google/wiki40b huggingface dataset:
Norberts Neikšānīts

Biogrāfija

Dzimis Krievijā no Latgales ieceļojušā ģimenē. Pēc tēva nāves ģimene pārcēlās atpakaļ uz dzīvi Latvijas teritorijā. Izglītību ieguvis Dagdas pamatskolā, Krāslavas ģimnāzijā, Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātes Tiesību zinību nodaļā.
Avīžnieka un literāta karjeru sācis Katoļu studentu biedrības Fraternitas Catholica konventā. Pēc universitātes absolvēšanas pārcēlās uz dzīvi Daugavpilī. Strādājis dažādās izdevniecībās, bija laikraksta "Latgolas Bolss" redaktors.
1944. gadā emigrējis uz Vāciju, dzīvoja Noietingas bēgļu nometnē, vadīja Latviešu komiteju. Arī Vācijā bija vairāku laikrakstu redaktors. Beļģijā studēja filozofiju, 1950. gadā ASV sāka studēt teoloģiju un politoloģiju. 1953. gadā Neikšānītu iesvētīja par priesteri. Darbojās amerikāņu katoļu draudzēs Detroitā un Čikāgā. No 1957. gada — Amerikas Latviešu katoļu apvienības prezidents. Bija latviešu katoļu žurnāla "Dzimtenes Balss" redaktors, publicējis dzeju un rakstus. Darbojies BATUN (Baltiešu apelācija pie Apvienotajām Nācijā) organizācijā. Pārvaldījis astoņas valodas (angļu, vācu, franču, krievu, poļu, ebreju, latviešu, latīņu). "Apspiesto tautu himnas" vārdu autors angļu valodā.
Publikācijas kopš 1936. gada. Rakstījis dzeju, rakstus, stāstus, lugas, fabulas. Nozīmīgākais Neikšānīša darbs ir romāns "Myura kolns", kas izdots 1943. gadā, atkārtoti izdots 1997. gadā. Tas ir pirmais pabeigtais un grāmatā izdotais latgaliešu romāns. 1944. gadā tas ieguvis pirmo prēmiju latgaliešu literāro darbu konkursā.
Neikšānīts bija viens no Jurdža fonda dibinātājiem, vadītājiem.
Miris 1972. gada 30. novembrī Ņujorkā. Apbedīts Longailendas Svētā Kārļa kapu latviešu katoļu nodaļā.
Yaogan 15

Lidojuma gaita

Yaogan 15 tika palaists 2012. gada 29. maijā 07:31:05 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 4C no Taijuaņas pavadoņu palaišanas centra Ķīnas vidienē un ievadīts solārsinhronā orbītā.
Ran

Ran (japāņu: 乱 — ‘Haoss’) ir 1985. gada japāņu filma, kuras režisors un scenārija autors ir Akira Kurosava. Tā ir vēsturiska drāma (dzidaigeki), kurā attēlota Hidetora Ičimondži (atveido aktieris Tacuja Nakadai) krišana. Ičimondži ir Sengoku ēras karavadonis, kurš nolemj atteikties kļūt par valdnieku par labu saviem trim dēliem. Šis stāsts ir balstīts uz leģendas par Mori Motonari, kā arī Viljama Šekspīra traģēdiju "Karalis Līrs".
Šī filma ir ieguvusi BAFTA labākās ārzemju filmas balvu.
Benedikts IX

Biogrāfija

Pēdējais pāvests no ietekmīgās Tuskulāni dzimtas. Divu iepriekšējo pāvestu (Benedikts VIII un Jānis XIX) brāļadēls. Vēl būdams jaunieša vecumā, Teofilato 1032. gadā kļuva par pāvestu, tiek uzskatīts, ka tas noticis 20 gadu vecumā (daži vēsturnieki min, ka, iespējams, bija 12 gadus vecs). Benedikta vardarbība un izvirtīgā rīcība izraisīja romiešu sacelšanos. Benedikts pameta Romu, un 1045. gada janvārī par pāvestu tika ievēlēts Silvestrs III. Silvestru ātri izdzina Benedikta brāļi, pēc kā Benedikts pārdeva pāvesta amatu savam krusttēvam romiešu priesterim Džovanni Gracjāno (pieņēma Gregora VI vārdu). Tiek uzskatīts, ka dievbijīgais un godīgais Gracjāno to pieņēma, lai pasargātu Svēto krēslu no Benedikta skandalozās uzvedības.
Nākamajā gadā Romā atgriezās gan Silvestrs, gan Benedikts. Katrs no viņiem uzskatīja, ka pāvesta amatā jāatrodas viņam, nevis Gregoram. Silvestrs vēlāk tika atzīts par viltus pretendentu uz amatu un ieslodzīts, Benedikts tika gāzts no amata, savukārt Gregors tika apsūdzēts simonijā, viņam tika atņemts pāvesta amats — amatā nomainīja Klements II. Pēc Klementa nāves 1047. gada oktobrī Benedikts atkal ieradās Romā un pašpasludināja sevi par Romas pāvestu. Visbeidzot 1048. gada 17. jūlijā Toskānas Bonifācijs pēc Svētās Romas imperatora Heinriha III rīkojuma izveda Benediktu no Romas un viņa vietā pāvesta amatā iecēla Damasiju II.
Benedikts vairs netika redzēts Romā, atlikušo dzīvi pavadījis klosterī Grotaferatā.
Hirnika

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1938. gadā kā ogļraču ciemats Socmistečko (Соцмістечко) vai Sochorodoka (Соцгородок) pie jau 19. gadsimta vidū izpētītajām akmeņogļu iegulām, kur tika būvētas Kurahivkas grupas šahtas. 1958. gadā Socmistečko tika apvienota ar līdzās esošajiem Komsomoļskas, Oktjabrskas, Peršotravņevas, Peremohas un Promploščadkas ciematiem un izveidota pilsēta ar tagadējo nosaukumu (tulkojumā — ‘Kalnracis’).
Jānuss (pavadonis)

Atklāšana

1966. gada 15. decembrī franču astronoms Odvens Dolfuss (Audouin Dollfus) novēroja Saturna pavadoni, kuru sākotnēji nosauca par S/1966 S 2. Pirms tam 1966. gada 29. oktobrī Žans Teksero (Jean Texereau) fotografēja Jānusu, taču to neapzinājās. Tai pašā mēnesī trīs dienas vēlāk (1966. gada 18. decembrī) Ričards Valkers (Richard L. Walker) arī novēroja objektu tajā pat orbītā. Tobrīd šķita, ka tas ir viens un tas pats pavadonis, bet divpadsmit gadus vēlāk 1978. gada oktobrī Stīvens Larsons un Džons Faunteins (John W. Fountain) atklāja, ka patiesībā tie ir divi atšķirīgi objekti (Jānuss un Epimētejs), kas kustas pa ļoti tuvām orbītām. Rezultātā R. Valkeram tiek piedēvēta Epimēteja atklāšana. To apstiprināja 1980. gadā kosmiskās zondes "Voyager-1" atsūtītie dati.

Orbitālie parametri

Attālums starp abu pavadoņu orbītām ir tikai 50 km, kas ir būtiski mazāk par to izmēriem. 1997. gadā astrofiziķi Lora Betta un Pols Devrīzs no Maiami universitātes izskaitļoja Saturna unikālā pavadoņu pāra kustības trajektorijas. Epimētejs un Jānuss kustas pa savām orbītām neatkarīgi viens no otra līdz brīdim, kamēr iekšējais pavadonis panāk ārējo. Tad gravitācijas spēka ietekmē Epimētejs tiek izstumts uz augstāku orbītu, bet Jānuss pāriet uz orbītu tuvāk Saturnam, t.i. pavadoņi apmainās vietām. Šāda pārvietošanās notiek reizi četros gados. Pēc visa spriežot, abi pavadoņi senāk veidoja vienu kopīgu ķermeni, bet Saturna sistēmas veidošanās agrīnajā stadijā sadalījās divos objektos. Spriežot pēc zemā blīvuma (mazāks par ūdens blīvumu, ap 0,64 gr./cm³), Jānuss ir porains ķermenis, kas galvenokārt sastāv no ledus.
Ruthenia

Ruthenia bija 1929. gada 18. aprīlī pēc studentu korporācijas Fraternitas Arctica sašķelšanās Rīgā dibināta krievu studentu korporācija. Tās krāsas bija melna-oranža-balta, bet devīzes Vera amicitia in calamitatibus dignoscitur un Рцы Слово Твёрдо.
Kopīgo korporāciju komanu Ruthenia garantēja pie studentu korporācijas Lettgallia, LU Prezidiju konventā uzņemta 1935. gada 5. novembrī. 1939. gadā tajā bija 45 aktīvo locekļu, 25 filistri. 
Trimdā darbojās līdz 1998. gadam, korporācijas darbība Latvijā nav atjaunota.
Regina Baltica

Prāmja specifika

Prāmja konstrukcijā ir izveidotas vairākas atveres. Kuģa aizmugurē tādas ir divas, bet priekšpusē viena, kas paredzētas kravas un vieglām automašīnām. Tas padara ļoti ērtu uzbraukšanu un nobraukšanu no prāmja.
Turbulence

Turbulence (latīņu: turbulentus - saviļņots) ir parādība, kuras būtība ir tāda, ka šķidruma vai gāzes plūsmas intensitātes palielināšanās gadījumā plūsmā izveidojas daudzi virpuļi. Šādu plūsmu izskaitļošanai tika radīti dažādi turbulences modeļi.
Turbulenci eksperimentāli atklāja angļu inženieris Osborns Reinoldss 1883. gadā, pētot ūdens tecējumu caurulēs.
Aviācijā ieiešanu lielas turbulences zonā sauc par gaisa bedri.
Sonda (stacija)

Stacijas ēka

Pirmā Sondas stacija bija vienstāva koka konstrukciju iegarenas konfigurācijas celtne ar centrālo transepta daļu un divslīpes jumtu ar jumtgaļu nošļaupumiem. Otrā pasaules karā ēka gājusi bojā.
Pašreizējā Sondas stacijas ēka celta 1950. gadu sākumā. Ēkas arhitektūra ieturēta tolaik valdošajā Staļina klasicisma/baroka stilā un ir daudzu šajā laika periodā celto stacijas ēku līdziniece. Šāds stacijas tips sastopams ne vien Igaunijā — Vaivara, Viljandi, Kohtla, bet arī Latvijā — Limbaži, Zemitāni, Koknese.
Kopš 2000. gadu sākuma Sondas stacijas ēka netiek izmantota.
Kapteinis (sports)

Komandas kapteinis sportā ir komandas dalībnieks, kas izvēlēts par līderi laukumā. Bieži vien tas ir viens no vecākajiem un pieredzējušākajiem komandas dalībniekiem vai spēlētājs, kas var individuāli ietekmēt spēles gaitu. Parasti kapteinim ir kāda atpazīšanas zīme — futbolā kapteinis nēsā rokas apsēju, hokejā uz kapteiņa krekla ir burts "K" vai "C". Vairākos sporta veidos kapteinim var būt palīgs vai palīgi. Profesionālajā sportā visilgāk par kapteini ir bijis Nacionālās hokeja līgas kluba Detroitas "Red Wings" spēlētājs Stīvs Aizermens (1986—2006).
Saturn (nesējraķešu saime)

Saturn ASV nesējraķešu saime, izstrādāta XX gs. 60. gadu sākumā NASA inženiera Vernera fon Brauna vadībā.
Saturn klases nesēji tika izstrādāti fon Braunam raksturīgā veidā: pilnībā noslīpējot bāzes elementu (p., pakāpi), to atstāj nemainīgu un nākamo izstrādā nākamo, tādējādi, soli pa solim (ne visu sistēmu kopumā), novedot struktūru līdz darba kondīcijai. Tā Saturn I evolucionēja no inženiera agrākajām nesēja Jupiter pilnībā pabeigtām, izmēģinātām un ekspluatējamām izstrādnēm. Saturn IB, savukārt, izaudzis no pilnībā aprobētas Saturn I, un Saturn V ("Mēness raķete") - pievienojot apgūto Saturn IB kā otro un trešo pakāpi jaunai, jaudīgai pirmajai pakāpei.
Saturn nesējraķetes par degvielu izmantoja šķidru petroleju un šķidru skābekli (izņemot pašu augstāko pakāpi S-V, tas pats, kas Centaur - petrolejas vietā energoietilpīgākais, bet kriogēniskais ūdeņradis). Dzinēji H-1 (Saturn I, IB) attīstīja ap 900 kN jaudu jūras līmenī, F-1 (Saturn V) ap 6,7 MN.
Saturn V spēja nogādāt 185 km augstā ģeocentriskā orbītā kravu ar masu līdz 135 t. Saturn V tika izmantots par nesēju visām Apollo Mēness ekspedīcijām, kā arī orbitālās stacijas Skylab nogādāšanai ārpus atmosfēras. Saturn IB kalpoja programmas Apollo ASTP misiju nodrošināšanai.
Saturn V ir jaudīgākā operacionālā nesējraķete. 1980. gadu beigās izstrādātā krievu kosmiskā sistēma "Energija", kuras enerģētiskie rādītāji salīdzināmi ar Saturn V rādītājiem, nav veikusi nevienu darba lidojumu.
Visi Saturn V 13 lidojumi bija veiksmīgi (100% drošība) un uzstādītie tehniskie uzdevumi izpildīti.
Eitrofikācija

Ūdenstilpju eitrofikācija

Eitrofikācija ir augu pirmprodukcijas kāpināšana, kas tiek izraisīta ar barības vielu koncentrācijas pieaugumu ūdenī. Vārds eitrofs atvasinājumā no grieķu valodas nozīmē „labi barots”. Ar šo vārdu tiek apzīmēti apstākļi, kad ūdenstilpē, pateicoties biogēno elementu koncentrācijas pieaugumam, ievērojami palielinās bioloģisko procesu intensitāte, kas sākumā novērojama kā aļģu attīstība, organisko vielu uzkrāšanās un kopumā noved pie ievērojamas ūdens kvalitātes pasliktināšanās, tomēr eitrofikācijas process ir dabīgs un uzskatāms par vienu no pamatstadijām ūdenstilpes attīstības procesā, lai no oligotrofa stāvokļa, attīstoties dzīvības procesiem un pieplūstot biogēniem elementiem no sateces baseina, pārvēršoties eitrofā, bet noslēgumā aizaugtu.
Tomēr ūdeņu antropogēnais piesārņojums ievērojami paātrina šo procesu un rada antropogēno eitrofikāciju. Eitroficētos ūdeņus raksturo augsts biogēno elementu koncentrācijas līmenis ūdenī un nogulumos, augsts organisko vielu saturs ūdenī, augsta ūdeņu bioloģiskā produktivitāte, duļķains ūdens, skābekļa deficīts piegrunts zonā.
Eitrofikācijai vairāk pakļautas ūdenstilpes ar nelielu dziļumu. Noskaidrots, ka vēsturiskās attīstības gaitā pirmie aizauguši visseklākie ezeri, pārskatot ziņas par valsts purviem, kas izveidojušies virs aizaugušiem senezeriem redzams, ka mazākais sapropeļa slāņa biezums ir 0,2 m, bet lielākais reti pārsniedz 5 m.

Sekas

Ūdens eitrofikācija izsauc pastiprinātu aļģu vairošanos (no kurām dažas zilaļģu sugas ir toksiskas) ūdens virskārtā, kā rezultātā ūdens dziļākajos slāņos vairs nenokļūst gaisma, kas izsauc epilimnija dziļāko slāņu fitoplanktona un piegrunts makrofītu nāvi.
Aļģu savairošanās sākumā izsauc skābekļa un barības vielu koncentrācijas paaugstināšanos, kā rezultātā daudziem konsumentiem kā herbivoriem un kornivoriem rodas optimāli augšanas apstākļi. Ļoti strauji savairojas fitoplanktons, kā rezultātā zooplanktonam izveidojas barības pārbagātība. Tā kā zooplanktons patērē skābekli tad tā (skābekļa) koncentrācija ūdenī strauji samazinās.
Straujā organismu nāve, kas daļēji saistīta ar skābekļa koncentrācijas samazināšanos izsauc šo organismu nogrimšanu un detrīta veidošanos. Detrītu noārda baktērijas. Noārdīšanas proces sākumā notiek aerobos apstākļos — tātad izsauc vēl lielāku skābekļa koncentrācijas kritumu ūdenī. Tā rezultātā skābekļa daudzums ūdenī samazinās līdz tādai pakāpei, ka noārdīšanas process var notikt tikai anaerobos apstākļos. Šajā procesā kā blakusprodukti rodas amonjaks, metāns un sērūdeņradis — vielas, kas ir indīgas dzīviem organismiem. Ūdens cirkulācijas rezultātā šīs vielas nokļūst augstākajos ūdensslāņos. Tā kā noārdīšana anaerobos apstākļos notiek lēnāk, ūdenstilpes dibenā veidojas trūdošu vielu slānis.
Papildus skābekļa trūkums hipolimnijā izsauc Fe³⁺ reducēšanos uz Fe²⁺, kā rezultātā tiek atbrīvots pirms tam pie Fe³⁺ saistītais fosfāts, kas sekmē tālāku eitrofikāciju.
Helmža

Cilvēki

Helmžā dzimis Mihals Kvjatkovskis (Michał Kwiatkowski, 1990) — riteņbraucējs, 2014. gada pasaules čempions.
Levoča

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1249. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā. Viduslaikos bija Spišas vāciešu (t.s. cipseru) galvenais centrs. 15. gadsimtā kļuva par ievērojamu tirdzniecības un kultūras centru. Kopā ar četrām citām svarīgām karaļa brīvpilsētam (Bardejovu, Košici, Prešovu un Sabinovu) ietilpa t.s. Pentapolisā. 1624. gadā Levočā tika izveidota tipogrāfija. 16. gadsimtā bija Slovākijas reformācijas centrs. Kopš 17. gadsimta pilsētas nozīme pamazām samazinājās. No 16. gadsimta līdz 1922. gadam Levoča bija Spišas administratīvais centrs. 1843. gada decembrī Bratislavā (toreiz Presburgā) no ģimnāzijas skolotāja amata tika atbrīvots Ļudovīts Štūrs. Protestējot pret to, vairāki skolnieki pārcēlās uz luterāņu skolu Levočā. Šajos notikumos skolnieks Janko Matūška radīja dzejoli, kas pirmajā redakcijā saucās "Presburgas slovāki, nākamie levocieši" (Prešporskí Slováci, budúci Levočania). Mūsdienās šis dzejolis ar nosaukumu "Zibens virs Tatriem" (Nad Tatrou sa blýska) ir Slovākijas valsts himna.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (87,07%), čigāni (11,20%). Pēc reliģiskās piederības — katoļi (79,54%), nereliģiozi (9,01%), grieķu katoļi (3,87%).
Levoča ir hokejista Libora Hudāčeka (Libor Hudáček, 1990) dzimtā pilsēta.
1910. gadā Levočā armijā dienēja Austrijas prezidents Teodors Kerners (Theodor Körner, 1873-1957).
Pozitīvisms

Pozitīvisms (franču: positivisme, no latīņu: positīvus) — filozofijas virziens, kas deklarē, ka tiecas pēc īstām, pozitīvām zināšanām, kas balstītas pozitīvā pieredzē. Pozitīvisms radies 19. gs. pirmajā pusē kā idejisks virziens; nostiprinās 19. gadsimta otrajā pusē, tā ietvaros izveidojas sabiedrību izzinoša nozare — socioloģija.
Pozitīvisti noliedz filozofiju kā īpašu zinātni, kas pretendē uz patstāvību un lomu būt zinātņu zinātnei. Katra zinātne spējot attīstīties bezgalīgi, tāpēc filozofija nav vajadzīga. Par konkrētām zināšanām, nost ar pretenzijām atklāt lietu un parādību cēloņus un būtību, zinātnēm nav jāizskaidro, bet tikai jāapraksta lietas un parādības un jāatbild uz jautājumu, kā vēsture — fakti, parādības, process — fiksēt, aprakstīt, grupēt.
Šodien pozitīvisms ir pētniecības metode, kas atzīst faktus, aprobežojas ar to konstatējumu, aprakstu, uz prāta konstrukcijām.
Krievupe (stacija)

Vēsture

Krievupes izmaiņas punkts uzbūvēts 2. pasaules kara laikā. 1959. gadā uz toreizējo Dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu Vangažos (Garkalnē) uzbūvēts dzelzceļa atzars 3 kilometru garumā. Atzars daļēji nojaukts 2013. gadā, pilnībā demontēts 2017. gadā.
Ambeļu pagasts

Upes

Balta, Dubna, Līksna, Mazā Muša, Paršučka, Tartaks.

Ezeri

Šekšineits, Belinsku ezers, Višķu ezers (pa robežu).

Vēsture

Līdz 1920. gada agrārajai reformai tagadējā Ambeļu pagasta teritorijā atradās Ambeļu muiža.
1945. gadā Daugavpils apriņķa Višķu pagastā izveidoja Augstkalnes ciema padomi. Daugavpils rajona Augstkalnes ciemam 1959. gadā pievienoja Pavlovas un Višķu ciemu P. Stučkas padomju saimniecības teritorijas un ciemu pārdēvēja par Ambeļu ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Ambeļu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Daugavpils novadā.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaits 2008. gadā: 731, no tiem 58,7% latvieši, 32,7% krievi, 1,8% baltkrievi, 1,3% poļi, bet 5,4% — citas tautības.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Ambeļi (pagasta centrs), Augškalne, Jaunaiskrūgs, Jurgeliški, Gļinaruča, Guta, Kalna Škapari, Kondavnīki, Lauku Ļāperi, Lielā Baranauska, Lielie Kuseņi, Mīžusāta, Pītreiši, Putāni, Svēteņi, Vecie Stupeliški.
Mazā iela

Glezna

Glezna veidota ar eļļas krāsu uz audekla; tā ir samērā neliela — 54,3 centimetrus augsta un 44 centimetrus plata.
Gleznā attēlota klusa iela, tipiska Nīderlandes zelta laikmeta pilsētas aina. Šī ir viena no trim zināmajām Vermēra gleznām, kurās attēlota Delfta. Divas citas ir "Delftas skats" un pazudusī glezna "Māja Delftā". Šo gleznu uzskata par nozīmīgu nīderlandiešu mākslinieka darbu.
Ēku taisnie leņķi mainās ar trijstūrveida ēku jumtiem un debesu laukumu, piedodot kompozīcijai dzīvīgumu. Sienas, akmeņi un ķieģeļi gleznoti ar biezu triepienu, kas padara tos gandrīz taustāmus.

Gleznošanas materiāli

Vermērs panācis reālistisku virsmu attēlojumu, meistarīgi pielietojot ierobežotu pigmentu skaitu. Viņš izmantoja sarkanu okeru un alizarīnu sarkanbrūnajai ķieģeļu sienai, zilās debesis satur svina balto un dabīgo ultramarīnu. Zaļie slēģi un koku lapas gleznotas ar azurītu, sajauktu ar svina un alvas dzelteno pigmentu.

Atrašanās vieta

Lai arī pastāv vienprātība par to, ka gleznā attēlota tā laika ielas aina 17. gadsimta Delftā, kur tolaik dzīvoja un strādāja Vermērs, precīza gleznošanas vieta ilgstoši bijis diskusiju un izpētes temats. Vairāki pētījumi norādījuši, ka tā gleznota Voldersgracht ielā, kura atrodas Vermēra centrs, bet citi uz Nieuwe Langendijk ielas mūsdienu ēku numuriem 22 līdz 26. Vēlāki arhīvu pētījumi, izmantojot pilsētas piestātņu maksu reģistru, kurā norādīti precīzi visu tā laika ēku un eju izmēri gar Delftas kanāliem, noveduši pie secinājuma, ka atrašanās vieta ir Vlamingstraat, iela ar šauru kanālu un mūsdienu ēku numuriem 40 un 42.
Ēka gleznā pa labi piederēja Vermēra tantei, Ariāntgenai Klāsai van der Minnei. Viņa nodarbojās ar dzīvnieku ķidu tirdzniecību un eja pie viņas mājas bija zināma kā "Ķidu vārti" (Penspoort). Vermēra māte un māsa dzīvoja pie tā paša kanāla, iepretim pa diagonāli.
Maikls Kolinss

Biogrāfija

Maikls Kolinss dzimis 1930. gada 31. oktobrī Romā. Viņa tēvs ASV Armijas ģenerālmajors Džeimss Kolinss tajā laikā dienesta darīšanās uzturējās Itālijā.
1952. gadā Kolinss ASV Militārajā akadēmijā ieguva bakalaura grādu un iestājās ASV Gaisa spēkos. Pēc pilotu apmācības kursa dienēja par lidotāju. 1954. gadā viņa vienība Kolinsa vienība tika dislocēta Šomonā Francijā, kur viņš dienēja līdz 1957. gadam. 1961. gadā Edvards aviobāze ieguva eksperimentālo lidojumu izmēģinātājpilotu kvalifikāciju.
1963. gada oktobrī Maikls Kolinss tika uzņemts trešajā NASA astronautu grupā. Viņš gatavojās lidojumam Gemini programmā. Viņš bija Gemini 7 bija dublieru apkalpes pilots.
Pirmo lidojumu kosmosā Maikls Kolinss veica misijā Gemini 10 1966. gada jūlijā. Tajā M. Kolinss veica divas iziešanas kosmosā.
1966. gada septembrī Kolinss iekļauts Apollo otrās pilotējamās misijas dublieru apkalpē. Pēc Apollo 2 lidojuma, kas būtu vienkāršs Apollo 1 atkārtojums, atcelšanas viņš tika pārcelts uz Apollo 8 pamatapkalpi kā komandmoduļa pilots. 1968. gada jūlijā medicīniskās apskates laikā viņam konstatēja kakla diska trūci. Viņam veica operāciju.
1969. gada jūlijā viņš piedalījās pirmajā pilotējamā nolaišanās uz Mēness misijā Apollo 11, bija kosmosa kuģa orbitālā bloka pilots.
NASA M. Kolinss atstāja 1970. gadā.
Aleksandrs fon Mēdems

Dzīvesgājums

Dzimis 1770. gadā Rumbas muižā (Rumbenhof) muižnieka Ernesta Johana fon Mēdema un viņa sievas Šarlotes Margaretas fon Mēdemas ģimenē.
1784. gadā viņš uzsāka tieslietu studijas Jelgavas Pētera akadēmijā. Kopš 1796. gada bija Rumbas muižas (Dobeles pilskunga tiesā) īpašnieks,  Dobeles pilskunga tiesas maršals (1797—1799, 1802—1814). No 1803. līdz 1807. gadam bija Jelgavas virspilskunga tiesas asistents, vēlāk tās kanclers (1809—1818) un Kurzemes galma virstiesas prezidents (1818—1841).

Sabiedriskā darbība

Kurzemes literatūras un mākslas biedrības dibinātājs (1815). Jelgavas brīvmūrnieku Jāņa ložas „Zu den drey Gekrönten Schwerdtern“ atjaunotājs (1815) un pirmais pārraugs (1815-1822). Pēterburgas kapitula "Fēnikss" loceklis Austrumu bruņinieka pakāpē.
Kremeneca

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1064. gadā, pieminēta arī Hipatija hronikā 1227. gadā kā Galīcijas-Volīnijas kņazistes pilsēta. 1240./1241. gadā Kremenecas pils bija viena no retajām, ko nespēja ieņemt Batija karaspēks.
14. gadsimtā pilsētu iekļāva Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā. 1536. gadā Polijas karalis Sigismunds I Vecais nodeva Kremenecas pili savas sievas Bonas Sforcas rīcībā. Hmeļņicka vadītās sacelšanās laikā 1648. gadā pili nopostīja kazaku karaspēks Maksima Krivonisa vadībā.
Pēc 1793. gadā pēc Polijas Otrās dalīšanas pilsētu iekļāva Krievijas impērijas sastāvā. No 1805. līdz 1833. gadam Kremenecā darbojās Kremenecas licejs. Pēc 1830. gada Novembra sacelšanās sakāves licejs tika pārcelts uz Kijevu, likdams pamatus Kijevas universitātei.
Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz 1921. gada Rīgas miera līgumu, Kremenecu iekļāva atjaunotajā Polijas valstī. Pamatojoties uz Molotova-Ribentropa pakta nosacījumiem, pēc Polijas kampaņas Otrā pasaules kara sākumā 1939. gadā iekļauta Ukrainas PSR sastāvā, pēc tam no 1941. gada 2. jūlija līdz 1944. gada 19. martam atradās vācu okupācijas iestāžu izveidotā Ukrainas reihskomisariāta sastāvā, šajā laikā tika iznīcināti Kremenecā dzīvojošie ebreji. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada atrodas neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Tūrisms

Kremeneca kalpo par atbalsta punktu pareizticīgo svētceļotājiem uz 18 kilometrus attālo Počajivas lavru. Poļu tūristi apmeklē Kremenecas iedzimtā, dzejnieka Slovacka muzeju.

Cilvēki

Kameneca ir poļu matemātiķa Marka Kaca (Mark Kac, 1914-1984), poļu dzejnieka Juliuša Slovacka (Juliusz Słowacki, 1809-1849) un amerikāņu vijolnieka Aizeka Sterna (Isaac Stern, 1920-2001) dzimtā pilsēta.
Konrāds no Meiendorpas

Konrāds no Meiendorpas (vācu: Conrad von Meyendorff, latīņu: Conradus de Meyendorpe) bija krusta karotājs Livonijā laikā no 1185. gada līdz 1217. gadam. Viens no Livonijas bīskapa Alberta pirmajiem vasaļiem, Ikskilu dzimtas ciltstēvs.

Dzīvesgājums

Cēlies no dižciltīgas dzimtas Saksijā, kas dzīvojusi Meiendorfā (tagad Saksijas-Anhaltes federālajā zemē Vācijā). 1201. gadā saņēma par lēni Ikšķiles novadu. 1205. gadā kopā ar zemgaļu ķēniņu Viestardu vadīja kauju pret lietuviešiem Ropažos.
1224. gadā no sava sievastēva Visvalža saņēma pusi no Jersikas ķēniņvalsts. Pēdējo reizi pieminēts 1224. gadā Tālavas dalīšanas līguma parakstīšanā kā liecinieks bruņinieks Konrāds no Ikšķiles.
Pēc viņa nāves ķēniņa meita apprecējusies otro reizi ar Johanu no Bardevišas (Johannes de Bardewisch, miris pēc 1257. gada), kas adoptējis Konrāda dēlu un kļuvis par Ikšķiles un Kalves īpašnieku. Viņa mazmazdēls sāka saukties par Indriķi no Ikšķiles (Heinrich von Uexkull, miris ap 1348).
COBOL

COBOL (saīsinājums no COmmon Business Oriented Language) ir programmēšanas valoda ar attīstītu failu un ierakstu apstrādi, kas paredzēta ekonomiska rakstura problēmu risināšanai. Tā ir viena no vecākajām programmēšanas valodām, galvenā izstrādātāja bija Greisa Hopere. Jaunākais valodas standarts COBOL 2002 ietver objektorientētas programmēšanas un citas modernu valodu iespējas.