Logoss

Logoss (sengrieķu: λόγος) ir jēdziens grieķu filozofijā un kristīgā teoloģijā. Sengrieķu valodā λόγος nozīmējot vārds, doma vai saprāts. Kristīgajā teoloģijā Logoss var būt Dieva prāts, Jēzus Kristus vai arī dievišķa persona. Metafizikā un analītiskā psiholoģijā logoss piesaukts traktātos par saprātu un "īstenību".

Pārskats

Heraklīts no Efesas rakstīja, ka viss notiek saskaņā ar logosu, kas esot mūžīgs, vispārējs un nepieciešams. Stoiķu domātājiem logoss apzīmējot fiziskās un garīgās pasaules panteistisko vienotību. 1. gadsimtā Aleksandrijas Filons mācīja par logosu kā par Platona ideju kopumu un radošu spēku, kas ir starp Dievu un pasauli. Apgalvots, ka Filons ieviesa logosa jēdzienu ebreju filozofijā. Jāņa evaņģēlijā Logoss ir dievišķs (theos), Dieva vārda un gribas iemiesojums. Līdzīgi traktāti ir neoplatonisma, gnostiķu un sholastu mācībās. Logosu reizēm salīdzina ar austrumu dao un darmu. Aristotelis saistīja logosu ar retoriku. Metafiziķi un filozofi kā Hēgelis Heraklīta logosu traktē kā vispārējo vai "absolūto" saprātu.

Sengrieķi

Pieņemts, ka pirmssokratiķis Heraklīts bija pirmais, kurš sengrieķu filozofijā apcerēja logosu. Aristotelis savā darbā Ars Rhetorica izvērsa logosa jēdzienu kā retorikas paņēmienu, atšķirot to no pathos un ethos. Stoiķiem, kā Zēnonam no Kitijas, logoss bijis visaptverošs saprāts, kas "iedzīvina" visumu. Stoiķi arī pieminēja logos spermatikos, pasaules radīšanas likumu vai principu, kas esot kā saprāta vai apziņas darbība matērijā. Cilvēkiem arī esot kāda daļa dievišķā logosa. Stoiķi pieņēma, ka aiz jebkādas darbības ir logoss kā garīgs spēks vai anima mundi. Filonam šis termins esot nozīmējis dievību kā starpnieku vai demiurgu vai augstāko "Dieva pirmdzimto". Filons atšķīra logos prophorikos (izrunāto) un logos endiathetos (noslēpumaino), stoiķi pieminēja logos spermatikos (visuma radošo) un saistīja to ar neoplatonismu.

Kristieši

Septuagintā rakstīts, ka "Caur Kunga vārdu debesis radās, caur viņa mutes dvašu viss debesu pulks." (Ps33:6) Helēniskie kristiešie reizēm piesauca filozofisko logosu strīdos par Trīsvienību. Otrā gadsimta kristīgie autori, kuri aizstāvējās "pret grieķu un jūdu uzbrukumiem" (Justīns Moceklis, Aleksandrijas Klements u. c.) pielīdzināja Logosu Kristum. Ja Logoss bijis pie Dieva pasaules radīšanas laikā, tad Kristus arī esot iesaistīts radīšanā. 
 
Ariānisma teologi mācīja, ka Dievs Tēvs radījis dievišķu logosu vēl pirms pasaules radīšanas. Svēto Hieronīmu un citus tulkotājus (no grieķu valodas) neapmierināja latīņu verbum, kas parasti apzīmējot logosu Jāņa evaņģēlijā. Vulgāta bībeles tulkojums in principio erat verbum arī bijis strīdīgs. Reformācijas tulki esot nonākuši pie apzīmējuma '"dzīvais vārds", jo tā logosu esot skaidrojuši Svētais Hieronīms un Svētais Augustīns.

Gnostiķi, apoloģēti un neoplatonisti

Valentiniusa gnosticismā (nejaukt ar Svēto Valentīnu) Logoss un Gudrība (Sofija) esot saistītas dievības un reizēm "eonu" pāris. Apoloģēts Justīns Moceklis pielīdzināja Jēzu ar Logosu. Pielīdzinot logosu Dieva eņģelim, Filons un Justīns esot "sludinājuši ebrejiem kristietību".
Plotīns un citi neoplatonistu filozofi, lietojot šo terminu, atsaukušies uz Platonu un uz stoiķiem un logosu dažādi interpretējuši. Plotīns arī esot atsaucies uz Heraklītu un Talesu un saistījis logosu ar filozofisko hipostāzi. Plotīna logosa aprakstos bija trīsvienībai analoģiski jēdzieni "Viens, Gars, Dvēsele." Apgalvots, ka Plotīns ietekmēja Gaius Marius Victorinus, kurš tad ietekmēja Svēto Augustīnu. Augustīns darbā "Atzīšanās" skaidroja logosu kā "mūžīgo Dieva vārdu."

Junga analītiskā psiholoģija

Kārlis Gustavs Jungs esot ietekmējies no Plotīna filozofijas un salīdzinājis viņaprāt racionālo logosu ar emocionālo, neracionālo un reizēm mistisko "erosu". Jungam logoss simbolizēja "vīrišķīgo racionalitāti" pretstatā "sievišķīgajam erosam." (eros) Junga traktātos spriests, ka šis pretstats būtiski ietekmējot zemapziņu.