google/wiki40b huggingface dataset:
Rīgas Meža kapi

Rīgas Meža kapi ir 1913. gadā atklāti kapi Rīgā, kuri atrodas starp Mežaparku un Čiekurkalnu. Formāli sadalīti 1. Meža kapos (Aizsaules ielā 2) un 2. Meža kapos (Gaujas ielā 12).

Vēsture

Rīgas Meža kapi tika izveidoti pēc pilsētas valdes lēmuma 1913. gadā, iesvētības ceremonija norisinājās 19. jūnijā. Jau vairākus gadus daudzas Rīgas luterāņu draudzes pilsētas valdei bija lūgušas ierādīt zemi jaunai kapsētai. Kapi tika iecerēti kā galvenie pilsētas kapi, aizstājot Lielos kapus, kas bija izveidoti 1773. gadā un jau bija pārpildīti.
Ainavu arhitekts Georgs Frīdrihs Kūfalts, sākotnējā projekta autors, iespaidojoties no tajā laikā veidotām kapsētām Vācijā, piedāvāja veidot kapus kā parku ar vienu centrālo aleju, dažām sānu alejām un daudziem nelieliem celiņiem, gar kuriem arī atrastos apbedījumi ar zemiem žogiem un nelieliem pieminekļiem. Jau sākotnēji tika iecerēts, ka kapsēta būs atklāta, bez atsevišķu dzimtu kapličām un augstiem žogiem.
Pirmais pasaules karš neļāva īstenot ieplānoto. Līdzās Meža kapiem sāka apbedīt karā kritušos kareivjus, kā rezultātā tika izveidots Rīgas Brāļu kapu memoriāls. Netika realizēts arī arhitekta Hansa Vernera lielās kapličas "Melnais krusts" oriģinālais projekts.
Pilnvērtīgi Meža kapi sāka attīstīties tikai pēc 1. pasaules kara, un tos labprāt izmantoja gandrīz visas Rīgas iedzīvotāju grupas. Tomēr vācbaltieši labprātāk turpināja apbedījumiem izmantot Lielos kapus. 1930. gados Meža kapu teritorija tika paplašināta, un izveidojās t. s. II Meža kapi. Tieši tur 1935. gadā pēc Eižena Laubes projekta tika uzbūvēta pirmā šim mēķim celtā kapliča. Līdz tam izvadīšanas ceremonijas notika speciāli pielāgotā administratīvajā ēkā, ko 1913. gadā uzbūvēja pēc arhitekta Vilhelma Neimaņa projekta. Tā joprojām fukcionē kā I Meža kapu kapliča.
Rīgas Meža kapi ir vieni no kultūrvēsturiski vērtīgākajiem kapiem Latvijā, kur vienkopus apskatāmi visdažādāko periodu un visdažādāko nozaru cilvēku apbedījumi, kā arī dažādu laikmeta tendenču un politisko režīmu atstātās pēdas kapsētas veidolā. Tāpat arī kapsētā atrodas neskaitāmi mākslinieciski vērtīgi kapu pieminekļi un memoriāli.
Kapsētas teritorija atrodami vairākas memoriālās skulptūras, kapu pieminekļi un memoriāli, ko izveidojusi pazīstami tēlnieki. Kapos apbedīti daudzi zināmi latviešu politiķi, sabiedriskie darbinieki, kā arī militārpersonas.
Kauja pie Akcijas

Kauja pie Akcijas jeb jūras kauja pie Akcijas raga (latīņu: Actiaca Pugna) bija liela kauja, kas notika Senās Romas pilsoņu karu periodā 31. gadā p.m.ē. Jonijas jūras austrumu daļā pie Epīras krasta. Oktaviāna flote un armija sakāva Marka Antonija floti un karaspēku.
Pēc Cēzara noslepkavošanas Oktaviāns ar Antoniju un Marku Lepidu izveidoja Otro Triumvirātu, taču 34. gadā p.m.ē. Antonijs par Cēzara mantinieku pasludināja Kleopatras dēlu Cēzarionu, kas noveda pie triumvirāta izjukšanas.
Pēc sakāves kaujā pie Akcijas raga Antonijs bēga uz Ēģipti, kur beidza dzīvi pašnāvībā. 27. gadā p.m.ē. Oktaviāns tika pasludināts par pirmo Romas imperatoru. Uzvaras vietā imperators Oktaviāns Augusts lika uzcelt jaunu pilsētu, ko nosauca par Nikopoli ("uzvaras pilsētu"), kas kļuva par Epīras provinces centru.
Ūlofs Palme

Dzīvesgājums

Dzimis Stokholmā apdrošinātāja ģimenē. Bērnībā līdz 1939. gadam vasaras pavadīja Skangaļu muižā (mūsdienās Liepas pagastā) pie sava vecvectēva Voldemāra fon Knīrīma un viņa sievas Elizabetes, kas bija muižas īpašnieki. Pēc vidusskolas absolvēšanas no 1947. līdz 1948. gadam U. Palme studēja ASV, iegūstot bakalaura grādu. Pēc augstskolas pabeigšanas apceļojis ASV, kur saskāries ar sociālās nevienlīdzības un rasisma izpausmēm šajā valstī, kas Palmi pievērsa sociālisma idejām. Atgriezies Zviedrijā, turpināja studijas jurisprudencē Stokholmas Universitātē.
Universitātē aktīvi iesaistījies studentu sabiedriskajā un politiskajā dzīvē, ieņemot augstus amatus Zviedrijas Nacionālajā studentu apvienībā. 1953. gadā Zviedrijas premjerministrs, kas pārstāvēja Zviedrijas Sociāldemokrātisko partiju, uzaicināja Palmi strādāt pie viņa sekretariātā. No 1955. gada Palme darbojās arī Zviedrijas Sociāldemokrātiskajā jaunatnes līgā.
1957. gadā Ūlofu Palmi ievēlēja Zviedrijas parlamentā. No 1963. līdz 1969. gadam viņš ieņēma vairākus amatus valdībā. 1969. gadā, kad no sava amata atkāpās Zviedrijas Sociāldemokrātiskās partijas līderis, Palme tika ievēlēts viņa vietā, kā arī kļuva par Zviedrijas premjerministru. Pirmais Palmes premjerministra termiņš ilga no 1969. līdz 1976. gadam, bet otrais — no 1982. līdz 1986. gadam. Šajā laikā viņš kļuva par vienu no starptautiski pazīstamākajiem zviedriem pasaulē.
Popularitāti viņš ieguva, pateicoties aktīvajai darbībai starptautiskajās attiecībās, kur Palme uzstājās kā ass ASV ārpolitikas pretinieks. Tāpat viņš aktīvi uzstājās pret aparteīdu Dienvidāfrikā, Pinočeta režīmu Čīlē, Franko režīmu Spānijā, pievērsa uzmanību rasisma, sociālās nevienlīdzības un citiem starptautiski svarīgiem jautājumiem. Iekšpolitikā Palme pārstāvēja jauno zviedru sociāldemokrātu paaudzi, kas savos uzskatos tuvinājās sociālistiem un marksistiem.
1986. gada 28. februārī Palme kopā ar sievu pastaigājās pa Stokholmas centru pēc kino apmeklējuma. Neilgi pirms pusnakts uz Zviedrijas premjerministru no tuvas distances tika izšauts. Lai arī Palme tika nogādāts slimnīcā, tomēr no gūtā ievainojuma viņš nomira neilgi pēc pusnakts. Palmes slepkava joprojām nav noskaidrots.
Asterikss un Obelikss pret Cēzaru

Sižets

Romas impērija iekaroja visu Galliju, izņemot nelielu ciematu, kura druīds gatavo burvju eliksīru, kas dod ciemata iedzīvotājiem spēku cīnīties pret romiešiem. Filmā Jūlijs Cēzars veic vairākus mēģinājumus iekarot ciematu.
Augusts III Saksis

Pilns tituls

Kā Polijas karalis Augusts III svarīgākos valsts dokumentus cita starpā parakstīja kā "Livonijas lielhercogs", kas norādīja uz to, ka arī pēc Livonijas ziemeļu daļas zaudēšanas krieviem, viņš pretendēja uz šo pārmantojamo titulu:
"Augusts Trešais, no Dieva žēlastības Polijas karalis, Lietuvas, Krievijas, Prūsijas, Mazovijas, Žemaitijas, Kijevas, Volīnijas, Podolijas, Podlahijas Livonijas,Smoļenskas, Severijas un Čerņigovas lielhercogs, kā arī mantotais Saksijas hercogs un kūrfirsts."
(Augustus tertius, Dei gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniæ, Russiæ, Prussiæ, Masoviæ, Samogitiæ, Kijoviæ, Volhiniæ, Podoliæ, Podlachiæ, Livoniæ, Smolensciæ, Severiæ, Czerniechoviæque, nec non hæreditarius dux Saxoniæ et princeps elector.)

Dzīvesgājums

Augusts III lielāko dzīves daļu pavadīja Saksijas kūrfirstistes galvaspilsētā, dzimtajā Drēzdenē, attīstīdams celtniecību, mākslu, kultūru un piedalīdamies izklaides pasākumos. Žečpospoļitā tajā laikā pieauga ārvalstu ietekme, kā arī savstarpējā cīņa starp ietekmīgajām Potocku un Čartoriku ģimenēm, bet karaļa uzticības persona Heinrihs fon Brīls baudīja gandrīz diktatora pilnvaras.
Pēc Augusta III nāves viņa vecākais dēls kļuva par Saksijas kūrfirtstu, bet Žečpospoļitā 1764. gada 7. septembrī apvērsuma rezultātā ar Čartorisku un Krievijas atbalstu par karali ievēlēja, kā vēlāk izrādījās, pēdējo Polijas karali un Lietuvas lielkņazu Staņislavu Poņatovski.
Pulsometrs

Vēsture

Pirmie pulsometru modeļi sastāvēja no novērošanas moduļa, kam bija pievienoti elektrodi, kurus stiprināja pie krūšu kurvja. Pirmo bezvadu EKG pulsometru 1977. gadā izgudroja kā treniņu rīku Somijas distanču slēpšanas izlasei. 1983. gadā līdz ar "intensitātes treniņu" popularitāti tirgū parādījās komerciāli pulsometru modeļi.

Konstrukcija

Moderni pulsometri parasti sastāv no diviem elementiem: krūšu siksnas raidītāja un rokas uztvērēja (kas parasti darbojas arī kā rokaspulkstenis) vai mobilā telefona. Sākotnējās plastmasas siksnās labai darbībai starp to un ķermeni bija nepieciešams izmantot ūdeni vai citu šķidrumu. Vēlākajos modeļos tiek izmantots labi vadošs materiāls ar iebūvētiem mikroprocesoriem, kas analizē EKG signālu pulsa noteikšanai. Šobrīd pieejami arī bezsiksnas pulsometri, kas pulsa noteikšanai izmanto optiskus sensorus.
Sarežģītākie modeļi bez pulsa mēra arī tā mainīgumu, elpošanas ritmu, ko var izmantot personas fiziskās formas noteikšanai. Iespējama arī ķermeņa temperatūras un dehidatācijas līmeņa noteikšana. Pieejami arī pulsometri, kam krūšu siksnas sensori ir veidoti no auduma un iestrādāti sporta krūšturos sievietēm.
Vecākajās siksnu versijās pie katra sirdspuksts tika noraisīts radio signāls, ko izmantoja uztvērējs pulsa noteikšanai. Šis signāls varēja būt vienkāršs radio signāls vai unikāli kodēts, izmantojot Bluetooth, ANT vai citu zemas jaudas radio savienojumu). Kodētais signāls ļauj izvairīties no situācijām, kad viena lietotāja uztvērējs izmanto signālu no citiem tuvumā esošiem raidītājiem. Jaunākajās krūšu siksnu versijās ir iekļauts mikroprocesors, kas pastāvīgi uzrauga EKG un aprēķina pulsu un citus parametrus. Tajās var tikt iekļauti akselerometri, kas ļauj noteikt ātrumu un attālumu, ļaujot neizmantot vēl vienu sensoru, ko parasti piestiprina pie apava.
Uztvērēji var būt ar dažādām iespējām un nodrošināt tādu rādītāju attēlošanu kā vidējais pulss treniņa laikā, laiku konkrētā pulsa zonā, patērētajām kilokalorijām, elpošanas ritmu, ātrumu un attālumu, GPS datus. Šie visi dati var tikt lejupielādēti analīzei datorā.
Antarktikas polārstacijas

Antarktikas polārstacijas ir zinātniski pētnieciskām darbībām vai to materiāli tehniskajam un loģistiskas nodrošinājumam paredzēti būvju kompleksi Antarktīdā vai Dienvidu okeāna salās. Stacijas tiek izbūvētas un komplektētas tā, lai spētu nodrošināt to personāla autonomu darbību zināmā laika posmā. 2014. gadā Antarktikā un Subantarktikā funkcionēja 27 valstu 49 vissezonas un 52 vasaras sezonas permanentās polārstacijas.

Vēsture

Pirmo pastāvīgo zinātniskiem novērojumiem paredzēto meteostaciju Antarktikā 1903. gadā Dienvidorkneju salās ierīkoja Viljama Spīrsa Brūsa Skotijas Nacionālā antarktiskā ekspedīcija. 1904. gadā to nodeva Argentīnas pārvaldē un vairākkārt paplašinātā Orkadasas polārstacija ir ne tikai visvecākā, bet arī visilgāk nepārtraukti funkcionējošā polārstacija Antarktikā.
Līdz 2. pasaules karam kontinentā vai tā piekrastē vairāk netika veidotas pastāvīgas struktūras nepārtrauktu novērojumu veikšanai. Meteoroloģiskie un citi novārojumi tika veikti bāzēs, kas galvenokārt bija paredzētas dažādu Antarktīdas izpētes ekspedīciju atbalstam: Framheima — Roalda Amundsena 1911. gada Dienvidpola ekspedīcijai, Keipdenisona — Daglasa Mosona 1912. gada ekspedīcijai, kā arī Ričarda Bērda Litlamerika I — 1929. gada ekspedīcijai un Īstbeisa — 1940 .gada ekspedīcijai. Šādas nometnes pēc ekspedīcijas beigām parasti tika pamestas, bet mūsdienās dažas no tām ir pasludinātas par vēstures pieminekļiem.
Antarktīdas kontinentā un tā tiešā piekrastē pirmās polārstacijas ierīkoja britu Operācijas “Tabarin” gaitā 1944.—1945. gadā. Šīm stacijām (Bāze A, Bāze B un Bāze D) sākotnēji bija militāra funkcija, bet pēc 2. pasaules kara tās tika nodotas civilā pārvaldē. Pēc karas 1947. gadā savas pirmās pastāvīgās stacijas Antarktikā izveidoja arī Argentīna (Melhiora) un Čīle (Soveranija).
No 1957. gada 1. jūlija līdz 1958. gada 31. decembrim planetārā mērogā tika īstenots starptautisks zinātnisks projekts — Starptautiskais ģeofizikas gads (SĢG), kurā piedalījās 67 dalībvalstis. Projekta ietvaros tika pētītas vairākas dabaszinātņu nozares: polārblāzmas un kosmosa staru pētījumi, ģeomagnētisms, gravimetrija, jonosfēras fizika, ģeodēzija, meteoroloģija, okeanogrāfija, seismoloģija un Saules aktivitāšu pētījumi. Mērījumi un pētījumi tika veikti visā pasaulē un neapdzīvotos vai mazapdzīvotos apgabalos tika organizētas speciālas pētnieciskās stacijas. Antarktīdā tika izveidotas deviņu valstu 20 polārstacijas, tajā skaitā 1956. gadā pirmās iekškontinentālās stacijas — amerikāņu Amundsenskota-Sautpola un franču Šarko.
How Long Will They Mourn Me?

How Long Will They Mourn Me? ir dziesma no Tupka Šakura albuma Thug Life Vol. 1. Tajā piedalījās populāri izpildītaji kā Nate Dogg un Big Syke, un to producēja Warren G ar Nate Dogg. priekš singla arī tika izveidots video. Tas bija veltīt grupas Thug Life mirušajam dalībniekam Kato. Vēlāk dziesma tika iekļauta Tupaka 1998. gada albumā Greatest Hits. Dziesma tā arī nekad neiekļuva nevienā topā.
Sardīnija

Ģeogrāfija

Sardīnija ir otra lielākā sala Vidusjūrā, kuras platība ir 23 821 km². Tā atrodas starp 38° 51' un 41° 15' ziemeļu platuma un starp 8° 8' un 9° 50' austrumu garuma. Austrumos to apskalo Tirēnu jūra, rietumos — Sardīnijas jūra.
Sardīnijas krasta līnijas garums ir 1849 km. Krasti galvenokārt ir augsti un klinšaini. Atšķirībā no Itālijas kontinentālās daļas un Sicīlijas, Sardīnijā nav novērojamas seismiskās aktivitātes un vulkānisms.
Salai raksturīgs tipisks Vidusjūras klimats. Gada laikā aptuveni 135 dienas ir saulainas. Vidējā gaisa temperatūra gada laikā svārstās no 11 līdz 17 °C. Kalnainajos apvidos, kas aizņem aptuveni 14% teritorijas, vidējā temperatūra ir daudz zemāka, un ziemās nereti to virsotnes klāj sniegs.

Administratīvais iedalījums

Administratīvi Sardīnija sīkāk dalās 8 provincēs: Kaljāri, Karbonijas-Iglesijasas, Medio Kampidano, Nuoro, Oļjastras, Olbijas-Tempio, Oristano un Sasari provincēs.

Demogrāfija

Pēc iedzīvotāju skaita lielākā pilsēta ir Kaljāri (156 tūkstoši iedzīvotāju). Nākamās lielākās ir Sasāri (131 tūkstotis), Kvartu Santelena (71,8 tūkstoši) un Olbija (56,1 tūkstotis).
Jevdokija Jusupova

Dzīvesgājums

Dzimusi 1743. gada 16. maijā Maskavā kņaza Borisa Jusupova (1695—1759) un viņa sievas Irinas, dzimušas Zinovjevas (1718—1788), ģimenē kā vecākā meita. Viņas tēvs bija cēlies no Nogaju ordas valdnieku dzimtas, ķeizarienes Elizabetes Petrovnas valdīšanas laikā viņu 1749. gadā iecēla par Pēterburgas ģenerālgubernatoru.
1774. gada 6. martā ķeizariene Katrīna II izprecināja Jevdokiju Kurzemes un Zemgales princim Pēterim Bīronam. Bērnu viņiem nebija, pēc diviem gadiem viņa aizbrauca Pēterburgu, lai 1776. gada 18. oktobrī piedalītos ķeizara Pāvila I laulību ceremonijā un atpakaļ Jelgavā vairs neatgriezās. 1777. gadā ķeizariene viņu apbalvoja ar Svētās Katrīnas ordeni. 
1778. gada 27. aprīlī viņas laulība ar hercogu Pēteri tika šķirta, Katrīna II piespieda viņam maksāt 50 000 rubļu lielu pensiju.
Mirusi 1780. gada 19. (8.) jūlijā Pēterburgā.
Eduarda Bērziņa velosipēdu darbnīca

Vēsture

Dibināta 1907. gadā Rīgā, Ģertrūdes ielā 54. Darbnīcā izgatavotie velosipēdi „Baltija” drīz vien ieguva izturīgu un glītu, kā arī vieglu divriteņu slavu. To kvalitāti atzinīgi novērtēja vairākās izstādēs Latvijā, un tos apbalvoja ar Grand Prix un Zelta medaļu izstādē Romā 1912. gadā.
Ar velosipēdu „Baltija” Stokholmas Olimpiskajās spēlēs 1912. gadā un Viskrievijas olimpiādē Kijevā 1913. gadā izcilus rezultātus sasniedza viens no pazīstamākajiem tā laika latviešu riteņbraucējiem Andrejs Apsītis.
E. Bērziņa velosipēdu būvētava darbojās daudzpusīgi - E. Bērziņš bija noslēdzis līgumu ar angļu motociklu fabrikām „Triumph” un „Douglas” par to ražojumu pārstāvniecību Baltijā. 20. gs. sākumā E. Bērziņa darbnīcā izgatavoja arī dažus motociklus ar 2,75 ZS „Douglas” divcilindru dzinējiem.
Bērziņa uzņēmumā savas gaitas uzsāka Gustavs Ērenpreiss — vēlāk viens no ievērojamākajiem Latvijas velosipēdu rūpniekiem. Kaut arī G. Ērenpreiss bija ļoti jauns, Eduards Bērziņš viņam uzticēja darbnīcas vadību. Kad 1915. gada jūnijā Pirmā pasaules kara laikā darbnīcu izveda uz Harkovu, to uzticēja veikt Gustavam Ērenpreisam, jo uzņēmuma īpašnieks Bērziņš 1914. gadā jau bija miris.
Eirāzijas lidvāveres

Latvijā

Latvijā sastopama viena Eirāzijas lidvāveru ģints suga — lidvāvere (Pteromys volans), lai gan pēdējo 20—25 gadu laikā tā novērota ļoti reti. 2001. gadā lidvāveres atradne konstatēta Balvu pusē un 2013. gadā novērota, cērtot mežu Liepnas tuvumā. 
Latvijā apdzīvo boreālā tipa mežus, kuros aug egles un lapu koki, it sevišķi vecas vai vidēji vecas, dobumainas apses. Galvenais lidvāveres izzušanas cēlonis ir mežu izciršana, kas rada biotopu fragmentāciju, piemērotu koku (apšu) izciršana un plēsēju (caunu un pūču) savairošanās.

Kopīgās īpašības

Eirāzijas lidvāveres ir neliela auguma vāveres ar nedaudz saplacinātu galvu. Ķermeņa garums 12—23 cm, astes garums 11—13 cm. Tā kā Eirāzijas lidvāveres ir aktīvas krēslā un nakts laikā, tām ir ļoti lielas, melnas acis. 
Kažoka matojums garš, biezs un mīksts, uz muguras pelēks vai pelēkbrūns, pavēderē balts vai gaiši dzeltens. Kā visām lidvāverēm priekškājas un pakaļkājas savieno ādas kroka, ļaujot vāverei lēcienā planēt no koka uz koku.  Atšķirībā no citām lidvāveru sugām, membrāna nesavieno pakaļkājas ar astes pamatni. Lidvāveres spēj planēt līdz 100 m tālu. Kā stūre tiek izmantota garā, plakanā aste, un lidojuma laikā lidvāvere spēj pagriezties pat par 90°. 
Eirāzijas lidvāveres mājo dažāda tipa mežos, uzturas kokos un barojas ar dažādām sēklām, riekstus ieskaitot, augļiem, pumpuriem, koku mizu un kukaiņiem. Dienas laikā slēpjas koka dobumā, tajā iekārtojot siltu ligzdu. Lai arī lidvāverei nav raksturīgs ziemas miegs, tomēr sliktos laika apstākļos no ligzdas laukā tā neiet. Gadā viens metiens, piedzimst 4 mazuļi.
Viļakas novads

Vēsture

Līdz 1224. gada Tālavas un Adzeles dalīšanai mūsdienu Viļakas novada teritorijā atradās Adzeles zemes Purnavas pilsnovads (latīņu: Pornuwe). 1293. gadā Rīgas arhibīskaps Johans Fehte savu Atzeles īpašumu katolizēšanai un aizsargāšanai pret Novgorodas kņazu iebrukumiem uz Viļakas ezera salas nodibināja klosteri, ko nodēvēja par "Marijas māju" (Marienhausen). 1509. gadā arhibīskaps Jaspers Linde uz salas uzcēla Marienhauzenas pili aizsardzībai pret Maskavijas karaspēka iebrukumiem. 
Lielā Ziemeļu kara laikā Marienhauzenas pils tika pilnīgi nopostīta.
13.-16. gadsimtā novads atradās Rīgas arhibīskapijas Marienhauzenas pilsnovada, 17.-18. gadsimtā Inflantijas vaivadijas Viļakas stārastijas, 19. gadsimtā Vitebskas guberņas Ludzas apriņķa teritorijā. 
Līdz 1920. gada zemes reformai novadā atradās Barisavas muižas, Moriņpoles muižas, Raču muižas, Šķilbēnu muižas, Viļakas muižas un citu muižu zemes.
Kravšeja zebra

Izskats

Kravšeja zebru augstums skaustā ir apmēram 1,22—1,30 m, svars 270—310 kg. Apspalvojums izteikti melni—balts. Melnās līnijas ir šaurākas nekā citām zebrām, un tās ir gandrīz vienādā platumā ar baltajām līnijām. Tām nekad starp melni-baltajām svītrām nav brūnās līnijas. Kāju svītrojums ir ar sīkām, blīvām un intensīvi melnām līnijām līdz pat nagiem, jo svītrojums zemāk, jo blīvākas paliek melnās līnijas. Krēpes stāvas, melni-balti svītrains, kas turpina kakla strīpu rakstu, bet krēpju gali ir koši melni. Ikvienai zebrai ir savs individuālais svītru raksts.

Uzvedība

Kravšeja zebras barojas ar zāli, tās ir pieticīgas un var labi iztikt arī sausajā sezonā ar izkaltušo veģetāciju. Zebras vienīgi nevar iztikt bez ūdens, tās parasti uzturas ūdens tuvumā. Kravšeja zebras veido nelielus barus, līdz 15 dzīvniekiem, kas sastāv no ērzeļa un viņa harēma. 
Kravšeja zebru galvenie ienaidnieki ir lauvas un hiēnas, reizēm zebrām uzbrūk hiēnsuņi un leopardi. Kad plēsēji uzbrūk Kravšeja zebrām, tās parasti sastājas aplī ar galvām uz ārpusi un vēro uzbrucēju. Zebras ir gatavas kost un sist ar priekškājām. Ja kādu no zebrām plēsoņa ievaino, ļoti bieži veselās zebras sastājas ap ievainoto, un turpina aizsargāties, cenšoties padzīt uzbrucēju.
OP (finanšu grupa)

Vēsture

1891. gadā dibināts uzņēmums Palovakuutus-Osakeyhtiö Pohjola, kas nodarbojās ar ēku apdrošināšanu pret ugunsgrēkiem. 1903. gadā dibināts Osuuskassojen Keskuslainarahasto Osakeyhtiö, kas nodarbojās ar kredītiem. Pohjola sāka kotēt akcijas Helsinku biržā 1912. gadā, kad tā tika dibināta. 1922. gadā izveidota Vakuutusosakeyhtiö Eurooppalainen, lai apdrošinātu ceļojumus.
1970. gadā kooperatīvās kredītu biedrības tika pārveidotas par kooperatīvajām bankām.
1989. gadā OKO Pankki kļuva par publisku kapitālsabiedrību. 1991. gadā Igaunijā dibināts nedzīvības apdrošināšanas meitas uzņēmums. 1997. gadā reformēts grupas kooperācijas modelis.
2005. gadā OP Bank Group kļuva par Pohjola Group lielāko akcionāru. 2007. gadā grupa mainīja nosaukumu uz OP-Pohjola; OKO Pankki pārdēvēts par Pohjola Pankki.
2015. gada 1. janvārī OP-Pohjola grupa mainīja zīmolu uz OP. Grupas bankas pārdēvētas, pievienojot prefiksu OP. Bez tam Pohjola Pankki apvienots ar Helsingin OP Pankki bankā OP Pankki Oyj. Apdrošināšanas uzņēmums Pohjola Vakuutuksesta (Pohjola Insurance) kļuva par OP Vakuutus (OP Insurance).
Saskaņā ar jauno stratēģiju koncentrēties uz klientu vajadzībām Somijā, 2017. gada 18. decembrī OP vienojās par meitas uzņēmuma Igaunijā Seesam Insurance AS pārdošanu Austrijas uzņēmumam Vienna Insurance Group. Seesam nodarbojās ar nedzīvības apdrošināšanu, un tam bija arī filiāles Latvijā un Lietuvā. Darījums tiks pabeigts pēc nozares regulējošo iestāžu atļaujas saņemšanas.

OP Finance

Kopš 2004. gada Latvijā darbojās Kesko meitas uzņēmuma K-Rahoitus Oy filiāle "K-Finance". 2008. gadā to nopirka Pohjola un pārdēvēja par Pohjola Oy filiāle Latvijā "Pohjola Finance". 2009. gadā tā likvidēta. 
2008. gadā dibināta SIA Pohjola Finance. Tā darbojas izpirkumnomas tirgū.
2016. gada aprīlī Pohjola Finance pārdēvēta par SIA OP Finance.

OP Corporate Bank

2009. gadā dibināta Pohjola Bank plc filiāle Latvijā.
Filiāle klientiem tika atklāta 2012. gada 6. septembrī. Tā savus pakalpojumus piedāvā tikai korporatīvajiem klientiem.
2016. gada 23. martā Pohjola Bank plc filiāle pārdēvēta par OP Corporate Bank plc filiāle Latvijā.
Berehove

Vēsture

Pilsētu 1063. gadā kā Lamperthāzu (ungāru: Lampertháza) esot dibinājis Ungārijas karaļa Bēlas I dēls Lamperts. 1240.—1241. gadā pilsētu nopostīja mongoļu hana Batija karaspēks un karalis Bēla IV nometināja šeit sakšu kolonistus. Berehove gadsimtiem (no 1271. gada līdz 1920. gadam) bijusi vēsturiskās Ungārijas sastāvā kā Beregas komitāta centrs. 1919. gadā pilsētu īsu brīdi ieņēma Rumānijas karaspēks, tomēr pēc Trianonas līguma tā kopā ar apkārtnes pilsētām tika iekļauta Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā (no 1938. līdz 1944. gadam) - Ungārijas sastāvā. 1944. gada 25. oktobrī to ieņēma Sarkanā armija.
Pēc Otrā pasaules kara no Čehoslovākijas tika atdalīta t.s. Piekarpatu Krievzeme (Підкарпатьска Русь) un izveidots Aizkarpatu apgabals PSRS (Ukrainas PSR) sastāvā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā. 1992. gadā pilsētā tika sarīkots vietējais referendums par pilsētas pārsaukšanu par Beregsāsu. Kaut arī vairākums nobalsojušo balsoja "par", referendumam nebija kvoruma.
Valdemārpils

Nosaukuma cilme

Valdemārpils nosaukta jaunlatviešu kustības ideologa Krišjāņa Valdemāra (1825 — 1891) vārdā, kurš dzimis Ārlavas pagastā un jaunībā strādājis par privātskolotāju Sasmakas miestā. Sasmakas vārds cēlies no blakus esošā ezera nosaukuma un lietots dažādos veidos (Sansmagen, Sassmaggen, Sassmaken, Saßmacken). Savukārt Sasmakas ezera nosaukums, iespējams, cēlies no sašaurinājuma tā vidusdaļā, kuram mūsdienas pāri pārbūvēts satiksmes ceļa tilts.
Andrejs Sokolovs (Latvijas šahists)

Šahista karjera

Andrejs Sokolovs ir divas reizes izcīnījis 2. vietu Latvijas šaha čempionātā: 1990. un 1994. gadā. Pārstāvējis Latviju Eiropas komandu šaha čempionātā 1992. gadā Debrecenā pie 4. galdiņa (+0, =6, -1), kā arī Pasaules šaha olimpiādēs 1994. gadā Maskavā pie 4. galdiņa (+1, =6, -1) un 1996. gadā Erevānā pie rezerves galdiņa (+1, =6, -1).
Kopš 2002. gada sacensībās piedalās reti. 2012. gadā uzvarējis starptautiskā ātrspēles turnīrā Veļikijnovgorodā.
Sveika, pasaule

Sveika, pasaule ir datorprogramma, kas izvada uzrakstu "Sveika, pasaule!" (parasti angļu valodā "Hello, world!") uz datora displeja. Tā kā tā ir viena no vienkāršākajām iespējamajām programmām, to parasti izmanto, lai iesācējiem nodemonstrētu kādas programmēšanas valodas pamatsintaksi vai arī lai pārliecinātos, ka valoda vai sistēma darbojas korekti. Uz iekārtām, kam nav displeja, to parasti aizstāj ar programmu, kas dod kāda cita veida signālu, piemēram, ieslēdz gaismas diodes.
Pirmo reizi "Sveika, pasaule" tika izmantota kā ievads jaunā programmēšanas valodā 1974. gada grāmatā The C Programming Language, kura lasītājus iepazīstināja ar valodu C. Programmas kods bija šāds:

 main()
 {
        printf("hello, world");
 }