google/wiki40b huggingface dataset:
Belizas administratīvais iedalījums

Belizas administratīvo iedalījumu veido 6 distrikti (angļu: district). Distrikti sīkāk tiek sadalīti 31 vēlēšanu apgabalos (angļu: Constituencies).
Orbitālā observatorija

Orbitālā observatorija (no latīņu: orbita "sliede", "ceļš" + observare "novērot"), pazīstama arī kā kosmiskā observatorija jeb vienkārši kā kosmiskais teleskops, ir Zemes mākslīgais pavadonis, kas galvenokārt paredzēts dažādu astronomisko objektu novērojumiem no kosmosa — Zemes orbītā.
Orbitālās observatorijas visbiežāk tiek izmantotas, lai detalizētāk novērotu attālas zvaigznes, galaktikas, komētas, kā arī speciālos gadījumos citplanētas, kas atrodas ārpus Saules sistēmas.
2015. gada Eiropas čempionāta basketbolā kvalifikācijas turnīrs

2015. gada Eiropas čempionāta basketbolā kvalifikācijas turnīrs norisinājās no 2013. gada 1. augusta līdz 2014. gada 27. augustam.
Kvalifikācija tika sadalīta divu kārtu turnīrā. Pirmajā kārtā komandas tika sadalītas četrās grupās. Katras grupas uzvarētājs kvalificējās izslēgšanas turnīram, kas sastāvēja no pusfināla un fināla (gan pusfinālā, gan finālā viena spēle mājās, viena — izbraukumā). Pirmās kārtas uzvarētājs kvalificējās Eiropas čempionāta finālturnīram, savukārt pārējās izlases piedalījās otrajā kārtā, kur startēja arī citas 2015. gada Eiropas čempionātam nekvalificējušās izlases.
Satellites LV diskogrāfija

Šī ir latviešu grupas "Satellites LV" diskogrāfija.
Zaķi

Izskats un īpašības

Zaķi ir mazi un vidēji lieli zīdītāji, tiem ir raksturīgas garas ausis un pagarinātas pakaļkājas. Visgarākās ausis ģintī ir tuksnesī dzīvojošam antilopzaķim (Lepus alleni), tās ir apmēram 14—17 cm garas. Ausis antilopzaķim ne tikai kalpo kā dzirdes orgāns, bet tā lielā virsma palīdz zaķim atdzesēties karstajā tuksneša vidē.Lielākā daļa informācijas avotu kā lielāko zaķu ģints dzīvnieku savvaļā min plaši izplatīto pelēko zaķi (Lepus europaeus), kura ķermeņa garums ir 52—60 cm un svars 3—5 kg. Tomēr par to smagāks ir Aļaskas zaķis (Lepus othus), kura ķermeņa garums ir 50—60 cm, svars ir 3,2—6,5 kg. Liels zaķis ir arī polārzaķis (Lepus arcticus), kura svars ir 4—5 kg. Mazākais ģintī ir Amerikas baltais zaķis (Lepus americanus), kura ķermeņa garums ir 36—52 cm, vidējais svars 1,3 kg. Visām sugām ir raksturīgs pelēkbrūns vai sarkanbrūns matojums, daļai ziemeļos dzīvojošo sugu kažoks ziemā kļūst balts.
Visi zaķi ļoti ātri skrien, dažas sugas pārsvarā pārvietojas skrienot atšķirībā no trušiem, kuri skrien tikai nepieciešamības gadījumā. Zaķi garās distancēs spēj ilgstoši uzturēt ātrumu 50 km/h. Piemēram, pelēkais zaķis var skriet ar ātrumu 56 km/h, Amerikas tuksnešu zaķis (Lepus californicus) sasniedz ātrumu 64 km/h, toties rekordists ir Kāpzemes zaķis (Lepus capensis), kurš īsā distancē spēj sasniegt ātrumu 77 km/h. Zaķi ne tikai labi skrien, tie arī ļoti labi lec no vietas, piemēram, Amerikas tuksnešu zaķis no vietas var aizlēkt 3 metrus.
Kopumā zaķi ir uzmanīgi dzīvnieki un cenšas slēpties no visiem, aktivizējoties tumsas aizsegā. Tomēr uzvedība pavasarī izmainās un zaķus var novērot arī dienas laikā, tēviņiem vienam ar otru cīkstoties un nostiprinot dominanci un tiesības pāroties.

Atšķirības no trušiem

Zaķi atšķirībā no trušiem neslēpj savus jaundzimušos alās zem zemes, bet migai tiek piemeklēta dabīga iedobe zemē, paslēpta garā zālē. Zaķēni līdz ar to piedzimst uzreiz ar biezu kažociņu un ar atvērtām acīm, un drīz pēc piedzimšanas spēj skriet. Salīdzinoši trušiem mazuļi piedzimst akli, kurli un ar plānu matojumu. Visi truši, izņemot baltastes trušus dzīvo zem zemes alu sistēmā, bet zaķi un baltastes truši slēpjas virszemes migās, kā arī šie dzīvnieki ir vienpatņi. Zaķi vidēji ir lielāki nekā truši, to ausis ir garākas un to kažoku matojums ir jaukts ar melnām spalviņām. Zaķi nekad nav bijuši domesticēti, toties no savvaļas trušiem ir selekcionēti mājas truši. Arī ģenētiski abas grupas atšķiras: zaķiem ir 48 hromosomas, trušiem 44 hromosomas. Abu dzīvnieku grupu barība ir līdzīga.
MetaCarta

Vēsture

Uzņēmumu dibinājis John R. Frank 1999. gadā. Tas 1999. gadā saņēma 500 000 USD no DARPA, lai izstrādātu tehnoloģiju, kas ļautu dokumentos atrast atsauces uz ģeogrāfiskām vietām, tādējādi ļaujot šos dokumentus atrast pēc ievadīta ģeogrāfiska atslēgvārda. MetaCarta saņēma finansējumu arī no In-Q-Tel, ar CIP saistītas organizācijas.
2010. gada 9. aprīlī Somijas uzņēmums Nokia iegādājās MetaCarta. Tas paturēja plaša patēriņa ģeogrāfiskos risinājumus, bet pārējo uzņēmumu ar biznesa risinājumiem 2010. gada 13. jūlijā pārdeva ASV uzņēmumam Qbase Holdings, LLC.
Mihaels Plāters-Zībergs

Sabiedriskā darbība

Grāfs Mihaels Plāters-Zībergs bija Kurzemes literatūras un mākslas biedrības dibinātājs, aktīvs brīvmūrnieks, Viļņas ložas „Labais gans” goda loceklis (1818). Viļņas ložas „Pilnīgā saskaņa” 4.grāda brālis (1819-21). Viļņas ložas „Sokrata skola” dibinātājs (1820).
Dzelzceļa līnija Zasulauks—Bolderāja

Vēsture

Dzelzceļa līnija no Rīgas uz Bolderāju būvēta, lai varētu ērtāk nogādāt uz Rīgu preces no Bolderājas ostas, kur piestāja lielie kuģi. Pirmie vilcieni līnijā sāka kursēt 1872. gadā pēc dzelzceļa tilta pār Daugavu uzbūvēšanas, bet oficiāli līnija līdz Bolderājai atklāta 1873. gada 1. janvārī (11. decembrī - līdz Daugavgrīvai). 1873. gadā līniju vēl izmantoja gandrīz tikai pasažieru vilcieni, turklāt pāri jaunajam Daugavas tiltam kursēja arī Rīgas - Jelgavas līnijas vilcieni. 1877. gadā, kad no Zasulauka stacijas tika atklāta satiksme Tukuma virzienā (sākumā līdz Majoriem), Bolderājas dzelzceļa posmu Rīga - Zasulauks sāka izmantot arī Jūrmalas vilcieni un šajā posmā uzbūvēja otru sliežu ceļu.
Dzelzceļa līnija sākās atsevišķi izbūvētā stacijā, ko sauca par "Rīgu otro" jeb Rīga II, tā atradās tagadējās 13. janvāra ielas rajonā. Ar toreizējo līnijas Rīga—Daugavpils sākumstaciju to savienoja īpašs dzelzceļa posms. Vēlāk, kad uzbūvēja līniju Rīga—Tukums, staciju sāka dēvēt par Tukuma staciju vai Rīgas Jūrmalas staciju. 1914. gadā pēc jaunā dzelzs tilta uzbūvēšanas stacija likvidēta.
Ar 1924. gada 24. februārī Saeimas pieņemto likumu par Rīgas pilsētas administratīvajām robežām, Rīgas pilsētas administratīvajā teritorijā līdz ar citām Pārdaugavas teritorijām tika iekļauta arī Bolderāja. No tā laika Rīgas—Bolderājas pasažieru dzelzceļa līnija pilnībā atrodas Rīgas robežās.
No līnijas 4. kilometra (mūsdienās - Lāčupes stacijas) 1926. gadā uzbūvēja apmēram 3 km garu atzarojumu līdz Cementa fabrikai un Iļģuciemā tika izveidota arī stacija. Padomju laikā no Iļģuciema izbūvēti daudzi atzarojumi uz dažādām rūpnīcām un noliktavām (Laku un krāsu rūpnīcu, "Latvijas stiklu", mēbeļu kombinātu, Lauksaimniecības mašīnbūves rūpnīcu).
Pasažieru satiksme līnijā pārtraukta 1959. gadā un mūsdienās tajā ir tikai kravas satiksme.
2015. gada 17. novembrī tika pabeigta līnijas modernizācija, aizstājot sen novecojušo elektrozižļu sistēmu ar mūsdienīgu mikroprocesoru centralizāciju.
Plāno, ka līdz 2022. gadam atjaunos pasažieru satiksmi šajā posmā.
 2019. gada 29. jūlijā notika Satiksmes ministrijas darba grupas izbraukums uz Bolderāju un Daugavgrīvu ar dienesta pasažieru vilcienu DR1A-405. Satiksmes ministrs Tālis Linkaits secināja, ka pasažieru satiksme uz Bolderāju ir nepieciešama. Šim nolūkam vajadzīga apmēram 1 miljonu eiro investīcija un to varētu paveikt divu līdz trīs gadu laikā. Vispirms plānots atklāt satiksmi posmā Rīga—Bolderāja, bet vēlāk izbūvēt pasažieru staciju arī Daugavgrīvā.
Frānas stāvs

Frānas stāvs (D₃fr) ir viena no divām vispārējās stratigrāfiskās shēmas augšdevona vienībām. Frānas nogulumi ir veidojušies 385,3 ± 2,6 — 374,5 ± 2,6 miljonu gadu intervālā starp vidusdevona živetas un augšdevona famenas stāviem. Reinas apgabalā frānas stāvu sauc par adorfas stāvu.
Izopropanols

Iegūšana

Izopropanolu lielākoties iegūst, hidratējot propēnu. Izopropanolu ir iespējams oksidēt par acetonu. Izopropanols ir viens no diviem propanola izomēriem, otrs izomērs ir 1-propanols.
30. jūlijs

30. jūlijs ir gada 211. diena (212. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 154 dienas.
Bermudu salas

Ģeogrāfija

Bermudu salas atrodas Atlantijas okeānā, nedaudz vairāk kā 1000 kilometrus uz austrumiem no Ziemeļamerikas austrumu krasta. Salu grupā ietilpst vairāk nekā 150 salu, kā kopējā platība ir 53,2 kvadrātkilometri.

Augājs

Salas klāj bagātīgs augājs, arī mangrovju audzes un daudz ziedaugu. Salu vulkāniskie pamatieži ir apauguši ar koraļļiem.

Klimats

Bermudu salas atrodas subtropiskajā klimata joslā. Siltās Golfa straumes ietekmē, salās ir maigs un mitrs klimats.

Ekonomika

Svarīgākās saimniecības nozares ir finanšu pakalpojumi (tostarp apdrošināšana), kā arī tūrisms. Tūristu skaits pēdējos 10 gados ir samazinājies, tomēr šī nozare vēl arvien dod lielākos ienākumus. Vairāk nekā 80% atpūtnieku ierodas no ASV. Lauksaimniecībai piemērotu zemju ir ļoti maz, liliju ziedi ir vienīgā lauksaimniecības eksportprece.
Bermudas ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 23,1% no IKP, šis rādītājs bija septītais augstākais no visām valstīm.

Vēsture

Salu grupu 1503. gadā atklāja spāņu jūrasbraucējs Huans Bermudess. Salās nebija vietējo iedzīvotāju. 1612. gadā angļu Londonas kompānija Sentdžordža salā izveidoja pirmo apmetni — Ņūlondonu. 1684. gadā salas nonāca Anglijas karaļnama pakļautībā. Kopš 1968. gada Bermudām ir pašnoteikšanās tiesības, bet tās ir Lielbritānijas aizjūras teritorija. 1995. gadā referendumā 73,6% iedzīvotāju nobalsoja pret neatkarību.

Iedzīvotāji

Vairums iedzīvotāju cēlušies no melnādainajiem vergiem un ieceļotājiem no Portugāles un Lielbritānijas. 2009. gadā Bermudās bija 67 837 iedzīvotāji. Bermudu salas ir viena no visblīvāk apdzīvotajām valstīm pasaulē (1275 iedzīvotāji uz kvadrātkilometru (2009), 8. vietā). Dzīves līmenis Bermudās ir augsts.
Melnrīkles žagatsīlis

Izplatība

Melnrīkles žagatsīlis ir nometnieks, sastopams Klusā okeāna piekrastē no Sonoras dienvidiem līdz Halisko un Kolimas ziemeļrietumiem. Sastopams gan zemienēs, gan kalnos līdz 1800 m virs jūras līmeņa. Reizēm klejo ziemeļu virzienā, sasniedzot Arizonas dienvidus.

Izskats

Melnrīkles žagatsīlis ir vidēja auguma vārnu dzimtas putns ar ļoti garu asti, izteiksmīgu, melnu cekulu un noapaļotiem spārniem. Ķermeņa garums 58—77 cm, svars 225—251 g. Aste garums ir vairāk nekā puse no kopējā garuma.
Apspalvojums uz muguras un pakauša koši zils, aste tumšāk zila. Seja melna ar gaiši ziliem vaigu laukumiem un uzacīm, kas savienojas ar zilo pakausi un kakla aizmuguri. Pakakle un krūtis melnas. Vēders balts. Astes malējās lidspalvas ar baltiem galiem. Spēcīgais knābis melns un masīvs, arī kājas melnas. Abi dzimumi izskatās līdzīgi. Jaunajiem putniem cekula spalvu gali ir melni un zilais vaiga laukums mazāks un tumšāks. Abu žagatsīļu hibrīdiem uz krūtīm un pakaklē ir gan melnas, gan baltas spalvas.

Uzvedība

Melnrīkles žagatsīlis mājo subtropu sausos vai daļēji mitros krūmainos mežos, upju ielejās. Uzturas pa pāriem vai nelielās grupās, kas kopīgi barojas. To bieži var novērot sēžam kāda krūma galotnē vai lielāka koka zaros. Barojoties tas parasti stāv uz vienas kājas, bet ar otru kāju tur barību. Spēcīgo knābi tas lieto kā āmuru, lai pāršķeltu riekstus un sēklas vai lai sadalītu gabalos lielākus augļus. Melnrīkles žagatsīlis mēdz slēpt barību, veidojot uzkrājumus.
Žagatsīlis ir skaļš un aktīvs putns, tā kliedzieni ir griezīgi un atgādina papagaiļa ķērkšanu. Toteis riesta laikā spēj neticami saldi un skanīgi gulgot. Kopumā ligzdošanas laikā žagatsīlis ir daudz klusāks nekā ārpus vairošanās sezonas.

Barība

Melnrīkles žagatsīlis ir visēdājs un barojas ar jebko, ko var atrast: ar sēklām, augļiem, bezmugurkaulniekiem, vardēm un ķirzakām. Ja ir izdevība, tad izēd ari no citu putnu ligzdām olas un putnēnus. Barību meklē koku lapotnē, krūmos vai atklātās vietās.

Ligzdošana

Melnrīkles žagatsīlis dzimumbriedumu sasniedz 3—5 gados. Veido monogāmus pārus. Kad pāris izveidojies, tas kopīgi būvē kausveida ligzdu. Tā būvēta no palieliem, masīviem zariem, savīta kopā ar sausu zāli un mizas gabaliņiem. No iekšpuses izklāta ar sūnām, ķērpjiem un saknītēm. Ligzda atrodas dzeloņainos krūmos vai kokos, 8—30 m augstumā no zemes.
Melnrīkles žagatsīļiem raksturīga kooperatīvā ligzdošana — par mazuļiem rūpējas abi vecāki, to iepriekšējā gada pēcnācēji un bara jaunās mātītes. Palīgi palīdz arī būvēt ligzdu. Dējumā 3—7 baltas olas ar brūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 17—20 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš to tikmēr baro. Pēc izšķilšanās mazuļi ir kaili un nevarīgi. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki un to palīgi. Jaunie putni ligzdu atstāj 18—40 dienu vecumā.
Džuvans Hauards

Karjera

Basketbolu spēlējis vidusskolā, kur pārstāvēja savas skolas basketbola komandu kā centra spēlētājs. Vidusskolā aizvadīja sekmīgu basketbolista karjeru, kā arī guva labus panākumus izglītībā. Pēc tam piecus gadus pārstāvēja Mičiganas Universitātes basketbola komandu NCAA turnīrā. Viņš bija viens no Fab Five komandas dalībniekiem, komanda tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām NCAA komandām NCAA vēsturē. Viņa pārstāvēta komanda sasniedza NCAA finālu 1992. un 1993. gadā.
Pēc draftēšanas 1994. gada NBA draftā viņš septiņus gadus pārstāvēja Vašingtonas "Wizards" (iepriekš "Bullets"). Vēl trīs pilnas sezonas ir pārstāvējis Hjūstonas "Rockets" komandu. Pārējās komandas nav pārstāvējis vairāk par divām sezonām. Kopumā ir spēlējis 8 dažādos NBA klubos. Debijas sezonā viņš tika iekļauts simboliskajā debitantu otrajā izlasē, otrajā sezonā viņš piedalījās NBA All-Star spēlē, pēc tam viņš kļuva par pirmo NBA spēlētāju, kas paraksta 100 miljonus ASV dolārus vērtu līgumu. Lai arī turpmāk viņš sevi ir pierādījis kā produktīvs pamatpiecinieka spēlētājs, viņš nekad vairs nav spēlējis Visu zvaigžņu spēlē. 2005.—2006. gada sezona pašlaik ir pēdējā, kurā viņš vairāk nekā pusē spēļu, kurās piedalījies, ir bijis starta sastāvā. 2011. gadā "Heat" sastāvā kvalificējies finālsērijai, tomēr jau nākamajā sezonā izcīnīja NBA čempiontitulu. Arī 2013. gadā tika izcīnīts NBA čempiontituls, šoreiz finālā tika uzvarēta Sanantonio "Spurs" vienība.
Vārtsargs (futbols)

Vārtsargs futbolā ir spēlētājs, kura uzdevums ir tiešā veidā neļaut pretinieku spēlētājiem gūt vārtus. Šīs pozīcijas spēlētājam ir vairākas priekšrocības spēles laikā - soda laukuma robežās vārtsargs var bumbas kontrolei izmantot jebkuru ķermeņa daļu, vārtsarga laukuma robežās vārtsargam nedrīkst traucēt cīņā par bumbu. Ja vārtsargs ir spiests pamest laukumu savainojuma vai noraidījuma dēļ, viņa vietu vārtos ir jāieņem kādam citam spēlētājam, pat ja ir veiktas visas spēlētāju maiņas.
Vārtsargam ir jāvalkā no laukuma spēlētājiem atšķirīgas krāsas krekls, lai atvieglotu tiesnešu darbu. Bieži vārtsargi izmanto speciālus cimdus, lai labāk spētu tvert bumbu.
Vārtsarga pozīcija ļauj pārredzēt visu laukumu, tāpēc viņa pienākumos ietilpst aizsardzības organizācija.
Elektronegativitāte

Elektronegativitāte ir atoma fundamentāla ķīmiska īpašība, kas kvantitatīvi raksturo molekulas sastāvā esoša atoma spēju piesaistīt elektronus. Elektronegativitāti mēdz apzīmēt ar grieķu burtu χ. Elektronegativitāti izsaka kā vidējo aritmētisko no atoma jonizācijas enerģijas un elektrontieksmes.

Vēsture

Atomu elektronegativitātes jēdzienu ieviesa amerikāņu ķīmiķis Lainuss Polings, lai izskaidrotu faktu, ka ķīmiskās saites enerģija starp divu dažādu elementu atomiem (A - B) vispārīgā gadījumā ir lielāka nekā vidējais ģeometriskais no saišu enerģijām starp attiecīgo elementu vienādiem atomiem (A - A un B - B). Polings ieviesa atomu relatīvo elektronegativitāšu skalu, kur vislielākā elektronegativitāte piemīt fluoram (apmēram 4). Mazākā elektronegativitāte (0,7) ir francijam kā elementam, kas elektronus ļoti viegli atdod, nevis pievieno.
Kosi

Kosi (Xhosa, IPA: /ˈkǁʰoːsa/), saukti arī ķhosi, senāk kafri, ir bantu tauta, kas dzīvo Dienvidāfrikas dienvidaustrumos un pēdējos divos gadsimtos arī valsts dienvidu un centrālajās dienvidu daļās.
Vladimirs Visockis

Biogrāfija

Dzimis 1938. gada 25. janvārī Maskavā ebreju izcelsmes padomju virsnieka un vācu valodas tulkotājas ģimenē. 1941.—1943. gadā kopā ar māti evakuējies no Maskavas un dzīvojis Čkalovas (tagad Orenburgas) apgabalā. Pēc kara Visocka vecāki izšķiras un zēns paliek dzīvot kopā ar tēvu. 1947.—1949. gadā Visockis dzīvo tēva dienesta vietā — padomju okupācijas zonā Vācijā.
No 1956. līdz 1960. gadam Vladimirs Visockis mācās Maskavas akadēmiskā Dailes teātra (МХАТ) skolā—studijā. Pēc tam ar pārtraukumiem četrus gadus nostrādā Maskavas A.Puškina dramatiskajā teātrī. 1959. gadā sāk filmēties epizodiskās lomās kino, bet sešdesmito gadu sākumā sacer savas pirmās dziesmas.
1964. gadā sāk darboties Maskavas Tagankas Drāmas un komēdijas teātrī, kur strādā līdz pat mūža beigām.
Plašāk pazīstams Visockis kļūst pēc 1967. gadā iznākušās Staņislava Govoruhina filmas "Vertikāle", kurā viņš darbojas vienā no galvenajām lomām. Filmā skan arī vairākas Visocka dziesmas, tajā skaitā populārā "Dziesma par draugu" (Песня о друге).
1967. gadā Visockis iepazīstas ar krievu izcelsmes franču aktrisi Marinu Vladi, ar kuru 1970. gada decembrī apprecas. Šī laulība, kas Visockim bija jau trešā, māksliniekam deva iespēju brīvi izbraukt no Padomju Savienības, ko viņš arī regulāri izmantoja.
Turpmākos gados Visockis intensīvi darbojas teātrī, raksta dziesmas, kā arī filmējas kino — kopā viņš piedalījies ap 30 filmās. Kapteiņa Žeglova tēls, ko Visockis atveidoja 1979. gada televīzijas seriālā "Tikšanās vietu mainīt nedrīkst", kļūst par, iespējams, spilgtāko viņa lomu kino. Vēlāk vairākas filmā izteiktās Žeglova frāzes folklorizējās, kā piemēram: "Zaglim jāsēž cietumā!" (Вор должен сидеть в тюрьме!), kas tiek izrunāts Visockim raksturīgajā skarbajā balsī.
Nesaudzīgais dzīves režīms un pārmērīga alkohola lietošana sagrāva Vladimira Visocka veselību. 1980. gada 25. jūlijā Visockis miegā mirst, iespējams, no infarkta. Apbedīts 28. jūlijā Vagaņkovas kapsētā.
Skrīveri (stacija)

Vēsture

Stacija tika uzbūvēta līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils būvniecību 1861. gadā. Sākotnēji tā saucās Remershofa (vācu: Römershof). Jau 1894. gadā šeit bija stacijas ēka, pasažieru nojume, divi peroni, preču šķūnis un rampa, dzīvojamā ēka, lokomotīvju depo, ar tvaika sūkni aprīkots ūdenstornis, divas pelnu bedres, tualete un aka. Pirmā Pasaules kara laikā stacija gāja bojā, bet 1923. gadā tās vietā tika izbūvēta jauna stacijas ēka, daļēji atjaunojot arī kādreiz tik plašo saimniecību. Otrais pasaules karš stacijai atkal atnesa lielus postījumus, tāpēc 1951. gadā bijušās vietā tika uzbūvēta jauna stacijas celtne. Šī stacijas ēka ir saglabājusies līdz mūsdienām.
Maisījums

Maisījums ir viendabīga vide, kas sastāv no ķīmiski nesaistītiem komponentiem. Kā vienu no maisījuma piemēriem var minēt gaisu, kas ir vairāku savstarpēji nesaistītu ķīmisko elementu maisījums. Toties tiklīdz ķīmiskie elementi ir savstarpēji saistīti, tā veidojās ķīmisks savienojums. Kā maisījuma piemērus vēl var minēt sakausējumus, aerosolus, azeotropus, koloīdus, emulsijas un šķīdumus. Maisījumus bieži iegūst dažādas vielas mehāniski sajaucot, piemēram, izmaisot ar karoti.
Medicīnā zāļu vielu maisījumus uzlējumos, novārījumos sauc par mikstūru.
Grāfa Kellera korpuss

Izveide

Korpusa pamatu veidoja krievu virsnieki, kas pēc 1918. gada martā noslēgtā Brestļitovskas miera līguma atradās Vācijas okupētajā zonā. Bija plānots viņu vadībā veidot divus brīvprātīgo korpusus (vācu: Freikorps) - Ziemeļu korpusu Baltijā, bet Dienvidu korpusu Ukrainā un Donas kazaku reģionā. Pēc 1918. gada novembrī parakstītā Kompjeņas pamiera krievu Ziemeļu brīvprātīgo korpusa karavīri tika internēti Zalcvēdeles gūstekņu nometnē, kur 1919. gada martā tika saformētas divas krievu brīvprātīgo vienības - "Kavalērijas ģenerāļa grāfa Kellera vārdā nosaukto partizānu vienību" (Партизанский Отряд имени генерала-от-кавалерии графа Келлера) Pāvela Bermonta-Avalova vadībā un "Pulkveža Virgoļiča brigādi" (Бригада полковника Вырголича). Sākotnēji abas vienības ietilpa kņaza Anatola Līvena brīvprātīgo korpusā un cīnījās pret Padomju Latvijas armiju. Pēc korpusa sakāves un Strazdumuižas pamiera noslēgšanas 1919. gada 9. jūlijā kņaza Līvena daļas saņēma ģenerāļa Judeņiča pavēli doties uz Narvas fronti, lai pievienotos Ziemeļrietumu armijas plānotajam karagājienam uz Petrogradu.
Bermonta-Avalova un Virgoļiča komandētās daļas atteicās doties prom no Latvijas, izstājās no Līvena korpusa un Jelgavā nodibināja "Kavalērijas ģenerāļa grāfa Kellera vārdā nosaukto Rietumu brīvprātīgo korpusu" (Западный добровольческий генерала-от-кавалерии графа Келлера корпус). Augustā Virgoļiča vienība izstājās no korpusa un tika pārdēvēta par 2. Rietumu brīvprātīgo korpusu (2-й Западный добровольческий корпус).
Augusta beigās Berlīne tika izveidota Rietumkrievijas valdība, kuras rīcība tika nodoti Bermonta un Virgoļiča korpusi, uz kuru bāzes 5. septembrī tika izveidota Rietumkrievijas Brīvprātīgo armija kņaza Bermonta-Avalova vadībā. 20. septembrī P. Bermonts-Avalovs pasludināja sevi par Rietumkrievijas pavēlnieku un 21. septembrī Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijai tika pievienota Dzelzsdivīzija un vācu brīvprātīgo korpusi.

Vadība

Komandieris: pulkvedis Potockis (Потоцкий)

Likvidācija

Grāfa Kellera korpusu izformēja 1919. gada 18. decembrī pēc tā ierašanās Veimāras Republikā.
Linna Pēšone

Karjera

Ar biatlonu nodarbojas kopš 2003. gada. Pasaules kausa sacensībās debitēja 2015. gada 20. martā Hantimansijskā. Pirmo reizi pasaules čempionātā piedalījās 2016. gadā Holmenkollenē. 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā Zviedrijas komandas sastāvā kļuva par sudraba medaļas ieguvēju stafetē. Individuāli labāko rezultātu sasniedza 15 km distancē, ieņemot 11. vietu.
2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā izcīnīja sudraba medaļu stafetē.
Frenks Hili

Šaha kompozīcija

Savu pirmo uzdevumu publicējis 1853. gadā. Jau pēc trīs gadiem viņš kļuva par pirmā starptautiskā konkursa The Era (Londona, 1856) 2. godalgas ieguvēju. Nākamos gados sekoja panākumi trijos nacionālajos konkursos, kas bija pieskaņoti Lielbritānijas šaha asociācijas kongresiem. Viņš ieguva pirmo godalgu kongresos Mančestrā (1857), Birmingemā (1858) un otro — Kembridžā (1860). 1961. gadā F. Hili guva savu lielāko panākumu, iegūdams 1. godalgu Lielbritānijas Šaha asociācijas kongresam veltītā starptautiskā konkursā Bristolē un atstājot aiz sevis daudzu starptautisko konkursu laureātu austriešu problēmistu K. Baieru. Kopumā Hili publicējis vairāk nekā 350 šaha uzdevumus, 200 no tiem apkopoti 1866 gadā izdotajā grāmatā.
Jānis Liepiņš (gleznotājs)

Dzīvesgājums

Dzimis Rīgā dzelzceļnieka ģimenē. Pēc vispārējās izglītības iegūšanas pirmās zināšanas gleznošanā apguvis Jūlija Madernieka mākslas studijā no 1909. līdz 1910. gadam. No 1911. līdz 1913. gadam mācījās Kazaņas Mākslas skolā. Pēc tam devās uz Pēterburgu, kur līdz 1917. gadam mācījās mākslas studijā.
1918. gadā atgriezās Rīgā. Šajā pašā gadā kopā ar citiem māksliniekiem piedalījās savā pirmajā mākslas izstādē. Bija viens no "Rīgas mākslinieku grupas" biedriem. Šajā periodā viņš pievērsās ekspresionisma un konstruktīvisma glezniecības stilam, kā arī kubismam. Trīsdesmitajos gados darbojas arī kā pasniedzējs dažādās mākslas studijās. Zīmējis politiskos plakātus ("Pret karu, pret fašismu!", "Pret bezdarbu un algu nosišanu!", 1931). Darbojās kreisajās arodbiedrībās un presē. Šajā laikā arvien vairāk pievērsās reālismam. Ar paša būvēto jahtu apceļoja Latvijas zvejniekciemus, kurus iemūžināja daudzās gleznās ("Zvejnieku osta", 1934; "Vendzele", 1935; "Tīklu lāpītājas", 1948). Daudzi darbi veltīti lauku dzīvei ("Kurzeme", 1932; "Vakars", 1940). Visos viņa darbos ir likts uzsvars uz sociālo aspektu ("Dzērāji", 1920; "Vēlie viesi" 1937).
1940. gadā, pēc Latvijas okupācijas, strādāja par gleznošanas pasniedzēju. Pēc Otrā pasaules kara turpināja šo pedagoģisko darbību līdz 1950. gadam Latvijas PSR Valsts Mākslas akadēmijā, kā figurālās meistardarbnīcas vadītājs. 1964. gadā apbalvots ar Latvijas PSR Tautas mākslinieka nosaukumu. Viņa darbi ir bijuši izstādīti Somijā, Dānijā, Polijā, Francijā un daudzās citās valstīs.