google/wiki40b huggingface dataset:
Tērvete (dabas parks)

Vēsture

Pirmie koku stādījumi veikti Kalnmuižas parkā. Dendroloģiskie stādījumi Annai Brigaderei piederošajos Tērvetes „Sprīdīšos” sākti iekārtot 1931. gadā. 1932. gadā atvēra funkcionālisma stilā celto Tērvetes tuberkulozes sanatoriju (arhitekts A. Klinklāvs, K. Zemdegas ciļņi). 1935. gadā pie "Sprīdīšiem" iestādīja 523 kokus un krūmus, kas piederēja pie 467 sugām un šķirnēm. 1945. gadā Tērvetes kūrortmežus iekļāva I grupas mežu sarakstā, kur ietilpa meži – dabas pieminekļi un piepilsētu zaļo zonu meži. 1957. gadā Tērvetes mežu masīvs ar nosaukumu "Kalnamuižas sils” (kopplatība 960 ha) bija viens no lielākajiem dabas aizsardzības objektiem Latvijā.
1963. gadā LPSR Mežsaimniecības un Mežrūpniecības ministrija piešķīra finansējumu Tērvetes meža ainavu parka iekārtošanai. Parka labiekārtošanas darbi noritēja Tērvetes mežniecības mežziņa vietnieka Miķeļa Kļaviņa vadībā (1958-1973), kas izveidoja sekojošas ainavu parka sastāvdaļas: 1. Saules noskaņu parks ar Iršu dārzu, Svēto (Zviedru) kalnu, Tērvetes pilskalnu, Tērvetes pagasta ēku un Annas Brigaderes muzeju „Sprīdīšiem”; 2. Veco priežu parks ar vairāk kā 100 gadus vecām priedēm; 3. Pasaku mežs ar Krišjāņa Kugras koka skulptūrām; 4. Pļavnieku, Silalībiešu un Auziņu ainavas; 5. Tērvetes sanatorijas jaunais parks un Kalnamuižas vecais parks; 6. Ķesteru mežs aiz Tērvetes luterāņu baznīcas; 7. Mežavotu mežs Melno dzirnavu apkārtnē jeb aiz Melnās kroga lejas.
Pēc viņa ierosmes 1969. gadā izstrādāja Zemgales nacionālā parka projektu, kas tomēr netika īstenots. 1975. gadā dabas parks nonāca Dobeles mežniecības pakļautībā, no 1988. gadā Tērvetes mežniecības sastāvā. 1999. gada Latvijas Ministru kabineta noteikumi „Par dabas parkiem” apstiprināja dabas parku „Tērvete” kā aizsargājamu teritoriju. No 2000. gada dabas parka apsaimniekošanu pārņēma Zemgales mežsaimniecības Rekreācijas un medību iecirknis, no 2004. gada - „Rekreācijas un medības” Parka iecirknis.
2005. gadā dabas parku „Tērvete” iekļāva Eiropas mēroga īpaši aizsargājamo dabas teritoriju tīklā Natura 2000. Parkā izveidots Tūrisma informācijas centrs, kurš sniedz informāciju par dabas parku „Tērvete” un citiem Tērvetes novada tūrisma objektiem. Apmācīti gidi pavada ekskursantu grupas dabas parka teritorijā. Dabas parkā darbojas biedrība „Tērvetes attīstības apvienība”.

Aizsargājamie biotopi

Vislielākās platības aizņem boreālie meži (dabiski veci priežu meži), kas ir īpaši nozīmīgi bioloģiskās daudzveidības un raksturīgās dabas parka ainavas saglabāšanā. Aizsargājamā teritorijā pārstāvēti 11 Latvijā un 9 Eiropā īpaši aizsargājami biotopi: boreālie meži – 117,7 ha, jaukti platlapju meži – 22,0 ha, nogāžu un gravu meži – 3,11 ha, komplekss, ko veido pārmitri platlapju meži un minerālvielām bagāti avoti un avotu purvi – 36,3 ha, melnalkšņu staignāji – 0,3 ha, sausas pļavas kaļķainās augsnēs – 11,6 ha, mēreni mitras pļavas – 11,7 ha un līdzenuma līdz kalnu līmeņa ūdensteces ar Ranunculion fluitantis un Callitricho-Batrachion veģetāciju – 3,5 ha.
Ogresgals

Senākā vēsture

Ogresgala ciems veidojās bijušās Vārmas (vai Vārnas; Anrepshof) muižas teritorijā pie skolas un pagasta valdes.

Padomju laiki

Par lielāku apdzīvoto vietu izveidojies padomju gados, kad Ogresgalā izveidoja Ogres dārzkopības un izmēģinājumu staciju, kā arī kolhoza «Kopdarbs» ražotnes. Ogresgala kultūras namā savu darbību sāka, mēģināja un uzstājās grupa "Odis", kas nosaukta par godu dārzkopības un izmēģinājumu stacijai,

Reljefs un ģeoloģija

Pēc fizioģeogrāfiskās rajonēšanas Ogresgala apkārtne izvietojusies Madlienas nolaidenuma pašā rietumu malā, kur tas pāriet Viduslatvijas zemienē, taisni mērot, apmēram 40—45 km no Rīgas līča. Apkārtnes virsmas reljefā dominē viļņots pamatmorēnas līdzenums ar vidējo absolūto augstumu 50—60 m virs jūras līmeņa. Ogresgala pagasta dienvidu daļas apkaimei raksturīgi ir īpatnējie senā ledāja kušanas ūdeņu radītie vaļņveida pauguri, osi jeb kangari, kuri veidojušies pēdējā ledus laikmeta beigās, pirms aptuveni 13 000—10 300 gadu zemledāja kušanas ūdeņu tuneļos. Tā kā tie sastāv no smilts un grants, daudzviet padomju laikos izveidoti karjeri šo derīgo izrakteņu ieguvei, jo tie izmantojami kā būvmateriāli.
Ogresgala pagasta teritorijas reljefā dominē lēzeni viļņots līdzenums ar maziem un vidēja lieluma pauguriem. Virsmas absolūtais augstums mainās 20—50 metru robežās virs jūras līmeņa. Pagasta dienvidu daļa ir zemāka un robežojas ar plašo Daugavas ieleju, gar kuru R—A virzienā no Ikšķiles, cauri Ogres pilsētai līdz pat Ķegumam turpina stiepties Ogres Kangaru osu pauguru virkne.

Klimats

Klimats pagastā kopumā ir siltāks un sausāks nekā Ogres novada vidus un austrumu daļā. Gada vidējā diennakts temperatūra janvārī ir ap —6 grādiem, bet jūlijā +17,2 grādi. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 600—700 mm. Daugavas ielejā, pie Ciemupes valda savdabīgs maigāks mikroklimats, kas izskaidrojams ar Daugavas Rīgas HES ūdenskrātuvē esošo uzkrāto lielo ūdens masu ietekmi uz apkārtējo pieguļošo teritoriju.

Augājs

Lielākie mežu masīvi atrodas pagasta mazāk apdzīvotajā ziemeļu daļā. Uzskaitīti 28 dižkoki. Ogresgala ciemā, Ogres upes kreisajā krastā aug Ogres novadā lielākā vīksna ar stumbra apkārtmēru 6,5 m. Ievērības cienīgus apmērus — 1,2 m ir sasniedzis arī tāds lēni augošs krūmveida koks kā Netiču kaiķis, Ievērību pelna arī divstumbru Vecdupānu liepa (5,7 un 5,4 m), un Krauzu dižozols (5,8m) Rankas upes labajā krastā 1,5 km augšpus Ogresgala.

Upes

Pagasta dienvidu daļas robežu veido Daugava. Tajā ieplūst vairākas sīkas upītes — Ķilupe, Kazupe un citas. Cauri pagastam ar savu aizsargājamo ieleju līkumo Ogres upe, kurā netālu no Ogresgala kā labā krasta pieteka ieplūst Ranka. Ogres upes krastos vietām atsedzas dolomītu pamatieži, kuros var atrast senu jūras gliemežu brahiopodu pārakmeņojušās atliekas.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Brocēnu novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Brocēnu novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Tiglīnskābe

Vēsture

1819. gadā Peletjē (Pelletier) un Kavento(Caventou) no Meksikas auga Schoenocaulon officinalis (sabadillas) sēklām ieguva nezināmu gaistošu kristālisku skābi, ko nosauca par sabadilīnskābi. 1865. gadā Franklands(Frankland) un Dupa (Duppa) aprakstīja metilkrotonskābi, kas izrādījās identiska sabadilīnskābei. 1870. gadā Geiters (Geuther) un Frolihs (Fröhlich) ieguva šādu pašu skābi no krotoneļļas un nosauca pēc to saturošā Indijas auga Croton tiglicum sugas nosaukuma (no šī paša auga ģints cēlies krotonskābes nosaukums).
Vilsandi bāka

Vēsture

Vilsandi bāka sāka darboties 1809. gadā. Iesākumā šeit atradās divas bākas, bet mazākā tika nopostīta 1840. gadā . 1817. gadā bākā tika uzstādīta mirgojoša gaisma, kuras rotējošo ekrānu darbināja pulksteņmehānisms ar atsvariem. 1860. gadā tika uzstādīta gaismas sistēma ar Frenela lēcām. 19. gs. bāka tika vairākkārt paaugstināta. Uz torņa ir redzamas izteiktas paaugstināšanas pēdas, tas sastāv it kā no pakāpēm.

Raksturojums

Vilsandi bākas augstums ir 37 m. Bāku veido apaļš akmens tornis ar laternu un galeriju. Bākas tornis ir krāsots balts, laterna un galerija - melnas. Bākas gaismas elements atrodas 40 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta un sarkana, atkarībā no virziena (1 s deg, 2 s pārtraukums, 1 s deg, 2 s pārtraukums, 2 s deg, 7 s pārtraukums). Baltā gaisma redzama 12 jūras jūdžu attālumā, sarkanā 6 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā.
1999. gadā Igaunijas pasts izdeva pastmarku ar Vilsandi bākas attēlu.
Vēju māte

Vēja māte vai Vēju māte ir viena no dabas dievībām latviešu mitoloģijā, kas nosaka dažādas vēja izpausmes.

Vārda izmantošana mūsdienās

Vēja mātes vārdā ir nosaukts Vācijas 400 MW liels jūras vēja parks Ziemeļjūrā, kurš tika uzbūvēts 2017. gadā.
Inešu pagasts

Upes

Dzirnavupīte, Laskate, Liedes strauts, Nedzīte, Ogre, Orisāre, Pāvīte, Sustala.

Ezeri

Bezdibens, Briņģu ezers, Ilzītes ezers, Inesis, Kumeļezers, Nedzis, Pāvītes ezers, Sivēns, Tauns, Vārnezers.

Vēsture

1945. gadā Vecpiebalgas pagasta dienvidu daļā izveidoja Inešu ciema padomi. 1954. gadā Inešu ciemam pievienoja daļu likvidētā Cirstu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Vecpiebalgas novadā.
Cirstu muižas kungu māja. To 1886. gadā ķieģeļu neogotikas stilā cēlis pēdējais muižas īpašnieks M. fon Strandmanis. Iekārtota viesu māja.

Apdzīvotās vietas

Alitēni, Bitēni, Briņģi, Cirsti, Čolēni, Grinēni, Ineši, Kaļvi, Kauguļi, Krūmēni, Ļavāni, Naurēni, Paulēni, Raunas, Reinkaļvi, Sāvas, Sviļi, Ūdrēni.
Lea Nudelmane

Biogrāfija

Piedalījusies PSRS jauniešu šaha čempionātos, kuros labāko rezultātu sasniegusi 1972. gadā Čerņihivā, kad ieņēmusi 7. vietu. Ukrainas jauniešu izlases sastāvā divas reizes uzvarējusi PSRS jauniešu komandu šaha čempionātos — 1970. gadā Ņevinnomiskā un 1972. gadā Kijevā. 1971. gadā uzvarējusi Krimas apgabala sieviešu šaha čempionātā. Ukrainas sieviešu korespondencšaha čempionāta uzvarētāja (1968—1970).
1972. gadā pārcēlusies uz Izraēlu. Daudzkārtējā Izraēlas sieviešu šaha čempionātu dalībniece. Pārstāvējusi Izraēlas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1974-1976, 1980). Komandu vērtējumā izcīnījusi zelta (1976) medaļu. Individuālajā vērtējumā izcīnījusi zelta (1976) un bronzas (1980) medaļas.
Pēdējā laikā dzīvo Francijā un šaha turnīros piedalās reti.
Iļja Rabinovičs

Biogrāfija

1912. gadā Viskrievijas amatieru turnīrā dalījis ceturto vietu ar Paulu Listu (uzvarējis Karels Hromādka). 1914. gadā kļuvis par Krievijas šaha meistaru.
Pēc Pirmā pasaules kara kļuvis par vienu no Krievijas vadošajiem šahistiem. Četras reizes uzvarējis Ļeņingradas pilsētas šaha čempionātos: 1920., 1925., (dalījis 1.-4. vietu ar Grigoriju Levenfišu, Aleksandru Iļjinu-Ženevski un Pjotru Romanovski), 1928. un 1940. gadā. No 1920. līdz 1939. gadam deviņas reizes piedalījies PSRS šaha čempionātu finālos, kuros lielāko panākumu sasniedzis 1934. gadā, kad kopā ar Grigoriju Lēvenfišu dalījis 1.-2. vietu. Abi uzvarētāji kļuvuši par PSRS čempioniem šahā.
Daudzu starptautisko šaha turnīru dalībnieks. 1925. gadā Bādenbādenē ieņēmis 7. vietu (uzvarējis Aleksandrs Aļehins). Tajā pašā gadā Maskavas turnīrā ieņēmis 16. vietu (uzvarējis Jefims Bogoļubovs). 1934. gada Ļeņingradas šaha turnīrā ar Nīderlandes šahistu Makša Eives un Hansa Kmoha piedalīšanos palicis 4. vietā (uzvarējis Mihails Botviņņiks). 1935. gada Maskavas starptautiskajā šaha turnīrā dalījis 11.-14. vietu (uzvarējuši Mihails Botviņņiks un Salo Flors). 1939. gada Maskavas - Ļeņingradas treniņturnīrā dalījis 7.-8. vietu (uzvarējis Salo Flors).
Pēc izglītības bijis matemātikas skolotājs. Vadījis šaha nodaļu Ļeņingradas laikrakstā Ленинградская правда. Divu šaha grāmatu autors: "Galotne: šaha partijas noslēguma stadija" (krievu: Эндшпиль: Заключительная стадия шахматной партии, Ļeņingrada, 1927) un "Atklātne: šaha partijas sākums" (krievu: Дебют: Начало шахматной партии, Maskava, 1931).
Ļeņingradas blokādes laikā 1941./1942. gada ziemu pavadījis aplenktajā pilsētā. Nomiris nākamajā pavasarī pēc evakuācijas uz Kirovu no nepietiekama uztura.
Rūdolfs Špīlmans

Biogrāfija

Agri iemācījies spēlēt šahu un ticis uzskatīts par brīnumbērnu. Pēc izglītības bijis advokāts, taču nekad nav strādājis savā profesijā. Piedalījies vairāk nekā 120 šaha turnīros, no kuriem 33 izcīnījis uzvaras, un ticis uzskatīts par vienu no sava laika labākajiem šahistiem. Devis lielu ieguldījumu atklātņu teorijā. Pēc dabas bijis nervozs un viegli iespaidojams cilvēks, kas brīžiem atsaucies uz rezultātiem šaha turnīros - 17.-18. vieta Karlovivaros (1923), 12.-14. vieta Maskavā (1925). Rihards Rēti nosaucis Špīlmanu par «pēdējo šaha romantiķi», bet Savelijs Tartakovers par «karaļa gambīta pēdējo bruņinieku», jo Špīlmans vienmēr centies atrast kombinācijas un sarežģījumus spēles laikā. Kombinacionālajām iespējām Špīlmans veltījis savu grāmatu «Upura teorija» (1935, vāciski «Richtig opfern»). Vēlākajos gados Špīlmana spēle kļuva racionālāka, viņš atteicās no gambītu pielietošanas atklātnē.
1927. gadā Špīlmans uzvarēja Vācijas šaha čempionātā Magdeburgā. Divas reizes (1931, 1935) pārstāvējis Austrijas izlasi Pasaules šaha olimpiādē un ieguvis 19½ punktus 33 partijās.
1938. gadā pēc Austrijas anšlusa bija spiests emigrēt uz Čehoslovākiju, bet Otrajam Pasaules karam sasniedzot arī šo valsti, pārcēlās uz dzīvi Zviedrijā, kur arī nomiris.
Karneols

Karneols (no latīņu cornus - "kizila kauliņi" - pēc akmens krāsas. Nav saistāms ar gaļas (carne) nosaukumu) ir vienmērīgas sarkanas krāsas halcedons. Karneolu iekrāso dzelzs oksīds (dod sarkanu krāsu) un/vai hidroksīds (dod brūnu krāsu).
Cits populārs akmens nosaukums ir serdoliks. Tas cēlies no krievu valodas - сердолик - "sirdsprieks".
Visaugstākā vērtība ir karneolam, kas ārēji skatoties, izskatās tumšsarkans, bet cauri skatoties - ugunssarkans. Ļoti bieži šādu krāsu iegūst, karsējot brūnas krāsas karneolu.
Karneolu izmanto rotaslietu - pērlīšu, figūriņu un rotu izgatavošanai. Jau Senajā Ēģiptē šo akmeni tā sarkanās krāsas dēļ saistīja ar dzīvību un izmantoja atdzimšanas rituālā. Arī Tutanhamona kapenēs tika atrasti karneoli. Senajā Romā viens no visvairāk lietotajiem dārgakmeņiem. Bieži tika izmantots, lai izgatavotu zīmoggredzenus. Viduslaikos ticēja, ka karneols pasargā no burvestībām. Akmens palīdzot pret asiņošanu, galvasāpēm, saaukstēšanās slimībām. Mārtiņa Lutera zīmoggredzens bija izgatavots no karneola.
Arsenāla iela

Vēsture

Arsenāla iela izveidojusies 18. gadsimta beigās, savienojot Torņa ielu ar jaunizveidoto Pils laukumu. Sākotnējais ielas nosaukums bija Skolas iela, bet 1885. gadā tā pārsaukta tagadējā nosaukumā pēc Rīgas arsenāla (19. gadsimta sākumā celtā muitas noliktavas ēka jeb arsenāls, kas mūsdienās pielāgots izstāžu zāles funkcijām), kas atrodas Torņa ielā 1.
18. gadsimta noliktava Arsenāla ielā 5 ir Valsts aizsargājamais kultūras piemineklis.
Spicera kosmiskais teleskops

Spicera kosmiskais teleskops (Spitzer Space Telescope) jeb SST ir orbitālā observatorija, kas nosaukta Laimana Spicera vārdā. Teleskops darbojas infrasarkanajā spektrā. Šis ir viens no četriem NASA lielo observatoriju kosmiskajiem aparātiem. Tika palaists 2003. gada augustā.
Sejas izteiksme (medicīna)

Sejas izteiksme (latīņu: facies — 'seja, maska, virsma') medicīniskā kontekstā ir noteiktam patoloģiskam stāvoklim raksturīgi sejas vaibsti un kopējais sejas izskats. Veselam cilvēkam sejas izteiksme ir dzīva un aktīvi reaģē uz apkārtējo vidi, bet slimam cilvēkam sejā saskatāmas sāpes, izmisums, skumjas.  Vairākām slimībām raksturīga specifiska slimnieka sejas izteiksme, kas kalpo slimības diagnostikā.
Psammolepju dzimta

Apraksts

Psammolepju dzimtas pārstāvjiem branhiālo plātņu garums ir vienāds ar platumu, un to platā sānu mala noliecas uz leju. Postorbitālās plātnes ir apmēram vienādā garumā ar branhiālajām. Ventrālā (vēdera) plātne priekšējā daļā ir ar koncentriskām augšanas joslām, bet aizmugurējā daļā klāta zvīņveida tesērām ar ekscentriski ciklomoru uzbūvi. Dzimtas jaunākajām sugām visa ventrālā plātne klāta ar šādām tesērām. Dorsālā (muguras) plātne ir plata, priekšpusē nedaudz ieliekta, bet aizmugurē noapaļota. Gandrīz visu plātni klāj tesēras, izņemot nelielu laukumu priekšpusē.

Izplatība

Psammolepju dzimtas pārstāvji dzīvoja no vidusdevona līdz augšdevona sākumam (živets, apakšējais frāns). Tie bija izplatīti galvenajā devona laukā (arī Latvijā), Timānā, Donbasā un Skotijā.
Radiāns

Radiāns ir SI pamatmērvienība plaknes leņķu mērīšanai, to saīsināti apzīmē ar rad. Vienu radiānu liels centra leņķis no riņķa līnijas atdala loku, kura garums ir vienāds ar riņķa rādiusu. Šī ir bezdimensionāla mērvienība, tāpēc radiāna apzīmējumu rad parasti neraksta.
Vispārīgāk leņķa lielums radiānos ir leņķa atdalītā loka garuma attiecība pret šīs riņķa līnijas rādiusu. Tātad, piemēram, 360° leņķa lielums radiānos ir . Viens radiāns tātad ir .
Zvidzānu krogs

Zvidzānu krogs ir bijušais krogs, kas atrodas Krustpils novada Krustpils pagasta Zvidzānos, Rīgas—Daugavpils šosejas (A6) kreisajā pusē.
Zvidzānu krogs piederējis Krustpils pils baroniem Korfiem, kuri šo krogu rentējuši jeb izīrējuši rentniekam, kas saimniekojis šajā krogā. Zināms pēc tautas skaitīšanas rezultātiem, ka 1897. gadā Zvidzānu krogā saimniekojis Andrejs Rozenbergs. Krogā dzīvojis kopā ar ģimeni (3 cilvēki) un kalponi. Bez kroga vadīšanas, saimnieks nodarbojies arī ar koku pludināšanu. Zvidzānu krogs pildījis kroga funkcijas līdz Pirmajam Pasaules karam. Pirmās brīvās Latvijas laikā šajā vietā ir bijusi saimniecība, bet padomju varas gados — sēta, kuras īpašnieks ilgus gadus ir bijis Roberts Andersons. Atmodas gados ēkai vairākas reizes mainījušies īpašnieki. Savulaik ir bijusi iecere šeit izveidot auto remonta darbnīcu un viesu namu, bet plāni nav īstenojušies. Mūsdienās Zvidzānu kroga nama nosaukums ir Ormaņi. Zvidzānu krogs ir vienīgais krogs Krustpils pagastā, kura ēka daļēji ir saglabājusies.
Sveins Tafts

Personīgā dzīve

S. Tafts dzimis Lenglijā, Britu Kolumbijā, Kanādā. Viņa vectēvs Arne Tafts pārstāvēja Norvēģiju Olimpiskajās spēlēs distanču slēpošanā.
Tafts 15 gadu vecumā pameta skolu, lai ceļotu apkārt kopā ar savu suni. Vairākus nākamos gadus viņš pavadīja, kāpjot kalnos un veicot garus ceļojumus ar velosipēdu, to skaitā 4000 jūdžu ceļojumā uz Aļasku.
Pārstāvot Symmetrics riteņbraukšanas komandu, Tafts dzīvoja treilerī pie komandas īpašnieka Kevina Kaningema mājas Lenglijā. Blakus treilerī dzīvoja Tafta komandas biedrs Kristians Meiers. Komandas biedri viņus sauca par treileru parka puišiem, atsaucoties uz līdzību ar populāru kanādiešu televīzijas seriālu Trailer Park Boys.

Sportista karjera

Tafts pirmoreiz sacensībās startēja 1999. gadā Britu Kolumbijas provinces čempionātā. Labs rezultāts viņam ļāva iekļūt Broadmark Capital komandā, kam sekoja īsi periodi Mercury un Prime Alliance komandās. Pirmos lielākos panākumus Tafts guva, pārstāvot Kanādas komandu Symmetrics, kas 2005.—2008. gadā bija augsta līmeņa komanda Ziemeļamerikā. 2004. gadā viņš pirmoreiz kļuva par Kanādas čempionu individuālajā braucienā.
Tafts tika iekļauts Kanādas sastāvā 2008. gada Olimpiskajām spēlēm Pekinā grupas un individuālajam braucienam. Ilgstoši turoties pirmajā vietā individuālajā braucienā, gala rezultātā Tafts bija 7. vietā.
Viņa augstvērtīgākais rezultāts ir otrā vieta 2008. gada Pasaules čempionātā individuālajā braucienā. Varēzē, Itālijā, notiekošajās sacensībās Tafts pēdējos piecos kilometros piedzīvoja tehnisku neveiksmi, sadurot velosipēda riepu.
2011. gadā Taftam bija jāstartē Pegasus Cycling sastāvā, bet komandai neizdevās piesaistīt plānotos sponsorus. Tafts tika piesaistīts Kanādas Pro-Continental komandai SpiderTech-C10. Tafts uzvarēja Kanādas čempionātā grupas un individuālajā braucienā. Augustā tika paziņots, ka nākamajā sezonā Tafts pievienosies Austrālijas komandai GreenEDGE.
Elektronikas un Elektrotehnikas inženieru institūts

Elektronikas un Elektrotehnikas inženieru institūts - IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers) - starptautiska nekomerciāla speciālistu asociācija, vadošā organizācija radioelektronikas un elektrotehnikas standartu izstrādē.
Organizācija izveidojusies 1963. gadā, apvienojoties AIEE (American Institute of Electrical Engineers, dibināts 1884) un IRE (Institute of Radio Engineers, dibināts 1912). IEEE ir vairāk nekā 370,000 biedru 160 valstīs, tai skaitā 80,000 studentu, 311 nodaļas, šobrīd aptuveni 900 aktīvi IEEE standarti un vairāk nekā 400 izstrādes stadijā. IEEE izdod trešo daļu pasaules literatūras par datoru, tīklu un elektronikas tēmām, tai skaitā 102 zinātniskus žurnālus un 36 nozaru žurnālus speciālistiem.
Roberts Dambītis

Dzīvesgājums

Dzimis 1881. gada 2. maijā Trikātas pagastā. Mācījās Trikātas draudzes skolā, pēc kuras beigšanas iestājās Viļņas karaskolā, pēc tam Pēterburgas Intendantūras akadēmijā. Pirmā pasaules kara laikā bija apakšpulkvedis, 2. latviešu strēlnieku brigādes intendants (1916-1917).  
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas viņš bija viens no pirmajiem karavīriem, kas 1918. gada 18. novembrī pieteicās veidot Tautas padomei pakļautas karaspēka vienības, 22. novembrī viņu iecēla par apsardzības ministra Jāņa Zālīša biedru, 6. decembrī par karaspēka Apgādības daļas priekšnieku. Bermontiādes laikā 1919. gada 13. oktobrī viņš devās izlūkgājienā pāri Rīgas dzelzs tiltam.
Pēc Latvijas brīvības cīņu nobeiguma Robertu Dambīti 1920. gadā paaugstināja par pulkvedi un iecēla par Armijas saimniecības pārvaldes priekšnieku, tad par Kara saimniecības pārvaldes priekšnieku (1921-1924). 1931. gadā viņu iecēla par Galvenās intendantūras pārvaldes Mobilizācijas daļas priekšnieku, 1935. gadā paaugstināja par ģenerāli un Armijas štāba priekšnieka palīgu. 1939. gadā viņu atvaļināja no armijas. Vēl pirms Sarkanās armijas ienākšanas Latvijā bijis saistīts ar PSRS slepenajiem dienestiem.
Pēc Latvijas okupācijas Dambītis 1940. gada jūnijā iesaistījās Kirhenšteina valdībā un Tautas saeimā, bija kara ministrs. Pēc Latvijas aneksijas bija Latvijas Tautas armijas likvidācijas komisijas priekšsēdētājs (vai pilnvarotais) un LPSR Augstākās Padomes Prezidija loceklis, LU Kara katedras pasniedzējs.
Pēc nacistu okupācijas 1941. gada 20. jūlija Dambīti apcietināja un ieslodzīja Rīgas Centrālcietumā, pēc tam gestapo cietumā Berlīnē un Zaksenhauzenes koncentrācijas nometnē. 
Pēc kara beigām viņš 1945. gada atgriezās Latvijā un bija kolhoza priekšsēdētājs Trikātā, pēc 1948. gada pensijā.
Miris 1957. gada 27. martā Trikātā, apbedīts vietējā kapsētā.
Čerkasi

Vēsture

Lai arī apdzīvotas vietas tagadējās pilsētas vietā bijušas arī senāk, par Čerkasu dibināšanas gadu uzskata 1284. gadu. Pilsētas nosaukums, domājams, cēlies no eksoetnonīma «čerkasi», kā tatāri saukuši kazakus, vai arī čerkesiem, kas uz šejieni pārcēlušies no Kurskas kņazistes un nodibinājuši šeit cietoksni. Pirmoreiz vēsturiskos dokumentos minēta jau kā pilsēta 1305. gadā Hustiņas hronikā. Kopš 1360. gada piederējusi Lietuvas Lielkņazistei. 16. gadsimtā Čerkasi kļuva par vienu no kazaku sociālā slāņa veidošanās centriem. Pirmo Zaporožjes Seču Horticjas salā izveidoja bijušais Čerkasu kazaku stārasts Dmitro Baida-Višņeveckis.
Pēc Ļubļinas ūnijas noslēgšanas 1569. gadā Čerkasi pārgāja Polijas sastāvā. 1625. gadā Čerkasos tika izveidots pirmais regulārais kazaku pulks un 16.—17. gadsimta Krievijas dokumentos par čerkasiem dēvēja visus ukraiņus. 1791. gadā Čerkasiem piešķīra Magdeburgas tiesības. No 1793. gada Krievijas Impērijas sastāvā, kur ir apriņķa centrs. 19. gadsimta otrajā pusē sākas strauja pilsētas industriālā attīstība — rodas tabakas fabrika, mežrūpniecības, mašīnbūves, metālapstrādes un citi uzņēmumi. 1954. gadā pilsēta kļūst par jaunizveidotā Čerkasu apgabala centru.

Cilvēki

Čerkasos dzimis boļševiku darbinieks, čekists Moisejs Urickis (Моисей Соломонович Урицкий, 1873–1918).
Džeroms Iginla

Spēlētāja karjera

NHL karjeru sāka 1995. gadā, kad pievienojās Kalgari "Flames" komandai. Vistuvāk Stenlija kausa izcīnīšanai viņš bija 2003.—04. sezonā, kad tikai pēdējā, septītāja, finālsērijas mačā "Flames" piekāpās Tampabejas "Lightning" vienībai.
Spēlējis septiņās (2002, 2003, 2004, 2008, 2009, 2011, 2012) NHL visu zvaigžņu spēlēs, 2002. gadā ieguvis Arta Rosa, Lestera Pīrsona un Morisa Rišāra balvu. Morisa Rišāra balvu viņš ieguva arī 2004. gadā, kad tai pievienoja arī Kinga Klensija balvu, kuru piešķir labākajiem komandas līderiem. Kopš 2003. gada viņš ir "Flames" komandas kapteinis.
2013. gada martā, pēc 15 "Flames" sastāvā aizvadītām sezonām, Iginla tika aizmainīts uz Pitsburgas "Penguins" vienību, taču vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Bostonas "Bruins" vienību. 2014. gada jūlijā panāca trīs gadu vienošanos ar Kolorādo "Avalanche". Ar 59 rezultativitātes punktiem 2014.—15. gada sezonā Iginla dalīja "Avalanche" rezultatīvākā spēlētāja godu ar Gabrielu Landeskogu. 2017. gada 1. martā tika aizmainīts uz Losandželosas "Kings". 2018. gada vasarā Iginla paziņoja par karjeras beigšanu.
Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1996. gada Pasaules čempionātā junioriem, 1997. gada Pasaules čempionātā, 2002., 2006. un 2010. gada Olimpiskajās spēlēs, kā arī 2004. gada Pasaules kausa izcīņā. Visos turnīros, izņemot 2006. gada Olimpiskās spēles, Iginla kopā ar pārējo izlasi izcīnījis zelta medaļas.