Nacionālā inovācijas sistēma

Nacionālā inovācijas sistēma ietver inovācijas procesā iesaistītos dalībniekus ar mērķi veicināt to sadarbību jaunu vērtību radīšanai.

Nacionālās inovācijas sistēmas termina izcelsme

Sistēmiska pieeja inovācijas fenomenam ir zināma jau kopš 1960. gadiem, kad OECD eksperti uzsāka pētīt lēmumus un izvēli attiecībā uz zinātni, tehnoloģijām un inovāciju. Par inovācijas kā sociāla fenomena pētniecības aizsācēju var uzskatīt austriešu ekonomistu Jozefu Šumpeteru. Tomēr nacionālo inovācijas sistēmu kā terminu sāka apzināties un lietot tikai 20. gs. 80. gadu beigās tādi pētnieki kā Kristofers Frīmens (Christopher Freeman), Bengts-Ake Lundvalls (Bengt-Åke Lundvall) un Ričards R. Nelsons (Richard R. Nelson). 
Teorētiskajā literatūrā eksistē dažādas nacionālās inovācijas sistēmas definīcijas, kurām ir kopīga iezīme — skaidrot sistēmā ietilpstošos elementus, to raksturojošās pazīmes un darbības, kā arī mērķi.

Nacionālās inovācijas sistēmas elementu grafiskais attēlojums

Nacionālā inovācijas sistēma var tikt raksturota kā noteiktu elementu kopums vairākās dimensijās, kā, piemēram, izglītība, zinātne un pētniecība, uzņēmējdarbība, un valsts īstenotā politika inovācijas kontekstā, kas kā pirmās dimensijas elementi ir iesaistīti inovācijas procesā. Šos elementus jau citā dimensijā ietekmē tādi elementi kā finanšu sektors, sociālie un kultūras aspekti, ekonomikas atvērtība un attīstības līmenis, politiskā vide, globalizācijas līmenis un citi. Šo elementu mijiedarbības rezultātā tiek radītas jaunas zināšanas, kas tiek pārvērstas jaunās vērtībās.

Nacionālā ekonomika

Pasaulē pašlaik ir apmēram 160 valstis. Tās neapšaubāmi atšķiras viena no otras gan pēc lieluma, gan iedzīvotāju skaita, tomēr pastāv vairāk raksturlielumi, kas visām šīm valstīm ir līdzīgi. Piemēram, tajās notiek ekonomiskā aktivitāte. Preces un pakalpojumi tiek ražotas, mainītas un patērētas.
Ekonomiskās aktivitātes apjomu var noteikt daudz dažādos veidos, tomēr visbiežāk tiek izmantoti valsts IKP un nacionālā kopprodukta rādītāji. Abi no tiem parāda kopējo produktu un pakalpojumu pārdošanas apjomu vērtību. Turklāt šos abus rādītājus var izmantot arī kā nacionālā ienākuma rādītāju. Atšķirība starp šiem rādītājiem slēpjas faktā, kur un kas ir saražojis preces un pakalpojumus. IKP tiek noteikts pēc saražotās produkcijas kopējā apjoma dotajā valstī, neatkarīgi no tā, vai ražotājs ir vietējais vai ārzemju. Savukārt nacionālais kopprodukts tiek noteikts pēc konkrētās valsts ražotāju saražotā konkrētajā valstī vai ārpus tās.
Viens no valsts labklājības rādītājiem bieži vien tiek noteikts pēc IKP uz vienu iedzīvotāju. Tas būtībā parāda, cik daudz katrs no iedzīvotājiem iegūtu, ja viss saražotais tiktu sadalīts. Pēc šī standarta dažas valstis ir ar zemiem vai vidējiem ienākumiem, savukārt citas ar augstiem ienākumiem.

Starptautiskās ekonomiskās attiecības

Mūsdienās, lai saprastu, kā notiek tirdzniecība starp pasaules valstīm, ir nepieciešams pārzināt starptautiskās ekonomiskās attiecības. Praktiskā līmenī starptautiskās ekonomiskās attiecības noder daudzos darbos starptautiskos uzņēmumos, bankās un organizācijās. Pasaules ekonomikas sistēma sastāv no resursiem, teritoriālās politikas ekonomiskām vienībām, ekonomikas politikas un starptautiskām ekonomiskām attiecībām. Starptautiskās ekonomiskās attiecības ir atsevišķu nacionālo ekonomiku saimniecisko sakaru sistēma, kuras pamatā ir starptautiskā darba dalīšana. Starptautiskās ekonomikas struktūra ir: starptautiskā darba dalīšana, starptautiskā specializācija un sadarbība, starptautiskā tirdzniecība, starptautiskais pakalpojumu tirgus, valūtas, finanšu un kredīta attiecības starp valstīm, kapitāla un darba spēka tirgus, integrācijas procesu veidošana un regulēšana un starptautiskā ekonomisko organizāciju darbība.