google/wiki40b huggingface dataset:
Konstantīns Rončevskis

Dzīvesgājums

Dzimis 1875. gadā Pēterburgā poļu cilmes finanšu ministrijas ierēdņa ģimenē. 1898. gadā viņš beidza studijas Rīgas Politehniskā institūta (RPI) Arhitektūras nodaļā, strādāja par arhitektu Koha un Hofmaņa birojā, vēlāk par RPI mākslas un arhitektūras vēstures pasniedzēju (1899-1905). 1905. gadā Rončevskis nolēma pievērsties tēlotājmākslas studijām, sākumā mācījās pie Jaņa Rozentāla privātstudijā Rīgā, bet vēlāk pie Iļjas Maškova Maskavā un Heinriha Knira Minhenē. No 1909. līdz 1912. gadam mācījās tēlniecību Parīzē pie Žana Antuāna Enžalbēra (Injalbert) un Žana Ogista Dana (Dampt). 1912. gadā Rončevskis atgriezās Rīgā, kur strādāja par pasniedzēju Rīgas Mākslas skolā (sākumā mācīja mākslas vēsturi, vēlāk arī veidošanu) un Rīgas Politehniskajā institūtā.
Pirmā pasaules kara laikā kopā ar Rīgas Politehnisko institūtu pārcēlās uz Maskavu, kur lasīja turpināja lasīt lekcijas līdz 1918. gadam. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1921. gadā Rončevskis atgriezās Latvijā, kļuva par Latvijas Mākslas akadēmijas tēlniecības meistardarbnīcas vadītāju, līdztekus pasniedza Latvijas Universitātē klasiskās arhitektūras vēsturi. Viņš iekļāvās mākslinieku biedrībā "Sadarbs", izstādīja tās ekspozīcijās savus darbus, piedalījās svarīgās pieminekļu komisijās. 1925. gadā Krakovas universitāte piešķīra Rončevskim arhitektūras doktora grādu.

Darbi

Rončevskis publicējis vairākus pētījumus par Senās Grieķijas un Romas arhitektūru. Tēlniecībā viņš prasmīgi veidojis portretus (Vilhelma Purvīša, Krišjāņa Barona), kā arī kapu pieminekļus.
Elizabete Balčus

Mūzikālā darbība

Rada sirreālu mūziku, kas vienlaicīgi ir melodiska un eksperimentāla. Žanriski mūziku varētu iedalīt kā avantpopu, drīmpopu vai neopsihodēliju. Elizabete uzstāšanās reizēs izceļas ar savdabīgu izskatu — avangardiskām, pašas veidotām cepurēm.
Koncertus Elizabete veido kā mini teātra izrādes — muzikāli tās ir eklektiskas kolāžas ar elektroniskiem bītiem, flautas improvizācijām, cilpām, rotaļlietu instrumentiem un balsi, kas dažādos veidos un efektos veido kā harmonisku, melodisku, tā arī ritmisku funkciju. Iesaistīti arī avangardiski elementi — spēlēšana pa īstiem augļiem un dārzeņiem, kas transformējas par sintezatoru, kā arī Elizabetes kustībās manāmi elementi,kas iedvesmoti no Bauhaus dejām. Performances papildina reālā laika vizualizācijas un spontānas izdarības.
Savu solo karjeru uzsākusi 2010.gadā, piedaloties I Love You bāra rīkotajā konkursā Open Mike, paralēli no 2010.gada spēlējot arī grupā Sus dungo.
2011.gada 23.novembrī Elizabete izdod akustisku debijas EP albumu Wooden Horse ar sešām pašas sacerētām dziesmām, kas mūzikas kritiķu un apskatnieku vidū izpelnījās augstu atzinību un Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvā 2011 uzvarēja nominācijā "Labākā debija".
2011.-13. gadā Elizabete aktīvi sniedz koncertus — koncertzālē Palladium Rīga grupas Pērkons jubilejas koncertā kā viesis,piedalās festivālos Positivus un Summer Sound Liepāja, Laba daba, kā arī dodas savā pirmajā koncerttūrē ārpus Latvijas, uz Luksemburgu. Elizabete sacerējusi mūziku teātra izrādei Kas par traku,tas par traku, izrāde tika nominēta Spēlmaņu nakts balvai kategorijā "Labākā bērnu un jauniešu izrāde".
2014.gadā Elizabete uzstājas Latvijas kultūras pēcpusdienas pasākumā Berlīnes Finanšu ministrijā, cikla "Tā skan Eiropa" ietvaros. Uzstājas arī Romas bāros, kā arī piedalās televīzijas šovā I fatti vostri RAI2, kur ik rītu kopā ar televīzijas bigbendu spēlējusi populāras itāļu dziesmas.
2015.gadā Elizabete ar jaunu koncertprogrammu uzstājas Latvijā, kā arī piedalās Viļņas Mūzikas nedēļā. Sacer mūziku teātra izrādei "Vai pagaršot?". Pievienojas un spēlē arī ar grupu Gatis Ziema un Karaliskā dekadence.
2016.gada 26.oktobrī Elizabete laiž klajā jaunu, elektro-akustisku studijas solo albumu Conarium, kuru izdod Apvienotās karalistes neatkarīgās mūzikas leibls Liminal Noise. Albums ir kā kolāžveidīgs zemapziņas slavinājums. Kā iekšējais novērotājs, transformators, tas neiejaucas fiziskās apziņas ikdienas izpausmē, bet uztver paralēlo pasauļu plūsmu — dievišķu un baisu.
Rīgas Tirdzniecības osta

Vēsture

Uzņēmums dibināts 2005. gada 13. jūlijā ar nosaukumu SIA Piejūras investīcijas. 2007. gada 2. jūlijā tā nosaukums mainīts uz SIA Rīgas Tirdzniecības osta.
2007. gadā RTO iegādājās SIA Rīgas centrālais termināls, kas kopš 1996. gada sniedza termināļa un kravu apstrādes pakalpojumus. 2008. gadā Rīgas centrālais termināls sāka konteineru kravu apstrādi. 2008. gada februāra sākumā Rīgas centrālais termināls iegādājas tranzīta uzņēmumu SIA Skonto-Metāls. 2008. gada beigās RTO bija 13 meitas un asociētie uzņēmumi. 2009. gadā Rīgas centrālais termināls tika restrukturēts, konteineru operācijas atdalot jaunā uzņēmumā SIA Riga container terminal.
2009. gadā Rīgas Tirdzniecības osta kopā ar Krievijas minerālmēslu ražotāju Uralhim dibināja kopuzņēmumu SIA Riga Fertilizer Terminal, lai Rīgas ostā izveidotu sauso birstošo minerālmēslu pārkraušanas un īslaicīgas uzglabāšanas termināli. Kapitāldaļu sadalījums: Uralchem Freight Limited 51 %, RTO 49 %. Termināļa infrastruktūras sagatavošanas darbi tika uzsākti 2011. gadā. Tas ekspluatācijā nodots 2013. gada beigās.
Melleņu gari

Sižets

Filmas galvenie varoņi ir kāda romu ģimene, kura vasarās lasa un pārdod ogas no Kurzemes mežiem. Ogu lasīšanas laikā viņi dalās ar pašu mežā piedzīvotjiem spoku stāstiem. Šajos stāstos atklājas romu cīņa par identitāti.
Borherta muiža

Borherta muiža (vācu: Borcherts Hof) atradās tagadējā Rīgas pilsētas Bieriņu un Torņakalna apkaimēs. Līdz mūsdienām saglabājusies 18. gadsimta vidū celtā muižas dzīvojamā ēka, ko uzskata par vienu no trim visvecākajām koka ēkām Rīgā, Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis (Nr. 6675). Muižas dārzā aug aizsargājams dižozols, blakus atrodas Rīgas Angļu ģimnāzijas ēkas.

Vēsture

Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā pie Mārupītes atradās Rīgas patrimonālā apgabala Grāves muiža (Gravenhof, arī Lindenhof). 1780. gados muižiņu uzzīmēja J. K. Broce — tolaik tā piederēja ģenerālmajora Otto Heinriha Līvena atraitnei. Saskaņā ar Broces ziņām Līvena muiža atradās 2,8 km no Rīgas, aiz Māras dzirnavām, pirms tam saukta tās īpašnieku vārdos arī par Fītinghofa muižu un Vites muižu (Vitinghofs-Hof, Wittenhof).
Ap 1820. gadu tā nonāca pilsētas mērnieka Cīgenhirsta īpašumā, 1857. gadā rātskunga Kregera īpašumā, līdz pēc tam to nopirka dzirnavniekmeistars Borherts.
Pēc Pirmā pasaules kara muižas ēkas un zemi ap tām iegādājās Latvijas Evaņģēliski luteriskā baznīca (LELB). 1931. gadā muižas parkā uzcēla skolas ēku, uz kuru pārcēlās 1928. gadā dibinātā Latvijas Evaņģēliskās luteriskās baznīcas ģimnāzija. Muižiņas ēkā dzīvoja LELB bīskaps Kārlis Irbe un Latvijas Universitātes profesors arhibīskaps Teodors Grīnbergs.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada rudenī Latvijas PSR valdība LELB ģimnāziju slēdza, bet tās ēkā atjaunoja 1919. gada 10. oktobrī dibinātās Rīgas pilsētas 4. vidusskolas darbību.
1960.—1966. gadā muižiņas ēkas pamatīgi pārbūvēja, nojaucot dārza puses verandu, bet 1999. gada pārbūves laikā likvidēja vērtīgas būvdetaļas.

Apraksts

Muižas dzīvojamā ēka ir guļbaļķu būve. Skatoties no pagalma puses kreisā piebūve celta šķautņu guļbūves tehnikā, labējai izmantota pildrežģa konstrukcija. Izcili vērtīgs ir ēkas interjers un apdares elementi. Logu stils bija tuvāks rokoko stilam. Diemžēl 1999. gada remontā aizgāja bojā šī labākā 18.gadsimta trešā ceturkšņa logu un to apkalumu kolekcija Rīgā.
Pils baroka laiku durvis bijušas ar noapaļotiem paneļiem, marmorizētas. Grīdas bijušas no dēļiem, vaskotas. Heinca Pīranga grāmatā Das baltische Herrenhaus uzņemti muižas telpu interjera attēli, kas ataino elegantas, greznas krāsnis — viena no tām saglabājusies no baroka laikmeta.
Iekštelpās sienu cokola daļu klāja koka paneļi rāmja un pildiņu konstrukcijā. Plaknes virs tiem klāja ar nagliņām stiprināts apgleznots audums. Audums gandrīz nav saglabājies, izņemot strēmeles pie naglojuma vietām. Tas bijis linaudekls, uz kura ar brīvu roku gleznoti augu motīvi. Katrā telpā dominēja cita krāsu gamma — vienā zaļa, citā brūna, citā sārta. 18. gadsimta trešajā ceturksnī tieši uz guļšķautņu sienām līmētas arī papīra tapetes — senākās apzinātās tapetes Rīgā. Šo tapešu papīrs bijis liets ar roku, kvadrātveida lokšņu formā.
Līdz ar klasicisma ēras atnākšanu 18. gadsimta beigās no sienām tika noņemts apgleznotais audekls un tapetes tika līmētas tieši uz koka. Tapetes bija gaiši zilas, ar sīku, baltu punktiņu rastru un sārti melnu ziediņu ornamentu.
Piņķi

Vēsture

Rakstu avotos Piņķu apkārtne pirmoreiz minēta 1225. gadā, ar 1226. gada 16. marta līgumu to iekļāva Rīgas lauku novadā. 14. un 15. gadsimtos ir minētas Peles, Beberbeķu un Olektes muižiņas. Piņķu draudzes novada (Kirchspiel Pinkenhof) centrs.
Baltijas pārkrievošanas laikos 1884. gadā Piņķu Nikolaja skolā nodibināja augstāko pakāpi — tā saukto Pēterskolu, kurā mācības notika krievu valodā. 1883. gadā minētas vēl Palīdzības klases skola ar 82 skolēniem, Annas Kalniņas skola ar 29 skolēniem, Mārtiņa Amola privātskola ar 15 skolniekiem un vācu draudzes skola ar 56 skolēniem.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 22. maijā Latviešu atsevišķās brigādes vienības pie Piņķiem cīnījās ar Padomju Latvijas armijas vienībām. Savukārt Bermontiādes laikā Latgales divīzijas 9. Rēzeknes pulks 1919. gada 4. novembrī pie Piņķiem cīnījās pret Rietumkrievijas armijas 1. plastunu pulku, jo krievi pāri Lielupei bija izcēluši desantu. 8. novembrī 9. Rēzeknes pulks atguva Bulduru tiltu un Jūrmalu līdz Dubultu šaurumam.
Latvijas PSR laikā uz Piņķu muižas zemes izveidojās sovhozs "Saliena", ko 1964. gadā apvienoja ar Bulduru dārzkopības tehnikumu, izveidojot Bulduru dārzkopības sovhoztehnikumu. 
Bulduru sovhoztehnikuma centrā izveidojās Salienas ciemats ar vidusskolu un kultūras namu. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Piņķi atguva savu seno nosaukumu.
Gāzizlādes stabilitrons

Gāzizlādes stabilitrons ir ar retinātu gāzi pildīta divelektrodu elektronu lampa, kas paredzēta sprieguma stabilizācijai. Šīs ierīces sauc arī par gāzpildītajiem stabilitroniem vai stabilovoltiem (novecojis nosaukums). Izšķir mirdzizlādes un koronas izlādes stabilitronus. Mūsdienās gāzizlādes stabilitronu funkcijas pārsvarā veic pusvadītāju stabilitroni.

Uzbūve

Mirdzizlādes stabilitroni ir pildīti ar inerto gāzu maisījumu vairāku desmitu mm Hg spiedienā. Zemāku spriegumu (sākot no 80 V) stabilizēšanai paredzētās lampas pildītas ar argona un hēlija vai neona un kriptona maisījumu, bet augstākiem spriegumiem (līdz 1,2 kV) paredzētās — ar hēlija un neona maisījumu. Koronas izlādes stabilitroni ir pildīti ar ūdeņradi (tuvu atmosfēras spiedienam) un paredzēti spriegumiem līdz vairākiem desmitiem kilovoltu. Stabilitroniem ir divi koaksiāli elektrodi — anods un katods (katods parasti aptver anodu), kas ievietoti stikla vai metālkeramikas balonā.

Darbības princips

Mirdzizlādes stabilitrona darbība pamatojas uz mirdzizlādes īpašību, mainoties strāvai, nemainīt sprieguma kritumu starp elektrodiem. Kad ir sākusies mirdzizlāde (tai nepieciešams noteikts spriegums, ko sauc par stabilitrona aizdegšanās spriegumu), pieaugot strāvai, pieaug katoda laukums, ko aptver mirdzizlāde. Strāvas blīvums jonizētajā gāzes daļā paliek nemainīgs, līdz ar to nemainās arī sprieguma kritums. Dažreiz, lai samazinātu aizdegšanās spriegumu, ierīces iekšienē ievada nelielu daudzumu radioaktīva preparāta (stabilitrons СГ14П).

Izmantošana

Pirms pusvadītāju stabilitronu izgudrošanas gāzu stabilitroni tika izmantoti kā mazjaudīgi parametriskie sprieguma stabilizatori elektroniskajā aparatūrā un atbalstsprieguma avoti sprieguma stabilizācijas iekārtās un mērierīcēs. Mūsdienās dažreiz pielieto stabila augstsprieguma iegūšanai (piemēram dozimetru jeb radiometru Geigera skaitītāju barošanai).
Kapitālisms

Kapitālisms ir ekonomiska sistēma, kurā kapitāls pieder privātpersonām, nevis valstij vai kādai kopienai. Tas tiek saukts arī par "brīvo tirgu". Lielākajai daļai mūsdienu valstu ir kontrole par atsevišķām sfērām, tādēļ tādu sistēmu var saukt par "jaukto ekonomiku". Ir cilvēki, kas uzskata, ka kapitālisms ir atbalstāms, bet ir arī daļa, kas uzskata, ka kapitālisms nav valstī vēlams, jo uzskata, ka tie, kam ir kapitāls, var nopelnīt vairāk nekā tie, kam kapitāla nav.
Adenoforejas

Morfoloģija

Maņu (taustes) orgāni (sariņi, retāk papillas) izvietoti pa visu ķermeni. Galvas sānos ir lieli ožas orgāni - amfīdas (parazītiskām formām var būt reducēti). Dažām sugām ir fotoreceptori (actiņas). Kakla dziedzeris (izvadorgāns) ir masīvs ar īsu izvadkanālu. Gar ķermeni izvietoti sānu hipodermālie dziedzeri. Aizmugurējā daļā atrodas terminālie astes dziedzeri, ar kuriem adenoforejas piestiprinās pie substrāta. Rektālo dziedzeru nav. Kutikula ar paaugstinātu caurlaidību, bet zemām aizsardzības īpašībām. Adenoforeju tēviņiem nekad nav bursālo spārnu.
Taškenta

Nosaukums

Pilsēta pirmoreiz minēta 5. gadsimta ķīniešu avotos ar nosaukumu "Ši" vai "ŽeŠi" (ķīniešu: 石 vai 赭時), vēlāk tas pārveidojās par "Taša" (Šaša), kas tjurku valodās nozīmē "akmens". 11. gs. izveidojās pilsētas vārds Šaškanda, no kā vēlāk izveidojās Toškant, kas uzbeku valodā nozīmē "akmens pilsēta", atsaucoties uz tās cietokšņa akmens mūriem.

Vēsture

Pilsētas aizsākumi ir meklējami agrajos viduslaikos, 4.-5. gadsimtā. 713. gadā Taškentu ieņēma arābi. Tā vienlaikus bija arī ķīniešu ietekmes rietumu robeža, un šajā vietā apstājās arābu ekspansija. Pēc Taškentas nonākšanas arābu pārvaldē šeit izplatījās islāms. Tašā tika kalti sudraba dirhemi, kas atrasti arī Latvijas teritorijā. 9. un 10. gadsimtā pilsētu bija ieņēmusi Persijas samanīdi, 11. gs. avotos Taškenta pirmoreiz tika dēvēta par pilsētu. 1220. gadā pilsētu iekaroja un izpostīja Čingishans un iekļāva Mongoļu impērijā. 14. gadsimtā pilsētu iekaroja Timura armija. 16. gadsimtā pilsētā vairākas skaistas mošejas. Timurīdu impērijas sabrukums pavēra ceļu jauniem iekarotājiem, 1630. gadā Taškenta kļuva par Kazahu hanistes galvaspilsētu, 1740. gadā to iekaroja Buhāras haniste bet jau 1784. gadā Taškentas iedzīvotāji buhāriešus padzina. Pilsētā attīstījās metālapstrāde, audumu aušana un ādas apstrāde. Taškenta bija reģiona komerciālais centrs. 19. gs. sākumā mošeju skaits pilsētā pieauga līdz 150, bet iedzīvotāju skaits sasniedza ap 40 000 vīriešu. (sievietes un bērnus neviens neskaitīja).  1809. gadā to iekaroja Kokandas hanistei lojāls kipčaku karaspēks, kas vairāk bija ieinteresēts pilsētas laupīšanā, nekā pārvaldē. 1847. sacelšanās rezultātā kipčakus padzina. 
Aleksandra II valdīšanas laikā 1865. gadā Krievijas impērijas armija iekaroja Taškentu, kas 1867. gadā kļuva par Krievijas Turkestānas jeb Turkestānas ģenerālgubernatūras pārvaldes centru. Blakus Taškentai sāka būvēt jauno krievu militāro pilsētiņu. Pirmais ģenerālgubernators ģenerālis Konstantīns fon Kaufmans ieradās šeit 1867. gada 7. novembrī. 
Pēc Oktobra revolūcijas tika izveidota Turkestānas Autonomā Padomju Sociālistiskā Republika ar Taškentu kā galvaspilsētu. 1924. gadā Taškenta tika iekļauta jaunizveidotajā Uzbekijas PSR, taču tikai 1930. gadā tā kļuva par Uzbekijas galvaspilsētu. 1966. gada 25. aprīlī pilsēta tika pamatīgi izpostīta zemestrīces rezultātā.
1991. gada 31. augustā Taškenta kļuva par neatkarīgās Uzbekistānas Republikas galvaspilsētu.
Fraternitas Cursica

Krāsas un devīze

Korporācijas krāsas ir melns-zelts-zils. Fraternitas Cursicas devīze ir "Darbi taisnībai, uzticība draugam, zobens tēvzemei".
Melnā krāsa un devīzes pirmā daļa DARBI TAISNĪBAI  simbolizē kuršu un ticību taisnības uzvarai, kas cieta un nelokāma kā melna klints, pret kuru šķeļas bangu viļņi.
Zilā krāsa un devīzes daļa UZTICĪBA DRAUGAM simbolizē kopības sajūtu un paļaušanos uz draugiem.
Zelta krāsa un devīzes daļa ZOBENS TĒVZEMEI simbolizē tēvzemes mīlestību.

Vapenis

Korporācijas vapeņa (ģerboņa) centrālais elements ir apaļais kuršu vairogs, ko šķērso meln-zelt-zils trikolors diagonāli, no kreisās uz labo pusi. Vairoga centrā sudraba cirķelis (monogramma). Vairoga ārējo malu rotā 27 naglas — skaits, ka simbolizē 27 Fraternitas Cursicas dibinātājus. No 27 naglām vizuāli redzamas ir 25. Aiz vairoga — kuršu zobens. Vairogu ieskauj ozollapu vijums un lentas, uz kurām uzrakstīta Fraternitas Cursicas devīze un dibināšanas datums "7. V 1947".

Konventa dzīvoklis

Kopš 2003.gada kuršu mājvieta ir Ausekļa ielā 3, Rīgā. Kaimiņos citai latviešu studentu korporācijai — Vendia.

Darbība

Kopīgo korporāciju komanu Fraternitas Cursica garantēja pie studentu korporācijas Lettonia. Tās speciālais konvents globālā apmērā darbojās gan Toronto, gan Sidnejā, 1981. gadā Toronto kopas locekļi iegādājās savu namu, kuru nosauca par "Kuršu jomu" un iekārtoja tajā konventa dzīvokli.
Pēc 1990. gada korporācija sāka darbību arī Latvijā. Tajā pat laikā kļuva par Prezidiju Konventa locekli.
To atceras tikai vilcieni

Sižets

Filmā ir apvienoti Rīgas kinostudijas spēlfilmu fragmenti, kurus vieno vilciens.
Semeja

Vēsture

Pilsētas attīstību veicināja 1915. gadā atklātais Altaja dzelzceļš, kas 1930. gadā tika pagarināts līdz Almati kā Turkestānas - Sibīrijas dzelzceļš.
1949. gadā 150 kilometru attālumā uz rietumiem tika izvēlēta vieta stepē, kurā tika veikti izmēģinājumi PSRS atombumbas projektam. Vairāku gadu desmitu garumā Kurčatovas pilsētā (slepena pilsēta izmēģinājumu poliogonā, nosaukta par godu Igoram Kurčatovam, PSRS atombumbas autoram) uzturējās spējīgākie PSRS atomieroču zinātnieki.  PSRS Semipalatinskas kodolizmēģinājumu poligons darbojās no pirmās eksplozijas 1949. gadā līdz 1989. gadam. Tajā tika veiktas 456 izmēģinājumi (340 pazemes un 116 izmēģinājumi atmosfērā).
Groiča

Vēsture

Groiča rakstos pirmoreiz minēta 1039. gadā.
Origo

Vēsture

Centra izbūve kopā ar Centrālās stacijas rekonstrukciju sākās 1998. gadā, to atklāja 2003. gadā.

Origo One

Blakus tirdzniecības centram, kur iepriekš atradās Pasta ēka, pašlaik tiek būvēts daudzfunkcionāls komplekss Origo One, kur atradīsies biroji un tirdzniecības telpas. Plānots, ka pēc kompleksa izbūves centra platība sasniegs 80 000 m².
Ģipša iela

Ielas raksturojums

Ģipša iela ir 290 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes centrālajā daļā. Tā sākas krustojumā ar Balasta dambi iepretīm Daugavai un virzās rietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Ielas sākumdaļā pāra numuru pusē atrodas „Ģipša fabrikas” dzīvojamo ēku komplekss (adrese Balasta dambis 72), pēc kura seko krustojums ar Ogļu ielu, tālāk - arī ar Zvejnieku ielu. Aiz šī krustojuma iela taisni neturpinās, tā atsākas ar apmēram 15 metru nobīdi dienvidu virzienā. Šajā posmā iela ir šaurs grantēts ceļš, kas pieved pie trīs privātmājam un divām Padomju laikā celtām barakām. Ģipša iela beidzas kā strupceļš blakus ēkai pēc adreses Ģipša iela 6 k-2, aptuveni 100 metrus tālāk atrodas Daugavas atteka - Zunds, taču braucot pa zemesceļu ir iespējams nokļūt Enkura un Roņsalas ielā.

Vēsture

Iela iezīmēta Rīgas plānā 1876. gadā, Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 80. gadiem ar nosaukumu Ģipses iela (Gyps Strasse), kopš 20. gadsimta 20. gadiem Rīgas kartēs un adrešu grāmatās ar nosaukumu Ģipša iela. Ielas nosaukums saistīts ar ģipša fabriku "Celm & Boehm", kas atradās Ģipša ielas un Balasta dambja stūrī. Sākotnēji iela tikai posmā no Balasta dambja līdz Zvejnieku ielai, 1881. gadā pagarināta no Zvejnieku ielas Zunda virzienā. Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija piecos gruntsgabalos. Vācu okupācijas laikā nosaukums Gypsstrasse (Ģipša iela).
Ģipša ielā 1 līdz 30. gadu beigām paša namā dzīvoja lašu un ledus lieltirgotājs Georgs Nariņš, kuram piederēja vairāki zivju galdi Centrāltirgū. Gruntsgabalā atradās liela saldētava, kurā zāģu skaidās uzglabāja agrā pavasarī sazāģētos ledus klučus. G. Nariņš bija senas latviešu zvejnieku un pārcēlāju dzimtas pēctecis. Kāds Indriķis Nariņš (miris 1759. gadā) bijis zvejnieku vecākais Rīgā, Nariņu mājā Zunda tuvumā, bijušajā Jura ciemā, 1664. gadā dibināta pirmā latviešu skola Pārdaugavā. Vēlāk Nariņu dzimtai piederējis arī krogs un iebraucamā vieta, kurā reiz apstājusies Krievijas cariene Anna Joanovna.
Gruntsgabals Ģipša ielā 2 līdz 20. gadsimta 30. gadiem piederēja senai vācbaltu aristokrātu dzimtai Freitāgiem fon Loringhofeniem (Freytag v. Loringhoven).

Sabiedriskais transports

2014. gada 10. martā tika slēgts vienīgais sabiedriskā transporta maršruts uz Ķīpsalas ziemeļu daļu - 277. minibusa maršruts. Tā vietā atklāja 57. autobusu maršrutu no pilsētas centra pa Vanšu tiltu līdz bijušajam minibusu galapunktam Matrožu ielā salas ziemeļos. Maršrutā iekļauts arī neliels Ģipša ielas posms no Ogļu ielas līdz Zvejnieku ielai. Darba dienās autobusi kursē tikai rīta un vakara stundās, brīvdienās - no plkst. 8:30 līdz plkst. 18:00. Vienīgā sabiedriskā transporta pieturvieta Ģipša ielā atrodas pie tās krustojuma ar Ogļu ielu.
Vladimirs Šervinskis

Biogrāfija

Vladimirs Šervinskis dzimis 1894. gada 3. maijā. Viņa tēvs ir arhitekts Makss Šervinskis. 1912. gadā Vladimirs Šervinskis absolvēja Rīgas Aleksandra zēnu ģimnāziju un iestājās Rīgas Politehniskā institūta arhitektūras nodaļā, ko nepabeidza, jo sākās Pirmais pasaules karš. 1915. gada vasarā viņš brīvprātīgi iestājās armijā, kur darbojās kā arhitekts un būvnieks. Studiju laikā kļuva par krievu studentu korporācijas Fraternitas Arctica biedru.
1920. gadā, Vladimirs Šervinskis atgriezās Latvijā un atjaunoja studijas arhitektūras nodaļā, ko absolvēja 1923. gadā. Pēc studiju beigšanas viņš kopā ar māsasvīru Mihailu Krivošapkinu izveidoja privāto projektēšanas biroju. Jau nākamajā gadā viņš saņēma aicinājumu Rīgas Kristus Piedzimšanas katedrālē vadīt ikonostasa uzbūves un uzstādīšanas darbus. Pēc darbu beigām arhibīskaps Jānis Pommers piedāvāja Vladimiram Šervinskim ieņemt Latvijas Pareizticīgās Baznīcas sinodes arhitekta amatu, ko viņš pieņēma. 15 gadus Šervinskis vadīja visus Latvijas pareizticīgo baznīcu būvdarbus, pēc viņa projektiem uzcēla vairāk kā 25 pareizticīgos dievnamus. Pārsvarā tās ir koka baznīcas ziemeļkrievu arhitektūras tradīcijās. 1929. gadā pēc Šervinska projekta būvētā Rogovkas sādžas kapliča mūsdienās apskatāma Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā un ir raksturīgs Austrumlatvijas tautas koka arhitektūras piemērs. Restaurējis Rīgas Svētā Jāņa Priekšteča baznīcu.
Projektējis vairākas vasarnīcas Ogrē, tajā skaitā arī savas ģimenes vasarnīcu tagadējā Zilokalnu prospekta un Ausekļa prospekta stūrī. Projektējis arī Ogres kūrmāju. Pēc arhitekta projekta tika veidota sākotnējā Jaunogres pieturas punkta nojume.
Šervinskis Pokrova kapos projektējis Pirmā pasaules karā kritušo Krievijas impērijas karavīru brāļu kapu monumentu, kā arī kopā ar Sergeju Antonovu projektēja Svētā Jāņa Kristītāja kapliču.
Pēc Latvijas okupācijas un iekļaušanas Padomju Savienībā, V. Šervinska projektēšanas biroju slēdza un viņš sāka strādāt Rīgas pilsētas izpildkomitejas projektēšanas komisijā. No 1945. līdz 1951. gadam Šervinskis bija Rīgas Kristus Piedzimšanas katedrāles vecākais. Par aktīvu darbību garīgajā misijā viņu 1951. gada 25. decembrī apcietināja un nākamā gada 19. martā PSRS Augstākās tiesas kolēģija piesprieda Šervinskim desmit gadus darbu nometnēs ar īpašuma konfiskāciju. Pēc trim gadiem Komi APSR Ustjvimlagā viņu amnestēja un atbrīvoja. Atgriezies Rīgā Šervinskis sāka strādāt par Rīgas pilsētas izpildkomitejas projektēšanas biroja arhitektu. Šajā amatā viņš palika līdz pat savai nāvei.
Pēc viņa projektiem Rīgā uzbūvēja daudz dzīvojamos namus, atjaunoja daudz dievnamus un viņš saglabāja Pareizticīgās Baznīcas sinodālā arhitekta amatu. Vladimirs Šervinskis nomira 1975. gadā un ir apbedīts Rīgā, Debesbraukšanas kapos.