas un uzturētas.
Jogas sūtras

Jogas sūtras (sanskritā: योगसूत्र) ir Rādža jogas pamatteksts, kas sastāv no četrās sadaļās apkopotām 196 sūtrām jeb aforismiem. Par tā autoru uzskata Pataņdžali.

Samadhi

Šī daļa sākas ar jogas definīciju:
 योग: चित्त-वृत्ति निरोध – yogaś citta-vṛtti-nirodhaḥ – Joga ir prāta virpuļu norimšana.
 — Jogas sūtra I.2.
Tālāk seko prāta (citta) apraksts un meditācijas un koncentrācijas metodes tā remdināšanai, kā arī deviņi traucēkļi (antaraya), piemēram, slinkums un slimība, kas to neļauj izdarīt. uzskaitīti dažādi samadhi veidi.

Sadhana

Otrajā daļā nosaukti ciešanu (klesha) iemesli un darbības veidi. Tālāk seko pieci pirmie astoņkārtīgā jogas ceļa soļi, proti, Yama, Niyama, Asana, Pranayama un Pratyahara, ar kuriem var ietekmēt ciešanu cēloņus.

Vibhuti

Trešajā daļā aprakstīti trīs pārējie astoņkārtīgā jogas ceļa elementi, proti, Dharana, Dhyana un Samadhi. Tālāk seko pārdabisko spēju (siddhi) iegūšana ar koncentrēšanās palīdzību.