google/wiki40b huggingface dataset:
Brunavas pagasts

Upes

Caur pagastu tek upes Ceraukste, Mēmele un Mūsa.

Vēsture

Mūsdienu Brunavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Budbergas muiža (Murowany Poniemun, Budberga), Grenctāles muiža (Gut Grenztal, Granctāles pienotava), Sarkanpaņemunes muiža (Gut Rot-Ponemun, Ērgļi), Stilķenes muiža (Gut Schtilchen), Zluktenes muiža (Zluktyn).
Līdz 1921. gadam pagasta teritorija atradās Lietuvā (bijušajā Kauņas guberņā) un bija viena no tām pārsvarā latviešu apdzīvotajām teritorijām, ko Latvija saņēma no Lietuvas kopā ar Aknīsti un Ukru pagastu apmaiņā pret Palangu un Sventāju. Līdz 1925. gadam saucās par Budbergas pagastu, pēc 1925. gada - Panemūnes pagasts. 1935. gadā Bauskas apriņķa Panemūnes pagasta teritorija bija 108,39 km² un tajā dzīvoja 3006 iedzīvotāji, no kuriem 90,4% bija latvieši. 1945. gadā pagastā izveidoja Brunavas, Jodavas, Panemunes un Tervidānu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Bauskas rajona Brunavas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Tervidānu ciemu, 1961. gadā - likvidēto Panemunes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Brunavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Bauskas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Ērgļi (pagasta centrs), Augškalni, Bardžūni, Brunava, Brunavas muiža, Budberga, Grenctāle, Grenctāles pienotava, Irbēni, Kukuči, Silenieki, Šķirāni, Tervidāni, Tunkūni, Valteķi, Zluktene, Zluktenes muiža.
12. oktobris

12. oktobris ir gada 285. diena pēc Gregora kalendāra (286. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 80 dienas.
Skriešana

Skriešana ir viens no pārvietošanās veidiem, kuru izmanto gan cilvēki, gan dzīvnieki. Skriešanai ir raksturīga to pašu muskuļu cikliska darbība, kas tiek izmantoti ejot. Skriešana, kā viena vieglatlētikas no disciplīnām ir iekļauta olimpisko spēļu programmā. Skriešanai ir pozitīva ietekme uz veselību, jo tiek trenēti ķermeņa muskuļi, veicināta nervu un endokrīnās sistēmas darbība.
Rīgas iela (Piņķi)

Sabiedriskais transpotrs

Pa Rīgas ielu kursē 4. un 32. maršruta autobusi. Virzienā no Abrenes ielas uz Piņķiem autobusi kursē no Autoceļa A5 līdz Meistaru ielai, kur atrodas abu maršrutu galapunkts. Virzienā no Piņķiem uz Abrenes ielu autobusi kursē no Meistaru ielas līdz Jūrmalas ielai.
Durbe (stacija)

Vēsture

Stacija atklāta 1929. gada 25. septembrī, 1937. gadā sākta būvēt jauna divstāvu mūra ēka, kas pabeigta 1938. gada 31. augustā. Ēkas pirmajā stāvā atradās uzgaidāmā telpa, otrajā stāvā — dzīvokļi, zem ēkas — pagrabi. Arī padomju laikā Durbē bija neliela stacija, kas vēlāk pārveidota par pieturas punktu. 2000. gados ēka pamesta un gandrīz pilnībā nojaukta. Pasažieru dīzeļvilcieni Durbē nepietur kopš 2001. gada 15. augusta.
Latvieši?!

Sižets

20. gadsimta 80. gadi. Lāču ģimenē lielas bēdas — tiek izvadīts Afganistānas karā bojā gājušais jaunākais dēls. Pie galda tēvs, nelaiķa atraitne un vecākais brālis ar ģimeni atceras vēstures notikumus, kuros dzimta bijusi iejaukta.
2013. gada FIBT pasaules čempionāts

2013. gada FIBT pasaules čempionāts norisinājās 2013. gada janvārī—februārī Sanktmoricas trasē Šveicē. Tas bija 22. FIBT pasaules čempionāts, kas ir rīkots Sanktmoricā.
Dankans Kīts

Spēlētāja karjera

Studējis Mičiganas štata universitātē. 2002. gada NHL draftā viņu Čikāgas "Blackhawks" izraudzījās ar kopējo 54. kārtas numuru. Pēc draftēšānas vairākas sezonas spēlējis WHL un AHL. Debitējis "Blackhawks" 2005.—2006. gada sezonā.
Karjeras laikā piedalījies divās NHL Visu zvaigžņu spēlēs (2008, 2011). 2010. gadā izcīnīja Džeimsa Norisa balvu kā līgas labākais aizsargs, tika iekļauts NHL simboliskajā pirmajā izlasē. 2010. un 2013. gadā kopā ar "Blackhawks" izcīnīja Stenlija kausu. 2014. gadā otro reizi karjerā Kīts ieguva Džeimsa Norisa balvu. 2015. gadā jau trešo reizi kopā ar "Blackhawks" izcīnīja Stenlija kausu. Kīts bija sērijas izšķirošo vārtu autors, kā arī kā izslēgšanas spēļu vērtīgākais spēlētājs ieguva Kona Smita balvu.
Kanādas izlases sastāvā kļuvis par 2010. un 2014. gada olimpisko čempionu, izcīnījis sudraba medaļu 2008. gada Pasaules čempionātā.
Glečera mēle

Glečera mēle ir garš un šaurs peldošs šļūdoņa turpinājums jūrā, ezerā vai okeānā. Parasti veidojas kontinentālo ledāju šļūdoņiem strauji noplūstot jūrā vai okeānā. Veido diezgan stabilu ledus masu, kas spēj saglabāt savu formu vairākas desmitgades.
Izteiktākās ledāju mēles veidojas Antarktīdas piekrastē. Ievērojamākās no tām ir Drigalska ledus mēle (70—100 km gara un 14—24 km plata), Merca glečera mēle (līdz 130 km gara un ~35 km plata) un Tveitsa glečera mēle.
No ledāju mēlēm periodiski atdalās gigantiski galdveida aisbergi. 2010. gada februārī no Merca glečera mēles atdalījas apmēram puse no tā masas — 78 km garš un 33—39 km plats aisbergs. Atdalīšanos izraisīja sadursme ar citu aisbergu — no Rosa šelfa ledāja 1987. gadā atdalījušos 97 km garo un 30 km plato aisbergu B-9B.
Marlīnu dzimta

Kopīgās īpašības

Marlīnu dzimtas zivīm ir slaids, pagarināts ķermenis. Purna daļa gara, atgādinot šķēpu, šķērsgriezumā apaļa. Tomēr tā ir īsāka nekā tuvradniecīgajām zobenzivīm. Uz muguras divas muguras spuras. Pirmā gara ar robotu malu, gandrīz visas muguras garumā, sākas uz galvas, tādēļ vairākām sugām atgādina cekulu. Buruzivīm (Istiophorus) spura ir izteikti augsta un atgādina buru. Vedera spuras reducējušās līdz gariem, smalkiem pavedieniem. Ķermeni sedz zvīņas. Uz astes stumbra katrā sānā divi nelieli ķīļi. Mute ar smalkiem zobiem. Marlīnu dzimtas zivis ir ļoti ātras un spēj sasniegt ātrumu 80 km/h.
Lielākais dzimtā ir Klusā okeāna zilais marlīns (Makaira mazara), kura ķermeņa garums var sasniegt 5 m, svars 906 kg. Arī Atlantijas zilais marlīns (Makaira nigricans) un melnais marlīns (Istiompax indica) ir liela auguma zivis, ķermeņa garums abām sugām var sasniegt gandrīz 5 m, bet svars 700—750 kg.
Atakamas tuksnesis

Atakamas tuksnesis (spāņu: Desierto de Atacama) ir tuksnesis Dienvidamerikā Čīles ziemeļos. Tas atrodas aptuveni 1000 km garā, šaurā joslā starp Kluso okeānu un Andu kalniem. Atakamas tuksnesis ir sausākais tuksnesis pasaulē; tajā nokrišņu daudzums ir vidēji 0,01 cm gadā. Dažās tuksneša vietās nokrišņi nav novēroti vairāk nekā 400 gadus. Salīdzinot ar citiem tuksnešiem, izņemot polāros, Atakamas tuksnesis ir vēss. Tajā vidējā gaisa temperatūra svārstās no 0 °C līdz 25 °C.
Līvija Volkova

Dzīvesgājums

1949. gadā beigusi Rīgas 11. vidusskolu, 1955. gadā — Rīgas Pedagoģijas institūta Dabaszinātņu un ķīmijas fakultāti, 1971. gadā — Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes Latviešu valodas un literatūras nodaļu (neklātienē). 
No 1955. līdz 1957. gadam par ķīmijas skolotāju strādāja Sabiles vidusskolā un no 1957. līdz 1965. gadam — Rīgas Raiņa 8. vakara vidusskolā. Vēlāk no 1966. līdz 1976. gadam strādāja Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzejā, no 1976. līdz 1978. gadam — Eduarda Veidenbauma muzejā „Kalāčos”, no 1976. līdz 1978. gadam Rūdolfa Blaumaņa muzejā „Brakos” un no 1978. līdz 1986. gadam — Andreja Upīša muzejā Skrīveros un Rīgā. Kopā ar muzeju kolēģiem Volkova veidojusi konceptuāli jaunas ekspozīcijas: Annas Brigaderes „Sprīdīšos”, Druvienas vecajā skolā, Emīla Dārziņa „Jāņskolā”, Rūdolfa Blaumaņa un Jaņa Rozentāla muzejā, kā arī publicējusi rakstus periodikā par muzeju metodoloģijas jautājumiem.

Darbi

Volkova sarakstījusi grāmatu „Eduards Veidenbaums” (1979), kā arī pētījumus par Rūdolfu Blaumani „Tapšana” (1988) un „Pilnbriedā” (Rūdolfa Blaumaņa Kopoti raksti, 9, 1999), „Blaumaņa zelts” (2008), „Rūdolfa Blaumaņa pašatklāsme” (2017). Volkova sarakstīto grāmatu pamatā rakstnieku arhīvu dokumentu izpēte, atklājot viņu filozofiskos uzskatus, intelektuālo pasauli un radošos impulsus, autore grāmatās izcēlusi Rūdolfa Blaumaņa saistību ar Rietumeiropas kultūru. 
Volkova rakstījusi priekšvārdus un organizējusi kultūras mantojuma gadagrāmatas „Varavīksne” izdošanu (1980—1994), sakārtojusi un rakstījusi priekšvārdus grāmatām — Jāņa Grestes „... kā dzeņa vēders” (1977) un „Krist un celties” (1990), Eduarda Veidenbauma „Brīvības cēlajais gars” (1978), Rūdolfa Blaumaņa „Sijājot, skalojot zeltu” (1981), Jāņa Purapuķes „Ķibele aiz ķibeles” (1989). 
Volkova 2000. gadā ir saņēmusi Triju Zvaigžņu ordeni.
Rolands Štrobinders

Karjera

2011. gada Eiropas junioru čempionātā R. Štrobinders izcīnīja 4. vietu ar jaunu personisko rekordu 75,71 m. 2012. gada augustā viņš kļuva par 13. latviešu šķēpemetēju, kas jaunās konstrukcijas šķēpu spējis raidīt tālāk par 80 metriem (81,20 m).
2015. gada pasaules čempionātā izcīnījis 19. vietu ar 79,11 m tālu metienu. Piedalījās arī 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kur ar rezultātu 77,73 m ieņēma 28. vietu.
2017. gada jūlijā sacensībās Jelgavā R. Štrobinders uzstādīja personisko rekordu — 83,42 m, kvalificējoties dalībai pasaules čempionātā. Tomēr 2017. gada pasaules čempionātā viņš palika tikai 19. vietā ar 79,68 m tālu metienu. Vasaras beigās sacensībās Vācijā uzstādīja jaunu personisko rekordu — 85,07 m.
Starptautiskā konvencija par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu

Starptautiskā konvencija par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu ir ANO konvencija, kas tika pieņemta 1965. gadā un stājās spēkā 1969. gadā. Uz 2016. gadu konvencijai ir 177 dalībvalstis. Konvencijas izpildi uzrauga Komiteja rasu diskriminācijas likvidēšanai 18 ekspertu sastāvā — tā izvērtē dalībvalstu ziņojumus, kā arī izskata sūdzības pret tām 53 dalībvalstīm, kas piekrita šādai iespējai.
Saules meita (dziesma)

Saules meita kroņus pina ir mitoloģiskā latviešu tautasdziesma Jāņa Cimzes apdarē par Saules meitām un Dieva dēliem, kas izdota dziesmu krājuma "Dziesmu rota" otrajā burtnīcā ar nosaukumu “Lauka puķes” 1872. gadā. 
Saules meitā raksturīgā dominantes kadenca pusteikuma beigās gan vedina domāt, ka tā nav tautas dziesma, un daži latviešu komponisti to uzskata par Cimzes oriģinālu, bet dziesmas meldija ir ļoti sirsnīga un tās harmonizējums glīts un gaumīgs, sasniedzot jau līmeni, kādā ir komponista atstātie vislabākie paraugi.

Vēsture

J. Cimzes harmonizēto latviešu tautas dziesmu "Saules meita" vienīgo reizi dziesmu svētkos dziedāja Pirmo Vispārīgo latviešu Dziedāšanas svētku laicīgo dziesmu koncertā. Vēlāk šīs dziesmas melodiju iespieda kopā ar tautasdziesmas "Puiši jāja pieguļā" vārdiem.
Dziesma "Dieva dēli, Saules meitas" ir iekļauta 1998. gadā iznākušajā postfolkloras grupas "Iļģi albumā "Saules meita".

Dziesmas vārdi (pirmais pants)

Saules meitas kroņus pina

Sarkanrožu dārziņā;

Dieva dēli lūkojās

Caur magoņu lapiņām.
Bodžera eļļassēklis

Izplatība un veģetācija

Līdz pēdējo divu eksemplāru jaunatklāšanai sugu uzskatīja par izmirušu. Šie kociņi bija saglabājušies vienīgi nelielā kalna nogāzē mākoņu mežā, blakus indiešu templim salas dienvidu daļā. 
Bodžera eļļassēklim vajadzīgs pastāvīgs mitrums un mērena Saules gaisma, taču nav nepieciešams liels nokrišņu daudzums. 
Saskaņā ar Sarkanās grāmatas datiem, 1998. gadā bija atlikuši mazāk nekā 10 šo nelielo kokveida augu. Pēc Maurīcijas savvaļas fonda ziņām, ap 2005. gadu bija 12 Bodžera eļļassēkļu. Abos gadījumos uzskaitīti arī mākslīgos apstākļos izaudzētie koki. Global Trees Campaign norāda uz diviem kokiem, kas saglabājušies savvaļā. Augs ierindots Zemeslodes 100 visapdraudētāko sugu sarakstā.

Apraksts

Neliels krūmveida koks, tā augstums līdz 6 m. 
Vietējais nosaukums Bois Dentelle ("mežģīņu koks")  norāda uz smalki veidotām dzeltenbrūnām vai krēmaini baltām, bārkstainām vainaglapām. Ziedi grupēti raženos, lielos ķekaros. Ziedam 5 kauslapas un 5 vainaglapas. Bārkstainie ziedi ir raksturīgi daudzām dzimtas sugām, kas ir ļoti laba atšķiršanas pazīme, ja tie ir redzami. Ziedu forma iegarena, zvanveidīga.

Apdraudējums

Sugas pastāvēšanu apdraud divi faktori. Pirmais ir dabiskā vides izzušana. Ik gadu mākoņu mežu platība pasaulē sarūk par vairāk nekā 1%, un Maurīcija nav izņēmums. Sarukšanas iemesli ir cilvēku darbības rezultātā radītās klimata izmaiņas un mežu izciršana priekš lauksaimniecības un ganībām.
Otrs Bodžera eļļassēkļu izzušanas iemesls ir invazīvās sugas, it īpaši gvajave Psidium cattleyanum, kas aizņēmušas eļļassēkļu un daudzu citu vietējo augu atlikušos areālus.

Aizsardzība

Sugas pēdējā patvēruma vieta tiek aizsargāta kopā ar blakus esošo tempļa kompleksu. Vairākkārt tika mēģināts izdiedzēt jaunus stādiņus siltumnīcās no sēklām, kas iegūtas no savvaļā izdzīvojušajiem kokiem. Taču sekmīgi izaudzēti tikai daži jauni kociņi.
Uzdevums par mugursomu

Klasiska uzdevuma nostādne

Pieņemsim, ka mums ir priekšmetu kopa, kurai ir divi parametri – svars un vērtība. Mums arī ir mugursoma ar noteikto ietilpību. Uzdevums ir savākt mugursomu ar maksimālo priekšmetu vērtību tā, lai ievērotu tās summāra svara ierobežojumu.
Matemātiski uzdevums tie formulēts sekojoši: dots  svari. Katram -tam svaram ir noteikts svars  un vērtība , . Mugursomas summāra svara robežas noteic ar celtspēju . Ir nepieciešams maksimizēt  ar ierobežojumu  un .

Pielikumi

Nav zināms, kurš tieši formulēja matemātisko formulu mugursomas problēmai. Viens no pirmiem, kuri to pieminēja, bija Džordžs Ballards Metjūss savā rakstā 1897. gadā. Šīs problēmas intensīva pētīšana iesākas pēc D.B. Danciga 1957. gadā savā grāmatā «angļu: Discrete Variable Extremum Problem». It īpaši 70 – 90 gados, 20. gadsimtā, to sāka pētīt gan teorētiķi, gan praktiķi. Lielu interesi pret uzdevumu izraisa tas, ka nosacījumi bija viegli formulēti, uzdevumam bija varākas variācijas un tā risinājums nebija elementārs. 1972. gadā uzdevums par mugursomu tika iekļauts K.Menninga NP-pilnu uzdevumu skaitā.
Uzskatāma uzdevuma interpretācija veicināja , ka to iesāka izmantot dažadās zināšanu jomās: matemātikā, informātikā un šo zinātņu salaidē – kriptogrāfijā. Vienā no matemātiskas lingvistikas darbiem bija piedāvāta automātiskās tekstu referēšanas uzdevums, kura īpašs gadījums atbilst mugursomas uzdevuma formulējumam.
Balstoties uz uzdevumu par mugursomu tika izveidots pirmais asimetriskās šifrēšanas algoritms.
Velke Pavlovice

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1252. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Aleksandrova (pilsēta)

Vēsture

Apdzīvota vieta tagadējās pilsētas vietā zināma no 14. gadsimta vidus, sākotnēji kā Veļikaja Sloboda, vēlāk — Aleksandrovskaja Sloboda. Tās relatīvais tuvums pie Maskavas, Sergijevposadas un Pereslavļas-Zaļeskas padarīja to 15. gadsimtā par iecienītu Maskavas kņazu atpūtas vietu ceļā uz dievlūgšanu. No 1509. līdz 1515. gadam Aleksandrovā uzbūvēts piļu un dievnamu komplekss, izveidota viena no kņaza attālajām rezidencēm. Ivana Bargā laikā no 1564. līdz 1581. gadam Aleksandrova faktiski kļuva par Krievijas politisko un kultūras centru, ko cars pameta tikai pēc sava dēla nonāvēšanas.
1778. gadā ar Katrīnas II rīkojumu Aleksandrovai piešķirts apriņķa pilsētas statuss. 19. gadsimtā pilsēta attīstās kā kokvilnas manufaktūru centrs. 1870. gadā uzbūvēts dzelzceļš. 1932. gadā no Maskavas uz Aleksandrovu pārceļ radiorūpnīcu Nr. 3 un pilsēta kļūst par elektrotehniskās rūpniecības centru. 20. gadsimtā Aleksandrova bija zināma arī kā 101. kilometra galvaspilsēta, kur bija spiesti dzīvot Staļina un vēlāk arī Brežņeva režīmu represētie kultūras un sabiedriskie darbinieki.
2008. gadā pilsētai atņemts apgabala pilsētas statuss, bet 2010. gadā atņemts vēsturiskas pilsētas statuss.
Oglekļa suboksīds

Vēsture

Šo savienojumu atklāja angļu ķīmiķis Bendžamins Brodī (Benjamin Collins Brodie) 1873. gadā, iedarbojoties ar elektrisko strāvu uz oglekļa monoksīdu. 1891. gadā franču ķīmiķis Marselēns Bertlo karsēja oglekļa monoksīdu līdz 550 °C un atklāja, ka ir nelielā daudzumā radies oglekļa dioksīds, bet nav nekādu brīva oglekļa pazīmju. No tā viņš secināja, ka vienlaicīgi ir radies arī kāds ar oglekli bagātāks oksīds, un nosauca to par oglekļa suboksīdu.

Molekulas uzbūve

Oglekļa suboksīda molekula ir lineāra, tajā ietilpstošie oglekļa atomi ir sp hibridizācijas stāvoklī un veido kumulētās dubultsaites. Oglekļa suboksīdu var uzskatīt par ketēnu analogu. Saskaņā ar dažiem pētījumiem, gāzes fāzē oglekļa suboksīda molekula ir nedaudz izliekta, par to liecina infrasarkanais spektrs un elektronu difrakcija.

Bioķīmiskā nozīme

Oglekļa suboksīds nelielos daudzumos veidojas organismā kā dažu bioķīmisku reakciju blakusprodukts. Tas var veidoties no malonskābes, kā arī, oksidējoties hēmam fermenta hemoksigenāzes klātienē. Pēc dažu autoru uzskatiem, oglekļa suboksīda polimēri organismā novērš oksidatīvo stresu, brīvo radikāļu veidošanos un samazina ļaundabīgo audzēju veidošanās risku, piemēram, acs tīklenē.

Interesanti fakti

Agrāk pastāvēja hipotēze, ka oglekļa suboksīda polimēri ir atbildīgi par Marsa virsmas sarkano krāsu.
Saums

Saums (arābu: صوم, ṣawm — ‘gavēnis’), arī uraza, ir gavēšana, ko musulmaņi ievēro ramadānā, tas ir viens no pieciem islāma pīlāriem. Pēc ramadāna mēneša sākas dzīru svētki, kuru laikā gavēšana netiek veikta un to uzskata par grēku.
Evanders Keins

Spēlētāja karjera

Pirms karjeras NHL viņš spēlēja Rietumu hokeja līgas kluba Vankūveras "Giants" sastāvā. Kluba sastāvā 2007. gadā izcīnīja Memoriālo kausu, tika atzīts par debijas sezonas otro labāko debitantu un 2009. gadā tika iekļauts simboliskajā rietumu pirmajā izlasē. Tāpat viņš uzstādīja "Giants" rekordu vienā sezonā gūtajos vārtos (48 vārti).
2009. gada NHL draftā viņu ar kopējo ceturto numuru izvēlējās Atlantas "Thrashers", jau nākamo sezonu arī aizvadot kluba sastāvā. Pēc "Thrashers" franšīzes pārcelšanos uz Vinipegu, Keins turpināja spēlēt Vinipegas "Jets" sastāvā. 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja KHL klubā Minskas "Dinamo".
Pēc nesaskaņām ar "Jets" vadību un komandas biedriem, Keins 2015. gada 11. februārī tika aizmainīts uz Bufalo "Sabres". Turpmākajās sezonās bija viens no "Sabres" vadošajiem uzbrucējiem, līdz 2018. gadā tika aizmainīts uz Sanhosē "Sharks".
Kanādas izlases sastāva piedalījies 2010., 2011. un 2012. gada Pasaules čempionātos, kā arī izcīnījis zelta medaļu 2009. gada Pasaules junioru čempionātā.
Ilze Jansone

Biogrāfija

I. Jansone studējusi Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātē. Strādājusi apgādos "Atēna" un "Dienas grāmata". LU Teoloģijas fakultātes vadošā pētniece.
Publicēts garstāsts "Viņpus stikla" (2006), romāns "Insomnia" (2010), stāstu krājums "Umurkumurs jeb ardievas feminismam" (2013) un romāns "Vienīgais" (2015). LU ieguvusi teoloģijas zinātņu doktora grādu. Publicējusi rakstus par reliģijas jautājumiem un mūsdienu literatūru. Kopš 2013. gada piedalās rakstu krājuma "Dzimtes konstruēšana" veidošanā, sastādījusi rakstu krājumu "Nācijas hronikas" (kopā ar D. Hanovu un P. Daiju, 2014).
Paceplīši

Sistemātikas izmaiņas

Dažu grupu klasifikācija ir ļoti sarežģīta un nav līdz galam šobrīd izprasta, iespējams, ka tuvākajā nākotnē tiks izdalītas jaunas sugas. Pēdējos gados jau ir izdalītas vairākas jaunas sugas, piemēram, ziemas paceplītis ir sadalīts trīs atsevišķās sugās: ziemas paceplītis (Troglodytes hiemalis), Klusā okeāna paceplītis (Troglodytes pacificus) un paceplītis. Paceplīšu ģints tuvākie radinieki ir kalnu ceplīši (Thryorchilus) un slīkšņu ceplīši (Cistothorus).

Izskats un īpašības

Paceplīšu ģints sugas ir maza vai ļoti maza auguma putniņi. Vidēji tie ir 11—13 cm lieli, bet mazākais ģintī, kā arī dzimtā ir Eirāzijas paceplītis. Tā ķermeņa garums var būt tikai 8 cm, spārnu izplētums 12 cm, svars 6 g. Paceplīšu ģints sugu apspalvojums ir sīki raibumoti pelēkbrūns ar tumšāku muguru un gaišāku pavēderi. Paceplīšiem ir spēcīgas kājas, īsi, noapaļoti spārni un proporcionāli garas astītes, kuras tie laiku pa laikam mēdz turēt izslietas vertikāli gaisā. Uz astēm un spārnu galiem tiem ir tumšāk brūnas šķērssvītras. Lidojums taisns un spurdzošs.
Paceplīši barojas, medījot dažādus nelielus kukaiņus un zirnekļus. Tie ir teritoriāli putni, kas par savu teritoriju paziņo ar skaļu dziedāšanu.
Peldkostīms

Pirms peldkostīma laiki

Senajos laikos, viduslaikos, renesanses laikā peldkostīms kā tāds nepastāvēja. Tajos laikos ļaudis peldējās vai nu kaili, vai apakšveļā, kas nebija speciāli piemērota peldēm.
Uz Pompeju freskām un dažās Romas impērijas vietās ir attēlotas sievietes kostīmos, kas atgādina mūsdienu bikini, tomēr vēlāk šāds ģērbšanās veids tika aizmirsts.
Antīkas kailo ķermeņu apbrīnas vietā nāca neiecietība un grēcīgās miesas apzīmējums, lai arī peldes joprojām bija ļaužu iecienīta izklaide.
Luija XIV laikā dāmas un kavalieri peldējās apakšveļā, kas spāņos izraisīja pamatīgu sašutumu, jo Spānijā pat sievietes kājas mazāko daļiņu ieraudzīt bija nepieļaujami, kur nu vēl ieraudzīt sievieti izmirkušā baltā kreklā.
18. gadsimtā šī tendence saglabājās. Aristokrātijas pārstāvji peldēties gāja savās parūkās, aubēs un kreklos. Arī mājās, vannas procedūras viņi veica apakšveļā.

Peldkostīma pirmsākumi

Pirmais īpaši peldēšanai paredzēts apģērbs sāka parādīties 18.gadsimta beigās, atbalstot Žana Žaka Ruso idejas, kas aicināja būt dabīgiem un tuvākiem dabai.
Anglijā Viktorijas laikmetā laika tika pelta vīriešu un sieviešu kopīga peldēšanās pat peldkostīmos. Problēmas atrisināšanai tika izgudroti peldu rati, kas aizsedza peldētāju no svešām acīm.
Francijā uzskati bija daudz brīvāki. Tur vīriešiem izveidoja speciālu strīpainu, pieguļošu peldēšanās kostīmu.
20. gadsimta sākumā peldkostīmi kļuva vienkāršāki, pieejamāki un īsāki. No peldkostīmiem pazuda volāni, pilnībā izzuda peldēšanas zeķubikses un citi "tikumības saglabāšanas" atribūti.

Peldkostīma triumfa laiki

1920. gados modē nāca iedegums, bet sports un izklaide kļuva par obligātu cilvēka personības attīstības nosacījumu. Tuklas formas un bālumu sāka uzskatīt par slimību pazīmēm. Trenēts ķermenis "prasīja" to izrādīt. Peldkostīmi ieguva mūsdienām līdzīgas formas.
Līdz pat 20. gadsimta vidum peldkostīms sedza lielāko ķermeņa daļu.
Kopēja uzskatu liberalizācija pēckara gados padarīja peldkostīmu daudz brīvāku un atsegtāku. 20. gadsimta otrajā pusē pamazām modē nāca bikini. Šī modeļa peldkostīms savu popularitāti ieguva, pateicoties tajos laikos jaunās franču aktrises Bridžitas Bardo mīlestībai pret šo apģērba elementu, kurā viņa bieži pastaigājās pa Santrope pludmalēm.
Turpmākā peldkostīma attīstībā radās tā saucamie monokini (piesedz tikai ķermeņa lejasdaļu, atstājot krūtis pilnībā atkailinātas) un mikrokini (tiek izmantotas ļoti šauras auduma strēmeles).
20. gadsimtā modē nāca arī natūrisms. Šis atpūtas veids īpaši izplatīts ir Eiropā un tiek uzskatīts par ģimenes atpūtas veidu.