google/wiki40b huggingface dataset:
Launkalnes pagasts

Ezeri

Pagastā atrodas 16 ezeri un lielākie no tiem ir Lizdoles ezers, Niedrājs un Spicieris

Purvi

Pagastā atrodas 10 dažāda lieluma purvi, bet lielākais no tiem ir Krievu purvs.

Vēsture

1935. gadā Cēsu apriņķa Launkalnes pagasta (līdz 1925. gadam Brantu pagasts) platība bija 70,78 km² un tajā dzīvoja 1186 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Brantu un Launkalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Tagadējā Launkalnes pagasta teritoriālā attīstība sākas ar 1945. gadā Valkas apriņķa Smiltenes pagastā izveidoto Cērtenes ciemu. Cērtenes ciems ietilpis Smiltenes (1949-1959) un Valkas (pēc 1959. gada) rajonos. Cērtenes ciemam 1951. gadā pievienoja Niedrāju ciema Vorošilova kolhoza teritoriju. 1968. gadā Cērtenes ciemu pārdēvēja par Launkalnes ciemu. 1979. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Palsmanes ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Launkalnes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Smiltenes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Silva, Launkalne (pagasta centrs), Rauziņa, Mežmuiža, Krūklanti, Liedulieši, Lībāni, Dāmi, Saltupi.

Saimniecība

Launkalnes pagastā atrodas Somijas Stora Enso Oyj meitas uzņēmuma AS Stora Enso Latvija kokzāģētava.
SIA Strenču mežrūpniecības saimniecība nodarbojas ar mežizstrādi, mežsaimniecību un kokapstrādi.
Igaunijas AS Graanul Invest meitasuzņēmums SIA Graanul Invest ražo koksnes granulas. Tam pagastā ir arī koģenerācijas stacija, kuras iekārtas piegādājis Somijas uzņēmums MW Power (Metso meitas uzņēmums).
Zvaigžņu Vārti SG-1

Pārskats

Zvaigžņu Vārti SG-1 turpina stāstu, kas aizsākās filmā Zvaigžņu Vārti un seko SG-1 militārās komandas piedzīvojumiem. SG-1 un divi desmiti citu SG komandu dodas uz citām planētām, izmantojot izdomātu citplanētiešu ierīci, sauktu par Zvaigžņu Vārtiem, kas seriālā ir izvietota slepenā ASV Gaisa spēku militārā bāzē, zināmā kā Zvaigžņu Vārtu Komandcentrs, Cheyenne Mountain kompleksā, Kolorādo. Pirmajās astoņās sezonās SG komandu mērķis ir izpētīt attālas planētas un meklēt jaunas tehnoloģijas un sabiedrotos cīņā pret Goa’uldiem, čūskveidīgu parazītu rasi, kas iemitinās cilvēka organismā, pārņemot tos savā varā. Kā skaidrots seriālā, tūkstošiem gadu atpakaļ Goa'uldi pārvietoja vergus no Zemes uz attālām apdzīvojamām planētām visā Piena Ceļa galaktikā un tagad izliekas par dieviem no dažādiem seniem Zemes mītiem, it īpaši no Ēģiptes mitoloģijas. Laika gaitā SG-1 uzzina, ka Zvaigžņu Vārtu tīklu miljoniem gadu atpakaļ uzbūvējusi augsti attīstīta citplanētiešu rase, pazīstama kā Senie, pirms tie, izmantojot savas spējas, pacēlās augstākā eksistences līmenī. 9 un 10 sezonās galveno pretinieka lomu seriālā ieņem izdomātas būtnes - Orai, kas pieder pie Seno rases, bet izmanto savas pārdabiskās spējas sevis iecelšanai dievu lomā.
Check Point

Vēsture

Check Point dibināts 1993. gadā Ramatganā, Izraēlā. Do izveidoja Gil Shwed, Marius Nacht un Shlomo Kramer. 1994. gadā izlaists pirmais produkts FireWall-1 — ugunsmūris (stateful firewall), kas seko katram tīkla savienojumam un bloķē tās paketes, kuras neattiecas uz aktīvajiem savienojumiem. 1994. gadā noslēgts līgums par ugunsmūra piegādi Sun Microsystems izstrādājumiem. 1995. gadā iegūts piegādes līgums ar Hewlett-Packard; atvērts birojs Redwood City, Kalifornijā.
1996. gada jūnijā Check Point akcijas sāktas kotētas NASDAQ biržā. 1998. gadā panākta vienošanās ar Somijas mobilo telefonu ražotāju Nokia, lai datortīklu drošības iekārtu operētājsistēmā IPSO iestrādātu ugunsmūra tehnoloģiju FireWall-1.
2002. gadā iegādāti 60 % uzņēmuma SofaWare Technologies kapitāldaļu. 2003. gadā nopirkts uzņēmums Zone Labs, kura galvenais produkts bija personālais ugunsmūris ZoneAlarm. 2006. gadā iegādāts uzņēmums Protect Data. 2006. gada beigās nopirkts ielaušanās novēršanas sistēmas izstrādātājs NFR security. 2009. gadā no Nokia nopirkta operētājsistēma IPSO, kuru Check Point apvienoja ar savu produktu Secure Platform, izveidojot operētājsistēmu GAiA.
2010. gadā iegādāts uzņēmums Liquid Machines. 2011. gadā nopirkts uzņēmums Dynasec. 2015. gada februārī iegādāts jaunuzņēmums Hyperwise, kas nodarbojās ar procesora līmeņa draudu aizsardzību. 2015. gada aprīlī nopirkts uzņēmums Lacoon Mobile Security, kas piedāvāja mobilo ierīču drošības risinājumus.
Jelgava II

Vēsture

Atklāta 1904. gadā kā Mītavas II stacija, vēlāk nozīmi zaudējusi, kopš 1922. gada nav vilcienu sarakstos. 1936. gadā šeit atvērta Mintavas pietura, kas likvidēta 1948. gadā, bet 1950. gadā sarakstos redzama pietura Jelgava-2 jeb Jelgava II. Kopš pasažieru satiksmes slēgšanas līnijā Jelgava—Krustpils pietura ir neizmantota. Joprojām saglabājies pasažieru perons.
Uldis Dumpis

Biogrāfija

Dzimis Latvijas Universitātes studentu Teodora Reiņa Dumpja (1923—1945) un Lilijas (dzimušas Ramanes) Dumpes (1922—2002) ģimenē. Tēvs mācījies Juridiskajā fakultātē, māte Filoloģijas un filozofijas fakultātes Romāņu un ģermāņu valodu nodaļā. 1943. gadā tēvu iesauc vācu armijā. Dienējis lidotāju skolā Kurzemē, vēlāk pārcelts uz Vāciju, kara beigās pazudis bez vēsts. Māte strādājusi par mūzikas skolotāju un ērģelnieci.
Uldis pirmos dzīves gadus pavadījis dzimtas mājās "Dumpjos" Īslīces pagastā, vēlāk ar māti pārcēlušies uz Rundāles pagastu un Bausku. Skolas gaitas iesācis Īslīces pamatskolā, mācījies Pilsrundāles septiņgadīgajā skolā, 1961. gadā beidzis Bauskas vidusskolu. Mācījies arī mūzikas skolā klavieres un trompeti un spēlējis basketbolu sporta skolā.
Iestājies Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātes Aktieru nodaļā. Pēc absolvēšanas, no 1965. gada Nacionālā teātra aktieris, kur darbojas joprojām. Pirmā loma teātrī 1965. gadā Salenieks A. Griguļa "Savu lodi nedzird". Kinodebija notiek 1964. gadā ar pulkveža adjutanta lomu Rīgas Kinostudijas filmā "Cielaviņas armija". 2002./2003.gada sezonā Latvijas Teātru skatē saņēmis balvu kā labākais dramatiskais aktieris par Vilhelma Putna (I.Ābeles “Dzelzszāle”) un Jusova (A.Ostrovska “Ienesīga vieta”) lomām.
Apbalvots ar Andreja Pumpura prēmiju (1987) un Alfrēda Amtmaņa — Briedīša prēmiju (1995). 2003. gadā Spēlmaņu nakts ceremonijā ieguvis balvu "Gada aktieris" par lomām izrādēs "Dzelzszāle" un "Ienesīgā vieta". 2015. gadā kopā ar Ģirtu Jakovļevu apbalvots ar Spēlmaņu nakts balvu par mūža ieguldījumu.
Attēlojis lomas kinofilmās un televīzijas seriālos. 2017. gadā ieguvis Lielā Kristapa balvu kā Labākais aktieris otrā plāna lomā par lomu filmā "Vectēvs, kas bīstamāks par datoru".
Sieva — televīzijas režisore Daina (dzimusi Dzene) Dumpe (1945), meita Dace Dumpe (1967), dēls Jurģis (1971—1988).
Ulrihs Stefans

Biogrāfija

No 1987. gada līdz 2005. gadam piedalījies dažādos Vācijas turnīros, tajā skaitā arī šaha Bundeslīgā. Vēlākos gados nopietni pievērsies korespondencšaham. 2010. gadā uzvarējis 23. Pasaules čempionātā korespondencšahā.
Georgs Kaizers

Biogrāfija

Georgs Kaizers piedzima Magdeburgā tirgotāja ģimenē, turpat arī studēja tirdzniecību. Pēc tam Kaizers devās strādāt uz Argentīnu, taču slimības dēļ bija spiests atgriezties dzimtenē. Viņa pirmais nozīmīgākais literārais darbs bija luga "Kalē pilsoņi" (1914), un tai sekoja citas - "No rīta līdz pusnaktij" (1916), "Korallis" (1918) utt. 1938. gadā nacistu cenzūra viņa darbus aizliedza, un Kaizers meklēja patvērumu Šveicē, kur arī uzrakstīja daudzus no saviem vēlīnajiem darbiem. Viņa pēdējais darbs bija viņa "grieķu drāmu" triloģija "Amfitrions", "Pigmalions" un "Belerofons" (to publicēja pēc autora nāves 1948. gadā).
Georgs Kaizers kopumā uzrakstīja vairāk nekā 60 lugas. Latviski Kaizera darbi nav izdoti (pirms Otrā pasaules kara daži no tiem gan uzvesti Latvijas teātros).

Literārā darbība

Georga Kaizera lugām raksturīga ekspresionisma tematika - piemēram, savā lugu triloģijā "Korallis", "Gāze" un "Gāze II" Kaizers formulē savu laikmeta tvērumu: cilvēks ir tikai tā viņa ķermeņa daļa, kas strādā, darbojas kā mašīna, cilvēciskais cilvēkā nav svarīgs, tāpat arī cilvēka dzīvība ne. Ekspresionisma autori, tostarp Kaizers, uzskata, ka viduvējībai un vienaldzībai jāpretojas, jāizceļ indivīds, nedrīkst samierināties ar dzīvošanu pelēkajā ikdienā.
Kaizera pirmās plašu atzinību guvušās lugas "Kalē pilsoņi" pamatā ir vēsturisks notikums, Kalē aplenkums. Kalē angļu aplenkumu izturēja 11 mēnešus, un pēc tam Anglijas karalis Edvards III lika pilsētas iedzīvotājiem izvēlēties - vai nu visi tās iedzīvotāju tiktu nogalināti, vai arī sešiem cienījamiem Kalē pilsoņiem jāpiekrīt pazemojošam nāvessodam. Lugā Kaizers norāda, ka tie, kuri piekrituši mirt visas pilsētas vārdā, nevis cieš, bet gan kļuvuši par īstiem cilvēkiem, jo ideāla vārdā atteikušies no viduvējības.
Atkritumu pārstrāde

Atkritumu pārstrāde ir otrreizējā izejvielu pārstrāde, kurā atkritumus izmanto, lai ražotu jaunus produktus, iegūtu enerģiju, samazinātu piesārņojumu. Atkritumu pārstrādi veido vairāki posmi. Daudzās valstīs ir pieņemts atkritumus šķirot, lai efektīvāk un ātrāk tos varētu pārstrādāt. Vēl ir nepieciešams tos transportēt, uzglabāt, iznīcināt un galu galā pārstrādāt. Dažādu atkritumu veidiem to pārstrādes process atšķiras.
Latviešu nacionālistu savienība

Latviešu nacionālistu savienība bija pagrīdes pretošanās kustības organizācija, kas bija aktīva vācu okupācijas laikā. LNS idejiskais vadītājs bija klasiskās filoloģijas students Arnolds Čaupals (segvārds Vilks), sekretārs un Latgales apgabala pārstāvis Staņislavs Barkāns. LNS izdeva nelegālu laikrakstu Tautas Balss, kura redakcijas grupas vadītājs bija Artūrs Kaminskis. Bez Kaminska laikraksta redakcijas grupā bija A.Čaupals, romāņu filoloģijas studente Ieva Birgere (Lase), students R.Jansons un citi.

Izveidošanās un darbība

Latviešu nacionālistu savienības (LNS) kodols izveidojās jau pirmās padomju okupācijas laikā, galvenokārt izplatot uz rakstāmmašīnas izgatavotas proklamācijas. Kā plašāka organizācija LNS noformējās vācu okupācijas pirmajos mēnešos. Dibināšanas sapulce notika policijas virsnieka Eduarda Medņa dzīvoklī Rīgā, Jumurdas ielā 1941. gada 10. novembrī. Pēc dibināšanas sapulces, 18. novembrī Rīgas Brāļu kapos organizācijas biedri nolika vainagu ar sarkanbaltsarkanu lenti un organizācijas nosaukumu.
LNS bija salīdzinoši izvērsta struktūra. Ārējo sakaru nodaļu vadīja teoloģijas students Artūrs Kaminskis (segvārds Kalns). Tās uzdevums bija uzturēt sakarus ar citām nacionālās pretošanās organizācijā. Popagandas nodaļu vadīja Valērijs Geidāns-Kļava. Pastāvēja divas militārās grupas - Alberta Duļļa vadītā grupa vāca ieročus (šajā grupā galvenokārt bija Rīgas 12. policijas iecirkņa darbinieki, un grupa bija cieši saistīta ar latviešu policijas bataljonu pārstāvjiem), un Savienības sargi, galvenokārt Rīgas 6. policijas iecirknī strādājošie, Viļa Rutka vadībā, kas apsargāja nelegālā laikraksta spiestuvi. Dāmu komiteju vadīja Marta Medne.
Līdz 1942. gada jūlijam kontaktā ar LNS darbojās vēl vairākas nelielas pagrīdes grupas, kas bija izveidotas Rīgas pilsētas bērnu slimnīcā, Sarkanā Krusta māsu skolā, a/s Vairogs, Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē, Rīgas Valsts tehnikumā, mašīnbūves rūpnīcā "Metālists", kā arī provincē — Dobelē. LNS bija sakari ar Konstantīnu Čaksti, Alfrēdu Valdmani, Ādolfu Klīvi, Džeimsu Raudziņu un citiem sabiedriskajiem darbiniekiem.

Dalībnieku turpmākās gaitas

No 1944. gada septembra līdz 1945. gada martam Alberts Dullis bija ieslodzīts Štuthofas koncentrācijas nometnē, pēc atbrīvošanas izgāja padomju filtrāciju. 1945. gada 5. maijā iesaukts Sarkanajā armijā. 1946. gadā atgriežoties Latvijā svēris tikai 46 kilogramus. Pēc kara dzīvoja Ventspilī, kur ilgus gadus bija sporta biedrības Daugava priekšsēdētājs.
Vilis Rutks pēc aresta tika spīdzināts, taču pārliecināja pratinātājus, ka laikraksta pēdējā numura matrices ir pēdējā brīdī sadedzinājis. Īstenībā divi viņa darbabiedri to paveica tikai pēc Rutka aizturēšanas. Vilis Rutks Dahavas koncentrācijas nometnē bija ieslodzīts divas reizes — 1944. gadā kā nacistu ieslodzītais, bet pēc kara kā amerikāņu karagūsteknis.
LNS biedrus Ievu Birgeri (Lasi), Ernu Briņķi, Olgu Dragunu, Nikolaju Liepiņu, Jēkabu Trušiņu un Ottomāru Verli pēc kara otrreiz represēja padomju drošības iestādes.
Ieva Birgere (Lase), ko vācieši bija ieslodzījuši Salaspils koncentrācijas nometnē, 1951. gadā tika apcietināta par līdzdalību Franču grupā.
Gorans Bezina

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Bezina uzsāka 1998. gadā, kad spēlēja Šveices hokeja līgas kluba Fribourg-Gottéron rindās. 1999. gada NHL draftā Goranu izvēlējās Fīniksas "Coyotes" vienība, taču uz Ziemeļameriku Bezina devās vien 2001. gada vasarā. Viņš spēlēja "Coyotes" Amerikas hokeja līgas fārmklubā Springfildas "Falcons", un vien 2003.—04. sezonā ar trim spēlēm debitēja arī Fīniksas kluba rindās. Tiesa, 2004. gada vasarā Bezina atgriezās Eiropā, pievienojoties Genève-Servette HC vienībai, kurā kopš 2006. gada pildīja komandas kapteiņa funkcijas.
Ženēvas kapteinis Bezina bija 10 sezonas pēc kārtas. 2014. un 2015. gadā kopā ar komandu izcīnīja Špenglera kausu. 2016. gada vasarā Bezina pievienojās KHL vienībai Zagrebas "Medveščak", taču 2017. gada janvārī atgriezās Genève-Servette HC rindās.
Šveices izlases rindās Bezina spēlējis vienpadsmit Pasaules čempionātos, kā arī 2006. gada olimpisko spēļu turnīrā.
Flamenko

Flamenko ir mūzikas, dziesmu un deju žanrs, kura izcelsmes vieta ir Andalūzijas autonomā komūna Spānijā. Flamenko, iespējams, ir attīstījies no 18. gadsimta Andalūzijas mūzikas, dziesmu un deju stila, to ietekmējuši vietējie čigāni. Pēdējā laikā tas ir attīstījies un kļuvis populārs visā pasaulē, lielākā popularitāte tam ir Spānijā, taču vairāk akadēmiju, kur pasniedz flamenko, ir Japānā, nevis Spānijā. 2010. gada novembrī UNESCO flamenko iekļāva cilvēces mutvārdu un nemateriālā kultūras mantojuma meistardarbu sarakstā.
Daugavpils Novadpētniecības un mākslas muzejs

Vēsture

1938. gada 30. maijā notika oficiālā Valsts vēstures muzeja Daugavpils nodaļas atklāšana. Pirmajos gados muzeja ekspozīcija iepazīstināja apmeklētājus ar Dvietes un Lubāna krastos un Jersikas pilskalnā atrastajiem arheoloģiskajiem izrakumiem. Bija apskatāmi arī tautastērpi un keramika. 1945. gadā muzejs tika pārdēvēts par Daugavpils Novadpētniecības un mākslas muzeju. 1959. gadā muzejs ievācās tagadējās telpās Rīgas ielā 8. 1967. gadā muzejam pievienoja blakus esošo divstāvu namu, kur izveidoja izstāžu zāli.
Kārlis Irbītis

Biogrāfija

Kārlis Irbīte (1902—1927) 1925. gadā pabeidza Rīgas valsts tehnikumu . Viņš konstruktora gaitas sāka vēl kā RVT mehānikas nodaļas audzēknis, Latvijas aeroklubā, sadarbojas ar lidotāju Nikolaju Pūli. Tālāk strādāja K. Bahmanes lidmašīnu fabrikā Rīgā — Purvciemā (1926—1930), kā konstruktors un Valsts elektrotehniskā fabrikā Rīgā (1935—1942) kā lidmašīnu būves vadītājs. Laikā līdz 1942. gadam viņš konstruējis ap 30 dažādu konstrukciju lidmašīnu. Daudz viņam deva sadarbība ar izcilo Amerikas Savienoto Valstu aviokonstruktoru profesoru latvieti Džonu (Jāni) D. Akermani, par kuru viens no brāļiem Raitiem, kas pirmie pacēlās gaisā, teicis: „Mazā Latvija var būt lepna ar Džonu Akermani, kuru tāda valsts kā Amerika uzskata par savu cilvēku. Viņš konstruējis pirmās satiksmes lidmašīnas, bezastes (delta spārna) lidmašīnu, 2. Pasaules kara laikā Boeinga spārna konstrukciju, izveidojis arī aeronauta tērpu. Latvijas valsts pastāvēšanas beidzamos gadus K.Irbīte sadarbībā ar J.Akermani uzsāka konstruēt arī pirmo militāro lidmašīnu, ko nepaspēja pabeigt līdz okupācijai 1941. gadā. 1943. gadā K.Irbīte emigrēja uz Vāciju, bija firmas Meseršmita A G. Bavārijā latviešu konstruktoru grupas vadītājs un izstrādāja divmotoru iznīcinātāja Me-10 spārnu konstrukcijas. Pēc kara 1948. gadā viņš aizceļoja uz Kanādu. Ar J. Akermaņa ieteikumu viņš kļuva par lidmašīnu rūpnīcas Canadair vecāko inženieri konstruktoru. Viņš risināja parastā klasiskā lidaparāta apvienojumu ar helikopteri C L -84, kas spēj bez ieskrējiena pacelties gaisā, kā arī reaktīvās treniņveida lidmašīnas izveidi. No 1971. līdz 1978. gadam bijis konsultants Makgila Universitātē Monreālā.
K. Irbīti 1990. gadā Latvijas inženieru biedrība, 1992. gadā Latvijas Zinātņu akadēmija iecēlušas par savu goda biedru. 1994. gadā viņš ieguvis arī Goda Vefieša nosaukumu. K. Irbīte sarakstījis grāmatu par Latvijas aviācijas vēsturi, kas angļu valodā iznākusi 1986. gadā, bet latviešu valodā 2003. gadā. K. Irbīte ir VEF firmas zīmes autors (1934) un pirmo VEF radioaparātu dizaina autors kopā ar savu brāli Ādolfu.
Ādams Ore

Dzīvesgājums

Dzimis 1855. gada 12. jūnijā Valtenberģu pagasta "Ores" mājās. Divdesmit gadu vecumā viņš devās uz Rīgu mācīties klavieru un ērģeļu spēlē. Vēlāk izglītojās Štutgartē un Neapolē. 1880. gadā III Vispārīgajiem latviešu dziedāšanas svētkiem Ore bija sacerējis tautas dziesmas "Kur tu augi, daiļa meita" harmonizējumu. Arī cita Ādama Ores dziesma "Daugaviņa, māmuliņa" laika straumē ieguva tautas dziesmas popularitāti.  
Pēc ērģeļspēles studiju beigām Ore kā koncertants apbraukāja Vāciju, Austriju, Šveici, Itāliju, Holandi un citas valstis, gūdams lo­kālus panākumus. Sacerēja viencēliena operu "Gunda", kas 1899. gadā uzvesta kādā Berlīnes teātrī.
Savus vasaras brīvlaikus un arī mūža vakaru Ādams Ore pavadīja tēva mājās un Mazsalacas draudzē kā ērģelnieks.
Miris 1927. gada 10. jūnijā Rīgā, apglabāts Mazsalacas kapos.
Pārpilnības rags

Pārpilnības rags (latīņu: cornu copiae) vai Amaltejas rags (grieķu: κέρας Ἀμαλθείας) ir pārpilnības un pārticības simbols. Parasti tiek attēlots kā raga formas trauks, pilns ar augļiem, ziediem un riekstiem. Cēlies no sengrieķu mitoloģijas, ko vēlāk pārņēmuši romieši un plaši lietots arī mūsdienās, sevišķi tēlotājā mākslā, arhitektūrā, heraldikā.

Izcelsme

Mitoloģijā ir vairāki skaidrojumi par pārpilnības raga izcelsmi.
Viszināmākā ir saistīta ar Zeva zīdīšanu, kurš kā mazulis tika noslēpts no sava tēva Krona alā Idas kalnā, kur to pieskatīja vairākas dievišķās aukles, tajā skaitā nimfa Amalteja kazas izskatā. Amalteja mazuli Zevu zīdīja ar savu pienu. Zevam jau zīdaiņa vecumā bijis liels spēks un, spēlējoties ar Amalteju, tas viņai nolauzis vienu ragu, bet ar savām dievišķajām spējām devis tam spēju uz nebeidzamu barošanu.
Citā mītā pārpilnības rags radies, Hēraklam cīnoties ar upju dievību Akeloju un nolaužot tam vienu no ragiem.
Pārpilnības rags bija vairāku grieķu un romiešu ar ražas novākšanu, pārticību un garīgumu saistīto dievību atribūts: Zemes dieviete Gaja vai Terra, bagātības dievs Pluts, nimfa Maja, veiksmes dieviete Fortūna.
C reaktīvais olbaltums

C reaktīvais olbaltums jeb CRO (arī C reaktīvais proteīns, CRP) ir asins plazmas olbaltumviela, kas pieder pie beta globulīniem. Tas pieder pie akūtas fāzes olbaltumiem, kuru koncentrācija asinīs paaugstinās iekaisuma gadījumos. CRO ir augsti jutīgs nespecifisks iekaisuma rādītājs, kura līmenis sāk paaugstināties pēc 6—8 stundām un ir redzami paaugstināts jau 12—48 stundas pēc iekaisuma sākuma. Veseliem cilvēkiem CRO koncentrācija asinīs ir niecīga.

Vēsture

C reaktīvo olbaltumu 1930. gadā atklāja Viljams Tilets (William Smith Tillett) un Tomass Frānsiss (Thomas Francis junior) Rokfellera medicīnisko izmeklējumu institūtā. CRO atklāja plazmā pacientiem, kuri slimoja ar pneimoniju, un tā tika nosaukts, jo spēja piesaistīt un izgulsnēt pneimokoku C polisaharīdus.

Uzbūve

C reaktīvo olbaltumu veido piecas atsevišķas subvienības, kuras ar nekovalentām saitēm ir saistītas cikliskā pentamērā struktūrā ar molekulāro masu no 110000 līdz 140000 daltoniem.

CRO išēmiskā insulta gadījumā

CRO līmenis serumā ir paaugstināts apmēram 3/4 slimnieku ar išēmisko insultu. Paaugstinātu CRO līmeni var arī izraisīt sistēmiska iekaisuma atbilde, audu bojājumi vai išēmiskam insultam līdzi nākoša infekcija.

CRO iedarbība

CRO iedarbības mehānismi ir dažādi. Uzskata, ka CRO stimulē imūnsistēmas reakcijas, tostarp fagocitozi, piedalās T un B limfocītu mijiedarbībā, aktivē klasisko komplementa sistēmu. CRO sintezējas galvenokārt aknās, tā sintēzi aktīvi aizsāk antigēni, imūnkompleksi, citokīni (interleikīns 6, audzēju nekrozes faktors, interleikīns 1). 
CRO spēj piesaistīt plašu spektru toksīnu, bojāto audu daļiņu un baktēriju ligandu, novēršot to izplatīšanos organismā. Pats par sevi CRO nav imunitātes mediatoru grupā, taču ir seruma pamatsastāvdaļa akūtas iekaisuma fāzes attīstīšanās gadījumā.
Uzskata, ka CRO arī veicina asinsvadu sašaurinošā endotelīna veidošanos, kas pastiprina monocītu un SICAM-1 hemoatraktanta-1 ekspresiju, izraisa endotēlija disfunkciju, asinsvadu sašaurināšanos un arteriāla spiediena pieaugumu. CRO aktivē arī lipīdu peroksīdu oksidēšanos, piedalās oksidatīvā stresa attīstībā un negatīvi ietekmē endotēlija darbību.
Jakānu dzimta

Izskats

Jakānus var atpazīt pēc to garajām kājām un lielajām pēdām ar ļoti garajiem pirkstiem. Pateicoties tiem, jakāni var soļot pa peldošo ūdensaugu lapām. Tādēļ ir tautas, kas jakānus sauc par Jēzus putniem. Turklāt tiem ir labi attīstīts arī pakaļējais pirksts, kas citiem tārtiņveidīgajiem parasti pavisam neattīstījies. Tiem ir asi knābji, noapaļoti spārni un daudzām sugām uz pieres knābja pamatnes vairogs. Lai arī abu dzimumu putni izskatās pilnīgi vienādi, mātītes ir gandrīz divas reizes lielākas par tēviņiem.

Ieradumi

Jakāni apdzīvo saldūdens ezerus vai dīķus. Āzijā tos var sastapt uzpludinātajos rīsa laukos. Tie parasti mitinās stāvošos ūdeņos, mierīgās vietās, kur daudz peldlapainu augu. Tie var veikli skraidīt pa nestabilo ūdensrožu un līdzīgo augu lapu klājienu, reizēm vēl balansējot ar spārniem. Daudzām sugām olas perē tēviņi, kā arī tēviņi būvē peldošas ligzdas, kuras ir diezgan plānas un neizturīgas. Olas ir ar tumšām, neregulārām līnijām, kas rada kamuflāžas efektu, olu vizuāli noslēpjot starp augiem. 
Jakāni barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām. Daudzas jakānu sugas ir mazkustīgas, bet garastes jakāns (Hydrophasianus chirurgus) migrē savā reģionā nelielus attālumus no ziemeļiem uz dienvidiem un atpakaļ.
Ļudovīts Štūrs

Biogrāfija

Štūrs dzimis 1815. gadā Uhrovecas ciemā luterticīga skolotāja ģimenē. Pēc 106 gadiem tajā pašā mājā piedzima cits redzams slovāku sabiedrisks darbinieks — Aleksandrs Dubčeks. No 1827. līdz 1829. gadam Štūrs gāja skolā Ģērā. No 1829. līdz 1836. gadam darbojās prestižajā luterāņu licejā Presburgā, vispirms kā audzēknis, vēlāk kā skolotājs. Iesaistījās "Čehu-slāvu biedrības" (Společnost česko-slovanská) darbā. 1831. gadā sarakstīja pirmos dzejoļus. 1836. gadā Štūrs nosūtīja vēstuli čehu nacionālās kustības darbiniekam Františekam Palackim, kurā rakstīja, ka slāvu protestantu lietotā valoda Augšungārijā (mūsdienu Slovākijā) kļūst nesaprotama vairumam iedzīvotāju, un ierosināja izveidot kopēju "čehoslovāku valodu". Nesaņemdams atbalstu no Palacka, tā paša gada 24. aprīlī Štūrs kopā ar domubiedriem Devīnas pilī zvērēja uzticību slovāku nacionālajai lietai.
Pirms Štūra darbības slovāku apdzīvotajās teritorijās eksistēja divas valodas tradīcijas — katoļi lietoja Antona Bernolāka izveidoto valodas standartu, bet luterāņi — Morāvijas Kralices bībeles čehu valodas formu. 1843. gadā Presburgā kopā ar domubiedriem Ļudovīts Štūrs ķērās pie slovāku valodas kodifikācijas, pamatojoties uz valodas centrālajiem dialektiem.  Gada vidū, sabiedriskās darbības dēļ, Štūrs bija spiests pamest skolotāja amatu. Protestējot pret to uz Levoču pārcēlās 22 Štūra studenti — viņa atbalstītāji. Viens no tiem — Janko Matūška, šī gadījuma kontekstā sacerēja himnisku dziesmu Nad Tatrou sa blýska ("Zibens pār Tatriem"), kas mūsdienās ir Slovākijas valsts himna.  
1844. gadā Štūrs sarakstīja darbu Nárečja slovenskuo alebo potreba písaňja v tomto nárečí ("Slovāku dialekts un nepieciešamība rakstīt tajā"), bet 1846. gadā — savu galveno darbu Nauka reči Slovenskej ("Slovāku valodas teorija"). Savā darbībā Štūrs novērsās no priekšteča Jāna Kolāra ideju par čehiem un slovākiem kā vienotu tautu. 1845. gada 1. augustā iznāca pirmais avīzes Slovenskje národňje novini (Slovāku nacionālās ziņas) numurs — tā bija sarakstīta jaunajā valodas standartā. No 1846. līdz 1848. gadam Stūrs bija Ungārijas parlamenta (diēta) deputāts Presburgā.
Izceļoties 1848. gada revolūcijām, Štūrs piedalījās Slāvu kongresā Prāgā, vēlāk kļuva par horvātu žurnāla Slavenski Jug Zagrebā redaktoru. Piedalījās slovāku sacelšanas sagatavošanā pret revolucionārajiem ungāriem, kuru līderis Lajošs Košuts atbalstīja maģārizācijas politiku.
Miris 1856. gadā netīši ievainojot sevi medībās.