google/wiki40b huggingface dataset:
Benkovaca

Vispārējās ziņas

Benkovaca ir lielākā apdzīvotā vieta Ravni Kotari vēsturiskajā reģionā. 20 km uz dienvidrietumiem atrodas Biograda na Moru, 30 km uz ziemeļrietumiem — župānijas galvaspilsēta Zadara, bet 60 km uz austrumiem Knina. Ar šīm pilsētām Benkovacu savieno automaģistrāles. 5 km no pilsētas garām iet automaģistrāle Zagreba — Splita. Benkovacā ir arī dzelzceļa stacija līnijā Zadara — Knina.
Pirms Horvātijas neatkarības kara Ravni Kotari reģionā dzīvoja jaukts horvātu-serbu iedzīvotāju etniskais sastāvs. 1991. gadā serbu bija 53%, bet horvātu — 47%. Karadarbības rezultātā lielākā serbu iedzīvotāju daļa emigrēja no reģiona, un tajā pat laikā šeit apmetās horvātu bēgļi no Bosnijas, kā rezultātā krasi mainījās etniskais sastāvs. Saskaņā ar 2001. gada tautas skaitīšanu horvāti sastādīja 90%, bet serbi — 7,5% no kopējā iedzīvotāju skaita.
Pilsētas ekonomika balstās uz lauksaimniecību, un, pirmkārt, uz vīnkopību. Pilsētas apkaimē atrodas akmeņlauztuves, kur tiek iegūts celtniecības materiāls.

Vēsture

Pirmās cilvēku darbības pēdas Benkovacas apkārtnē, kas piederēja Danilo kultūrai, tika konstatētas pie Smilčičas ciema. Pirmsromiešu periodā šo reģionu apdzīvoja liburnieši, viena no ilīriešu ciltīm. Romas pilsoņu kara laikā liburnieši nostājās Cēzara pusē. Romieši piemin šādas liburniešu apmetnes: "Nedina" (Nadina), Karīnija (Karina), Varvarija (Bribira) un Aserija (Podgrađe). 7. gadsimtā uz Dalmāciju atnāca horvāti. 1409. gadā Ravni Kotari kopā ar Dalmācijas piekrasti pārgāja Venēcijas valdījumā. 15. gadsimta pirmajā pusē venēcieši šeit uzcēla vairākus spēcīgus cietokšņus, to skaitā Benkovacu. Cietokšņa nosaukums un pēc tam arī pilsētas nosaukums nāk no vienas aristokrātiskas dzimtas reģionā. 1527. gadā Benkovacu ieņēma turki, bet 1683. gadā venēcieši to atkaroja. Vēlāk pilsēta piederēja Austrijas impērijai un Dienvidslāvijai. Horvātijas kara laikā pilsēta pārtapa sīvas militārās darbības arēnā starp horvātiem un pašpasludināto Serbu krajinu. Reintegrēta Horvātijas sastāvā 1995. gadā, operācijas "Vētra" gaitā.
Sičuaņas bēdrozis

Izplatība

Sičuaņas bēdrozis izplatīts Ķīnas centrālās daļas rietumos — Tibetas austrumos, Cjinhai provincē, Gansu provinces dienvidos un Sičuaņas rietumos. Lai arī izplatības areāls ir samērā liels, populācija sadrumstalota un neliela.

Izskats

Sičuaņas bēdrozis ir neliels vārnu dzimtas putns ar garu asti un īsu, spēcīgu knābi. Tēviņš ir nedaudz lielāks nekā mātīte. Ķermeņa garums apmēram 30 cm, svars 92—123 g.
Sičuaņas bēdrozis ir viens no vismazāk pētītajiem vārnu dzimtas putniem. Apspalvojums pelnu pelēks, galva melna. Kājas pelēkas, knābis gaiši pelēks, gandrīz balts un koši kontrastē ar tumši pelēko apspalvojumu. Apmēram trešdaļai novēroto putnu uz spārniem bija balta šķērsjosla. Iespējams, tā attīstās, putniem kļūstot vecākiem.

Uzvedība un barība

Sičuaņas bēdrozis galvenokārt sastopams augstkalnos 3000—4270 m virs jūras līmeņa. Mājo sausos egļu mežos, arī jauktos mežos ar balteglēm un rododendriem. Šajos mežos parasti tikpat kā nav pameža. Pēdējos 30—40 gados lielākā daļa šo mežu izcirsta, tādēļ sugas izdzīvošana ir apdraudēta.
Rudenī bēdroži veido nelielus baros, kuros ir 5—6 īpatņi, bet reizēm pat vairāk kā 10 īpatņi. Barojas ar bezmugurkaulniekiem, augļiem un čiekuru sēklām. Barību meklē koku zaros, rūpīgi pārskatot katru mizas plaisiņu.

Ligzdošana

Ligzdošanas sezona sākas agri pavasarī — martā vai aprīlī, kad mežus vēl klāj sniegs. Sičuaņas bēdrozim raksturīga kooperatīvā mazuļu audzināšana. Grupā (apmēram 3—4 īpatņi) ir tikai viens dzimumbriedumu sasniedzis pāris, pārējie palīdz barot mazuļus, kā arī jaunos putnus, kas tikko atstājuši ligzdu.
Ligzda masīva žagaru platforma, kas novietota uz zara, tuvu pie koka stumbra. Atrodas egļu augšējos zaros, noslēpta skatienam (apmēram 15 m augstumā). Dējumā 3 olas. Inkubācijas periods ilgst apmēram 22 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš to baro. Palīgi to nedara. Mazuļi ligzdu atstāj apmēram 25 dienu vecumā.
Dikļu pagasts

Vēsture

1935. gadā Dikļu pagasta platība bija 110 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Dikļu un Jaundikļu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Dikļu ciemam pievienoja Jaundikļu ciemu, 1961. gadā - daļu Dauguļu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Valmieras novadā.

Apdzīvotās vietas

Pagasta centrs atrodas Dikļos.
Mēness starus stīgo

Mēness starus stīgo ir Emīla Dārziņa jauktā kora dziesma ar Aspazijas dzejoļa (1901) vārdiem, kas pirmo reizi atskaņota 1910. gada Piekto vispārējo latviešu dziedāšanas svētku koncertā. 
Emīls Dārziņš to vērtēja kā savu meistarīgāko kordziesmu. Tās divtaktu tematiskais kodols jauktā 5/4 taktsmērā saglabājas visas dziesmas laikā, no trīsbalsīga salikuma sasniedzot sešbalsīgu spēcīgajā kulminācijā noslēgumā.

Dziesmas raksturojums

Dziesma "Mēness starus stīgo" ir spilgts latvju romantiskās kormūzikas paraugs un pieder individuālās lirikas žanram, kurā iekļaujas vēl otrs Dārziņa kordarbs "Sapņu tālumā" un ar tiem pašiem Aspazijas tekstiem komponētās Vītola solo dziesmas. Pēdējais gan savā laikā Dārziņu rāja par šo tekstu izvēlēšanos kordziesmai, kas "..neskatoties uz labi izdevušos mūziku", tomēr "..nenoliedzams aistētisks pārpratums", taču arī Vītols pats savos kordarbos, kad balādisku tekstu sāka trūkt, tīri individuālajai lirikai gluži garām nespēja paiet. 
Dziesmusvētku vēsturnieks Valentīns Bērzkalns turklāt rakstīja, ka "laika gaitā Dārziņa kordziesmu melodiskums un sirsnīgā noskaņa mūs arī tā pieradinājusi, ka par šīm teksta un mūzikas attiecībām tagad vairs nemēdzam daudz diskutēt. Tāpat labprāt pieveram acis pret dažu Dārziņa darbu rudimentāritāti, kāda sastopama arī dziesmā "Mēness starus stīgo", piemēram, tās melodiskajā attīstījumā un tikpat kā nemainīgajā ritmā. Cita starpā, to pašu tekstu citādā noskaņā un stingra diatonisma robežās komponējis vēl Emilis Melngailis, un to nereti atskaņoja Reitera koris. Bet arī Melngaiļa dziesma palikusi rudimentārā veidā un tautā tā neieskanējās.
2005. gadā "Mēness starus stīgo" jauktam korim sacerēja arī komponists Andris Dzenītis.
Jūrgordena

Jūrgordena (zviedru: Djurgården) ir sala un Stokholmas pilsētas daļa, kurā plešas dabiski veidojies parks, kas atrodas Stokholmas centrā. Tā ir pilsētas iedzīvotāju un viesu iecienīta atpūtas un izklaides vieta. Salu ar pilsētas daļu Ēstermalmi savieno Jūrgordenas tilts jeb Jūrgordsbrons.
Mūsdienās Jūrgordenas dienviddaļa ietilpst Ekoparka, kas ir pasaules pirmais Nacionālais pilsētas parks, sastāvā. Salas lielāko daļu aizņem dabiski veidojies parks, tajā pastāvīgi dzīvo aptuveni 800 iedzīvotāju. Salā atrodas daudz muzeju, tajā ir iespējams baudīt kultūru un dabu. No salas var baudīt panorāmu, skatoties uz Ēstermalmi, Sēdermalmi, Šepsholmenu un Nibrovikenu.

Vēsture

Pēc karaļa Juhana III vēlmes 1580. gadā salas teritorijas daļā tika ierīkota karaļa dzīvnieku rezervāts, kurā dzīvoja staltbrieži, ziemeļbrieži un aļņi. Gadsimtu vēlāk karalis Kārlis XI lika šo teritoriju ierobežot, lai to izmantotu medībām. 18. gadsimtā Jūrgordena kļuva par populāru atpūtas vietu, šajā laikā salā parādījās daudzas iebraucamās vietas. 19. gadsimta beigās uz salas Arturs Hazēliuss nodibināja Ziemeļu un brīvdabas muzeju jeb Skansenu. 1900. gadā Jūrgordenā tika atklāts izpriecu atrakciju parks Tivoli Grēnalunda.

Ievērojamākās vietas

Jūrgordenā atrodas daudzi muzeji, kuru vidū ir minami Skansens, Ziemeļu muzejs, Ūdens muzejs Akvārijs, Junibakena, Kuģu muzejs, Vāsas muzejs, Bioloģijas muzejs, kā arī galerijas — Tīla galerija un Liljevalka galerija.
Nozīmīgi salas apskates objekti ir arī vēsturiskās teritorijas, kuru vidū ir minamas Lejonsletena, Jūrgordstādena — salas mazpilsētiņa un Bekholmena — atsevišķa maza saliņa, uz kuras atrodas vēsturisks un sens kuģu doks, kas arī mūsdienās pilda savas funkcijas. Minama ir arī ampīra stilā veidoto dekoru Rūsendāles pils un dārzs, kā arī prinča Eušēna Valdemāra zemesraga pils, kas glabā saikni ar karalisko ģimeni.
Uz salas, netālu no Vāsas muzeja atrodas prāmja "Estonia" piemiņas memoriāls.
Sambo

Vēsture

Par sambo izveidotājiem tiek uzskatīti divi savstarpēji konkurējoši austrumu cīņas meistari — Vasilijs Oščepkovs un Viktors Spiridonovs. Oščepkovs dzimis Sahalīnā, kas pēc Portsmutas līguma nosacījumiem 1905. gadā kļuva par Japānas īpašumu. Oščepkovs kā bārenis un Japānas pilsonis nonāca apmācībā garīgajā seminārijā Kioto, bet vēlāk tika uzņemts Kodokanas institūtā, kur 1913. gadā ieguva džudo pirmo danu.
Spiridonovs bija Krievijas armijas kadru virsnieks, kurš 1906. gadā ieinteresējās par tajā laikā Eiropā populāro džiudžitsu, ko apguva pašmācības ceļā. Pirmā pasaules kara laikā guvis smagu kontūziju un atvaļinājies. 1918. gadā sācis nodarboties ar milicijas darbinieku apmācīšanu tuvcīņai. No 1923. gada iekšlietu darbinieku sporta biedrībā Dinamo izveido specifiska cīņas veida samoza ([самоз]ащита — 'pašaizsardzība') apmācību, kas paredzēta tikai specvienību kaujiniekiem.
Paralēli tiek attīstīts sporta sambo. Oščepkovs sāk pasniegt džudo Maskavas Fiziskās kultūras institūtā. Pārvaldot arī ušu un durkļu cīņas, kā arī augstskolā no studentiem iepazinies ar dažādu PSRS tautu cīņu veidiem, Oščepkovs pakāpeniski attālinās no klasiskā džudo kanoniem un veido jaunu pašaizsardzības cīņas mākslu. Vienlaicīgi tā paša institūta militārajā fakultātē Oščepkovs pasniedz jaunizveidotās cīņas mākslas kaujas stilu.
Pakāpeniski Spiridonova un Oščepkova izveidotie cīņās stili apvienojas un 1938. gada 16. novembrī sambo oficiāli atzīst PSRS Sporta komiteja.
Nodoklis

Nodoklis ir obligāts ar likumu noteikts maksājums, kuru veic juridiskas vai fiziskas personas, lai veidotu daļu no valsts budžeta. Nodoklis ir ienākumu vai mantas daļa, ko valsts vai pašvaldība saņem noteiktos apmēros no savas teritorijas iedzīvotājiem un izmanto saimniecisku darbību un vispārīgo izdevumu segšanai. Vēl viens nodokļu mērķis ir regulēt ekonomiku gan mikrolīmenī, gan makrolīmenī. Ja nodokli nemaksā, tad piemēro administratīvo metodi — atsūta paziņojumu par to, ka nav samaksāts, bet, ja uz šo paziņojumu nereaģē, tad tiek piemērota tiesas metode — parādu piedzīšana caur tiesu.

Nodokļu izmantošana

Nodokļus valsts vai pašvaldība iekasē, lai segtu preces un pakalpojumus, kurus izmanto sabiedrība. Pie šīm precēm un pakalpojumiem pieder, piemēram, ielu apgaismojums, ceļu uzturēšana, policijas darbības nodrošināšana, ugunsdzēsēju atalgošana un tā tālāk. No nodokļiem tiek veidoti arī pabalsti un pensijas. Nodokļi ir arī instruments mikroekonomikas un makroekonomikas regulēšanā. Ja valstī vai pašvaldībā ir lielāks nodokļu slogs, tad pastāv arī lielāks sabiedrisko preču un pakalpojumu klāsts.
Vācu ordeņa lielmestri

Vācu ordeņa lielmestri jeb virsmestri ir Vācu ordeņa augstākie pavēlnieki un karavadoņi.
Latvijas veģetāriešu biedrība

Latvijas veģetāriešu biedrība bija 1927. gadā Rīgā dibināta bezpeļņas organizācija ar filiāli Liepājā. 20. gadsimta sākuma laikraksti liecina, ka 20. un 30. gados biedrība izdeva grāmatas, rīkoja priekšlasījumus, pavārmākslas kursus, ekskursijas un izstādes saistībā ar veselīgu un videi draudzīgu dzīvesveidu. Biedrību vienlaikus ar daudzām citām nevalstiskām organizācijām slēdza 1940. gadā pēc Latvijas okupācijas.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais tautas vai pasaules mūzikas albums

Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais tautas vai pasaules mūzikas albums ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko mūsdienu tautas vai pasaules mūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā. Piecas reizes šo balvu ieguvuši Iļģi, bet trīs — Auļi.
Balva kopš 1998. gada tiek pasniegta katru gadu. Līdz 1999. gadam nominācijas nosaukums bija Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais folkloras albums, no 2000. līdz 2013. gadam — Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais mūsdienu tautas mūzikas albums, savukārt 2014. gadā tā ieguva savu pašreizējo nosaukumu.
23. trolejbusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Purvciems — Centrālā stacija trolejbusi brauc pa šādām ielām: Dzelzavas iela, Vaidavas iela, Ieriķu iela, A. Čaka iela, Marijas iela, Elizabetes iela un Satekles iela.
Virzienā Centrālā stacija — Purvciems trolejbusi brauc pa šādām ielām: Satekles iela, Marijas iela, A. Čaka iela, Ieriķu iela un Dzelzavas iela.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Purvciems trolejbusi brauc pa šādām ielām: Buru iela, Laivu iela, Mūkusalas iela, Salu tilts, Lāčplēša iela, Gogoļa iela, Marijas iela, A. Čaka iela, Ieriķu iela un Dzelzavas iela.
Virzienā Purvciems — 2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) trolejbusi brauc pa šādām ielām: Dzelzavas iela, Vaidavas iela, Ieriķu iela, A. Čaka iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Inženieru iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Lāčplēša iela, Salu tilts, Mūkusalas iela, Laivu iela un Buru iela.
1972. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula

Šī ir 1972. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula. 1972. gada olimpiskajās spēlēs vismaz vienu medaļu izcīnīja 48 valstis, 73 valstis neizcīnīja nevienu medaļu.
Tīzenhauzeni

Tīzenhauzeni (vācu: von Tiesenhausen) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas ieceļojusi Latvijā krusta karu laikā 13. gadsimtā un vēlāk izplatījusies arī Igaunijā, Prūsijā, Lietuvā, Polijā un Krievijā.
Kopā ar Līveniem, Rozeniem, Patkuliem, Ikšķiļiem, Ostenzakeniem un Ungerniem veidoja Baltijas provinču vecāko dižciltīgo dzimtu kopu (vācu: Baltischer Uradel), kas jau kopš 13. gadsimta bija saradojušies ar vietējiem dižciltīgajiem.

Vēsture

Dzimta cēlusies no Tīzenhauzenas, kas atrodas uz ziemeļiem no Nīnburgas pie Vēzeres Lejassaksijā Vācijā. Rakstos norādes par Henriku un Egelbertu no Tīzenhauzenas atrodamas jau 1215. gadā. Pēdējais kā Engelbertus de Tysenhusen parādījās 1223. gadā Livonijā un pieminēts kā Tērbatas bīskapa Hermaņa fon Bukshēvdena (Hermann I. von Buxthoeven) svainis. Viņš bija arī pirmā Rīgas bīskapa Alberta svainis. Engelberta dēls Johans apprecēja Kokneses ķēniņa Vetsekes mazmeitu Sofiju un tādējādi saņēma lēnī zemes Kokneses apkārtnē.
Latvijā Tīzenhauzenu dzimta sazarojās pēc divu sākotnējo dzimtmuižu nosaukumiem divās daļās: Ērgļu (vācu: Erlaa) un Bērzaunes (Bersohn).
Kounotori 3

Derīgā krava

Ar HTV-3 stacijā nogādāja aptuveni 4600 kg derīgās kravas, no tās 3,6 t hermētiskajā sekcijā un 1,1 t nehermētiskajā nodalījumā.
Hermētiskajā sekcijā atradās iekārtas stacijai, zinātniskie eksperimenti, pārtika un lietas apkalpei, kas ievietotas astoņās statīvu somās (HTV Re-supply Racks, HRR). Kosmosa kuģis veda akvāriju Aquatic Habitat (AQH). NASA ūdens sūkņa iekārtai Water Pump Assembly (WPA) katalītisko reaktoru paredzēts nomainīt 2012. gada martā salūzušo, kā arī Kibo moduļa ūdens dzesēšanas sistēmas cirkulācijas sūkni, kas arī sabojājās martā.
Tur atradās arī CubeSat formas pavadoņu izmešanas iekārta JEM-Small Satellite Orbital Deployer (J-SSOD) un pieci mazi pavadoņi: Raiko, We-Wish, Niwaka, TechEdSat, F-1. J-SSOD ļauj palaist brīvā lidojumā pavadoņus no stacijas Kibo moduļa bez kosmonautu iziešanas atklātā kosmosā.
Kounotori 3 atradās īpašs aparāts Reentry Breakup Recorder (REBR) i-Ball, kas spēj izturēt augsto temperatūru, kad kosmosa kuģis noiet no orbītas un sadeg Zemes atmosfērā. REBR šajā posmā ieraksta telemetrijas datus un noraida zinātniekiem, lai varētu saprast procesus, kas notiek sadalīšanās laikā.
Nehermētiskajā sekcijā atradās vaļējā palete EP-MP (Exposed Pallet - Multi-Purpose) ar Multi-mission Consolidated Equipment (MCE) un NASA kosmisko sakaru un navigācijas testēšanas vietu SCAN Testbed.

Lidojuma gaita

Starts notika 2012. gada 21. jūlijā 02:06:18 UTC no Tanegašimas kosmosa centra Yoshinobu starta kompleksa (LA-Y) otrā starta laukuma ar nesējraķeti H-IIB. 14 minūtes 53 sekundes pēc starta kosmosa kuģis atdalījās no pēdējās pakāpes.
27. jūlijā kosmosa kuģis tuvojās un saslēdzās ar SKS. 12:23 UTC stacijas manipulators, kuru vadīja Džozefs Akaba, satvēra Kounotori 3. Pēc tam Akihiko Hošide kuģi pārvietoja uz Harmony moduļa pret Zemi vērsto pieslēgvietu. Pievienošanas operācija beidzās 14:34 UTC. Lūkas tika atvērtas 28. jūlijā.
6. augustā no Kounotori nehermētiskās sekcijas ar stacijas manipulatoru tika izņemta vaļējā palete ar MCE un SCaN Testbed un pārvietota uz Kibo vaļējo platformu. Vēlāk, 7. un 9. augustā SCaN Testbed un MCE tika noņemts no paletes un uzstādīts paredzētajās vietās. Vaļējā palete tika atgriezta Kounotori 10. augustā.
Kravas kuģa atvienošana no stacijas sākotnēji bija paredzēta 6. septembrī, bet tika pārcelta 32. ekspedīcijas aktivitāšu dēļ. Pirms atvienošanas kuģī tika uzstādīti un aktivizēti aparāti REBR un i-Ball .
Kounotori 3 atvienoja no stacijas 2012. gada 11. septembrī 11:50 UTC ar stacijas manipulatoru. HTV-3 no robotrokas tika atlaists 15:50 UTC.
14. septembrī HTV-3 veica vairākas dzinēju iedarbināšanas. Tad tas nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfērā virs Klusā okeāna dienviddaļas, kas notika aptuveni 05:27 UTC.
Maschinenfabrik Berthold Hermle

Ražošana

Kompānijas ražotās apstrādes iekārtas tiek izmantotas instrumentu ražošanai, veidņu, presformu un sērijveida ražošanas detaļu izgatavošanai, tostarp medicīnas aprīkojuma, optikas, aviācijas un auto industrijā.

Vēsture

1938. gadā Bertolds Hermle Vācijas ciemā Gosheimā nodibināja Bertolda Hermles skrūvju fabriku.
1957. gadā uzsākta frēzmašīnu ražošana.
1990. gadā uzņēmums tika pārdēvēts par Maschinenfabrik Berthold Hermle AG.
Džalalabada

Vēsture

Apdzīvotā vieta veidojusies kā kišlaks pie dziednieciskajiem minerālūdeņu avotiem Ajubto kalnā. 19. gadsimta sākumā Kokandas haniste šeit uzbūvēja cietoksni. Vietējie iedzīvotāji nodarbojās galvenokārt ar lauksaimniecību un svētceļnieku apkalpošanu. 1870. gadā šeit tika izvietots Krievijas garnizons un kopā ar to ieradās ieceļotāji no Krievijas. 1877. gadā Džalalabadai piešķirts pilsētas statuss. 1915. gadā savienota ar privātu dzelzceļa līniju no Andidžonas. No 1939. līdz 1959. gadam apgabala centrs, līdz 1991. gadam — rajona centrs. Pilsētā vairāki pārtikas rūpniecības un minerālu pārstrādes uzņēmumi, kā arī trīs universitātes. Darbojas balneoloģiskais kūrorts.
Starptautiskā nedzirdīgo šaha komiteja

Starptautiskā nedzirdīgo šaha komiteja (ICCD) (angļu: International Chess Committee of the Deaf, agrākā abreviatūra bija ICSC (angļu: International Committee of Silent Chess)) ir starptautiska sporta organizācija, kas dibināta 1949. gadā Kopenhāgenā, un apvieno nedzirdīgos un vājdzirdīgos šahistus.
Aleksandrs Vanags (arhitekts)

Dzīvesgājums

Aleksandrs Vanags ir dzimis 1873. gada 5. martā Cēsu apriņķa Liezēres pagastā kalpu ģimenē. Mācījās Liezēres draudzes skolā un Cēsu pilsētas skolā. 1891. gada viņš Rīgas Politehnikumā uzsāka  inženierceltniecības studijas, 1894. gadā vāca materiālus par latviešu tautas celtniecību un lietišķo mākslu Ziemeļkurzemē, 1896. gadā piedalījās latviešu etnogrāfiskās izstādes organizēšanā Rīgā. No 1896. gada viņš strādāja K. Pēkšēna būvbirojā un 1898. gadā turpināja studijas Rīgas Politehniskā institūta arhitektūras fakultātē.
1902. gadā A. Vanags Krievijas impērijas Iekšlietu ministrijas Celtniecības tehniskajā komitejā Sanktpēterburgā nokārtoja eksāmenu un ieguva būvtiesības. 1905. gadā viņš atvēra pats savu arhitektūras projektēšanas biroju, kas atradās K. Pēkšēna namā Alberta ielā 12, pēc tam Tērbatas ielā 48, tad viņa projektētajā namā Krišjāņa Barona ielā 37 un Tetera namā Brīvības ielā 61.
Pirmā Pasaules kara laikā A. Vanags strādāja Krievijas armijas ceļu būvniecības nodaļā, bet pēc tam, kad 1917. gadā Rīgu okupēja Vācijas karaspēks, viņš piedalījās latviešu kultūras izstādes Berlīnē organizēšanā. Pēc LSPR nodibināšanas viņš no 1919. gada februāra darbojās Rīgas Strādnieku deputātu padomes būvnodaļā.
1919. gada 10. martā A. Vanagu arestēja, apvainoja kotrrevolūcionārā darbībā un 19. martā nošāva pie Rīgas Centrālcietuma.

Devums

Aleksandrs Vanags cēlis Kuldīgas Lauksaimniecības biedrības namu (1908), Liezēres Lauksaimniecības biedrības namu (1908), Bulduru dārzkopības skolas (1912) un Priekuļu lauksaimniecības skolas (1912) ēkas, Jaunjelgavas komercskolu, Lielvārdes un Strenču vidusskolu ēkas, Rūjienas Lauksaimniecības biedrības namu (1914), daudzus pagastnamus un dzīvojamās ēkas Alūksnē, Jūrmalā, Pļaviņās, Tartu un Tukumā u.c. ēkas.
Andris Kronbergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1951. gadā Rīgā, mācījās Pumpuru vidusskolā un Jūrmalas mūzikas skolā, kur 1968. gadā izveidoja rokgrupu "Menuets". 
1975. gadā absolvēja studijas Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras un celtniecības fakultātē. Šajā pašā gadā arī sāka darba gaitas institūtā "Pilsētprojekts", kur strādāja līdz 1985. gadam. Kopš 1978. gada ir Latvijas Arhitektu savienības biedrs. No 1985. līdz 1996. gadam bija Rīgas pilsētas galvenā arhitekta vietnieks. 
Līdztekus 1989. gadā kļuva par projektēšanas biroja "Arhis" vadītāju,  projektēja Latvijas Bankas Rīgas filiāles ēku, par šo darbu saņēma Arhitektūras gada balvu. Par starptautiskās lidostas "Rīga" rekonstrukcijas un paplašināšanas projektu saņēma 2001. gada Arhitektūras lielo gada balvu. 
2009. gada 16. novembrī par lielo personīgo devumu Latvijas arhitektūras attīstībā un tās popularizēšanā ārvalstīs Andri Kronbergu iecēla par Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieku.
Makss Fadejevs

Biogrāfija

Maksims Fadejevs dzimis 1968. gada 6. maijā Kurganā. No piecu gadu vecuma apmeklēja mūzikas skolu. 17 gadu vecumā iekļuva avārijā, pēc kuras sāka sacerēt dziesmas. Jaunībā muzicēja dažādās jauniešu muzikālajās apvienībās. Pamazām iegūstot atpazīstamību, viņš sāk saņemt pasūtījumus dažāda veida muzikāla rakstura pasūtījumus. 1993. gadā Makss pārvācas uz Maskavu, kur iekārtojas darba par aranžētāju skaņu studijā.
1993. gadā sākas Maksa un dziedātājas Svetlanas Geimanes, vēlāk pazīstamas kā Lindas, sadarbība. Viņu sadarbība ilga līdz 1999. gadam un tā atnesa Maksam atpazīstamību kā producentam. Paralēli šim projektam, viņš pārvācās uz Vāciju, kur rakstīja mūziku kinofilmām. Pēc kāda laika Mass pārceļas uz Čehiju, kur rodas ideja par grupām "Total" un "Monokini".
2002. gadā Krievijas Pirmais kanāls uzaicina Maksu būt par producentu muzikālajam projektam "Zvaigžņu fabrika 2" (Фабрика звёзд-2). Īsi pirms šī projekta debitē Fadejeva jaunais muzikālais projekts "Глюк'oza" (Gļuk'oza).
Pateicoties šim TV šovam tika atklāti jauni dziedātāji: Jeļena Temņikova, Jūlija Savičeva, Irakli, Narciss Pjērs. Jūlija Savičeva pārstāvēja Krieviju 2004. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā, kur ieņēma 11. vietu. Jeļena Temņikova pārstāvēja Krieviju 2007. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā grupas Serebro sastāvā, kur ieņēma trešo vietu.
2003. gadā Makss Fadejevs nodibina savu producentu centru un kļūst par ierakstu kompānijas "Monolit Records" līdzīpašnieku.

Ģimene

Maksa tēvs ir Nopelniem bagātais mākslas darbinieks, komponists Aleksandrs Fadejevs, māte populāra krievu un čigānu dziesmu izpildītāja Svetlana Fadejeva. Maksima brālis Artjoms Fadejevs arī ir komponists, producents un dziesmu autors.