google/wiki40b huggingface dataset:
Austrumlatvijas zemiene

Ģeoloģija

Zemienes pamatu veido ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā stiepts galvenokārt devona pamatiežu makropazeminājums. Tā virsu saposmo lēzeni, vietām kāpļveidīgi paaugstinājumi, vaļņveida pacēlumi, nelielas ieplakas un apraktās ielejas. Pamatiežu virsas augstums pārsvarā 60—80 m vjl, austrumu daļā 100—120 m vjl, maksimālais — starp Balviem un Viļaku. Ielejveida iegrauzumos pamatvirsas augstums pazeminās līdz 218 m zjl. Pamatiežus klāj kvartāra, galvenokārt pēdējā apledojuma nogulumi — smilts-grants materiāli ar oļu piejaukumu, māli. Nogulumu biezums svārstās no 10 m gar Latgales augstieni līdz 314 m Aknīstes apkaimē.
Gar Daugavu un Aiviekstes lejtecē ir dolomīta atradnes, gar Daugavu, Latgales augstieni un Kupravas apkaimē — māla atradnes, paugurgrēdu joslās — smilts un grants atradnes, kā arī ap 40 kūdras atradņu.

Reljefs

Austrumlatvijas zemienes reljefa galvenās iezīmes radušās Austrumlatvijas ledus mēles darbības gaitā. Zemledus apstākļos dažādā laikā veidojušies Odzes, Stružānu, Numernes atšķelšanās vaļņi, Mārcienas un Praulienas pauguraines, atrauteņu joslas gar Latgales augstieni, Aronas, Aiviekstes un Adzeles flūtingu lauki, Madonas—Trepes valnis, Rikavas—Bērzpils valnis, Kacēnu—Dzērvēnu paugurgrēda. Ledus mēlei zaudējot aktivitāti, radās rievotās Adzeles morēnas, bet tai pilnīgi aprimstot un izzūdot — Varakļānu—Stirnienes un citi osi, bet pieledāja baseinu vietās — limnoglaciālie līdzenumi.
Zemienes virsa pārsvarā ir viļņoti un plakani līdzenumi, bet gar salveida akumulācijas augstienēm — pauguroti līdzenumi.

Klimats

Austrumlatvijas zemienes klimats ir mēreni silts un vidēji mitrs. Gada vidējā temperatūra ir 4,8—6,0 °C, februāra — –6,5 līdz -7,4 °C, jūlija — 16,5 līdz 17,3 °C. Nokrišņu daudzums ir 550—600 mm gadā. Sniega segas biezums ir 25—35 cm, tā saglabājas līdz 130 dienām. Bezsala periods ilgst aptuveni 126—141 dienu.

Hidrogrāfija

Austrumlatvijas zemiene ietilpst Daugavas, Veļikajas un Lielupes baseinu teritorijā, to ūdensšķirtnes ir Adzeles pacēlumā un Aknīstes nolaidenumā. Teritorijas lielāko daļu atūdeņo Daugavas ar pietekām. Garākā upe ir Aiviekste (114 km). Lielākajām upēm ir 12—20 m dziļas terasētas ielejas, pārējām — lēzenas palienes tipa ielejas.
Daudz ezeru. Visvairāk ir augsto purvu akaču ezeru, kā arī purvu palikšņu ezeri. Lielākie un dziļākie ir glaciālie ezeri. Latvijas lielākais ezers Lubāns (82 km²) atrodas glaciotektoniskā izgrebuma—eksarācijas ieplakā.
Daudzie purvi izveidojušies, aizaugot senezeriem vai pārpurvojoties plakanajām ūdensšķirtņu teritorijām un starppauguru ieplakām. Zemie purvi izveidojušies plašajos reljefa pazeminājumos, bet augstie purvi - pārsvarā ūdensšķirtņu rajonos.

Daba

Austrumlatvijas zemienē aug dažāda tipa meži, pārsvarā vēris, kuru mitrākās vietās nomaina purvājs un dumbrājs. Augstākās vietās izplatīts mētrājs un sils. Gar Aivieksti aug ozoli, bet Lubāna līdzenumā — gāršas, apšu un bērzu meži. Galvenie lauksaimniecībā izmantojamo zemju rajoni atrodas Aknīstes nolaidenuma vidusdaļā, Aronas paugurlīdzenumā un Lubāna līdzenuma rietumdaļā, kā arī Adzeles pacēluma malās.
Proteīnūrija

Proteīnūrija ir olbaltumvielu izdalīšanās ar urīnu. Veselam pieaugušam cilvēkam diennaktī ar urīnu izdalās 30—50 mg olbaltumvielu. Bērniem līdz 1 mēneša vecumam diennaktī izdalās 240 mg/m²/dienn., bērniem, vecākiem par 1 mēnesi, izdalās līdz 60 mg/m²/dienn. olbaltumvielas diennaktī.

Fizioloģiska proteīnūrija

Olbaltums sievietēm stāvoklī var izdalīties vairāk: līdz 30 mg ir norma, no 30 līdz 300 mg ir mikroalbuminūrija, no 300 un vairāk ir makroglobulinūrija.
Prusakveidīgie

Sistemātikas diskusija

Šīs taksonomiskās vienības pielietojums gadu gaitā ir mainījies vairākkārtīgi. 20. gadsimtā tā pamatā netika izmantota, bet mūsdienās sistemātiķi arvien biežāk izmanto šo virskārtu. Visbiežāk tā tiek izmantota kā virskārta, dažos gadījumos kā kārta, bet visos gadījumos tā apkopo dievlūdzējus, prusakus un termītus. Saskaņā ar ģenētiskajiem pētījumiem, prusakveidīgajiem kukaiņiem tuvākie radinieki ir zarkukaiņu kārtas (Phasmatoptera) un grilloblatīdu kārtas (Notoptera) sugas, mantofazmatīdu dzimtu (Mantophasmatodea) ieskaitot. Daži sistemātiķi visas šīs kārtas sitematizē vienā prusakveidīgo kukaiņu virskārtā.
Pastāv arī alternatīva sistemātika - visas prusakveidīgās kārtas tiek sistematizētas nepilnas pārvērtības kukaiņu virskārtā (Exopterygota).
Londonas Sitija

Vēsture

Londonu dibināja romieši ap mūsu ēras 47. gadu. Laikā no 190. līdz 225. gadam tika uzbūvēts pilsētas mūris un kopš tā laika pilsētas (Sitijas) robežas nav daudz mainījušās, lai gan romiešu laikā pilsētas rietumu robeža bija tikai līdz Flītas upei, bet Temza bija platāka, līdz ar to upes krasta līnija bija vairāk uz ziemeļiem nekā mūsdienās. Ap 5. gadsimta vidu pilsētu bija pametuši iedzīvotāji, tomēr mūri bija saglabājušies. Pilsēta atkal tika apdzīvota anglosakšu karaļa Alfrēda Lielā laikā.
Alfrēds rūpējās, lai pilsētā būtu pietiekoši naktsmāju tirgotājiem. Tika atjaunots Londonas tilts. 10. gadsimtā karalis Etelstāns garantēja Londonai tiesības uzturēt astoņas monētu kaltuves, kas pierāda pilsētas bagātību, jo Vinčesterā, kas tolaik bija Anglijas galvaspilsēta, bija tikai sešas kaltuves.
Pēc Kaujas pie Hastingsas 1066. gadā, Viljama I Iekarotāja armija devās uz Sautvarku, taču nespēja ieņemt ne Londonas tiltu, ne pašu pilsētu. Kad normāņi ieņēma apkārtējās teritorijas, anglosakšu dižciltīgie kapitulēja. Viljams izteica atzinību Londonas aizstāvju sparam un 1075. gadā piešķīra pilsētai noteiktas privilēģijas. Londonas Sitija bija viena no retajām vietām, kur anglosakši saglabāja zināmu varu. Lai pilsētu kontrolētu, Viljams lika uzcelt Londonas Taueru, Beinarda pili un Monfičetas pili.
1132. gadā karalis Henrijs I Londonai piešķīra grāfistes statusu. Ar 1141. gadu datējami Londonas Sitijas Korporācijas kā pilsētas administrācijas pirmssākumi. Pilsēta smagi cieta no diviem ugunsgrēkiem, 1212. gadā pilsēta nodega daļēji un gandrīz pilnībā 1666. gada ugunsgrēkā, ko sauc par Lielo Londonas ugunsgrēku.
19. gadsimtā un gandrīz visa 20. gadsimta laikā Sitijas iedzīvotāju skaits samazinājās, jo daudzas dzīvojamās mājas tika nojauktas, lai to vietā būvētu biroju ēkas. 70. gados Sitijā tika sākta daudzstāvu biroju ēku celtniecība. 1980. gadā pabeigtais 183 m augstais Tower 42 bija pirmais Lielbritānijas debesskrāpis.
Krimūnas (stacija)

Vēsture

Krimūnu stacija ar sākotnējo nosaukumu Frīdrihshofa atvērta reizē ar visu dzelzceļa līniju 1873. gadā. Krimūnu stacija latviski sākumā saukta arī par Lipstiem. Tagadējā stacijas ēka sākta būvēt 1920. gados. Kamēr nebija uzbūvēts Glūdas—Liepājas dzelzceļš, Krimūnas bija Dobelei tuvākā dzelzceļa stacija un starp to un Dobeli pastāvēja diližansu satiksme. Stacijā bija 3 sliežu ceļi un strupceļš uz noliktavu, mūsdienās palicis tikai viens — vidējais — ceļš. Pasažieru vilcieni šeit kursēja līdz 2010. gada 22. februārim. Saglabājies perons, noliktavas ēka un citas būves.
16. oktobris

16. oktobris ir gada 289. diena pēc Gregora kalendāra (290. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 76 dienas.
Integrālis

Integrālis ir viens no svarīgākajiem matemātiskās analīzes jēdzieniem. Funkcijas integrālis ir summas jēdziena paplašinājums. Integrāļa noteikšanas procesu sauc par integrēšanu. To parasti izmanto, lai atrastu daudzuma vērtības, tādas kā laukums, tilpums, masa, pārvietojums u.c., kad ir dots šī lieluma izmaiņu ātrums attiecībā pret citu lielumu (vieta, laiks u.c.).
Piemēram, lai noteiktu laukumu starp divām līknēm, kas ierobežotas ar divām robežtaisnēm, jānosaka funkcijas integrālis, kas rāda divu funkciju vērtību atšķirību starp šīm robežām.
Eksistē vairāki integrēšanas veidi, kas atšķiras tehniskās detaļās, tomēr tās visas ir savietojamas, t.i., veicot integrēšanu ar jebkurām divām metodēm, tās dos vienu un to pašu rezultātu.
Ar integrēšanu bieži saprot arī diferencēšanai pretēju operāciju.

Vēsture

Pirmo integrāļa definīciju deva Bernhards Rīmanis 1854. gadā (sk. Rīmaņa integrālis).
Integrāļa zīmi \int_{\,}^{\,} ieviesa Leibnics 17. gadsimtā. Šis simbols ir veidots no burta S, kas ir saīsinājums no latīņu: summa.

Integrāļu veidi

Integrālis \int_{\,}^{\,}f(x)dx ir funkcijas f(x) nenoteiktais integrālis un tā ir jebkura funkcija, kuras atvasinājums ir vienāds ar f(x). Savukārt integrālis \int_{a}^{b}f(x)dx ir f(x) noteiktais integrālis, kas izsaka laukumu starp līkni, kas ir funkcijas grafiks un x asi.
Sēlpils draudzes novads

Sēlpils draudzes novads (vācu: Kirchspiel Selburg) bija administratīva vienība Kurzemes un Zemgales hercogistes Sēlpils virspilskunga iecirkņa Jaunjelgavas pilskunga iecirkņa (Hauptmannschaft Friedrichsstadt), vēlākā Kurzemes guberņas Jaunjelgavas apriņķa sastāvā. 
Tagad bijušā Sēlpils draudzes novada teritorija ir sadalīta Jaunjelgavas, Jēkabpils, Salas un Viesītes novados.
Marjina Horka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1222. gadā. Atradās Lietuvas lielkņazistē. Apdzīvotā vieta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1920. gada - Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam pilsēta atradās vācu okupācijā.

Ekonomika

Kopš 20. gadsimta trīsdesmitajiem gadiem Marjina Horka ir ievērojama militārā bāze. Mūsdienās pilsētā bāzejas Baltkrievijas armijas speciālo uzdevumu vienība.
IAAF Zelta līga

IAAF Zelta līga bija ikgadēja vieglatlētikas sacensību sērija, kas notika laikā no 1998. līdz 2009. gadam. To organizēja Starptautiskā vieglatlētikas federācija (International Association of Athletics Federations). Zelta līgu 2010. gadā aizstāja IAAF Dimanta līgas sacensības. Zelta līgas sacensības notika Eiropā.
Lai iegūtu galveno balvu, 1 miljonu ASV dolāru lielo "džekpotu", sportistam ir savā disciplīnā jāuzvar visos sešos notiekošajos posmos. Ja uzvaru visos posmos ir guvuši vairāki sportisti, tad viņi šo balvu sadala savā starpā. Visvairāk reižu (četras) Zelta līgā uzvarējis Marokas vidējo distanču skrējējs Hišāms el Gerūdžs.
Vācijas federālās zemes

Vācija ir federāla republika, kas iedalās 16 federālajās zemēs - pavalstīs (vāciski sauktas Länder, vienskaitlī Land; vienkāršoti tiek dēvētas Bundesländer, vienskaitlī Bundesland). Trīs no šīm pavalstīm ir atsevišķas pilsētas - Berlīne, Hamburga un Brēmene. Pārējās 13 federālās zemes vācu valodā sauc Flächenländer ("platību zemes").
Pēc Otrā pasaules kara beigām Vācijas rietumos esošās zemes sākotnēji tika izveidotas kā atsevišķas administratīvas teritorijas un tikai pēc tam apvienotas savienībā - Bund jeb Vācijas Federatīvajā Republikā. Katra no federālajām zemēm tiek pārstāvēta Federālajā padomē (Bundesrat).
Ernests Brastiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1892. gada 19. martā Lielstraupes pagasta "Lapaiņu" mājās kalēja Augusta Brastiņa ģimenē. Absolvēja Štiglica mākslas skolu Pēterburgā, pēc tam karaskolu un kā apakšvirsnieks piedalījās Pirmajā pasaules karā un arī Latvijas brīvības cīņās.
1921. gadā sāka strādāt par Kara muzeja vadītāju Rīgā. Viņš bija pirmais, kurš sākot ar 1922. gadu, ik vasaru apmeklēja un pētīja Latvijas pilskalnus, kā rezultātā viņš izdeva četras grāmatas Latvijas pilskalni ar mērījumiem, kartēm, aprakstiem, fotogrāfijām (apmeklēja visus, tobrīd zināmos, 282 pilskalnus). Ziemeļeiropā nekas tāds vēl nebija bijis - lielā mērā vēl mūsdienās pilskalnu pētniecība Latvijā balstās uz viņa veikuma. Sāka strādāt jaundibinātajā Latviešu folkloras krātuvē (LFK), kur šīs institūcijas pirmais sagatavotais zinātniskais darbs bija "Latvju Dainu" (LD) mitoloģisko jēdzienu rādītājs, ko izveidoja Ernests Brastiņš 1926. gada otrajā pusē (saņemot Ls 80 par 4 stundu darba dienu).
1926. gada 26. jūlijā viņš piereģistrēja Garīgo lietu pārvaldē “Latvijas Dievtuŗu Draudzi” - ko pats definēja par senlatviešu reliģijas atjaunojumu, - kļūstot par draudzes pirmo dižvadoni.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 6. jūlijā E. Brastiņu arestēja un izsūtīja uz PSRS. Viņš tika apsūdzēts kā "sociāli bīstams elements, būdams dievturu organizācijas vadītājs, veica kontrrevolucionāru darbību, uzturēja sakarus ar organizāciju "Pērkonkrusts". Izsūtījumā 1941. gada 27. decembrī piespriests nāvessods, nošauts 1942. gada 28. janvārī.
2006. gada 28. oktobrī Rīgā, Kronvalda parkā līdzās Kongresu namam pie pilsētas kanāla atklāja pieminekli Ernestam Brastiņam. Ir uzstādīta arī piemiņas zīme Straupes pagastā pie "Lapaiņu" mājām, kur dzimis Ernests Brastiņš. Darbojas arī Ernesta Brastiņa fonds "Savieši".
Stabilā stenokardija

Stabilā stenokardija ir sindroms, kam raksturīgs diskomforts krūtīs, žoklī, plecā, mugurā vai rokās, ko tipiski izraisa fiziska slodze vai emocionāls stress. To atvieglo miera stāvoklis vai nitroglicerīns. Pirmo reizi terminu "stenokardija" (precīzāk — angina pectoris) 1772. gadā aprakstīja Heberdens, ar to raksturojot sindromu ar žņaugšanas un trauksmes sajūtu krūtīs, īpaši saistītu ar slodzi. Tagad šo terminu lieto saistībā ar sirds muskulatūras išēmiju. Miokarda išēmija rodas no neatbilstības starp miokarda skābekļa apgādi un miokarda prasībām pēc skābekļa. Lielākoties miokarda išēmiju izraisa aterosklerotiskā koronāro artēriju slimība, kad tiek samazināta asins plūsma asinsvados. Bet retākos gadījumos išēmiju var izraisīt arī hipertrofiskā vazodilatācijas kardiomiopātija, aortas stenoze u. c. slimības. Išēmisko kaskādi raksturo šāda notikumu secība: metabolās pārmaiņas, perfūzijas neatbilstība, reģionālā un globālā diastoliskā un sistoliskā disfunkcija, išēmiskas pārmaiņas elektrokardiogrammā un stenokardija.
Septiņarpus dziesmas ar Eduarda Veidenbauma vārdiem

Vēsture

Pēc viesošanās Eduarda Veidenbauma muzejā "Kalāči" Juris Kulakovs saraksta astoņu dziesmu ciklu ar populārā dzejnieka vārdiem, uz to viņu pamudināja muzeja darbinieki, lai aktualizētu dzejnieka darbus jaunatnes auditorijā. J. Kulakovs jau iepriekš komponējis Veidenbaumu - dziesma "Iedzer, brāli" iekļauta "Pērkona" otrajā albumā "Zibens pa dibenu" (1982).
Astoņas albuma dziesmas ieskaņojis J. Kulakovs (taustiņinstrumenti, programmēšana) un I. Akuratere (balss). "Reiz zaļoja jaunība" ir šī albuma populārākā dziesma, tajā vienīgajā skan tikai balss un ģitāras pavadījums. 1988. gadā šī dziesma, pateicoties Ievas tāgada lielajai popularitātei, pateicoties dalībai Atmodas notikumos un dziesmas "Manai tautai" atskaņojumiem, iegūst 3. vietu "Mikrofona" aptaujā.
Šis dziesmu cikls nav izdots oficiāli, tas izplatījās magnetofona lentes ierakstā. 80. gados tas atskaņots arī koncertos, tai skaitā "Pērkona" 1989. gada tūrē ASV.
1987. gadā Latvijas TV šim albumam uzņem videofilmu "Bet vilciens brauc" (režisors Arvīds Babris), kurā piedalās I. Akuratere, J. Kulakovs (Veidenbauma lomā) un amatierteātra aktieri.
Andrejs Mironovs (aktieris)

Biogrāfija

Mironovs piedzima 1941. gada 7. martā Maskavā pazīstamu estrādes mākslinieku Aleksandra Menakera un Marijas Mironovas ģimenē. Dēlam jau pēc skolas gaitu uzsākšanas tika nomainīts uzvārds no tēva ebreju izcelsmes uzvārda Menakers un mātes uzvārdu Mironovs. Tas tika darīts, uzmanoties no 1940. gadu beigās Padomju Savienībā izvērsto cīņu pret kosmopolītismu, kas bieži bija raksturīga ar antisemītismu.
Mironovs jau skolas laikā sāka piedalīties teātra izrādēs. Pēs skolas beigšanas 1958. gadā Mironovs iestājās Borisa Ščukina teātra skolā, kas darbojās pie Vahtangova teātra. Mironovs tēloja savu pirmo lomu kino pazīstamā padomju režisora Jūlija Raizmana filmā "Ja tā ir mīlestība?" (А если это любовь?, 1961). 1962. gadā Mironovs pabeidza teātra skolu un uzsāka aktiera darbu Maskavas Satīras teātrī, kur nostrādāja 25 gadus.
Savas karjeras laikā Mironovs filmējies daudzās filmās, ieskaņojis multiplikācijas filmas, darbojies televīzijā. Attēlojis lomas tādās pazīstamās padomju filmās kā "Trīs plus divas" (1963), "Sargies, auto!" (Берегись автомобиля, 1966), "Briljantu roka" (1968), "Veči laupītāji" (Старики-разбойники, 1971), "Neticamie itāļu piedzīvojumi Krievijā" (Невероятные приключения итальянцев в России, 1973), "Salmu cepurīte" (Соломенная шляпка, 1974), "Divpadsmit krēsli" (12 стульев, TV miniseriāls, 1976), "Parastais brīnums" (Обыкновенное чудо, 1978), "Trīs vīri laivā, neskaitot suni" (Трое в лодке, не считая собаки, 1979), "Par nabaga huzāru aizlieciet vārdu" (О бедном гусаре замолвите слово, 1980), Сказка странствий (1982), "Mans draugs Ivans Lapšins" (Мой друг Иван Лапшин, 1984), "Cilvēks no Kapucīnu bulvāra" (Человек с бульвара Капуцинов, 1987).

Nāve

1987. gada augustā Mironovs kopā ar teātri bija viesizrādēs Rīgā. 14. augustā izrādes laikā uz Operas teātra skatuves, spēlējot titullomu Bomaršē lugā "Neprātīgā diena jeb Figaro kāzas" (Безумный день, или Женитьба Фигаро), pēdējās ainas laikā zaudēja samaņu. Viņu nogādāja Gaiļezera slimnīcas neiroķirurģijas nodaļā, kur viņam diagnosticēja asinsizplūdumu smadzenēs. Neatgūstot samaņu, pēc divām dienām 1987. gada 16. augustā Mironovs nomira. Apglabāts 20. augustā Maskavā, Vagaņkovas kapsētā.
Nereta

Vēsture

Nereta atrodas tajā Sēlijas daļā, kuru 13. gadsimtā pakļāva Livonijas ordenis. Nereta vēstures avotos pirmo reizi minēta (kā Nirica) 1298. gadā. Pie Livonijas ordeņa Aizkraukles komturejas dienvidu robežas ar Lietuvas dižkunigaitijas zemēm izveidojās nocietinātā Neretas muiža, kas pēc ordeņa sabrukuma piederēja bijušajam ordeņa komturam Vilhelmam no Efernas (von Effern). Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā 1570. gadā atjaunoja nopostīto Neretas baznīcas koka celtni, bet 1584.-1593. gadā uzcēla tagadējo Neretas luterāņu baznīcas mūra ēku. 1564. gadā Neretas nosaukums bija Narite pie Susējas upes. 1596. gadā, pildot hercoga Gotharda Ketlera vēlmi, Neretā tika dibināta pirmā latīņu skola muižas un mācītājmājas kalpotāju bērniem. 1607. gadā tika dibināta ķesterskola, kuras uzturēšanai un skolotāja algošanai Neretas muižas īpašnieks piešķīra 300 markas gadā.
1672. gada dokumentos minēts Neretas miests, kas iznīka 1709. - 1711. gadu Lielā mēra epidēmijā. Četrus gadus pēc epidēmijas Neretas muižā (tagadējos Neretaslaukos) dzīvojuši tikai daži cilvēki. 1868. gadā uzcēla pagastnamu. 
Pirmā pasaules kara laikā frontes apgādei vācu karaspēks uzbūvēja šaursliežu dzelzceļa tīklu, kas savienoja Neretu ar Jēkabpili un Suvainišķiem Lietuvā.
1927. gadā Neretai piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu, no 1950. līdz 1990. gadam Neretai bija strādnieku ciemata (vēlāk pilsētciemata) statuss. Pēc tam tā bija pagasta centrs Aizkraukles rajonā, bet pēc administratīvi teritoriālās reformas 2009. gadā kļuva par novada centru.
Molekula

Molekula ir mazākā vielas daļiņa, kas nosaka vielas ķīmisko sastāvu un visas fizikālās īpašības. Molekula parasti sastāv no diviem vai vairākiem atomiem, kas saistīti ar dalītu elektronu pāri, veidojot ķīmisko saiti. Molekula var sastāvēt no vienādiem atomiem (O₂) vai dažādiem atomiem (H₂O).
Parasti ar vārdu molekula apzīmē atomu kopumu, ko kopā tur kovalentās saites, lai arī ir vienatomu molekulas (cēlgāzēm).
Viena no molekulas īpašībām ir empīriskā formula. Visās ūdens molekulās ir divi ūdeņraža atomi un viens skābekļa atoms, etanols vienmēr satur C, H un O attiecībās 2:6:1, tomēr tas viennozīmīgi nenosaka molekulas struktūru, jo tādas pašas atomu attiecības (empīriskā formula) ir arī dimetilēterim. Molekulas ar vienādām empīriskajām formulām, bet dažādi sakārtotiem atomiem, sauc par izomēriem.

Molekulu eksistences pierādījums

Pirmo pārliecinošo, kaut arī netiešo atomu un molekulu eksistences pierādījumu ķīmijā deva angļu zinātnieks Džons Daltons. Daltons atklāja konstanto attiecību likumu. Saskaņā ar šo likumu, veidojoties jebkuram ķīmiskam savienojumam, reaģējošo vielu masas ir stingri noteiktās attiecībās. Piemēram, no ūdeņraža un skābekļa veidojoties ūdenim, reaģējošā ūdeņraža un skābekļa masu attiecība vienmēr ir 1:8. Šīs fakts kļūst saprotams tikai tajā gadījumā, ja pieņem, ka, veidojoties sīkākajai ūdens daļiņai - molekulai - noteikts ūdeņraža atomu skaits savienojas ar noteiktu skābekļa atomu skaitu. Ūdens molekula sastāv no diviem ūdeņraža atomiem un viena skābekļa atoma. Tāpēc arī ūdeņraža un skābekļa masu attiecība, veidojoties ūdens molekulai, ir vienāda ar divkāršotu ūdeņraža atoma masas attiecību pret skābekļa atomu masu. Šī attiecība nekādos apstākļos nevar mainīties.
20.gadsimtā, izmantojot uzlabotu aparatūru, ar dažādiem paņēmieniem izdevās tieši noteikt atomu un molekulu izmērus.

Molekulu masa

Atsevišķu molekulu un atomu masas ir ļoti mazas. Piemēram, 1 g ūdens satur  molekulas. Tāpēc vienas ūdens molekulas masa .
Apmēram tādas pašas masas ir citu vielu molekulām, izņemot milzīgas organisko vielu molekulas, kuras satur tūkstošiem atomu.
Vāze (Latgales keramika)

Vāze ir viens no Latgales keramikas trauku tipiem, kam ir kā saimnieciska tā arī dekoratīvā nozīme. Tā ir paredzēta griezto ziedu ievietošanai.
Latgales vāzes sāka darināt 20. gadsimta sākumā, Silajāņu podniecības centrā. Agrīnās vāzes tika atvasinātas no saimniecības trauku formām ar mazām atkāpēm no noteiktā kanona, izskata ziņā līdzīgas tradicionālajiem saimniecības traukiem, bet ar jaunu uzdevumu — vietu, kur ievietot un uzglabāt grieztos ziedus. Tās varēja atgādināt mazliet slaidinātu piena podu vai medaunieku ar mazliet jaušamiem pārveidojumiem vai arī mazu izmēru ļaciņu ar augšup pastieptu kakliņu un malu platāku pavērsumu. Laikam ritot, ir veidojies jauns saturs, saglabājot vecos mākslinieciskās formas līdzekļus. Vāžu dekorēšanai nav ierobežojumu ornamentu un to tehnikas izvēlē, vāpēta tiek gan vāzes iekšpuse, gan ārpuse.
Dubultdiode-pentode

Dubultdiode-pentode ir kombinētā elektronu lampa, kas vienā balonā ietver trīs neatkarīgas lampas - divas vakuuma diodes un vienu pentodi.

Vēsture

Dubultdiode-pentode, tāpat kā dubultdiode-triode tika konstruēta, lai samazinātu atsevišķu lampu skaitu aparatūrā.

Izmantošana

Dubultdiodes-pentodes agrāk tika izmantotas radiouztvērējos kā divkāršs detektors (viena diode kalpoja kā galvenais detektors, otra - kā automātiskās pastiprinājuma regulēšanas shēmas detektors). Lampas pentodes daļa tika izmantota kā signāla pastiprinātājs.
Antons Belovs

Spēlētāja karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru Belovs uzsāka 2003.—04. sezonā, kad, spēlējot Maskavas CSKA kluba sistēmā, daļu sezonas aizvadīja Krievijas Augstākās līgas kluba Čeļabinskas "Mechel" sastāvā. 2004.—05. sezonā Belovs spēlēja jau CSKA pirmajā sastāvā Krievijas Superlīgā.
Maskavas kluba rindās Antons aizvadīja vēl trīs sezonas, līdz 2008. gada vasarā pievienojās KHL klubam Omskas "Avangard". 2011.—12. gada sezonā kopā ar komandu sasniedza Gagarina kausa finālu, kurā gan piekāpās Maskavas "OHK Dynamo", Belovam tiekot pieķertam arī dopinga lietošanā. Jūlijā hokejistam tika piešķirta trīs mēnešu diskvalifikācija.
Pēc 2012.—13. gada sezonas, Belovs noslēdza viena gada līgumu ar NHL klubu Edmontonas "Oilers".
2014. gada pavasarī Belovs noslēdza četru gadu līgumu ar KHL vienību Sanktpēterburgas SKA. Kopā ar komandu 2014.—15. gada sezonā izcīnīja Gagarina kausu.
Krievijas izlases rindās spēlējis 2014. gada Olimpisko spēļu turnīrā, kā arī kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu. Spēlējis arī 2013. gada Pasaules čempionātos. Junioru gados spēlējis arī 2005. gada Pasaules čempionātā junioriem, divos Pasaules U-18 čempionātos.
Aktīvu atdeve

Aktīvu atdeve (angļu: return on assets (ROA)) norada, cik ienesīgi ir uzņēmuma aktīvi peļņas veidošanā.
Tas parasti tiek mērīts procentos (%), un tiek izrēķināts, izmantojot sekojošo formulu:
Iegūtais procents palīdz novērtēt, ko uzņēmums vai nopelnīt ar to, kas tam ir – cik liela peļņa tiek iegūta no katras naudas vienības. Šīs ir noderīgs rādītājs, lai salīdzinātu kompānijas, kas darbojas vienā industrijā, un tādā veidā, tiek uzskatītas par konkurentiem. Rādītāja vērtības mēdz atšķirties atkarība no izvēlētās industrijas. Tā, industrijās kur ir nepieciešamas lielas sākuma investīcijas, parasti būs novērojama salīdzinoši zema aktīvu atdeve.