Zaporižjas Seča

Zaporižjas Seča (ukraiņu: Запорiзька Січ) bija Zaporižjas kazaku apdzīvots valstisks veidojums lejpus Dņepras krācēm kopš 15. gadsimta. Vēlāk tās teritorijā izveidojās Ukrainas hetmanāts (ukraiņu: Гетьманщина, 1649-1764), kas bija viens no ukraiņu nācijas veidošanās centriem.

Vēsture

Zelta Ordas sabrukuma periodā ap 1449. gadu radās Krimas haniste, kas kurai pakļāvās Dņepras lejtecē dzīvojošās stepju klejotāju nogaju ciltis. 16. gadsimta sākumā no Lietuvas dižkunigaitijas ieceļoja dažādas izcelsmes brīvie ļaudis, kas sevi dēvēja par kazakiem un apmetās grūti pieejamajās Dņepras palienēs un salās lejpus krācēm. Dņepra šajā apvidū veidoja nosacīto robežu starp Lietuvas (labajā krastā) un Krimas (kreisajā krastā) valstīm pakļautajām teritorijām. 
Pēc 1553. gada Lietuvas dižkunigaitijai pakļautais Čerkasu un Kaņevas stārasts Dmitro Višņeveckis, saukts Bajda, uz Mazās Horticas salas nodibināja nocietinājumu, ko dēvēja par Aizkrāces Seču (senkrievu сѣкти - atskaldīt). Nocietinājumu apjoza koka pāļu sienas, kuru iekšpusē atradās kazaku apmetne ar dzīvojamām mājām un baznīcu. 
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts izveides 1569. gadā Zaporižjas kazaki nokļuva arvien lielākā vasaļatkarībā no Polijas-Lietuvas magnātiem. 1572. gadā Sigismunds II Augusts parakstīja rīkojumu par kazaku pakļaušanos kroņa lielhetmanim Ježijam Jazloveckim (Jerzy Jazłowiecki). Kopš Stefana Batorija valdīšanas laika kazaku pulki piedalījās kaujās ar Osmaņu impērijas karaspēku.     
17. gadsimtā kazaki sašķēlās divās daļās, no kurām viena atteicās pakļauties  novājinātās Polijas-Lietuvas virsvadībai un uzsāka sarunas ar Krievijas caristes sūtņiem. Hetmaņa Bogdana Hmeļņicka vadītās sacelšanās (1648—1654) un sekojošā Otrajā Ziemeļu karā (1655-1661) lielākā daļa kazaku cīnījās pret Poliju-Lietuvu. Pēc Andrusovas pamiera noslēgšanas Zaporižjas Seča izcīnīja autonomiju Polijas-Lietuvas kopvalsts un Krievijas caristes kontrolē, ko vēsturnieki dēvē par Ukrainas hetmanātu (ukraiņu: Гетьманщина, 1649-1764). 
Pēc hetmaņa Bogdana Hmeļņicka nāves 1657. gadā līdz Ivana Mazepas ievēlēšanai par Ukrainas kazaku hetmani 1687. gadā bija juku periods, ko vēsturnieki dēvē par "Drupu periodu" (ukraiņu: Руїна). To raksturo kazaku klanu cīņas, anarhija un kaimiņvalstu iejaukšanās. Uz šo periodu attiecas leģenda par  Zaporižjas kazaku atbildi sultānam Mehmedam IV, kas 1676. gadā pieprasījis Zaporižjas kazaku pakļaušanos viņa varai. Uz to anarhistiski noskaņotie kazaki sacerēja izsmejošu atbildi, kas gan bija piesātināta ar lamu vārdiem un apvainojumiem.
Pēc hetmaņa Ivana Mazepas vadīto kazaku kā Zviedrijas sabiedroto sakāves Poltavas kaujā 1709. gadā Zaporižjas Seča nokļuva pilnīgā atkarībā no Krievijas. Pirms Krievu—turku kara (1735—1739) 1734. gadā krievu karaspēks okupēja Zaporižjas Seču.
Pirmā pasaules kara laikā pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas vācu armija 1918. gada pavasarī okupēja bijušās Zaporižjas Sečas zemes un pēc Ukrainas Tautas Republikas valdības gāšanas par Ukrainas Valsts hetmani Kijevā iecēla ģenerāli Pavlo Skoropadski. Pēc Vācijas sakāves Pirmajā pasaules karā 1918. gada novembrī P. Skoropadski atstādināja no varas un Kijevā atjaunoja Ukrainas Tautas Republiku Simona Petļuras vadībā. Savukārt Zaporižjas teritoriju ieņēma Nestora Mahno vadītā Revolucionārā Ukrainas nemiernieku armija (1918-1921).