google/wiki40b huggingface dataset:
Žans Bedels Bokasa

Biogrāfija

Dzimis 1921. gada 22. februārī 12 bērnu ģimenē. Cēlies no mbaka cilts. Sešu gadu vecumā kļuvis par bāreni.
1939. gadā iestājies militārajā dienestā (Francijas koloniālajā karaspēkā). Piedalījies Otrā pasaules kara kaujās Francijas teritorijā. Kara beigas sagaidīja vecākā seržanta militārajā pakāpē. 1953. gadā karojis Indoķīnā, pēc tam dienējis Brazavilā. 1961. gadā saņēmis kapteiņa militāro pakāpi, bet 1962. gadā demobilizējās no Francijas kraspēka, iestājās Centrālāfrikas Republikas armijā majora dienesta pakāpē. Valsts prezidents Dāvids Diko, kas bija Bokasas brālēns, piešķīra viņam pulkveža pakāpi un norīkoja par valsts bruņoto spēku štāba priekšnieku.
1965. un 1966. gada mijā Bokasa organizēja militāro apvērsumu, kura rezultātā Diko tika apcietināts, bet viņš pats ieņēma prezidenta amatu, kā arī atcēla konstitūciju un atlaida Nacionālo Asambleju. Valdīšanas sākumposmā Bokasu atbalstīja Francija. 1972. gadā viņš iecēla sevi par valsts prezidentu uz mūžu, bet 1976. gada 4. decembrī pasludināja par Centrālāfrikas imperatoru Bokasu I. Impērijas izveidošanā ekscentriskais valdnieks iedvesmojās no sava elka Napoleona, taču ārišķībās un greznībā to pārspēja, piemēram, 1977. gadā notikušās imperatora kronēšanas ceremonijas izmaksas sasniedza 20 miljonus dolāru (ap 80 miljonu dolāru mūsdienu vērtībā), tostarp viņa dimantiem rotātais kronis vien izmaksāja ap 5 miljoniem dolāru.
Bokasas režīms bija izteikti totalitārs, vardarbīgi apspieda jebkuru opozīciju. Pats valsts vadītājs bieži piedalījās nežēlīgās apcietināto pratināšanās un daudzajās nāvessodu izpildēs. Bokasas vardarbība pārspēja gandrīz visus nežēlīgākos 20. gadsimta tirānus, starp daudziem citiem pierādītiem un nepierādītiem noziegumiem viņš ticis apsūdzēts arī kanibālismā.
Ekscentriskajam diktatoram bija 19 sievas un 77 atzīti bērni, tomēr tikai viena sieva Katrīna Dangiade bija kronēta kā valdniece.
1979. gadā Bokasa ar Francijas armijas atbalstu tika gāzts no troņa pēc nežēlīgas skolēnu protestu apspiešanas (daudzi skolēni sodīti ar nāvessodu). Centrālāfrikas Impērija tika likvidēta, bet par Centrālāfrikas Republikas prezidentu atkal kļuva Dāvids Diko. Bijušais imperators pameta valsti, taču tika aizmuguriski tiesāts par daudziem noziegumiem, piespriežot nāvessodu. Bokasa divus gadus nodzīvoja Abidžanā, Kotdivuārā, tad pārcēlās uz Franciju. 1986. gadā bijušais Centrālāfrikas valsts vadītājs pārsteidza visus, labprātīgi atgriežoties dzimtenē, cerot, ka pateicīgā tauta viņu atgriezīs tronī, taču uzreiz tika arestēts un tiesāts. Bokasu atzina par vainīgu vairumā apsūdzību (gan ne kanibālismā) un vēlreiz piesprieda viņam nāves sodu. Vēlāk sods tika mainīts pret mūža ieslodzījumu, bet 1993. gadā vispārējas amnestijas ietvaros Bokasu atbrīvoja no ieslodzījuma un mūža noslēgumā viņš dzīvoja savā mājā Bangi. Miris 1996. gada 3. novembrī ar infarktu.
Sofija Švarca

Dzīvesstāsts

Dzimusi Jaunaucē, mācītāja ģimenē. Mājās ieguvusi tiem laikiem labu izglītību, iemācījusies franciski un angliski, labi spēlējusi klavieres. Sofiju ietekmējis arī tēva draugs Mežmuižas mācītājs Kristofs Frīdrihs Neanders. Iedraudzējusies arī ar Vecauces īpašnieka Mēdema meitām - Elīzu (nākamo dzejnieci) un Doroteju (nākamo Kurzemes hercogieni). 1784. gadā kopā ar Elīzu un kambarjumpravu Jūliju Reinhardi devās ceļojumā uz Eiropu. Ceļojuma iegansts bija Elīzas fon der Rekes veslības uzlabošana Karlsbādē, tomēr viņas daudz ceļoja pa Vācijas pilsētām, tai skaitā Gotu, Getingeni, Erfurti, Veimāru. No ceļojuma abas sievietes Kurzemē atgriezās 1786. gadā. Pēc abu vecāku nāves tajā pašā 1786. gadā, Sofija pieņēma vācu dzejnieka Leopolda fon Gēkinga (Leopold von Goeckingk, 1748-1828) māsasdēla Johana Švarca bildinājumu. Nosvinot kāzas Jelgavā, pāris devās uz dzīvi Halberštatē. Sofija Švarca mira 1789. gadā, īsi pēc sava pirmā bērna dzimšanas.
1790. gadā Johans Švarcs izdeva Sofijas un Elīzas kopējo dzejoļu krājumu - Elisens  und  Sophiens  Gedichte, bet 1791. gadā - Sofijas ceļojumu piezīmes, pārstrādātas vēstulēs - Briefe einer Curländerinn. 1884. gadā ceļojumu piezīmes tika izdotas sākotnējā formā kā Vor hundert Jahren.
Volstrīta

Volstrīta (angļu: Wall Street) ir iela Ņujorkā, Manhatanas rajonā, ap kuru centrējas pilsētas finanšu rajons.
Uz šīs ielas atrodas ievērojamas finanšu institūcijas — akciju, fondu un citas biržas un to galvenās mītnes, piemēram, Ņujorkas Fondu birža, NASDAQ, NYMEX, kas padara Volstrītu par vienu no pasaulē ievērojamākajiem finanšu centriem. Pārnestā nozīmē ar vārdu Volstrīta nereti saprot arī ASV finanšu tirgus kopumā vai Ņujorkā bāzētos finanšu centrus.
GP3 Series

Sacīkšu kārtība

Nedēļas nogalē notika divas sacīkstes: sestdien un svētdien. Piektdien bija 45 minūšu gara treniņu sesija un sestdien bija 30 minūšu gara kvalifikācija. Sestdienas sacīkste (angļu: feature race) bija apmēram 180 km gara. Katram pilotam bija vismaz vienu reizi jābrauc boksos un jānomaina vismaz divas riepas. 
Svētdien bija sprinta sacensības (angļu: sprint race). Apļu skaits atšķirās dēļ trases, bet ja ir pagājušas 30 minūtes kopš starta tad sacīkstes beidzas. Piloti startē tādā pašā secībā, kā viņi finišēja sestdien, taču piloti no pirmās līdz astotajai vietai startē apgrieztā finiša secībā (astotajā vietā finišējušais braucējs sāk sprinta sacīksti no pirmās starta vietas, bet sestdienas uzvarētājs sāk sprinta sacīksti no astotās starta vietas).
Leopoldova

Vēsture

Pilsētu kā cietoksni dibinājis Austrijas imperators Leopolds I, kad tur bija ieņēmis Nove Zāmku cietoksni. 1855. gadā cietoksnis tika pārveidots par cietumu. Līdz 1918. gadam, kad Leopoldova iekļāvās jaunizveidotajā Čehoslovākijas valstī, šeit bija lielākais cietums Ungārijā. Arī mūsdienās cietoksnī ierīkota ieslodzījuma vieta (Väznica Leopoldov).

Cilvēki

No 1954. līdz 1960. gadam Leopoldovas cietumā bija ieslodzīts nākamais Čehoslovākijas prezidents Gustavs Husāks (Gustáv Husák, 1913—1991).
Viktors Eglītis

Dzīvesgājums

Viktors Eglītis (uzvārda rakstības formas - arī Eglīts, Eglīte) dzimis Sarkaņu pagasta "Lejas Kauperos" pareizticībā pārgājušu zemnieku ģimenē. Pirmo izglītību ieguvis Lazdonas draudzes skolā. Pēc tam viņš mācījās garīgajā seminārā Vitebskā (1889-1899), Penzas mākslas skolā, M.Teniševas mākslas darbnīcā Pēterburgā un Tērbatas universitātē, pēc kuras beigšanas strādāja par skolotāju un nodevās rakstniecībai.
Pirmais Eglīša stāsts "Grūtā nakts" iespiests laikrakstā "Austrums" 1899. gadā. 1899. - 1901.gadā publicētie stāsti pamatā bija reālisma stilā ar spēcīgām impresionisma iezīmēm, bet 1903. gadā viņš publicēja literāro apceri „Poruks”, kurā formulēja savus jaunos literāros principus - dekadenci un simbolismu. Vēlāk Eglītis izdeva dzejoļu krājumu „Elēģijas” (1907), virkni prozas darbu, ko apkopo krājumā „Vērtības pārvērtējot” (1911) un uzraksta drāmu „Galmā”, kas iezīmēja latviešu modernās drāmas sākumu. Sapulcinot ap sevi plejādi jauno iesācēju - E.Virzu, V.Dambergu, A.Austriņu, K.Štrālu u.c., V.Eglītis ar visu savas temperamentīgās dabas sparu metās pārveidot latviešu mākslu gan saturā, gan formās.
Pēc Latvijas Brīvības cīņu noslēguma 1920.—1922. gadā Viktors Eglītis bija literārās daļas redaktors laikrakstā "Latvijas Kareivis", vēlāk "Latvijas Sargs".  Pēc tam Eglītis publicēja latviešu rakstnieku kritikas, vairākus romānus un dzejoļu krājumus, no kuriem daudzi tēloja latviešu senvēsturi. 1930. gada decembrī otro reizi apprecējās ar mākslinieci Hildu Vīku. Viņa vēlākajos darbos sastopama ksenofobija un antisemītisms.
Otrā Pasaules kara beigās viņš 1944. gadā tika apcietināts, apvainots sadarbībā ar fašistiem un nogalināts cietumā 1945. gada 20. aprīlī. Reabilitēts 1990. gadā.
Viktora Eglīša kapavieta nav zināma, bet Eglīšu dzimtas kapsētā II Meža kapos 2005. gadā atklāja pieminekli atvērtas grāmatas formā ar visu dzimtas rakstnieku parakstiem (tēlnieks Vilnis Titāns).
10. tramvaju maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Centrāltirgus — Bišumuiža tramvaji brauc pa šādām ielām: Centrāltirgus iela, Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, O. Vācieša iela, F. Brīvzemnieka iela, Vienības gatve, Telts iela, Neretas iela un Bauskas iela.
Virzienā Bišumuiža — Centrāltirgus tramvaji brauc pa šādām ielām: Bauskas iela, Neretas iela, Telts iela, Āpšu iela, Tipogrāfijas iela, Vienības gatve, F. Brīvzemnieka iela, O. Vācieša iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Prāgas iela un Centrāltirgus iela.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Bišumuiža tramvaji brauc pa šādām ielām: Maskavas iela, Īsā iela, Mazā Krasta iela, Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, O. Vācieša iela, F. Brīvzemnieka iela, Vienības gatve, Telts iela, Neretas iela un Bauskas iela.
Virzienā 3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Centrāltirgus tramvaji brauc pa šādām ielām: Maskavas iela, Īsā iela, Mazā Krasta iela, Maskavas iela, 13. janvāra iela, Prāgas iela un Centrāltirgus iela.
Virzienā Centrāltirgus — 3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) tramvaji brauc pa šādām ielām: Centrāltirgus iela, Maskavas iela, Mazā Krasta iela, Īsā iela un Maskavas iela.

Vēsture

1910. gadā pa Bauskas ielu no Telts ielas līdz tagadējam ielas namam nr.143, atklāja tramvaja satiksmi. Līniju slēdza Pirmā pasaules kara laikā, kad demontēja sliedes. 1926. gadā atjaunoja tramvaja līniju un pagarināja to līdz Bišumuižai, tagadējam tramvaja galapunktam. No Armitsteda bērnu slimnīcas līdz Bišumuižai kursēja 7. maršruta tramvajs, kas mūsdienās ir daļa no 10. tramvaja maršruta.
Pēdējos gados šajā maršrutā nav bijušas lielas pārmaiņas. 10. tramvaju kādreiz apkalpoja 4. tramvaju depo, bet, kad 2010. gada novembrī 4. tramvaju depo likvidēja, 10. tramvaju sāka apkalpot 3. tramvaju depo. Sākot ar 2014. gada 1.jūniju, 10.tramvaju maršrutu sāka apkalpot arī 5. tramvaju depo. Tāpat no 2014. gada 1. jūnija 10. tramvaja maršrutā kursē tikai viena vagona tramvaji, izņemot divus tramvajus darbdienās. Bet no 2017. gada 5. jūnija 10. tramvaju vairs neapkalpo 5. tramvaju depo. No 2019. gada 16. februāra līdz 19. februārim, sakarā ar kanalizācijas tīklu remontdarbiem, 10. tramvaja maršruts tika slēgts. Lai varētu nodrošināt pasažieru pārvietošanos, minētais tramvajs tika aizstāts ar 10T. maršruta autobusu.
Murmastienes pagasts

Daba

Atrodas Austrumlatvijas zemienē. Lielāko daļu aizņem Jersikas līdzenums, ziemeļaustrumu daļu - Lubāna līdzenums. Augstākā vieta pagastā - paugurs (115,3 m vjl.) Siksalā - purva salā pagasta rietumu daļā.

Purvi

Pagasta rietumu un dienvidu daļā atrodas Latvijā lielākā - Teiču purva daļa

Vēsture

1945. gadā Rēzeknes apriņķa Barkavas pagastā izveidoja Murmastienes ciema padomi. Murmastienes ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Varakļānu (1949-1956), Viļānu (1956-1962) un Madonas (pēc 1962. gada) rajonos. Murmastienes ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Bērzkalnieku ciema kolhoza «Uzvara» teritoriju, 1954. gadā — likvidēto Borbaļu ciemu, 1962. gadā — Varakļānu lauku teritorijas padomju saimniecības «Varakļāni» teritoriju, 1973. gadā — daļu Atspuku ciema teritorijas. 1979. gadā Murmastienes ciemam pievienoja daļu Dekšāres ciema teritorijas, bet daļu Murmastienes ciema teritorijas pievienoja Varakļānu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Murmastienes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Varakļānu novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Murmastiene (pagasta centrs), Silagals, Vecumnieki.
18. novembra iela (Rēzekne)

Ielas raksturojums

18. novembra iela iet cauri visam pilsētas Centra rajonam, savienojot tā rietumos esošo dzelzceļa līniju, kas ir ielas sākums un austrumos esošo Rēzeknes upi. Tā ir perpendikulāra pilsētas galvenajai ielai — Atbrīvošanas alejai

Sabiedriskais transports

Pa 18. novembra ielu kursē sabiedriskais transports no Atbrīvošanas alejas līdz Rēzeknes slimnīcas kompleksam.
Matvejs Kadeks

Dzīvesgājums

Dzimis 1897. gada 7. februārī Dunalkas pagastā. Jau 1913. gadā iestājās LSD (lielinieku) partijā, Krievijas pilsoņu kara laikā bija Sarkanās armijas politiskais darbinieks (1919-1921). 1924. gadā beidza Jaroslavļas Valsts universitāti, strādāja par asistentu, docentu un profesoru Jaroslavļas Pedagoģiskajā institūtā (1924–1929), Tveras Pedagoģiskā institūta profesors un prorektors (1929–1931), Maskavas Valsts universitātes prorektors un Ģeogrāfijas institūta vadītājs (1931-1941) vadīja Baltijas karšu veidošanas darbus lielā Padomju Pasaules atlanta institūtā. Otrā pasaules kara laikā strādāja Vidusāzijas Valsts universitātē Taškentā (1941-1944).
Gatavojoties Latvijas ieņemšanai, 1944. gada 10. aprīlī PSRS Augstskolu lietu komiteja viņu iecēla par LVU rektoru. Pēc tam, kad Sarkanā armija ieņēma Rīgu, M. Kadeks 1944. gada novembrī ieradās savā darba vietā un pārņēma lietas no Rīgas Universitātes rektora pienākumu izpildītāja vietnieka profesora Augusta Ķešāna. Viņš bija pirmais Latvijas Zinātņu akadēmijas viceprezidents un akadēmiķis (1946), vadīja Ģeoloģijas un ģeogrāfijas institūtu (1946). Publicēja vairāk nekā 70 rakstu, galvenokārt par krievu ģeogrāfiem ceļotājiem un atsevišķām tā laika PSRS republikām un apgabaliem. 
Miris 1950. gada 11. novembrī.
Klauss Ebners

Biogrāfija

Ebners ir dzimis Vīnē 1964. gadā. 1980. gados viņš nodarbojās ar pētījumiem vācu un romāņu filoloģijā, tulkošanā un Eiropas ekonomikā. Tajā pašā laikā viņš strādāja literārā žurnālā un publicēja savus pirmos stāstus un dzejoļus, bet galvenokārt rakstīja rakstus un grāmatas programmatūras un datortīklu nozarē. Tomēr viņš sāka rakstīt arī savu jauno romānu Feuers Geraun, no kura divas nodaļas tika publicētas Vīnes žurnālā die Rampe 1994. un 1997. gadā.
Pirmais Ebnera īsu stāstu krājums tika publicēts 2007. gadā. Tajā pašā gadā Ebneram tika piešķirta literatūras balva Wiener Werkstattpreis. Saņēmis atbalstu no Austrijas valdības, viņš ceļoja uz Andoru un rakstīja esejas par šo Pireneju valsti. 
Autors dzīvo un strādā Vīnē. Viņš ir Austrijas rakstnieku apvienību Grazer Autorinnen Autorenversammlung un Österreichischer Schriftstellerverband biedrs.
Pļavas silpurene

Raksturojums

Augums neliels, līdz 30 cm. Spēcīgs saknenis. Augs klāts ar biezu apmatojumu. Apakšējās lapas ar kātiem, vairākkārt plūksnaini šķeltas, plaukst reizē ar ziediem vai nedaudz vēlāk. Augšējās lapas dziļi šķeltas vai dalītas, pie pamatnes saaugušas kopā. Ziedi bāli violeti, iesarkani, pa vienam. Zied no aprīļa, līdz jūnija sākumam. Dažreiz uzzied arī otrreiz rudenī. Auglis — riekstiņš ar irbuli.

Izplatība

Suga izplatīta Eiropas vidienē un austrumos.
Latvijā ir izplatīts visā teritorijā, visbiežāk piejūrā. Aug priežu mežos un sausos pakalnos, kāpās.

Izmantošana

Iecienīts dekoratīvais augs akmensdārzos. Aizsargājams augs, iekļauts Latvijas Sarkanajā grāmatā. Izmanto tautas medicīnā. Lapu ekstraktam ir baktericīdas un fungicīdas īpašības.
Alkoksīds

Elektroķīmiski

Daudzus alkoksīdus var iegūt elektroķīmiski, izšķīdinot attiecīgos metālus attiecīgajos spirtos. Metālu lieto par anodu. Spirtam pievieno piedevas (litija hlorīdu, amonija halogenīdu), kas palielina elektrovadītspēju.
Potsdama

Vēsture

Apmetne radusies ap 7. gadsimtu, kad apkaimē dzīvoja slāvu ciltis. Rakstos pirmoreiz kā Poztupimi minēta 993. gadā. 1345. gadā Potsdama ieguva pilsētas tiesības. 1573. gadā Potsdamā bija 2000 iedzīvotāju, kuru skaits samazinājās uz pusi Trīsdesmitgadu kara rezultātā. Pilsētas nozīmība pieauga, kad 1660. gadā kūrfirsts Frīdrihs Vilhelms I izvēlējās Potsadamu par savu medību rezidenci. 1685. gada Potsdamas edikta rezultātā pilsētas iedzīvotāju skaits ievērojami pieauga. Šeit apmetās reliģiskās minoritātes no Francijas, Krievijas, Bohēmijas un Nīderlandes.
Vēlāk pilsēta kļuva par Hohencollernu rezidences pilsētu. Liela daļa no piļu kompleksiem tika uzcelti karaļa Frīdriha Lielā laikā. Slavenākā šai laikā uzceltā pils ir Georga Venceslausa fon Knobelsdorfa celtā Sansusī pils. No 1815. līdz 1918. gadam Potsdama bija Prūsijas Brandenburgas provinces centrs. 1912. gadā darbu uzsāka Bābelsbergas kinostudija, kas kļuva par vienu no pasaules kino centriem. 1914. gadā imperators Vilhelms II Potsdamas Jaunajā pilī parakstīja kara deklarāciju. Otrā pasaules kara laikā Potsdama cieta Sabiedroto uzlidojumos. 1945. gada jūlijā—augustā Cecīlienhofas pilī notika Potsdamas konference, noslēdzot Potsdamas vienošanos un publicējot Potsdamas deklarāciju.
Pēc Otrā pasaules kara, līdz 1990. gadam, Potsdama atradās VDR sastāvā. No Rietumberlīnes to atdalīja Berlīnes mūris. Glīnikes tilts pār Hāfeles upi pie pilsētas Aukstā kara gados kļuva par vietu, kur notika spiegu apmaiņa starp abām pusēm.
Praporščiks

Praporščiks (no baznīcslāvu valodas: пра́поръ — ‘karogs’) jeb karodznieks ir jaunāko virsnieku dienesta pakāpe vairāku slāvu valodās runājošo valstu bruņotajos spēkos.
Krievijas armijā šī pakāpe tika lietota no 17. gadsimta līdz mūsdienām. Padomju armijā šo pakāpi atjaunoja 1972. gadā, bet 1981. gadā ieviesa vecākā praporščika (старший прапорщик) dienesta pakāpi. Tie nebija vairs virsnieki, bet gan apakšvirsnieki.
Latvijas armijā šī pakāpe eksistēja līdz 1919. gada 28. februārim, kad ar apsardzības ministra pavēli Nr. 13 tā tika aizvietota ar leitnanta pakāpi.
Ziāds el Harīrī

Dzīvesgājums

Dzimis Hamā liela zemes īpašnieka ģimenē. Mācījies Homsas Militārajā Akadēmijā un 1954. gadā kļuvis par virsnieku Sīrijas armijā. Politikā atbalstīja Nāseru un bija Sīrijas un Ēģiptes apvienošanās atbalstītājs. Pēc Apvienotās Arābu Republikas izveidošanas nosūtīts uz nenozīmīgu posteni Ēģiptē. Pēc 1961. gada apvērsuma un Sīrijas neatkarības atjaunošanas el-Harīrī bija pulkvedis un tika iecelts par Dienvidu frontes komandieri. Šis bija lielākais Sīrijas armijas grupējums un atradās pie robežas ar Izraēlu. El-Harīrī bija aktīvs jaunā Sīrijas režīma pretinieks un iesaistījās sazvērestībās, lai panāktu Sīrijas un Ēģiptes savienības atjaunošanu. Šī iemesla dēļ valdība sāka plānot viņa pārcelšanu uz Bagdādi par militāro atašeju. Lai nezaudētu savu ietekmi, el-Harīrī iesaistījās Militārās komitejas apvērsuma plānošanā un īstenošanā.
Naktī uz 1963. gada 8. martu el-Harīrī piedalījās valsts apvērsuma īstenošanā, vedot savā pakļautībā esošās armijas daļas uz Damasku. Pēc apvērsuma el-Harīrī tiek paaugstināts rangā par ģenerālmajoru un iecelts par armijas ģenerālštāba priekšnieku.
Lai arī el-Harīrī spēlēja ievērojamu lomu veiksmīgajā apvērsumā, viņa vara bija ierobežota un situāciju aizvien vairāk kontrolēja radikālie Baas partijas virsnieki. Attiecības starp nāserītiem un bāsistiem kļuva aizvien saspringtākas, kad izrādījās, ka bāsistiem nav vēlēšanās īstenot 1963. gada 17. aprīlī panākto vienošanos par Ēģiptes, Sīrijas un Irākas apvienošanos. Nāseristi zaudēja varu — vai nu atkāpās paši, vai tika pakļauti tīrīšanām. Kad 19. jūnijā el-Harīrī devās vizītē uz Alžīriju, bāsisti izmantoja iespēju, lai 23. jūnijā no amatiem atbrīvotu ap 30 viņam draudzīgus virsniekus. 8. jūlijā arī el-Harīrī tika atbrīvots no militārajiem amatiem un iecelts par Sīrijas militāro atašeju Vašingtonā. El-Harīrī atteicās no šī amata un devās brīvprātīgā trimdā uz Franciju.
Kazarmas

Kazarmas ir specializētas ēkas, kas domātas karaspēka daļas personālsastāva pastāvīgai izvietošanai.
Tās var būt gan kā atsevišķas ēkas noteiktā teritorijā, gan arī kā slēgts ēku komplekss. Kazarmās atrodas dzīvojamās, dienesta un mācību telpas. Tās nereti sauc par disciplīnas kalvēm. Disciplīnas uzturēšanai palīdz tas, ka kazarmās karavīri ir atdalīti no civilās dzīves. Pirmās kazarmu tipa ēkas parādījās jau Senajā Romā un Kartāgā. Vēlāk kazarmu celtniecība atjaunojās līdz ar patstāvīgas armijas izveidošanos. 16. gadsimtā tās sāka celt Spānijā, 17. gadsimtā Francijā un citās valstīs. Mūsdienās kazarmas parasti ir iežogotas un ieeja tajās tiek apsargāta. Biežāk tajās izvieto obligātā militārā dienestā dienošos karavīrus, bet profesionālā militārā dienesta karavīri var izvēlēties, kur dzīvot laikā ārpus mācībām un dienesta. Kazarmas pastāv ne tikai karaspēkā, bet arī dažādās militarizētās institūcijās, organizācijās, piemēram, policijā.
Izarnus Takons

Dokumenti

Rusova hronika:
"Konrāds Joks, 22. Vācu ordeņa mestris, ieņēma mestŗa amatu 1307.gadā. [..] Šī mestŗa laikā izcēlās arī kaŗš starp ordeni un Sāmsalas biskapu. Šinī kaŗā mestris atņēma biskapam Hapsalu, Lodi un Leali kopā ar visu Vīku. Beidzot šo strīdu izbeidza Rīgas 5. virsbiskaps Izarns, kuŗš pēc tam atstāja savu biskapiju un aizceļoja uz savu dzimteni, Itāliju".
Duelis (filma)

Sižets

Deivids Mans vienkārši brauc ar savu sarkano Plymouth pa pamestu Kalifornijas ceļu. Kad viņš mēģina apdzīt kravas mašīnu, kravas mašīnas šoferis to uztver kā aizvainojumu un izaicinājumu. Iesākumā neredzamais kravas mašīnas šoferis vairākas reizes apdzen Deividu un piebremzē; pēc tām uzsāk ar Deividu spēlēt psiholoģiskās spēles, izaicinot viņu veikt apdzīšanu un uzreiz to bloķējot. Kravas mašīnas šoferis pat mēģina izraisīt nelaimes gadījumu Deivida automašīnai. Iesākuma Deivids mēģina aizmukt no kravas mašīnas, bet tad saprot, ka tas viņu neglābs, un ka viņam jāpieņem izaicinājums.

Filmas tapšana

Filma tika uzņemta speciāli rādīšanai televīzijā. Filmēšana aizņēma 13 darba dienas (no 1971. gada 13. septembra līdz 4. oktobrim), kaut arī pēc plāna bija paredzētas tikai 10 dienas, un iztērēti tika tikai 375 tūkstoši dolāru. Scenārijā bija tikai 50 rindiņas ar dialogiem - iesākumā Stīvens Spīlbergs plānoja uzņemt filmu vispār bez dialogiem, bet tam nepiekrita producents. Filmēšanas vieta bija Kalifornijas dienvidos. Filmas pirmizrāde notika 1971. gada 13. novembrī ASV kanālā ABC kā "Nedēļas filma".
Pēc filmas panākumiem televīzijā, filmu pārtaisīja demonstrācijām kinoteātros. Klāt pie sākotnēji 74 minūtes ilgās filmas, piefilmēja vēl 15 minūtes ar dažādiem skatiem (ar skolas autobusu, zvanu sievai, dzelzceļa pārbrauktuvi un citus), vēl galvenās lomas izpildītājs Deniss Vīvers ieskaņoja aizkadra komentārus. Ekrāna malu platuma attiecība no televīzijas 4:3 (1.33:1) tika pārveidoti uz platekrāna 16:9 (1.85:1). Filmas kases ienākumi sastādīja 7 miljonus dolāru.
Filmas videoversija, tāpat kā kino versija, ilgst 89 minūtes, bet atšķīrās no tās. Lielākoties Vīvera aizkadra komentāri tika izņemti un atstāti tikai viņa sākotnējā dialogu daļa, ar datoru palīdzību tika novērstas daudzas nepilnības, piemēram, kinokameru ēnas, ekrānu malu attiecību maiņas radītie kropļojumi un citas nepilnības.

Atsauksmes

Filma ieguva plašu kritiķu atbalstu, iegūstot vairākas balvas un apbalvojumus visā pasaulē, bet ASV filmai ir piešķirts "kulta" filmas statuss. Tas viss izraisīja slavenu kinoproducentu uzmanības pievēršanu Stīvenam Spīlbergam, un drīzumā viņam piedāvāja uzņemt pilnvērtīgu "lielā ekrāna" mākslas filmu, par kuru kļuva "Šugarlendas ekspresis".
Atašienes pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Čiganka, Ilzīte, Laudeņa (Oklā upe), Nīdreite, Oklā upīte, Oklā upīte, Zilupeite.
Ūdenstilpes: Boltais akacs, Broku ezers, Garā akacs, Īkritušā akacs, Jaunīšu ezers, Ļūmās akacs, Malnais ezers, Marindzes ezers, Pīslaistes ezers, Valnu ezers, Veiganta ezers, Zivju akacs.

Teritoriālās izmaiņas

1945. gadā pagastā izveidoja Atašienes, Buntuku, Putniņu un Zaļecu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Atašienes ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Krustpils (1949-1962) un Jēkabpils (pēc 1962. gada) rajonos. Atašienes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētos Zaļecu un Putniņu ciemus, 1977. gadā — daļu Mežāres ciema teritorijas. 
1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Atašienes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krustpils novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Atašiene (pagasta centrs), Agrārbanka, Drivnieki, Grandāni, Joksi, Kozuliņi, Kvietaines, Marinzeja, Nātrasstaleidzāni, Putniņi, Rijnieki, Rockāni, Troškas, Zalāni, Zirnaines.