google/wiki40b huggingface dataset:
Katastrofa

Katastrofa (no latīņu: catastropha, kas savukārt no grieķu: καταστροφή (katastrophē) — 'apvērsums') ir liela nelaime, kas negatīvi ietekmē sabiedrību vai apkārtējo vidi. Katastrofu rezultātā bieži vien tiek iznīcinātas ēkas, tilti un citi cilvēku radītie objekti. Katastrofas var būt dažādas, no kurām lielākā daļa ir dabas izraisītas.

Iedalījums

Katastrofas iedala divās lielās kategorijās: dabas izraisītās katastrofas un cilvēku darbības izraisītas katastrofas.

Cilvēku izraisītas katastrofas

Cilvēku izraisītas katastrofas var izraisīt terorisms, kari, lidmašīnu avārijas, autoavārijas u.c.
Līga Purmale

Apbalvojumi

2018. gada 3. maijā saņēma IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni par "Par nopelniem kultūrā un izcilu radošo devumu Latvijas mākslā".
Pēteris fon Lēviss of Menārs

Dzīvesgājums

Dzimis 1830. gada 6. janvārī Aleksandra Oto Eduarda Lēvisa of Menāra (1801–1866) un viņa sievas Šarlotes (1802–1842) ģimenē. Cēlies no Lēvisu of Menāru dzimtas.
1850. gadā viņš sāka dienestu kā praporščiks Krievijas armijas jātnieku vienībā, no 1854. gada Terekas kazaku karaspēka sastāva karoja Kaukāzā. Paaugstināts par majoru (1866), apakšpulkvedi (1872), kā Vladikaukāzas jātnieku pulka diviziona komandieris piedalījās karagājienā pret Hivas hanisti (1873). Paaugstināts par pulkvedi (1876) un Terekas kazaku karaspēka Vladikaukāzas jātnieku pulka komandieri. Krievijas-Turcijas kara (1877-1878) laikā nosūtīts uz Balkāniem, piedalījās Pļevnas un Lovečas ieņemšanā.
1879. gadā Pēteri Lēvisu of Menāru paaugstināja par ģenerālmajoru un Terekas kazaku brigādes komandieri. Miris 1885. gada 6. janvārī Pēterburgā.
Vijciems

Vēsture

Vijciems vēstures avotos pirmo reizi minēts 1224. gada Tālavas dalīšanas līgumā. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap Vijciema muižas (Wiezemhof) centru. 1898. gadā Vijciemā sāka darboties pirmā mežsaimniecības skola Baltijā. 1932. gadā Vijciemam piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.
40. autobusu maršruts (Rēzekne)

Maršruts

Blaumaņa iela — Janapole kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Latgales iela, Kr. Barona iela un ceļš P55.
Janapole — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: ceļš P55, Kr. Barona iela, Latgales iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.

Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā

Sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem, no 2011. gada 14. marta sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu ielu, ka rezultātā 40. autobusu maršruts arī tika mainīts.

Maršruts

Blaumaņa iela — Janapole kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Stacijas iela, Dārzu iela, Latgales iela, Kr. Barona iela un ceļš P55.
Janapole — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: ceļš P55, Kr. Barona iela, Latgales iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Krogs

Krogs ir ēka, kas bija paredzēta ceļotāju un zirgu atpūtai. Krogi parasti atradās blakus lielceļiem un pildīja ceļa viesnīcu vai iebraucamo vietu funkcijas. Vēlāk krogi pamazām zaudēja sākotnējās funkcijas un pārtapa par alkoholisko dzērienu tirgotavām un dzertuvēm. Katram krogam mēdza būt savs nosaukums, kurš reizēm pārgāja ap krogu izveidojušās apdzīvotās vietas nosaukumā (piemēram, Vimbukrogs). Etimoloģiski vārds „krogs” latviešu valodā nācis no zviedru vārda „Krog”.

Vēsture

Latvijas teritorijā krogs pirmo reizi minēts 1384. gadā. Krogu ierīkošana bija viena no muižnieku privilēģijām, un ienesa muižām ienākumus. 1633. gadā Zviedrijas valdība Vidzemē deva rīkojumu muižniekiem pie lielceļiem ik pa divām jūdzēm ierīkot krogus. Latvijas teritorijai nonākot Krievijas impērijas sastāvā 18. gadsimta otrajā pusē krogi pamazām pārvērtās galvenokārt par alkoholisko dzērienu tirgotavām un dzertuvēm. Muižnieki tos iznomāja krodziniekiem. 1892. gadā Kurzemē bijuši 442 lauku krogi, Zemgalē — 776 un Vidzemē — 1162, pavisam kopā 2360 krogi. 1900. gadā Krievijā ieviesa spirta monopolu, izmaksājot muižniekiem kompensācijas. Kurzemē tika slēgts 81% krogu, Vidzemē — 66%. Tā vietā tika atvērti īpaši degvīna monopola veikali.
Mihails Bogdanovs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru viņš uzsāka 1993.—1994. gada sezonā, spēlējot Latvijas hokeja līgas kluba HK Rīgas "Pārdaugava" sastāvā. Tajā viņš aizvadīja 2 sezonas un pārcēlās uz Rīgas "Juniors" vienību. 1997.—98. gada sezonu  Bogdanovs uzsāka "Juniorā" rindās, bet sezonas otro pusi viņš aizvadīja 30 spēles WPHL līgas klubā Wako "Wizards". No 1998. līdz 1999. gadam spēlēja HK Liepājas Metalurgs rindās Austrumeiropas hokeja līgā. 1998.—99. gada sezonā ieguva līgas labākā aizsarga titulu. 1999.—2000. gada sezonā pēc astoņām HK Liepājas Metalurgs rindās aizvadītām spēlēm devās uz Zviedriju, kur aizvadīja divas sezonas Nyköpings Hockey rindās.
2001.—02. gada sezonu viņš uzsāka HK Rīga 2000 rindās, bet, pēc aizvadītām četrām spēlēm, devās uz Zviedriju, kur spēlēja Tingsrids AIF rindās. Lielāko daļu 2002.—03. gada sezonas aizvadīja "Metalurga" sastāvā, bet uz sezonas beigām, pievienojās Dānijas hokeja līgas klubam Vojens IK. 2003. gadā atgriezās Liepājas "Metalurga" sastāvā un spēlēja tajā līdz pat 2006.—07. gada sezonai.
2008. gadā Bogdanovs atgriezās hokejā, pievienojoties HK Ozolnieki/Monarhs vienības rindām. 2009.—10. gada sezonā Bogdanovs bija līgas rezultatīvākais aizsargs, savukārt 2010.—11. un 2011.—12. gada sezonās ieguva līgas labākā aizsarga titulu. "Monarhs" sastāvā Bogdanovs spēlēja līdz pat 2013.—14. gada sezonas noslēgumam, pēc kura klubs pārtrauca savu darbību. 2014. gada novembrī pievienojās Rīgas "Prizma" rindām, tās sastāvā aizvadot nākamās trīs sezonas.
Latvijas izlases sastāvā viņš piedalījies 1999. gada Pasaules čempionātā, kur 6 spēlēs atzīmējās ar 2 soda minūtēm.
Zemgales tilts

Vēsture

Dzelzs tiltu pār Daugavu uzbūvēja 1872. gadā. Tiltu būvēja Rīgas—Bolderājas dzelzceļa biedrība sakarā ar Bolderājas dzelzceļa celtniecību. Tilts bija paredzēts ne tikai dzelzceļa satiksmei, bet arī gājējiem. Tādēļ dzelzceļa sliedes atradās tilta vidū, bet malās bija platas joslas gājējiem. Par maksu tiltu varēja izmantot arī zirgu transportam. Pirmā pasaules kara laikā tilts tika nopostīts, vēlāk atjaunots. Bermontiādes laikā 1919. gada 15. oktobrī 8. Daugavpils pulks kopā ar igauņu bruņuvilcienu pāri Dzelzs tiltam nesekmīgi uzbruka pretinieka pozīcijām Torņakalnā.  
Pēc tilta kapitālā remonta 20. gadsimta 30. gados tilts tika pielāgots pajūgu transportam un atklāts satiksmei 1938. gada 5. novembrī. Otrā pasaules kara laikā 1941. gada 29. jūnija kaujā un atkārtoti 1944. gada oktobrī tilts tika uzspridzināts un to vairs neatjaunoja.

Tilta uzbūve

Tilts sastāvēja no režģotas metāla kopnes (kopējā masa 360 000 pudu), kas novietota uz 8 balstiem upē un 3 balstiem krastā. Tilta platums bija 32 pēdas un vērtība 1.8 miljoni rubļu.
Viesnīca "Pie bojā gājušā alpīnista"

Sižets

Inspektors Gļebskis pēc anonīma zvana ierodas viesnīcā "Pie bojā gājušā alpīnista". Šī viesnīca atrodas kādas vārdā nenosauktas Eiropas valsts attālā rajonā, kalnu ielejā. Viesnīcas nosaukums izskaidrojams vienkārši — reiz šeit, nokrītot no klints, gājis bojā alpīnists. Pēc viņa palika tikai viņa suns, sanbernārs Lels. Viesnīcā pie sienas karājas šī alpīnista portrets, pie kura patīk gulēt uzticamajam sunim.
Visi viesnīcas iemītnieki ir diezgan dīvaini, it īpaši Mozesa kungs ar kundzi, kā arī Olafs Andvaraforss (filmas beigās noskaidrojas, ka tie pat nav cilvēki). Vēlāk parādās vēl viens dīvains tips — Luarviks, kurš nespēj pateikt pat pāris sakarīgus vārdus. Istenībā Mozesa kungs un Luarviks ir citplanētieši, bet Mozesa kundze un Olafs — viņu roboti, lai gan tie visi izskatās pēc parastiem cilvēkiem. Kalnos tos piemeklējusi nelaime.
Detektīvs attīstās saskaņā ar žanra likumiem. Pēc smagas sniega vētras, kam seko lavīna, viesnīca ir nošķirta no pārējās pasaules. Olafs tiek atrasts miris, un inspektoram Gļebskim jārisina šī mistiskā slepkavība. Viņam šķiet, ka daži apmeklētāji varētu būt citplanētieši.
Inspektors Gļebskis turpina izmeklēšanu, liekot lietā visas savas prasmes. Tomēr Olafa pseidoslepkavības izmeklēšana nonāk strupceļā. Kad šķiet, ka visi sarežģījumi ir atklāti, un atnācēji var droši atstāt Zemi, parādās gangsteru helikopters, un viņi tiek nogalināti.
Cilvēce inspektora personā būtu varējusi izdarīt atnācējiem lielu pakalpojumu, ļaujot tiem pamest Zemi, taču Gļebskis bija izturējies kā godīgs policists, pakļaujoties tikai veselajam saprātam un dienesta instrukcijām, un tas noveda pie traģiska iznākuma.
Filmas finālā inspektoru moka šaubas, vai viņš visu ir darījis pareizi...

Filmas tapšana

Filma tika uzņemta kinostudijā "Tallinfilm" ar Igaunijas, Latvijas un Lietuvas aktieru piedalīšanos. Tajā skan igauņu komponista Svena Grīnberga elektroniskā mūzika. Filmas oriģinālā valoda ir igauņu valoda. Kritiķi atzīst, ka operators Jiri Sillarts un mākslinieks-inscenētājs Tīnu Virve ir veikuši augsti novērtējamu darbu, radot īpatnēju kolorītu un noslēpumainu darbības atmosfēru, kas iedarbojas spēcīgāk par jebkādiem specefektiem. Filmēts gandrīz tikai tuvplānā vai vidējā plānā, ainavas tika filmētas netālu no kāda kalnu slēpošanas kūrorta Iles Alatau grēdā Tjanšanā Kazahstānas dienvidos.
Filma «Viesnīca „Pie bojā gājušā alpīnista“»  1979. gadā ieguva prestižo balvu "Sudraba asteroīds" (2. vietu) ikgadējā Starptautiskajā fantāzijas filmu festivālā Triestē (Itālija).
Padomju Savienības kinoteātros 1980. gadā kopumā filmu noskatījās 17,5 miljoni skatītāju, no tiem 44 399 Igaunijas PSR kinoteātros.
Mengdeni

Mengdeni (vācu: von Mengden) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas Livonijā zināma kopš 15. gadsimta un bija ierakstīta Vidzemes bruņniecības un Igaunijas bruņniecības matrikulās.

Vēsture

Dzimtas piederīgie uzskata, ka viņu priekšteči cēlušies no Dortmundes, kur vēl tagad atrodami bijušās Mengedes ezerpils pamati. Pirmās rakstiskās liecības ir  par Ludolfus de Mengede (1230) un Ernestus de Mengede (1249). Viņi kā ministeriāļi (pils pārvaldnieki) kalpoja Bergas grāfiem, Arnsbergas grāfiem, Limburgas-Izenburgas grāfiem un Teklenburgas grāfiem. Atkarībā no dzīvesvietas viņi ieguva pievārdus kā Johans no Mengedes, saukts Osthofs, kas bija Livonijas ordeņa mestrs no 1450. gada līdz savai nāvei 1469. gadā.  
Mengdenu dzimtas Baltijas atzari cēlušies no Rīgas arhibīskapa vasaļa Engelbrehta no Mengdenas (Engelbrecht van Mengden, miris pēc 1495. gada), kas arhibīskapa Mihaela Hildebranda valdīšanas laikā 1490. gada 28. februārī savus Limbažu un Umurgas zemes īpašumus iemainīja pret Meņģeles (vācu: Altenwoga) muižu. Viņa mazdēlu Engelbrehta un Ernesta Mengdenu dzīves laikā, kas sakrita ar Livonijas kara periodu, dzimta sadalījās Meņģeles un Kusas (Kussen) atzaros, no pēdējā savukārt atdalījās Igates-Sinoles (Idsel-Sinohlen) atzars.    
Zviedru Vidzemes laikā 1653. gadā Kusas, Ogresmuižas un Lubejas (Lubey) muižu dzimtkungam Oto fon Mengdenam (1596-1681) piešķīra  Meņģeles barona titulu (vācu: Freiherr von Altenwoga). 1731. gadā arī Ogresmuižas dzimtkungu un Zviedrijas karaļa kambarkungu Kārli Johanu fon Mengdenu iecēla baronu kārtā. Viņa mazdēls Carnikavas muižas īpašnieks un Vidzemes landrāts Ernests Reinholds fon Mengdens (1725-1798) Vīnē 1774. gadā tika iecelts par Svētās Romas impērijas grāfu.    
Vidzemes bruņniecības matrikulā 1742. gadā (Nr. 39) uzņēma baronus Mengdenus, citus Mengdenus 1745. un 1747. gadā (Nr. 40). Carnikavas grāfu Johanu fon Mengdenu 1780. gadā uzņēma arī Kurzemes bruņniecības matrikulā.
Igates un Kaugurmuižas dzimtkungs un Krievijas impērijas sūtniecības padomnieks Ernests Burhards fon Mengdens (1738-1798) arī 1779. gada 27. jūlijā tika iecelts grāfa kārtā. Valdemāram Mengdenam Krievijas valdība 1848. gadā apstiprināja barona titulu, bet 1854. gada 7. decembrī mantojamu barona titulu piešķīra visiem Vidzemes guberņā dzīvojošajiem fon Mengdeniem. 1861. gadā Krievijas valdība apstiprināja arī grāfa titulu Frīdriha fon Mengdena atraitnei un dēlam.
Lēdmanes pagasts

Daba

Meži aizņem 26,7% no teritorijas.

Hidrogrāfija

Upes: Kārtiņa, Krančupīte, Lobe, Lubīte, Urga. Caur pagastu tek Ogres upe (22 km garumā).
Ezeri: Aviekstes ezers.

Vēsture

Tagadējā Lēdmanes teritorija daudzus gadsimtus veidojusies kā Lielvārdes novada sastāvdaļa. Pirmie arheoloģiskie atradumi ir no agrā dzelzs laikmeta, par ko liecina pagastā sastopamie 2. - 4. gs. kapu kalniņi jeb t.s. skeletkapi.
Līdz 13. gadsimtam Lēdmanes apkaime atradās Daugavas Līvzemes teritorijā, vēlāk tā nonāca Rīgas arhibīskapa īpašumā. Pēc Livonijas kara stipri izpostītais novads nonāca Livonijas hercogistes Kokneses stārastijas sastāvā.
Zviedru Vidzemes laikā 1638. gads palicis vēsturē kā "Lielā Vidzemes miršana". Šajos gados notika arī liela zemnieku pārvietošanās. Taču ar laiku Lēdmanes apkārtne sāka atdzīvoties. Uz postažas skartās zemes radās Elkšņu jeb Velēnu muiža, kas atradusies dažus kilometrus uz dienvidiem no tagadējās Lēdmanes. Šeit un citās muižās lielākā daļa zemnieku bija atbēguši no Kurzemes hercogistes. 1700. gadā sākās Lielais Ziemeļu karš, kam sekoja Lielais mēris. Lielo iedzīvotāju zaudējumu dēļ Lēdmanes apkaimē ieplūda ļaudis no Polijai-Lietuvai pakļautās Latgales un pat no Baltkrievijas.
No 1837. gada Elkšņu muižu pārvaldīja baronu Tranzē dzimta, kurai piederēja plaši muižu īpašumi citās vietās, arī Ķeipenē un Taurupē. Lēdmanes pagasts cieta arī revolūciju un abu pasaules karu gados.
Viena no pirmajām skolām pagastā bijusi Vecbeku māju svētdienas skola, kas darbojās 19. gs. vidū un otrajā pusē. 1873. gadā uzcelta pagasta pamatskola. Sākumā tā bija sešgadīga skola, kuras pirmais pārzinis un skolotājs bijis Mārtiņš Vīksna. Vēlākos gados skola tika paplašināta, līdz Lēdmanē uzbūvēja jauno skolu.
1935. gadā Lēdmanes pagasta platība bija 49,7 km². 1945. gadā izveidota Lēdmanes ciema padome, ko likvidēja 1947. gadā, bet atjaunoja 1949. gadā pēc pagasta likvidācijas. 1951. gadā Lēdmanes ciemam pievienoja daļu Drujasgala ciema, 1963. gadā - daļu Rembates ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagasts kā administratīvā teritorija pievienots Lielvārdes novadam.

Iedzīvotāji

Pagastā dzīvo ap 1400 iedzīvotāju, no kuriem apmēram puse dzīvo Lēdmanē. Vairāk nekā 80% iedzīvotāju ir latvieši, 10,8% — krievi. 47,9% iedzīvotāju ir vīrieši, 52,1% — sievietes.

Apdzīvotās vietas

Pagasta centrs ir Lēdmanē.
Honorijs

Dzīves gājums

Tiek uzskatīts par vienu no sliktākajiem un nespējīgākajiem imperatoriem visā impērijas vēsturē. Dzimis Konstantinopolē un pēc sava tēva nāves jau 10 gadu vecumā kļuva par impērijas rietumu daļas valdnieku. Honorija valdīšana bija ļoti nedroša un haotiska. Sākotnēji tikai Romas karaspēka ģermāņu izcelsmes ģenerāļa Stilihona autoritāte un karavadoņa prasmes spēja nodrošināt kaut kādu stabilitātes līmeni impērijā.
Praktiski visu Honorija valdīšanas laiku impērija piedzīvoja dažādu ģermāņu cilšu uzbrukumus. Honorijs sākotnēji par savu galvaspilsētu bija pasludinājis Milānu, bet, uzbrukumiem pastiprinoties, 401. gadā bija spiests to pārcelt uz labāk aizsargāto Ravennu.
Pirmā lielākā krīze, ar ko nācās saskarties Honorijam, bija Alarika vadīto vestgotu iebrukums Itālijā 402. gadā. Ģenerālis Stilihons bija spiests atsaukt visus pieejamos leģionus no Gallijas un Britānijas Itālijas aizsardzībai. Vairākās kaujās vestgoti tika sakauti un atkāpās uz Illīriju. Savukārt 405.-406. gada ziemā milzīgas ģermāņu cilšu masas (vandaļi, ostgoti, alāni, kvadi) šķērsoja aizsalušo Reinu, pārrāva impērijas Reinas nocietinājumu joslu un ielauzās Gallijā. Arī situācija Britānijā bija ļoti smaga. Lielākā daļa romiešu karaspēka bija atvilkta no provinces, lai cīnītos ar iebrucējiem Itālijā, līdz ar to provincē valdīja diezgan liels haoss un cīņas ar dažādiem uzurpatoriem un barbaru iebrucējiem. Neskatoties uz vairākkārtējiem Britānijas iedzīvotāju lūgumiem Honorijam nodrošināt viņu aizsardzību, tas vairs nebija impērijas spēkos. Ap 410. gadu Britānijas iedzīvotājiem tika paziņots, ka palīdzība no Romas vairs nav gaidāma un provinces liktenis, kā arī aizsardzība ir viņu pašu rokās.
406. gadā Stilihona vadītā romiešu armija spēja atvairīt alānu un vandaļu ciltis no iebrukuma Itālijā, bet tās atgriezās Gallijā un 409. gadā devās uz Spānijas provinci. 408. gadā kāda augsta ranga Romas ierēdņa Olimpija sazvērestības rezultātā Honorijs pavēlēja arestēt un sodīt ar nāvi Stilihonu, inkriminējot viņam valsts apvērsuma plānošanu. Šis notikums lielā mērā demoralizēja visu karaspēku, ko Stilihonam bija izdevies mobilizēt un motivēt Itālijas aizsardzībai.
409. gadā Itālijā atkal iebruka Alarika vadītie vestgoti, šoreiz tie sastapa tikai minimālu pretestību un devās uz Romu. Austrumromas impērija nosūtīja Honorija atbalstam 6000 vīru lielu karaspēku. Tomēr ceļā no Ravennas un Romu šim karaspēkam no slēpņa uzbruka vestgoti un lielākā daļa karavīru tika nogalināti. Honorijs centās vienoties ar Alariku, bet nesekmīgi, un 410. gadā vestgoti aplenca, ieņēma un trīs dienas izlaupīja Romu. Romas izlaupīšana bija milzīgs šoks visai tā laika izglītotajai sabiedrībai gan rietumos, gan austrumos. Pirmo reizi 800 gadu laikā kādam bija izdevies iekarot mūžīgo pilsētu Romu.
Nākamajos gados Honorijs aizvien mazāk kontrolēja impērijā notiekošo. Nemitīgas sacelšanās un cīņas starp dažādiem uzurpatoriem plosīja Galliju, Spāniju un lielu daļu Ziemeļāfrikas. Honorijs mira 423. gadā Ravennā, neatstājot mantinieku. Viņa nāves brīdī visa Britānija, Spānija un daļa Gallijas bija pārgājušas dažādu barbaru cilšu kontrolē.
Ahmeda III strūklaka

Ahmeda III strūklaka (turku: Ahmet III Çeşmesi) ir Topkapi pils (Stambula, Turcija) galveno vārtu priekšā esošajā laukumā uzcelta rokoko stila celtne. Tās celtniecību 1728. gadā Tulpju laikmeta laikā pasūtīja Osmaņu impērijas sultāns Ahmeds III. Celtne kalpoja kā tikšanās un sabiedriskās dzīves centrs impērijas laika Konstantinopolē.

Vēsture

Ahmeda III strūklaka, jeb kiosks atrodas vietā, kur agrāk bijusi Bizantijas laikā celtā strūklaka "Peraiton". Strūklakas ārienes noformējums un arhitektūra atspoguļo tradicionālās osmaņu kultūras saplūšanu ar moderno Eiropas kultūru.

Arhitektūra

Strūklaka ir kvadrāta formas ēka un tās jumtu veido pieci mazi kupoli. Katru sienu rotā divas nišas mihrābas formā un vidū ierīkoti ūdenskrāni ar ūdens tvertnēm, jeb strūklakas (turku: çeşme). Visu sienu rotā dažādi ziedu motīvi. Ūdens strūklakām tiek pievadīts no ēkas vidū esošas astoņstūru tvertnes, ap kuru atstāta vieta staigāšanai kiosku darbiniekiem. Katrā stūrī atrodas ūdens un šerbeta kioski (turku: sebil) ar trīs restotiem logiem, pa kuriem pārdevēji izsniedza glāzes ar ūdeni vai šerbetu.
Virs strūklakām katrā sienā un virs kioskiem augšpusi rotā lielas planšetes ar kaligrāfiskiem uzrakstiem, kuru malas veidotas no zilām un sarkanām flīzēm. Uz katras planšetes ir 14 rindiņu dzejas vārsma, kas veltīta ūdenim un tā piegādātājam Halepas un Kajseri galvenajam kadi (tiesnesis) Sejidam Hīsejinam Vehbi bin Ahmedam (turku: Seyyid Hüseyin Vehbi bin Ahmed. Ziemeļrietumu fasādes vārsmu sacerējis pats sultāns Ahmeds III un tā ir hronogramma (frāze, kurā apslēpts datums).
Heptode

Heptode (grieķu: hepta - septiņi + (elektr)ods) - elektronu lampa ar septiņiem elektrodiem - anodu, karsējamu katodu un pieciem tīkliņiem. Bieži par heptodi dēvē jebkuru septiņelektrodu radiolampu, taču īstenībā ir divi piectīkliņu lampu tipi - par heptodi pieņemts saukt divkāršās vadības lampu, kas paredzēta izmantošanai kopā ar atsevišķu heterodīnu (tādēļ tās mēdz ražot vienā balonā ar triodi kā kombinētās lampas). Otro tipu - lampas, kas var darboties kā pilnīgi neatkarīgs frekvences pārveidotājs - sauc par pentagrīdiem.

Vēsture

Heptožu parādīšanās cieši saistīta ar revolucionāru izgudrojumu radiouztveršanas tehnikā - superheterodīnu. Atšķirībā no tiešās pastiprināšanas radiouztvērējiem, superheterodīnos uztveramā radiofrekvence tiek pārveidota par pastāvīgu zemāku frekvenci - starpfrekvenci - ar speciāla papildus ģeneratora (heterodīna jeb oscilatora) palīdzību. Šādai frekvences pārveidošanai tika izmantotas jaucēju shēmas, kurās bija nepieciešamas divkāršās stūrēšanas lampas. Pārveidotājus varēja konstruēt ar diviem paņēmieniem - ar atsevišķu heterodīnu un jaucēju, kā arī ar tādām lampām, kas spēja vienlaicīgi veikt heterodīna un jaucēja funkcijas (sk. pentagrīdi). Atsevišķā heterodīna shēmās heterodīns tika būvēts ar triodi vai pentodi, bet jaucēja funkcijas varēja pildīt specializēta pentode vai arī heksode, bet vislabāk - heptode, jo tad vienlaicīgi varēja veikt automātisko pastiprinājuma regulēšanu. Heptodes plaši sāka izmantot jau 1930. gados.

Darbības princips

"Klasiskā" heptode, ko izmanto kā divkāršās vadības lampu, darbojas tāpat kā heksode, bet tai ir labāki raksturlielumi, jo dinatronefekts ir novērsts ar bremztīkliņa iebūvēšanu konstrukcijā. Heptodi var lietot arī frekvences pārveidošanai bez atsevišķa heterodīna, bet tās slēgums ir savādāks, nekā pentagrīdiem.

Izmantošana

Heptodes, tāpat kā pentagrīdus, plaši izmantoja superheterodīna uztvērējos līdz pat 20. gadsimta 70. gadiem. Gandrīz katra lampu superheterodīna neatņemama sastāvdaļa bija viena septiņelektrodu lampa.
Skaitlis

Skaitļu iedalījums

Matemātikā skaitļi tiek iedalīti skaitļu kopās jeb sistēmās. Vienkāršākā skaitļu kopa ir naturālie skaitļi, kas tālāk ietilpst veselo skaitļu kopā, kurā ir iekļauti arī veseli negatīvie skaitļi un nulle. Savukārt šī skaitļu kopa ietilpst racionālu skaitļu kopā, tā atkal ietilpst reālo skaitļu kopā, un reālo skaitļu kopa ir daļa no komplekso skaitļu kopas. Pastāv arī citas skaitļu kopas, piemēram, iracionālo skaitļu kopa, kura kopā ar racionālajiem skaitļiem, veido reālo skaitļu kopu. Reālo skaitļu kopu veido arī algebriskie un transcendentie skaitļi. Reālo skaitļu kopas paplašinājumi ir kompleksie skaitļi, tālāk kvaternioni, oktonioni un sedenioni.
Pasaules brīvo latviešu apvienība

Pasaules brīvo latviešu apvienība (PBLA) ir ārzemju latviešu centrālo organizāciju augstākā pārstāvība. PBLA izveidojās 20. gs. 50. gados kā trimdas latviešu galvenā organizācija. Tās galvenais mērķis bija sekmēt latviešu tautas atbrīvošanu un Latvijas valsts un neatkarības atjaunošanu un kultūras saglabāšanu, kā arī nodrošināt dažādu zemju latviešu apvienību sadarbību. Šobrīd PBLA galvenais mērķis ir apvienot visus latviešus darbā par Latvijas brīvību un valsts neatkarību, veicināt organizētas latviešu kopienas uzturēšanu ārzemēs un sekmēt latviešu tautas vienotību pasaulē.

Vēsture

PBLA tika dibināta 1955. gada 23. oktobrī Londonā, kad trīs trimdas latviešu organizācijas - Latvijas atbrīvošanas komitejas Eiropas centrs (LAKEC), Amerikas latviešu apvienība (ALA) un Latviešu apvienība Austrālijā, vienojās par Brīvās pasaules latviešu apvienības (vēlāk PBLA) uzbūves principiem. 1956. gada 25.februārī PBLA uzsāka savu darbību uz Statūtu projekta pamata, tam savu piekrišanu bija devis centrālo organizāciju vairākums. Par PBLA priekšsēdi tika ievēlēts ALA valdes priekšsēdis Pēteris Lejiņš. Vēlāk PBLA pievienojās arī Latviešu nacionālā apvienība Kanādā (LNAK) un Latviešu apvienība Brazīlijā.
Septiņdesmitajos gados PBLA centās uzturēt dzīvu Latvijas valsts neatkarības ideju aizstāvot latviešu tautas intereses Eiropas drošības un sadarbības apspriedēs Helsinkos, Belgradā, Madridē un citur, kā arī Eiropas Parlamentā un Eiropas Padomē.
Neatkarības atjaunošanas laikā PBLA stiprināja sadarbību ar tiem grupējumiem Latvijā, kas iestājās par valstiskās neatkarības atjaunošanu. 1989. gada septembrī Berlīnē tika panākta vienošanās ar Latvijas Tautas fronti un LNNK par kopdarbību. PBLA piedalījās arī Latvijas neatkarības deklarācijas izveidē. PBLA informācijas birojs palīdzēja izveidot Ārlietu ministriju, kā arī organizēt dažādu ārzemju diplomātu uzņemšanu Latvijā.
Ikosaedrs

Zvaigžņveidīgi ikosaedri

Pavisam eksistē 59 zvaigžņveidīgo ikosaedru veidi. Lūk dažu veidu attēli:

Vēsture

Ikosaedrs grieķiem simbolizēja ūdeni. Iespējams, tādēļ, ka viņi pamanīja, ka ikosaedrs viegli veļas, tāpat kā plūstošs ūdens.
Ģenitīvs

Ģenitīvs (latīņu: genitivus, genetivus) ir locījums, kas norāda uz piederību vai cilmi. Tas atbild uz jautājumu kā?.