google/wiki40b huggingface dataset:
Jevgeņijs Zagorjanskis

Biogrāfija

1942. gadā kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. Daudzkārtējais PSRS šaha čempionātu pusfinālu dalībnieks (1944, 1945, 1946, 1947, 1949, 1950, 1951, 1953). Labāko rezultātu šajos turnīros sasniedzis 1945. gadā Maskavā, kad ieņēmis 5. vietu (uzvarējis Dāvids Bronšteins). PSRS komandu kausos šahā divas reizes pārstāvējis sporta biedrības Zenit komandu (1952, 1954). 1951. gadā ārpus konkursa piedalījies Rīgas pilsētas šaha čempionātā, kurā dalījis 1.-2. vietu ar Aleksandru Koblencu. 1953. gadā Rīgā kopā ar Koblencu dalījis 8.-9. vietu meistaru šaha turnīrā (uzvarējis Leonīds Šamkovičs).
Pēc profesijas bijis inženieris. Pazīstams arī kā šaha žurnālists un literāts. Vispazīstamākais viņa literārais darbs bija "Stāsts par Morfiju" (krievu: Повесть о Морфи), kas pirmo reizi tika izdots 1968. gadā un nākamajos gados izturēja vairākus atkārtotus izdevumus un tulkojumos.
Vojteks Voļskis

Spēlētāja karjera

Pēc četrām Ontārio hokeja līgā aizvadītām sezonām, 2005.—06. gada sezonas vidū Voļskis uzsāka profesionāļa karjeru, aizvadot deviņas spēles NHL kluba Kolorādo "Avalanche" sastāvā. 2006.—07. gada sezonā Voļskis jau bija "Avalanche" pamatsastāva spēlētājs.
2009.—10. gada sezonas otrajā pusē Voļskis tika aizmainīts uz Fīniksas "Coyotes" vienību, taču gadu vēlāk tika aizmainīts jau uz Ņujorkas "Rangers". Arī tajā Voļskim sevi apliecināt neizdevās, 2011.—12. gada sezonā tiekot aizmainītam uz Floridas "Panthers".
2012. gada vasarā Voļskis noslēdza viena gada līgumu ar Vašingtonas "Capitals". 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja Polijas hokeja līgas klubā KH Sanoka, taču tad aizvadīja 27 spēles "Capitals" sastāvā.
2013. gada maijā uzbrucējs noslēdza līgumu ar KHL vienību Ņižņijnovgorodas "Torpedo". Viņš kļuva par vienu no komandas uzbrukuma līderiem, un 2014.—15. gada sezonā pildīja arī komandas kapteiņa funkcijas. Pēc sezonas beigām Voļskis pievienojās Magņitogorskas "Metallurg".
Gliemjēdāju čūsku dzimta

Kopīgās īpašības

Gliemjēdājčūsku galvaskausa morfoloģija ir līdzīga Amerikā dzīvojošām gliemjēdāju čūsku sugām no lielgalvas zalkšu apakšdzimtas (Dipsadinae). Tā ir saīsināta purna daļa un slaidāki, šaurāki zobi. Šīs dzimtas sugas mājo uz sauszemes un kokos, sastopamas mitros mežos, purvos un mangrovju audzēs. Barojas gandrīz vienīgi ar gliemežiem, izņēmums ir strupgalvas gliemjēdājčūska (Aplopeltura boa), kura barojas arī ar ķirzakām. Visas gliemjēdājčūsku sugas vairojas ar olām. Āzijas gliemjēdāju čūskas nav indīgas un cilvēkam ir nekaitīgas.
2011. gada Pasaules čempionāts hokejā — G grupa

2011. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles G grupā norisinājās no 5. līdz 8. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja Orange Arena, Bratislavā, un Steel Aréna, Košicē.
Koku vāveres

Ieradumi

Koku vāveres lielāko daļu dzīves pavada kokos, uz zemes uzturoties īsu brīdi. Tās ir ļoti atkarīgas no kokiem, īpaši ozoliem. Tās iekārto ligzdu koku dobumos vai vij ligzdu zaros no lapām, kokos tās atrod barību, kokos tās glābjas no daudziem ienaidniekiem. Ja vāvere ir nokāpusi lejā uz zemes, tā cenšas uzturēties koku tuvumā, lai briesmu gadījumā varētu uzreiz uzrāpties kokā. Vāveres ir labi piemērojušās dzīvei kaimiņos cilvēkam, tās labprāt iekārtojas cilvēku veidotos būros vai vij ligzdas ēku konstrukciju nišās.
Koku vāveres diēta ir atkarīga no sezonas un tā, ko dabā var atrast. Tās ēd dažādus augus, riekstus, sēklas, augļus, ziedus, pumpurus, sēnes, saknes, lapas, ogas, bet vāveres ēd arī putnu olas, mazos putnēnus un reizēm nomedī to vecākus, kā arī tās neatsakās no kukaiņiem. Daudzām koku vāverēm mazuļi dzimst divas reizes gadā, bet ir sugas, kurām dzimst tikai vienu reizi gadā. Mazuļi piedzimst nevarīgi, kaili un akli. Ligzdā tie uzturas līdz 8 nedēļu vecumam.
Ernans Puhato

Biogrāfija

Dzimis Diamantes pilsētiņā Entreriosas provincē, no kurienes pēc pamatskolas absolvēšanas pārcēlies uz Buenosairesu. Tur ieguvis vidējo izglītību un 1922. gadā iestājies Nacionālajā Militārajā koledžā (Colegio Militar de la Nación Argentina). To absolvējis 1924. gadā kā kājnieku karaspēka jaunākais leitnants. No 1927. gada dienējis kalnu strēlnieku pulkā Uspaljatas pilsētiņā Mendosas provincē, kur apguvis slēpotāja un alpīnista iemaņas. 1929. gadā mēģinājis uzkāpt Akonkagvas virsotnē, bet vētras dēļ bija spiests atgriezties no 6600 m augstuma. 1935. gadā iestājies Augstākajā militārajā koledžā (Escuela Superior de Guerra), ko absolvējis 1938. gadā štāba virsnieka (majora) pakāpē.
1944. un 1945. gadā dienējis par Patagonijas armijas grupas štāba komandieri un izstrādājis vispārējās vadlīnijas Argentīnas klātbūtnes nodrošināšanai Argentīnas Antarktikā, kas iekļautu pastāvīgu zinātnisko un militāro bāzu organizēšanu. Puhato no 1946. līdz 1948. gadam pulkvežleitnanta pakāpē dienēja par Argentīnas militāro atašeju Bolīvijā, kur viņam radās iespēja izklāstīt savu Antarktikas izpētes programmu valsts prezidentam Huanam Peronam, kurš apmeklēja Bolīviju oficiālā vizītē 1948. gadā.
Līdz 1950. gadiem Argentīna jau bija izvērsusi diezgan plašas aktivitātes Antarktikā. Bija organizētas vairākas ekspedīcijas, nodibinātas trīs bāzes: Orkadasas meteostacija un observatorija (1904) Dienvidsendviču salās un divas kara flotes bāzes — Melhiora (1947) Pālmera arhipelāgā un Desepsjona (1948) Brensfīlda šaurumā. Lai labāk izprastu izdzīvošanas specifiku polārajos apgabalos, Puhato 1950. gadā piedalījās ASV armijas rīkotajā Arktikas izdzīvošanas skolā Aļaskā, kā arī piedalījās kā novērotājs Zviedrijas armijas ziemas mācības Kirunā un Estešundā.
Puhato vadībā 1951. gadā tika organizēta pirmā argentīniešu kompleksā ekspedīcija, kuras gaitā tika ierīkota Sanmartinas bāze Margeritas līcī, kas tika izmantota par atbalsta punktu plašas pētījumu programmas īstenošanai Antarktīdas pussalā. Tā paša gada 17. aprīlī pēc Puhato iniciatīvas tika nodibināts Argentīnas Antarktikas Institūts, kas koordinēja visas Argentīnas zinātniskās un pētnieciskās aktivitātes Antarktikā un Puhato līdz 1954. gadam bija tā pirmais direktors. 1951. gadā Puhato tika piešķirta brigādes ģenerāļa dienesta pakāpe. 1952. gadā pēc Puhato iniciatīvas tika veikts pirmais pārlidojums ar diviem hidroplāniem no Riograndes Ugunszemē uz Antarktīdu un atpakaļ. 1954. gadā Puhato vadīja ekspedīciju uz Vedela jūras dienvidiem, kur pie Filhnera šelfa ledāja frontes tika ierīkota Belgrano polārstacija un pašam Puhato tika piešķirta ģenerālmajora pakāpe. Ekspedīcijas laikā, 1955. gada 16. septembrī, valsts apvērsumā tika gāzts Puhato atbalstītājs Huans Perons, un drīz pēc atgriešanās, 1958. gadā Puhato bija spiests aiziet pensijā.
Miris 2003. gada 3. sepembrī Kampomajo hospitālī. Puhato pīšļi pēc viņa paša vēlēšanās 2004. gadā nogādāti un apglabāti Sanmartinas polārstacijā.

Apbalvojumi un pagodinājumi

Ernans Puhato saņēmis vairākus Argentīnas un citu valstu apbalvojumus par ieguldījumu Antarktikas izpētē. Puhato vārdā nosaukta Puhato klints Pensakolas kalnos Antarktīdā.
Mans draugs Sokrātiņš

Sižets

Raimonds, ko draugi iesaukuši par Sokrātiņu viņa taisnīguma izjūtas dēļ, mācās ceturtajā klasē vienā no Rīgas skolām. Vecāki bieži ir komandējumos un Raimondu pieskata vectēvs, izbijis jūrnieks. Kādu vakaru pie vectēva ciemos atnāk tālo reisu kuģa kapteinis, sens vectēva biedrs un Raimonds noklausās viņu sarunu. Draugi atminas jaunības gadus un kapteinis pastāsta par dārgumiem, kas it kā ir paslēpti tajā mājā, kur viņi dzīvoja pirms kara. Sokrātiņš nolemj, ka kapteinis grib dārgumus piesavināties. Viņš par dārgumiem izstāta draugiem un pēc stundām dodas uz veco māju. Kad kļūst skaidrs, ka nekādu dārgumu nav, sadusmotie dārgumu meklētāji piekauj iniciatoru.
Sēkešfehērvāra

Nosaukums

Nosaukums "Sēkešfehērvāra" tukojumā nozīmē "Baltās pils sēdeklis" vai "Baltā pils ar sēdekli".
Bakteriofāgi

Bakteriofāgu daudzveidība

Eksistē tūkstošiem dažādu fāgu, tomēr katrs fāgs spēj inficēt tikai vienu vai dažas baktēriju sugas. Domājams, ka katrai baktēriju sugai ir vismaz viens fāgs, kas spēj to inficēt. Bakteriofāgu daudzveidība izpaužas gan strukturāli, gan ģenētiski. Vienkāršākie fāgu uzbūves veidi ir ikosaedriski un pavedienveida, bet eksistē arī sarežģītāki, piemēram, bakteriofāgs T4 sastāv no ikosaedriskas galvas daļas, cauruļveida astes un astes pavedieniem. Mazajiem RNS bakteriofāgiem, kuriem ir tikai četri gēni, genoms sastāv no nepilniem četriem tūkstošiem nukleotīdu, bet DNS bakteriofāga G ģenētiskais materiāls aizņem aptuveni 670 tūkstošus bāzu pāru, kas veido apmēram 700 gēnu. Bakteriofāgu ģenētiskās informācijas nesējs var būt RNS (vienpavediena vai divpavedienu) vai DNS (vienpavediena vai divpavedienu), pie kam tās var sastāvēt no viena vai vairākiem fragmentiem un būt lineāras vai cirkulāras formas.

Dzīves cikls

Infekcija sākas, kad fāgs piesaistās pie baktērijas un ievada tajā savu ģenētisko materiālu. Tālākā infekcijas procesa norise ir atkarīga no vīrusa dzīves cikla veida. Lītiskie fāgi pārņem šūnu savā kontrolē — tie izmanto baktēriju, lai sintezētu vīrusa sastāvdaļas un no tām izveidotu jaunas fāgu daļiņas, bet pēc tam šūnu iznīcina jeb lizē, atbrīvojot jaunos bakteriofāgus apkārtējā vidē. Lītiskais fāgs ir, piemēram, bakteriofāgs T4. Savukārt mērenie (temperate) fāgi var neizraisīt lītisku infekciju. Daudzi mērenie fāgi ir lizogēni - tie spēj ievietot savu nukleīnskābi baktērijas hromosomā un replicēties līdz ar to, neizraisot infekciju. Šādu stāvokli sauc par profāgu. Noteiktos apstākļos profāgs var pāriet lītiskajā dzīves ciklā. Šāds dzīves cikls ir, piemēram, bakteriofāgam λ (lambda). Savukārt pavedienveida bakteriofāgs M13 spēj izkļūt no baktērijas šūnas, neiznīcinot to, tāpēc tas arī tiek pieskaitīts pie mērenajiem fāgiem.

Nozīme un pielietojums

Jau neilgi pēc to atklāšanas D’Erells sāka bakteriofāgus izmantot bakteriālo infekciju ārstēšanai. Tomēr fāgu terapijas panākumi nebija pārliecinoši. Līdz ar antibiotiku atklāšanu fāgu terapeitiska izmantošana Rietumos tika pārtraukta, bet bijušajā Padomju Savienībā un Austrumeiropā tos turpināja izmantot. Tomēr līdz ar straujo pret antibiotikām rezistento baktēriju pieaugumu pēdējā laikā fāgu terapijai no jauna sāk pievērst uzmanību. Bakteriofāgiem ir arī liela zinātniska nozīme. 1952. gadā Alfreds Hēršijs un Marta Čeiza (Hershey & Chase), izmantojot bakteriofāgu T2, veica savu slaveno eksperimentu, kurā parādīja, ka vīrusa DNS, nevis proteīns, ir tas, kas iekļūst šūnā un nes ģenētisko informāciju. Mazais RNS bakteriofāgs MS2 bija pats pirmais organisms, kam tika noteikta pilna nukleotīdu secība genomā. Vairāki fāgi (λ, M13 u.c.) tiek izmantoti kā klonēšanas vektori.
Komunistiskās partijas manifests

Komunistiskās partijas manifests - Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa darbs, kurā paustas klasiskā marksisma pamatnostādnes. Pirmo reizi publicēts 1848. gada 21. februārī. Pazīstams arī kā Komunisma manifests un ir viens no ietekmīgākajiem politiskajiem traktātiem. Manifestā tiek skaidrots kā ar proletariāta revolūcijas palīdzību komunisti pārņemtu varu no buržuāzijas un izveidotu sociālistisku sabiedrību.

Autori

Lai gan Manifesta titullapā tiek norādīts, ka Komunistiskās partijas manifests ir Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa kopdarbs, Engelss 1883. gadā ievadā Manifesta vācu izdevumam norāda, ka būtībā tas ir Marksa darbs un pamatidejas pieder tikai Marksam. Pašā Manifestā ir norādes, ka teksts ir dažādu valstu komunistu kopdarbs.

Izdošanas vēsture

Komunistiskās partijas manifests pirmo reizi tika izdots 1848. gadā Londonā vācu valodā. Tulkojumu angļu valodā tika izdots 1850. gadā. Laikā no 1872. gada līdz 1890. gadam Manifests tika vairākkārtīgi rediģēts, pievienojot arī jaunu priekšvārdu: 1872. gadā vācu izdevumam, 1882. gadā krievu izdevumam, 1883. gadā vācu izdevumam un 1888. gadā angļu izdevumam. 1888. gada izdevumu tulkoja Semjuels Mūrs (Samuel Moore) un tas joprojām ir visvairāk izmantotais angliskais Manifesta variants.

Saturs

Manifests sastāv no ievada, trim daļām un nobeiguma.
Kārlis Markss un Frīdrihs Engelss izvirza nostādni, ka sabiedrība, izgājusi trīs ekspluatācijas stadijas (verdzību, feodālismu un kapitālismu), beigās nonāks komunismā. Šī nostādne kopā ar ekonomisko determinismu veido vēsturiskā materiālisma koncepciju, kas ir centrālā komunistiskā koncepcija. Tiek uzskatīts, ka kapitālisms ir kļuvis par progresa šķērsli un jāmaina pret proletariāta diktatūru, kas savukārt uzcels sociālistisku sabiedrību.
Janka Kupala

Dzīvesgājums

Dzimis 1882. gadā Minskas guberņas Vjazinkas sādžā nabadzīga šļahtiča ģimenē. Viņa pirmie dzejoļi, kuri tika uzrakstīti 1903.–1904. gadā, bija poļu valodā. Darbojies baltkrievu avīzē "Naša Niva" Viļņā, pēc tam Pēterburgā. Pirmā pasaules kara laikā bija iesaukts Krievijas impērijas armijā, strādāja ceļu būves karaspēka vienībā.
1919. gadā pārvācās uz dzīvi Minskā, kur piedalījās baltkrievu teātra, Baltkrievijas Valsts universitātes un Baltkrievijas PSR Zinātņu akadēmijas dibināšanā, vadīja avīzi Звон ("Zvans", 1919), izdeva dzejas krājumu Спадчына ("Mantojums", 1922) un traģikomēdiju Тутэйшыя ("Vietējie", 1922). 1920. gados saņēma daudzus goda nosaukumus un apbalvojumus. 1930. gadā Kupalu apvainoja buržuāziskajā nacionālismā, bet viņa ģimeni kā "kulakus" izsūtīja uz Sibīriju, tādēļ viņš mēģināja izdarīt pašnāvību.   
Pēc Baltkrievijas vācu okupācijas laikā viņš pārcēlās uz dzīvi Tatārijā. 1942. gada 18. jūnijā viņu ielūdza piedalīties Visslāvu komitejas (Всеславянский комитет) 2. kongresā Maskavā. 
Miris 1942. gada 29. jūnijā viesnīcā "Maskava", neskaidros apstākļos nokrītot kāpņu telpā. Ir viedoklis, ka tā bija PSRS drošības iestāžu organizēta slepkavība.
Bebernine

Bebernine bija letgaļu Jersikas valsts jeb Letijas daļa, kas pieminēta 1211.gada Letijas dalīšanas līgumā kā zeme, kas kādreiz piederēja Jersikas ķēniņam. Pēc līguma noslēgšanas Bebernines robežās esošie ciemi (latīņu: villae in confinio Bebernine) pārgāja Rīgas bīskapa pārvaldībā. Citos dokumentos pieminēta kā Bebnine.
Jādomā, ka šajā līgumā pieminētā Bebernine nav Beverīna, kas visticamāk atradās Imeras vai Tālavas teritorijā, tomēr līgums varēja paredzēt dažu tās robežās esošu ciemu nodošanu bīskapam Albertam.

Lokalizācija

Augusts Bīlenšteins pieļāva, ka 13. gs. Lepenes pils atradās Bebrumuižā Kokneses novada Bebru pagastā, tomēr 13. gadsimtā šis novads ticamāk atradās Kokneses teritorijā.
Heinrihs Lākmans to apšaubīja, norādīdams, ka tagadējais Bebru pagasts atradās Kokneses ķēniņvalsts sastāvā. Pēc viņa domām pieminētie ciemi drīzāk meklējami uz ziemeļaustrumiem no Krustpils, kur Variešu pagastā atrodas Silabebru ezers. Tādā gadījumā Bebrenes zeme atradusies starp Asotes un Lepenes pilsnovadiem.
Siguldas katoļu baznīca

Vēsture

Siguldas Romas katoļu baznīcu sāk būvēt 1995. gadā, izmantojot arhitektes Maijas Krastiņas projektu. Ēku iesvētīja jau 1996. gada septembrī. Baznīca veltīta Vissvētākās Jēzus Sirds godam. Galvenajā altārī ir atbilstoša svētbilde, kas ir mākslinieka Šēnberga gleznas kopija.

Draudze

Draudzi apkalpo prāvests Rihards Rasnacis. Baznīcā regulāri notiek dievkalpojumi, kā arī citi pasākumi, kas domāti ne tikai draudzei, bet arī pilsētai un tās viesiem. Labās akustikas dēļ dievnamā labprāt uzstājas dažādu stilu mūziķi.

Informācija par draudzes aktivitātēm

Facebook: SiguldasDraudze
Twitter: @siguldasdraudze
Blok DM

Darbība

Ievadot kosmisko aparātu ģeostacionārajā orbītā, Blok DM var darboties pēc divimpulsu vai trīsimpulsu shēmas. Kopējais lidojuma laiks, kas atkarīgs no atrašanās laika starporbītās, ir 7-21 stunda. Raķešbloks var darboties pilnībā autonomā režīmā vai ir vadāms ar komandām no zemes.

Konstrukcija

Blok DM ir unificēts raķešbloks, kas sastāv no degvielas nodalījuma ar dzinēju un iekārtu nodalījuma.
Dzinējs 11D58M darbojas ar šķidro skābekli un petroleju (RG-1). Tas ir nostiprināts uz kardāna, kas ļauj to vadīt vajadzīgajā virzienā (pagriešanu veic ar pagriešanas sprauslu, kas darbojas ar karstu ģeneratorgāzi). Dzinējs ir apgādāts ar vairākkārtējas iedarbināšanas sistēmu. Dzinēja iedarbināšanai ir nepieciešama noteikta pārslodze, ko nodrošina divi papildu dzinēji.
Hermētiskais iekārtu nodalījums ir torveida formas, un tas ir izvietots virs oksidētāja tvertnes. Tajā atrodas dzinēja vadības sistēma, telemetrijas un komandu radiolīnijas aparatūra, kā arī sava termoregulācijas sistēma.

Vēsture

1969. gada sākumā tika izveidota Blok D modifikācija, lai ģeostacionārajā orbītā varētu nogādāt sakaru pavadoņus. Šādus pavadoņus izstrādāja konstruktoru birojs KB PM, bet tiem nebija raķešbloka vadības aparatūras. Blok D jaunā versija tika apgādāta ar autonomu vadības sistēmu. Tika uzstādīts arī modificēts dzinējs 11D58M, bija siltumizolacijas pārklājums u.c. uzlabojumi. Šī kosmiskā velkoņa modifikācija ieguva apzīmējumu "DM", indeksu 11S86.
Blok DM no 1973. līdz 1975. gadam tika veikti seši stenda izmēģinājumi, kuros bloks tika uzpildīts 2-3 reizes, un dzinējs iedarbināts 4-5 reizes.
1974. gada 26. martā notika pirmais Blok DM lidojums ar nesējraķeti Proton-K, un tā nogādāja ģeostacionārajā orbītā pavadoni "Kosmos 637", kas bija sakaru pavadoņa Raduga makets. 1978. gadā Proton-K ar Blok DM tika pieņemta ekspluatācijā.
Turpmākos gados Blok DM tika unificēts, lai varētu ievadīt dažādās orbītās dažādus kosmiskos aparātus.
Blok DM tika pielāgots starpplanētu zonžu palaišanai, noņemot vadības sistēmu (analoģiski kā Blok D), tā vadības funkcijas nododot kosmiskajam aparātam. Šo modifikāciju apzīmēja Blok D-1, un pirmais starts notika 1978. gada 9. septembrī ar zondi Veņera-11.
1982. gadā tika modificēta vadības sistēma, un raķešbloks ieguva apzīmējumu Blok DM-2, indekss 11S861.
Par talāku raķešbloka attīstību skatīt Blok DM-2.
Velka Bistršice

Vēsture

Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Grosvisternica (vācu: Groß Wisternitz). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
Vispārējā konvencija par nacionālo minoritāšu aizsardzību

Vispārējā konvencija par nacionālo minoritāšu aizsardzību — 1995. g. 1. februārī Strasbūrā parakstīta Eiropas Padomes konvencija par mazākumtautību aizsardzību, pirmais saistošais starptautisko tiesību instruments, kas ir veltīts speciāli mazākumtautību tiesībām. Dalībvalstīm tiek uzlikts pienākums regulāri sniegt Eiropas Padomei ziņojumus par konvencijas principu īstenošanu, kurus EP Ministru Padomei palīdz izvērtēt speciāla Konsultatīvā komiteja. Šis konvencijas izpildes uzraudzības mehānisms juridiskajā literatūrā tiek vērtēts kā vājš: nav noteikts īpašs sankciju vai sūdzības izskatīšanu mehānisms, atšķirībā, piemēram, no Eiropas Cilvēktiesību konvencijas. No Eiropas Padomes dalībvalstīm 39 ir konvencijas dalībvalstis; četras neparakstīja Konvenciju: Francija (vienīgā no ES valstīm), Andora, Monako un Turcija; četras Konvenciju parakstīja, bet neratificēja: Beļģija, Grieķija, Īslande un Luksemburga.

Konvencija Latvijā

Latvija Konvenciju parakstīja 1995. g. Vairākkārtēji ratifikācijas priekšlikumi Saeimā tika noraidīti, cita starpā: 2000. gada 11. maijā; 2001. gada 8. martā; 2002. gada 26. septembrī; 2004. g. 6. maijā; 2005. g. 10. martā (PCTVL frakcijas priekšlikumi); 2005. g. 28. aprīlī (TSP frakcijas priekšlikums).
Iestājoties ES, Latvija bija vienīgā no 2004. g. uzņemtajām valstīm, kas nebija ratificējusi Konvenciju. Konvencija tika ratificēta 2005. g. ar īpašu likumu, kas ietver deklarācijas par 10. panta 2. daļas un 11. panta 3. daļas saistošā spēka ierobežojumiem, kā arī mazākumtautības definīciju konvencijas pielietošanai Latvijā — "termins “nacionālās minoritātes”, kas nav definēts Konvencijā, Konvencijas izpratnē nozīmē Latvijas pilsoņus, kuri kultūras, reliģijas vai valodas ziņā atšķiras no latviešiem, paaudzēm ilgi tradicionāli dzīvojuši Latvijā un uzskata sevi par piederīgiem Latvijas valstij un sabiedrībai, vēlas saglabāt un attīstīt savu kultūru, reliģiju vai valodu"  un noteikumus Konvencijas iespējamai pielietošanai citām personām.
2006. g. EP Parlamentāra Asambleja ieteica Latvijas varas iestādēm apsvērt iespēju atsaukt deklarācijas par Konvencijas 10. un 11. p. saskaņā ar agrāku EPPA rekomendāciju. 2007. g. EP Cilvēktiesību komisārs konstatēja, ka deklarācijas nostiprināja minoritāšu pārstāvju vidū institucionalizētas marginalizācijas iespaidu.
Pirahi

Pirahi (Pirahã) ir indiāņu ciltis, kas dzīvo Amazones pieteku — Maisi un Marmelusas — krastā, Brazīlijā. Pirahi skaits ir aptuveni 300, un viņu kultūra ir uz izmiršanas robežas.
Pirahi ir pazīstami ar to ka māk skaitīt tikai līdz 2, bet pārējo apzīmē ar "daudz".
Stāmerienas pils

Vēsture

1765. gadā nodibināta Stāmeres pusmuiža, kas 1809. gadā, kas, atdaloties no Vecgulbenes muižas, kļuva par patstāvīgu muižu. Apbūve sāka veidoties 19. gadsimta sākumā. 1887. gadā muižas teritorijā minēta baznīca, kungu māja, vairākas saimniecībasēkas, ūdensdzirnavas, trīs skolas, veikals, četri krogi un vairākas citas ēkas. 1897. gadā te uzcelta linu apstrādes fabrika. 
1905. gada revolūcijas laikā pils nodedzināta, 1908. gadā atkal atjaunota. 1930. gados muižas pilī vairākas reizes uzturējās itāliešu rakstnieks Džuzepe Tomazi di Lampedūza. 1945. gadā pilī ierīkots lauksaimniecības tehnikums, no 1964. līdz 1992. gadam Stāmerienes muižas pilī atradās padomju saimniecības "Stāmeriena" kantoris un ciema (vēlāk pagasta) padome. 2001. gadā tika uzsākta pils restaurācija, tomēr muižas pils atjaunošanu kavēja ilgstošs juridisks strīds starp tās nomnieku Andreju Vīcupu un Gulbenes novada (iepriekš Stāmerienas pagasta) pašvaldību. Pēc tiesvedības 2016. gadā par pils apsaimniekotāju kļuva Gulbenes novada pašvaldība, tiek plānots, ka uz pili pārcelsies Stāmerienas tūrisma informācijas centrs.

Pils apraksts

Muižas pils sākumā (1843. vai 1852. gadā) uzcelta neogotikas stilā, 1870.—1880. gados tā pārbūvēta neorenesanses stilā. Pilij ir divi stāvi, pati ēka ir asimetriska ar kvadrāta plāna torni, galvenās fasādes labajā pusē atrodas mazāks tornītis. Starp torņiem esošās sienas vidū galvenās ieejas portāls ar fon Volfu dzimtas ģerboni. 
Mūsdienās muižas teritorijā atrodas muižas pils, klēts, dažas saimniecības ēkas. Netālu Stāmerienas pareizticīgo baznīca. Ap pili starp Stāmerienas un Pogas ezeru izveidots ainavu parks 28,4 ha platībā pēc vēdekļveida principa.
Paukotājs (filma)

Sižets

Kaimiņos kādai jaunai mājsaimniecei dzīvo seksuāls ekshibicionists. Viņš, pamanījis mājsaimnieces interesi, sāk savu kaimiņieni pavedināt. Aizrautību, kas bija sākumā, nomaina panika, kurai ir neprognozējamas sekas.