Latvijas—Lietuvas robeža

Latvijas—Lietuvas robeža ir Eiropas Savienības iekšējā robeža, kas atdala Latviju un Lietuvu. Sauszemes robeža ir 588 km gara.

Vēsture

1261. gada 7. augustā karalis Mindaugs noteicis Livonijas ordenim atdāvināto Sēlijas dienvidu robežu no Naujenes pa Sventas upi, Latuvas upi, Lavenas upi līdz Mūsas upei. Zemgales dienvidu robežu veidoja Mūsas upe, savukārt pie Kursas tolaik piederēja Ceklis, Megava un Pilsāts. 
Mūsdienu robeža balstās uz 1426. gada jūnija sākumā pēc Melnas līguma izveidoto Livonijas ordeņa valsts un Lietuvas dižkunigaitijas robežu, ko apstiprināja dižkunigaitis Vītauts Dižais.

Tagadējās robežas izveidošana

Pēc neatkarīgu valstu nodibināšanas un Bermontiādes kaujām 1919. gadā tika uzsāktas arī Latvijas un Lietuvas robežjautājuma sarunas, bet tās tika pārtrauktas, kad 1920. gadā Polijas karaspēks okupēja Viļņas apgabalu. Latvijas un Lietuvas robežu noteica arbitrāžas komisija Dž. J. Simpsona vadībā. 1921. gada 14. maijā pieņēma konvenciju par robežas novilkšanu dabā. 1923. gada janvārī Lietuvas armija ieņēma Klaipēdas apgabalu un pievienoja arī to Lietuvas valstij. 
Robežas izbūves darbus pabeidza 1927. gada 15. oktobrī, no Latvijas puses beigu protokolu parakstīja Rucelis, Jansons un Mantinieks. Latvijas Ministru kabinets deklarāciju par robežas galīgu noteikšanu apstiprināja 1930. gada 8. jūlijā. Latvijas-Lietuvas robežas kopgarums bija 570 km, un to iezīmēja 488 robežpunkti, numurēti no Baltijas jūras piekrastes pie Rucavas rietumos līdz Ilūkstes apriņķa Kurcuma pagasta Grendzes upei jeb Lietuvas-Polijas demarkācijas līnijai austrumos.
Latvijas—Lietuvas robežu sargāja 151 robežsargs. 6 robežsargu rotas bija izvietotas Reņģē, Mežmuižā, Bauskā, Skaistkalnē un Neretā.

Strīdīgās teritorijas

Nodibinoties neatkarīgām valstīm, radās arī jautājums par atsevišķu teritoriju piederību vienai vai otrai valstij. Latvijas—Lietuvas pierobežā abu tautu ciešo kontaktu rezultātā nebija stingras nacionālas robežas. Latvijas brīvības cīņu laikā Lietuvas armija 1919. gada vasarā ieņēma Ilūkstes apriņķa rietumu daļas pagastus. Vēlākajās kaujās pret Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas vācu algotņiem Latvijas armijas vienības līdz 1919. gada 13. decembrim ieņēma Žagari, Mažeiķu staciju un Palangu. No 1918. līdz 1921. gadam pastāvēja Latvijas—Vācijas robeža.
Savukārt 1920. gada pavasarī Polijas armija ieņēma Grīvas pilsētu, Bornes, Borovkas (Silenes), Demenes, Kalkūnu, Salienas un Skrudalienas pagastus (agrāko Aizlauces draudzes novadu), kas tika administratīvi iekļauti tolaik Polijai piederošajā Braslavas apriņķī. Pēc poļu karaspēka atkāpšanās 1920. gada vasarā šo teritoriju ieņēma Latvijas armija, bet pēc robežsarunu gaitā panāktās vienošanās 1920. gada oktobrī Lietuvas armija bija spiesta atstāt Ilūkstes apriņķi.
Arī pēc robežas novilkšanas ievērojama daļa latviešu palika Lietuvā, un lietuviešu — Latvijā.

Mūsdienu robeža

Mūsdienās Latvijas—Lietuvas robeža ir 588 km gara. Pēc Otrā pasaules kara Lietuvas teritorijai tika pievienota tikai daļa bijušā Viļņas apgabala, jo lielāko tā daļu pievienoja Baltkrievijas teritorijai. Tomēr, salīdzinot ar pirmskara robežu, tā tika pagarināta par 18 km.
Latvijas—Lietuvas robežas atjaunošanu uzsāka 1993. gadā un pabeidza 2000. gadā. Tā ir iezīmēta ar 1806 robežstabiem.