google/wiki40b huggingface dataset:
1935. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

Piektais Pasaules čempionāts šahā sievietēm notika 1935. gada augustā Varšavā.
Turnīrā piedalījās 10 dalībnieces no 7 valstīm — Austrijas, Anglijas, Čehoslovākijas, Dānijas, Īrijas, Norvēģijas un Polijas. Turnīru spēlēja pēc apļa sistēmas vienā riņķī. Uzvarot visas deviņas partijas jau piekto reizi Vera Menčika izcīnīja pasaules čempiones titulu. 2. vietu ieņēma Regīna Gerlecka (Polija) — 6½ punkti, 3. vietu — Gīzela Haruma — 6 punkti.
Urīnvads

Urīnvads (ureter) ir pāra orgāns, kas kalpo gatavā urīna aizvadīšanai no nieres bļodiņas uz urīnpūsli. Pieaugušam cilvēkam normāli ir 28—34 cm gari urīnvadi. Tie sākas nieres bļodiņā un beidzas urīnpūslī. Pa urīnvadiem urīns plūst pamīšus pa porcijām no katras nieres.
Rombs

Eiklīda ģeometrijā rombs ir vienkāršs, izliekts četrstūris, kura četras malas ir vienāda garuma. Cits nosaukums ir vienādmalu četrstūris, kopš vārds vienādmalu nozīmē to, ka visas malas ir vienādas pēc garuma. Rombu bieži sauc arī par dimantu, pateicoties dimantam spēļu kārtīs, kurš līdzinās astoņstūru dimanta projekcijai. Katrs rombs ir paralelograms. Rombs ar taisniem leņķiem ir kvadrāts.

Etimoloģija

Vārds “rombs’ nāk no grieķu ῥόμβος (rhombos), nozīmē kaut ko,kas griežas, kas izriet no darbības vārda ῥέμβω (rhembō) nozīmes “griezt uz riņķi”. Vārdu izmantoja gan Eiklīds, gan Arhimēds, kurš lietoja terminu “romba ķermenis” par diviem taisniem apļveida konusiem, dalot kopīgu pamatu. Virsma, ko sauc par rombu, ir šī “romba ķermeņa” šķērsgriezums caur katru no konusa virsotnēm.

Laukums

Kā jau visiem paralelogramiem, arī romba laukums S ir pamata un augustuma reizinājums. Pamats ir pilnīgi jebkura romba mala a:
Laukumu vēl var izteikt kā malas kvadrāta reizinājumu ar jebkura leņķa sinusu: 
vai augstuma kvadrāta attiecību ar leņķa sinusu: 
vai pusi no diagonāļu reizinājumu:
vai kā divkāršotu malas un ievilktās riņķa līnijas rādius reizinājumu:
Vēl viens veids, kas kopīgs ar paralelogramu, ir pieņemt divas blakus esošās malas kā vektorus, kas veido "bivector" (angļu val.) , tādā veidā laukums ir vienāds ar "bivector"  lielumu, kurš, savukārt, ir divu vektoru "Cartesian" (angļu val.)  koordināšu determinants: K = x₁y₂ – x₂y₁.

Diagonāles

Diagonāļu garumu p=AC un q=BD var izteikt kā 
un
Šīs formulas ir tiešas sekas no kosinusa teorēmas.

Ievilktās riņķa līnijas rādiuss

Ievilktās riņķa līnijas rādiusu, apzīmēts ar r, var izteikt ar diagonāļu p un q palīdzību:

Vienādojums

Romba malas, novietotas centrā (sākumpunktā) ar diagonālēm, kas  atrodoties uz asīm, sastāvot no punktiem, kas apmierina šādu vienādojumu:
Virsotnes atrodas  un Šis ir superelipses speciālgadījums ar eksponenti 1.
Lielknābja zoss

Izskats

Lielknābja zoss ir liela auguma zoss. Savvaļas īpatņa ķermeņa garums ir 81—94 cm, tādējādi tā ir garākā no visām pelēkajām zosīm. Spārnu izplētums 160—185 cm, svars 2,8—3,5 kg. Abi dzimumi izskatās vienādi, tikai tēviņi ir lielāki nekā mātītes, attiecīgi to kakls un knābis ir garāki. Tēviņa knābis ir 87—98 mm, mātītes 75—85 mm.
Lielknābja zoss ķermeņa augšējās daļas apspalvojums ir pelēkbrūns, pavēdere gaišāki pelēka ar tumšām joslām uz sāniem. Kakla aizmugurējā daļa un galvas virsma ir tumši brūna, priekšējā kakla daļa balta, krūtis dzeltenbrūnas. Muguras lielāko spalvu ārējā maliņa ir balta. Spārnu apakšas ir tumšas, bet zemaste balta, lidspalvas melnas. Knābja pamatni ieskauj šaura, balta josliņa. Savvaļas īpatņiem knābis ir pilnībā melns, taisns, bez paugura, kājas oranžas. 
Mājas lielknābja zosīm uz knābja pamatnes, līdzīgi kā gulbjiem, ir liels, augstu izcelts paugurs. Krāsa knābim var būt arī oranža vai oranža jaukta ar melnu. Jauno putnu apspalvojums ir pelēkāks, kā arī pie knābja pamatnes iztrūkst baltā josliņa.

Uzvedība

Lielknābja zosis mājo dažādās biomās, sākot ar stepēm un beidzot ar taigu, kalnu ielejas ieskaitot, līdz 821 metram virs jūras līmeņa. Tās apmetas dažādu saldūdens ūdenstilpju (upju, ezeru, pārpurvotu pļavu) krastos, lai gan peld reti, un ziemas periodā samērā bieži zosis var novērot ganāmies samērā tālu no ūdens. 
Ziemošanas teritorijas lielknābja zosis sasniedz augusta beigās vai septembra sākumā. Pēc tam tās maina apspalvojumu, lai gan reizēm apspalvojums tiek mainīts, vēl atrodoties ligzdošanas teritorijās. Ārpus vairošanās sezonas lielknābja zosis veido nelielus barus, kuros valda stingra hierarhija ar dominanto tēviņu priekšgalā.

Barība

Dienas laikā lielknābja zosis parasti atpūšas, bet vakarā, iestājoties naktij, tās dodas baroties. Barošanās notiek arī agri no rītiem. Kā visas zosis tās ir zālēdājas un ganās zāļainos laukos, ziemas periodā arī labības tīrumos un meža ogulājos. Iecienītākie augi ir grīšļi (Carex).

Ligzdošana

Ligzdošanas vietās lielknābja zosis atgriežas aprīlī. Tās ligzdo pa atsevišķiem pāriem vai veido retinātas, nelielas kolonijas. Lielknābja zosis veido monogāmus pārus ligzdošanas sezonas garumā. Šobrīd nav zināms, vai pāri tiek veidoti uz mūžu. Ligzda parasti atrodas ūdens tilpnes tuvumā, ieslēpta meldru vai niedru audzē. Tā ir sekla iedobe zemē, kas izklāta ar zāli. Lai ligzdā nesūktos ūdens, tā parasti atrodas uz neliela paaugstinājuma. 
Dējumā ir 5—6 baltas olas, retākos gadījumos līdz 8 olām. Inkubācijas periods ilgst 28 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš apsargā ligzdošanas teritoriju. Pēc mazuļu izšķilšanās vairākas ģimenes apvienojas un kopīgi tos uzmana. Lai arī drīz pēc izšķilšanās mazuļi paši spēj staigāt un baroties, vecāki tos apsargā un apmāca, kur meklēt barību, kā izvairīties no briesmām. Galvenā mazuļu apmācītāja ir māte, bet tēviņš rūpīgi apsargā visu savu ģimeni. Jaunie putni sāk lidot 8 nedēļu vecumā, bet patstāvīgi tie kļūst 12 nedēļu vecumā, lai gan turpina uzturēties vienotā ģimenes barā ar saviem vecākiem. Dzimumbriedumu lielknābja zosis sasniedz 2—3 gadu vecumā.
Getingenes rokraksts (šahs)

Getingenes rokraksts ir nezināma autora latīņu valodā 15. gadsimta beigās uzrakstīts šaha traktāts.

Glabāšanas vieta

Rokraksts glabājas Getingenas universitātes bibliotēkā. No šī fakta arī radies rokraksta nosaukums.

Rokraksta saturs

Rokraksts, kura apjoms ir 33 lappuses, satur 12 šaha atklātņu aprakstu un 30 šaha uzdevumus ar risinājumiem. Traktātā pirmo reizi ir mēģināts sistematizēt atklātnes pēc pirmā gājiena: 1. e2-e4; 1. d2-d4; 1. f2-f4 un 1. c2-c4. Traktāts ir uzrakstīts balstoties uz mūsdienu šaha noteikumiem.
Arnolds Liniņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1930. gadā Rīgā, viņa māte vācbaltiešu izceļošanas laikā 1939. gadā aizbrauca uz Vācijas okupēto Polijas daļu, atstādama Arnoldu Latvijā. Mācījās Rīgas 5. vidusskolā, studēja Latvijas Valsts konservatorijas teātra fakultātē, ko beidza 1952. gadā. 
No 1952. līdz 1960. gadam strādāja Dailes teātrī, papildinājās Maskavas Valsts Teātra mākslas institūta Augstākajos režisoru kursos (1965). 
Bija Latvijas Nacionālā teātra un Dailes teātra režisors, no 1971. līdz 1987. gadam Dailes teātra galvenais režisors. Spēlējis vairākās filmās un iedziedājis estrādes dziesmas.
Sarkanrīklīšu apakšdzimta

Izskats un īpašības

Sarkanrīklīšu apakšdzimtas sugas ir maza auguma putniņi ar kompaktu uzbūvi. Lielākajai daļai sugu ir rudi sarkana pakakle un krūtis. Sarkanrīklīšu sugām ir spēcīgas kājas, jo pa zemi tās pārvietojas, lecot uz abām kājām.
Šie putniņi mājo mežos. Tie būvē smalkas, bļodveida ligzdas uz zemes vai koka dobumā, celma plaisā vai citā iedobē. Ģints sugas barojas ar kukaiņiem, kāpuriem un citiem bezmugurkaulniekiem. Tās apmetas uz zema zara un vēro apkārtni, noskatot upuri. Barošanās pamatā notiek uz zemes. Medījums tiek meklēts arī, izlēkājot un pārskatot teritoriju.
Āmurs

Āmurs ir darbarīks, kas paredzēts trieciena veikšanai objektam. Visbiežāk to izmanto naglu iedzīšanai, metāla detaļu apstrādei, objektu graušanai. Smagākus āmurus, kuri jātur abās rokās, sauc par veseriem.
Āmurs parasti ir vienā rokā turams ar vieglāku kātu un daudz smagāku galvu. Kāts tiek iestiprināts galvas caurumā, un āmura smaguma centrs parasti ir zem šī cauruma. Āmura galvu izgatavo no materiāla (parasti dzelzs), kas nedeformējas trieciena rezultātā. Ja jādod trieciens pa objektu, to nedeformējot, āmura galvu izgatavo no mīkstāka materiāla, piemēram, gumijas vai koka.
Atkarībā no to pielietojuma, āmuriem var atšķirties forma un uzbūve. Piemēram, namdaru āmuriem viens gals ir spīles formā, lai ar to varētu izvilkt naglas.

Etimoloģija

Vārds „āmurs” ir aizgūts no sennorvēģu hamarr vai viduslejasvācu, vidusnīderlandiešu hamer (sal. ar vācu: Hammer un angļu: hammer). Pirmo reizi minēts 17. gadsimta vārdnīcās kā „āmars”, vēlāk vācu Hammer ietekmē jau parādījies kā „āmers”, tomēr vārda forma „āmurs” kļuva izplatīta 19. gadsimtā, kad tā nokļuva literārajā latviešu valodā.
Luijs Godēns

Biogrāfija

Luijs Godēns piedzima 1704. gada 28. februārī Parīzē, tēvs — Fransuā Godēns (François Godin), māte — Elizabete Šarona (Elisabeth Charron). Viņš absolvēja Luija Lielā koledžu un mācījās astronomiju pie Žozefa Nikolā Delila (Joseph Nicolas Delisle). 1724. gadā viņš publicēja savu pirmo darbu un kļuva par Francijas Zinātņu akadēmijas locekli. L. Godēnam bija jāturpina rakstīt akadēmijas vēsturi, un viņš tika pilnvarots sniegt ministram un kardinālam de Flerī ieteikumus Zemes formas noteikšanai. L. Godēns ieteica nosūtīt ekspedīcijas uz ekvatoru un polārajiem apgabaliem. Ministrs plānu apstiprināja un piešķīra nepieciešamos līdzekļus. 1734. gadā akadēmija norīkoja zinātniekus Šarlu Marī de la Kondaminu (Charles Marie de La Condamine), Pjēru Bugē (Pierre Bouguer) un Luiju Godēnu ekspedīcijā uz Peru.
Ekspedīcija devās ceļā 1735. gada 16. maijā no Larošelas, pa ceļam piestāja Kadisā, kur uzņēma divus jūras spēku leitnantus, kurus sūtīja Spānijas karalis Filips V. Tālāk ekspedīcija devās uz Santodomingo, kur uzkavējās 6 mēnešus, veicot novērojumus. 1736. gada februārī viņi ieradās Kito, šķērsoja Andus un izveidoja nometni iekšzemē, kur uzturējās nākamos divus gadus.
1738. gadā pētījumi bija pabeigti un L. Godēns pieņēma Peru vicekaraļa priekšlikumu palikt par matemātikas profesoru Limā. Šeit viņš vadīja arī astronomijas kursu. Kad 1746. gadā spēcīga zemestrīce nopostīja lielāko Limas daļu, Godēns veica vērtīgus seismoloģiskos pētījumus, palīdzēja izdzīvojušajiem iedzīvotājiem un gatavoja plānus, kuras no palikušajām celtnēm būtu mazāk pakļautas pēcgrūdieniem.
1751. gadā L. Godēns atgriezās Eiropā, bet atklāja, ka ir gandrīz pilnībā aizmirsts. 1752. gadā viņš uzņēmās jūras spēku koledžas vadīšanu Kadisā. 1755. gadā notika spēcīga zemestrīce Lisabonā, kas bija jūtama arī Kadisā. L. Godēns atkal veica novērojumus un daudz darīja, lai kliedētu publikas aizspriedumus attiecībā uz zemestrīci. Par to Spānijas karalis viņu iecēla dižciltīgo kārtā. 1759. gadā Godēnu uzaicināja uz Parīzi un atjaunoja par Zinātņu akadēmijas locekli, viņš mira atpakaļceļā uz Kadisu.
Godēna vārdā nodēvēti Mēness krāteris Godēns un asteroīds 12715 Godēns.
15. novembris

15. novembris ir gada 319. diena (320. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 46 dienas.
Aivars Jerumanis

Biogrāfija

Aivars Jerumanis dzimis 1938. gada 5. jūlijā Aizputē. 1944. gadā ar vecākiem devies bēgļu gaitās uz Vāciju, 1951. gadā ģimene izceļoja uz ASV. 1961. gadā beidzis Renselāra Politehnisko institūtu Trojā Ņujorkas pavalstī, iegūstot civilo inženierzinātņu maģistra grādu. 1969. gadā beidzis Kolumbijas universitāti un ieguvis uzņēmējdarbības vadības maģistra grādu. No 1970. līdz 1974. gadam bijis padomnieks skaitļošanas tehnikas lietošanā vairākos uzņēmumos. No 1973. gada — skaitļošanas departamenta direktors filmu kompānijā MCA, no 1977. gada — Universal Pictures viceprezidents, no 1980. gada MCA tehnoloģiju un datoru daļas atbildīgais direktors.
1993. gadā no Kristīgo demokrātu savienības saraksta ievēlēts 5. Saeimā, jūlijā tika izvirzīts par kandidātu Valsts prezidenta vēlēšanās, pēc kurām atteicies no deputāta mandāta. Pēc paša Jerumaņa vārdiem, no deputāta mandāta viņš atteicies, jo Guntis Ulmanis (vēlēšanu uzvarētājs) esot solījis savas ievēlēšanas gadījumā nosūtīt Jerumani par vēstnieku Vatikānā. Ulmanis solījumu vēlāk nav turējis.
2007. gadā parlamentā neesošā Latviešu zemnieku savienība izvirzīja Aivaru Jerumani par Latvijas prezidenta amata kandidātu, taču viņš vēlēšanās nepiedalījās, jo, lai to izdarītu, kandidātu ir jānominē vismaz vienam Saeimas deputātam.
Maiga (kuģis)

Nozīmīgums

1918. gada decembrī tas kļuva par pirmo kuģi, uz kura pacelts Latvijas Republikas karogs. Boļševikiem tuvojoties Rīgai, uz kuģa paglābās daudzi Latvijas nacionālās armijas karavīri un bēgļi no Rīgas uz Liepāju Lielbritānijas kara flotes eskorta pavadībā. Kuģis "Maiga" tika izmantots par vienīgo Latvijas transportkuģi satiksmei starp sašķeltajām Latvijas Republikas armijas daļām reisos Liepāja (vēlāk arī Ventspils) - Tallina.
Vladimirs Kamešs

Klubos

Karjeru uzsācis FK Liepājas Metalurgs sastāvā. 2005. gadā Kamešs debitēja Virslīgā, tomēr nostiprināties galvenās komandas sastāvā neizdevās un 2010. gada vidū viņš tika izīrēts FB Gulbene 2005. Pēc atgriešanās Liepājā kļuva par vienu no kluba pamatsastāva spēlētājiem. 2012. gada sezonā tika atzīts par labāko Virslīgas futbolistu. 
2013. gada februārī parakstīja divarpus gadu līgumu ar Krievijas Premjerlīgas klubu Permas "Amkar". 2014. gada sākumā tika izīrēts Krievijas Nacionālās līgas klubam Ņižņekamskas "Ņeftehimik". Tajā aizvadīja 10 spēles, gūstot vienus vārtus. Pēc atgriešanās no īres jaunās sezonas sākumā līgums ar "Amkar" ticis lauzts. 
2015. gada februārī parakstīja līgumu ar Polijas Ekstraklasa klubu Šcecinas "Pogon". Polijas kluba sastāvā izgāja laukumā vien sešās spēlēs, paliekot bez vārtu guvumiem. Tā paša gada jūlijā atgriezās Latvijā, pievienojoties dzimtās pilsētas klubam FK Liepāja.
2016. gada augustā pārgājis uz Krievijas Nacionālās līgas klubu Krasnojarskas "Jeņisej".
2018. gada jūlijā pāgāja uz Latvijas Virslīgas klubu FK Liepāja/MOGO.

Izlasē

Bijis Latvijas U19 un U21 izlašu dalībnieks. Latvijas nacionālajā izlasē debitējis 2012. gada 22. maijā draudzības spēlē pret Poliju, nākot uz maiņu 72. minūtē. Pirmos vārtus izlases labā guvis 2012. gada 16. oktobrī 2014. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Lihtenšteinu.
21. Liepājas policijas bataljons

Dienesta gaitas

1. aprīlī bataljons pa dzelzceļu ieradās Krasnoje Selo stacijā un novietojās 8 km netālajā Lemedinjaki sādžā, līdz jūlija sākumam bataljons izveda kaujas apmācības un veica kaujas līnijas nocietināšanas darbus. Bataljona apbruņojumā bija vācu un krievu šautenes, vācu, krievu un čehu patšautenes, krievu un franču ložmetēji un čehu ķiveres, savukārt formas tērpi bija no Latvijas armijas krājumiem. Frontē bataljonu novietoja jūlija sākumā, ierādot ap 6 km platu iecirkni austrumos un dienvidaustrumos no Urickas, frontē atradās visas bataljona vienības, rezervē netika atstāta neviena. 7. jūlijā notika pirmais ienaidnieka uzbrukums 1. rotas iecirknī, kuru aizstāvēja leitnanta Graumaņa komandētais vads, to izdevās veiksmīgi atvairīt, saņemot gūstekņus.
20. jūlijā ienaidnieka pārspēks pārrāva fronti 21. Liepājas bataljona sektorā un frontes stabilizēšanai tika piesaistīts 19. Latgales bataljons un 115. vācu policijas bataljons, taču arī ar šiem spēkiem ienaidnieku izdevās patriekt tikai 22. jūlijā. 20. jūlijā krita 2. rotas komandieris kapteinis Znotēns, kas bija uzlecis uz ienaidnieka tanka un atrāvis lūku ar mērķi tajā iesviest granātu, taču viņu ķēra ienaidnieka kājnieku raidītās lodes. Šajā kaujā bataljons zaudēja 35 kritušos un no ievainojumiem mirušos, 139 ievainotus un 20 bez vēsts pazudušus, vissmagāk cieta kapteiņa Znotēna rota, tajā neskarti palika vien 6 vīri. Šajā kaujā ar varonību izcēlās arī vēlākais 19. fizilieru bataljona komandieris Ernests Laumanis.
Kaujas rajonā turpinājās līdz 28. jūlijam, pēc to noslēgšanās bataljona vienības frontē izkliedēja starp vācu un holandiešu vienībām, 11. augustā slimības dēļ komandiera amatu atstāja pulkvežleitnants Rutulis, vadību uzņēmās vācu policijas kapteinis Jakobs. 1942. gada rudeni bataljons frontē pavadīja mierīgi, nododoties pozīciju izbūves darbiem. Ar ziemas sākumu bataljonam ierādīja iecirkni ap 2 km pa labi uz ziemeļiem no Kiskino sādžas, šajā brīdī bataljons, nesaņemot papildinājumus, bija sarucis līdz 100 vīriem. Šeit bataljons mazākās sadursmēs ar ienaidnieku pavadīja laiku līdz 1943. gada janvārim, kad tika pārcelts uz Dugergofas rajonu.
1943. gada 8. februārī 21. Liepājas bataljons tika ieskaitīts 2. latviešu SS brīvprātīgo brigādes 42. ieroču SS grenadieru pulkā kā I bataljons.
Līksnas muiža

Līksnas muižas (vācu: Lixten, poļu: Liksno) kungu mājas paliekas atrodas Daugavpils novada Līksnas pagasta Līksnā. Līdz Pirmajam pasaules karam muiža bija Plāteru-Zībergu dzimtas īpašumā.

Vēsture

Daugavas labajā stāvkrastā celtā Līksnas muiža vairākus gadsimtus piederēja Līdingshauzenu – Volfu dzimtai, bet no 18. gadsimta vidus Inflantijas vaivadam Jāzepam Zībergam (poļu: Jozafat Zyberg). Viņa mazmeita Izabella Helēna (1785-1849) 1803. gadā apprecējās ar grāfu Mihalu Plāteru (1777-1863), turpmāk dzimta saucās Plāteri-Zībergi.
No 1815. gada Līksnas muižā kopā ar māti dzīvoja vēlākā poļu un lietuviešu nacionālā varone Emīlija Plātere. 
Līksnas muižu mantoja Henriks Plāters-Zībergs (1811-1903), pēc viņa Jans Kazimirs Jozefs Plāters-Zībergs (1850-1922), kurš to pārvaldīja līdz 1918. gadam. Muižas kungu māja 19. gadsimta vidū bija pārbūvēta gotiskā stilā, bet 1861. gadā izdega.
No 1878. gada līdz 1880. gadam pili atjaunoja pēc Daugavpils pilsētas arhitekta Vilhelma Neimaņa projekta. Tā kā Pirmā pasaules kara laikā Līksnas muiža vairākus gadus atradās frontes līnijas tuvumā, to sašāva vācu artilērija. Pēc kara muiža vairs netika atjaunota. 
Pēc 1920. gada agrārās reformas Līksnas muižu sadalīja 254 jaunsaimniecībās 1391 ha kopplatībā.

Muižas ansamblis

No Līksnas muižas kungu mājas saglabājies vien sienas fragments, toties redzamas ap 1770. gadu celtās kapelas paliekas, kurā pēc pārbūves iekārtota noliktava.
1999. gadā Līksnas muižas parka teritorijā izveidota atpūtas taka, pa kuru esot devusies izjādēs Emīlija Plātere.
Purva bruņurupuču dzimta

Izskats un īpašības

Kā lielāko daļu bruņurupuču purva bruņurupuču dzimtas sugas pret ienaidniekiem aizsargā kaula čaula, kuras virsējo kārtu veido ragvielas vairodziņi. Lielākajai daļai augšējais vairogs - karapakss ir zems, vāji izliekts, lai gan dažām sugām tas ir augstu velvēts. Karapaksu un plastronu (apakšējo vairogu) parasti savieno spēcīgs tilts. Purva bruņurupuču sugām ir raksturīgs liels plastrons, turklāt dažām sugām ir kustīga locītava jeb eņģe, kas savieno krūšu un vēdera segmentus. Galvaskauss šīs dzimtas sugām ir mazs. Kājas piemērotas peldēšanai, atkarībā no sugas pēdām ir attīstītas lielākas vai mazākas peldplēves. Pirksti paslēpti pēdā, bet katra pirksta galā ir ass nags. Galvas āda parasti ir gluda, tikai dažām sugām uz pakauša ir nelieli ragveida izaugumi. Daudzām sugām ir košs, krāsains ārējais izskats - gan krāsaina āda, gan dažām sugām krāsainas bruņas.
Purva bruņurupuču dzimtas sugas var būt dažāda lieluma. Mazākās ir meža bruņurupuču (Glyptemys) ģints sugas. Vismazākais ir Mīlenberga bruņurupucis (Glyptemys muhlenbergii), kura mazāko indivīdu bruņu garums ir apmēram 8 cm. Lielākais ir sarkanausu bruņurupucis (Trachemys scripta), kura bruņu garums var pārsniegt 60 cm garumu.

Uzvedība un barība

Lielākā daļa sugu mājo lēni tekošās saldūdens tilpnēs. Visas sugas ir veiklas gan ūdenī, gan uz sauszemes. Tomēr dažas sugas pamatā uzturas uz sauszemes, piemēram, kārbbruņrupuči (Terrapene). Atkarībā no sugas purva bruņurupuči var būt gan zālēdāji, gan gaļēdāji. Plēsīgās sugas barojas ar posmtārpiem, vēžveidīgajiem un zivīm. Ir sugas, kas ir plēsīgas, kamēr pieaug, bet kļūst par zālēdājiem, sasniedzot briedumu. Informācija par purva bruņurupuču dzimtas sugām ir ļoti neviendabīga. Dažas sugas ir ļoti detalizēti pētītas, bet par dažām tikpat kā nav informācijas. Dējumi var būt vairākas reizes gadā un atkarībā no sugas dējumā ir 2 - 30 olas.

Ienaidnieki

Galvenie purva bruņurupuču dzimtas sugu ienaidnieki ir jenoti, kas galvenokārt barojas ar bruņurupuču olām, bet ar olām un mazuļiem barojas visi plēsīgie zīdītāji un rāpuļi.
Maija Tīruma

Karjera

18 gadu vecumā piedzīvoja olimpisko debiju 2002. gada olimpiskajās spēlēs Soltleiksitijā, kur izcīnīja 18. vietu. 2006. gada olimpiskajās spēlēs Turīnā viņa ieguva 17. vietu. Lielākos panākumus guvusi stafetes komandas sastāvā, kur izcīnītas divas bronzas medaļas Pasaules čempionātos (2008. un 2009. gadā) un zelta medaļa Eiropas čempionātā Čezānā, Itālijā, 2008. gadā. Individuāli augstākā izcīnītā vieta ir 7., ko M. Tīruma ieņēma tai pašā 2008. gada čempionātā un arī 2010. gada Eiropas čempionātā Siguldā.
2010. gada olimpiskajās spēlēs Vankūverā M. Tīruma pirmajā braucienā izvirzījās ceturtajā vietā, tomēr saglabāt to nespēja un pēc četriem braucieniem finišēja kā 9., kas bija augstākais Latvijas sportistu sasniegums līdz tam aizvadītajās četrās olimpiādes dienās.
2011. gada Pasaules čempionātā Čezānā, Itālijā, viņa ieņēma 19. vietu, lai arī pēc pirmā brauciena bija 14. vietā. 2013. gada martā M. Tīruma paziņoja par sportistes karjeras beigām.
2013. gada novembrī kļuva par Francijas kamaniņu sporta izlases galveno treneri.

Privātā dzīve

M. Tīruma dzīvo Raganā. Viena no viņas trīs māsām Elīza ir kamaniņu braucēja, vecākā māsa Solvita bijusi kalnu slēpotāja. Izglītību ieguvusi Siguldas Valsts ģimnāzijā, Murjāņu sporta ģimnāzijā un Latvijas Biznesa koledžā. 2014. gadā absolvējusi Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmiju un ieguvusi sporta speciālistes diplomu.
2018. gada vasarā apprecējās ar bijušo Vācijas izlases kamaniņbraucēju Janu Eihornu, tajā pašā gadā pārim piedzima meita Šarlote.
Vasilijs Stepanovs

Karjera

Dzimis Ļeņingradā. Ar svarcelšanu sācis nodarboties 1948. gadā. Taču nopietni sportam pievērsies 1950. gadu sākumā, kad bija Sarkanās Armijas Baltijas flotes matrozis Liepājā. Trenējās ASK sporta biedrībā. 1955. gadā V. Stepanovs izcīnīja sudraba medaļu Pasaules čempionātā, tajā pašā gadā kļuva par Eiropas čempionu vidējā svarā. 1956. gadā uzvarēja PSRS čempionātā vidējā svarā. Svarcēlājs vairākas reizes laboja dažāda mēroga rekordus, tai skaitā pasaules rekordus. Laikā no 1953. līdz 1963. gadam V. Stepanovs bija PSRS komandas dalībnieks.
1956. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Melburnā viņš izcīnīja sudrabu svara kategorijā līdz 82,5 kg ar rezultātu 427,5 kg, sacensības tolaik notika trīscīņā.
Pēc sportista karjeras beigām līdz 2007. gadam viņš strādāja par treneri.
Lībieši

Lībiešu asimilācija

Bijušajā Rīgas arhibīskapijas "Līvu galā" Ziemeļrietumu Vidzemē lībiešu valoda panīka pēc Lielā Ziemeļu kara izraisītās mēra epidēmijas un beidza skanēt 19. gadsimta otrajā pusē. Lībieši kā viendabīga etniska grupa visilgāk saglabājās Ziemeļkurzemē, Baltijas jūras piekrastē apmēram 60 km garā un 2—5 km platā joslā starp Ventspili un Kolkasragu, kur viņi dzīvoja 12 lībiešu ciemos — Lūžņās (Lūž), Miķeltornī (Pizā), Lielirbē (Īra), Jaunciemā (Ūžkilā), Sīkragā (Sīkrõg), Mazirbē (Irē), Košragā (Koštrõg), Pitragā (Pitrõg), Saunagā (Sänag), Vaidē (Vaid), Kolkā (Kūolka), Melnsilā (Mustānum).
Visilgāk lībiešu kopiena ar savu valodu, dzīvesveidu un tradīcijām saglabājās Ziemeļkurzemes zvejniekciemos. 1852. gadā ciemos no Lūžņas līdz Melnsilam dzīvoja 2324 lībieši, 1935. gadā ciemos bija 2746 iedzīvotāji, no viņiem 32% lībiešu. Lībiešu valodu prata 790 iedzīvotāji.
Veru

Vēsture

Vērava ir sena apdzīvota vieta Tamulas ezera krastos, kā muiža pie Kirumpejas pils pazīstama jau Livonijas konfederācijas laikos. Līdz Pirmajam pasaules karam ietilpa Vidzemes guberņā. Pilsētas tiesības tai piešķirtas ar Veravas muižas dzimtkunga Rīgas ģenerālgubernatora G. Brauna pavēli 1784. gada 21. augustā.
26. februāris

26. februāris — gada 57. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 308 (309 garajā gadā) dienas.