google/wiki40b huggingface dataset:
Parex banka

Ekonomiskā darbība

Valērijs Kargins un Viktors Krasovickis, kuriem piederēja valūtas maiņas punktu tīkls, 1992. gadā dibināja banku Parex. Parex bankas filiāles atradās Berlīnē, Stokholmā, Viļņā un Tallinā, kā arī biroji Maskavā, Kijevā, Baku un citās pilsētās. Kopā šajā uzņēmumā 13 valstīs strādāja 2000 darbinieki. 
Pēc bankrota 2008. gada decembrī 81,83% "Parex bankas" akciju piederēja Latvijas Privatizācijas aģentūrai, 14,61% - Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankai, bet 3,56% - mazākuma akcionāriem.
2010. gada augustā notika "Parex bankas" labo aktīvu pārēja uz jaunizveidoto "Citadele banku", bet "Parex bankas" galvenais uzdevums bija valsts ieguldījumu atgūšana. "Parex bankā" pēc sadalīšanas palika aptuveni 5000 klientu un tās darbība vērsta uz aktīvu atgūšanu, kredītu restrukturizāciju un pārņemto nekustamo īpašumu pārvaldīšanu.
Bankas portfelis 2010. gada augustā veidoja 830 miljonus latu. Divas trešdaļas veidoja Baltijas valstu, bet trešdaļu NVS valstu aktīvi, lielākoties Krievijā un Ukrainā.

Sabiedriskā loma

Kopš Latvijas otrās neatkarības pirmssākumiem Valērijs Kargins un Viktors Krasovickis ar bankas starpniecību ir sponsorējuši daudzas politiskās partijas, tai skaitā partiju "Latvijas Ceļš", partiju apvienību "Saskaņas Centrs", arī partiju TB/LNNK. Daudzi Latvijas politiķi ir strādājuši šajā bankā, piemēram, bijušie premjeri no "Latvijas ceļa" Valdis Birkavs un Andris Bērziņš ir bijuši ilggadēji Parex bankas valdes locekļi.

Kriminālprocesi par bankas līdzekļu piesavināšanos

2010. gada 30. jūlijā "Parex banka" iesniedza prasību tiesā pret tās bijušajiem valdes locekļiem Karginu un Krasovicki par 62 miljonu latu zaudējumu piedziņu. 2011. gada 1. augustā policija sāka kriminālprocesu saistībā ar diviem dāvinājuma līgumiem, saskaņā ar kuriem Viktors Krasovickis savam dēlam Georgijam uzdāvināja divus noguldījuma līgumus un dāvinājumu, ar kuru Valērijs Kargins savam dēlam Remam uzdāvināja vienu noguldījumu. Depozītu kopējais apmērs - vairāk nekā 10 miljoni latu. Šim kriminālprocesam pievienota arī epizode, kas saistīta ar Valērija Kargina 2011. gada 20. janvārī noslēgto cesijas līgumu ar Krievijā reģistrēto kompāniju "Olimpija", kas tiesā Maskavā bija iesniegusi prasību, lūdzot no "Parex bankas" un bankas "Citadele" solidāri piedzīt vairāk nekā 11 miljonus latu.

Pārveide par aktīvu pārvaldes uzņēmumu "Reverta"

2011. gada 28. decembrī "Parex bankas" ārkārtas akcionāru sapulce nolēma labprātīgi atteikties no bankai izsniegtās kredītiestādes licences. Finanšu un kapitāla tirgus komisijas (FKTK) padome pieņēma lēmumu anulēt bankai izsniegto licenci un atļaut veikt bankas reorganizāciju, pārreģistrējot to par komercsabiedrību, kuras darbība nav saistīta ar kredītiestādes darbību. 2012. gada 28. martā bankas valdes priekšsēdētājs Kristofers Gviljams publiski paziņoja, ka "Parex banka" turpmāk darbosies ar zīmolu "Reverta" un būs Baltijas reģiona vienīgais problemātisko aktīvu pārvaldītājs.
Mans tēvs baņķieris

Sižets

Režisore savā filmā pēta 20. gadsimta 90. gadu notikumus Latvijā, kuru laikā viņas tēvs Boriss Osipovs, bankrotējušās bankas "Topbanka" prezidents, pazūd bez vēsts. "Interpola" meklēšanā viņš ir vairāk nekā 16 gadus. Kādu dienu pienāk ziņas, ka kāds vīrietis, kura personas dati sakrīt ar meklējamā vīrieša personas datiem, ir pieteicies psihiatriskajā klīnikā Kualalumpurā.
USA-246

Lidojuma gaita

AEHF 3 tika palaists 2013. gada 18. septembrī 08:10:00 UTC ar nesējraķeti Atlas V/531 (AV-041) no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta kompleksa SLC-41. 09:01 pavadonis atdalījās no augšējās pakāpes Centaur. Sākotnēji tas bija ievadīts augsti eliptiskā orbītā. Pēc veiksmīgā starta pavadonim tika dots nosaukums USA-246. 101 dienu laikā tam plānots sasniegt ģeostacionāro orbītu. Tiks veikti trīs manevri ar hidrazīna dzinēju un pēc tam izmantots jonu dzinējs.
Elica Jankova

Biogrāfija

Dzimusi Varnā. Skolas gados sportā viņas pirmā mīlestība bijusi vieglatlētika — īso distanču skrējieni. Tikai 2009. gādā 15—16 gadu vecumā sākusi trenēties brīvajā cīņā pie sava pirmā trenera Nasko Simeona. Vēlāk trenējusies sporta klubā "Levski" trenera Pētera Kasabova vadībā. 2012. gadā beigusi Levski sporta skolu un kļuvusi par neklātienes studenti Plovdivas Universitātē, pedagoģijas specialitātē.

Karjera

Pēc vairākām iegūtām godalgotām vietām kadetu un junioru Eiropas un Pasaules čempionātos, pirmais lielākais panākums pieaugušo sacensībās Elicai Jankovai bija izcīnīta sudraba medaļa 2015. gada Eiropas spēlēs Baku. Nākamais gads vainagojās ar bronzu Eiropas čempionātā Rīgā. Tomēr lielākais panākums viņas karjerā ir izcīnītā bronzas medaļa 2016. gada vasaras olimpiskās spēlēs Riodežaneiro. Pēc olimpiādes viņa vēl piedalījās vairākās sacensībās, bet lielus panākumus neguva, jo sevi lika manīt dažādas traumas. 2018. gada sākumā viņai tika veikta pleca operācija, kas liedz viņai startēt vismaz deviņus mēnešus.
Vārpu iela (Jelgava)

Vēsture

Iela izveidojās pēc pilsētas nocietinājumu nojaukšanas 19. gadsimta sākumā, tās sākotnējais nosaukums bija IV Valles iela (vācu: IV Wallstraße), vēlāk  Zāģētavu iela (Schneidemühlenstraße). Pirmā pasaules kara laikā to nosauca par II Vaļņu ielu (II Wallstraße).   
1940. gada 27. martā to pārdēvēja par Vārpu ielu.
Kārlis Frīdrihs fon Tranzē-Rozeneks

Dzīvesgājums

Dzimis 1841. gada 8. jūnijā Jaunbrenguļu muižā (Neu-Wrangelshof) muižnieka Kārļa Frīdriha fon Tranzē (1802—1868) un viņa sievas Elīzas Šarlotes ģimenē. Pēc tēva nāves 1868. gadā mantoja Dzelzavas muižu. 1872. gadā atbalstīja Dzelzavas pagasta skolas būvi, kas viņa vārdā tolaik dēvēta par Frīdriha skolu.
Miris 1903. gada 23. martā Turīnā. Tā kā viņam nebija tiešo pēcnācēju, Dzelzavas muižu mantoja viņa brāļadēls Astafs fon Tranzē-Rozeneks.
Erdmons Simonaitis

Dzīves gājums

Dzimis Prūsijā. Kopš 1909. uzturējis sakarus ar Prūsijas lietuviešu minoritātes aktīvistiem. 1912. gadā izveidojis Tilzītes lietuviešu klubu, kas popularizēja ideju par Klaipēdas apgabala autonomiju. Šo klubu Simonaitis vadīja divus gadus līdz viņu 1915. gadā iesauca Vācijas impērijas armijā, kuras sastāvā viņš piedalījās Pirmajā pasaules karā Francijā un Galīcijā, apbalvots ar Dzelzs krustu.
Pēc kara neilgu laiku strādājis Viļņā, kur sadarbojies ar lietuviešu politiķiem, kas uzstājās par Lietuvas neatkarību. 1918. gadā atgriezies Tilzītē. Tur viņš piedalījās sarunās par tālāko Klaipēdas apgabala nākotni, tomēr atteicās parakstīt Tilzītes aktu, kas pieprasīja Prūsijas lietuviešu apdzīvoto teritoriju pievienošanu Lietuvai. 1919. gadā pārcēlies uz Klaipēdu.
1924. gadā piekrita piedalīties Klaipēdas dumpī, pēc kura veiksmīgas norises Simonaitis tika iecelts par Klaipēdas apgabala vadītāju, tomēr pēc Sabiedroto spiediena viņš bija spiests pamest šo amatu. Pēc Klaipēdas apgabala pievienošanas Lietuvai ieņēmis dažādus amatus — Šilutes vadītājs (1924—26), Klaipēdas apriņķa vadītājs (1930—34), Klaipēdas vadītājs (1930—34) un citus.
Pēc Trešā reiha ultimāta Lietuvai, kura rezultātā 1939. gadā Klaipēdas apgabals atgāja vāciešiem, Simonaitis pārcēlās uz Kauņu, tomēr jau 1941. gadā, kad Lietuvas teritorijā iebruka vācieši, viņu apcietināja Gestapo un 1942. gadā viņš tika ieslodzīts Mauthauzenes koncentrācijas nometnē. Vēlāk pārvests uz Dahavas koncentrācijas nometnē, no kuras viņu atbrīvoja 1945. gada aprīlī.
Atlikušo mūža daļu dzīvojis trimdā rietumos, kur darbojies dažādās lietuviešu organizācijās. 1991. gadā pārapbedīts Klaipēdā.
Skolopendras

Apraksts

Skolopendru ķermenis variē no 3 līdz 30 cm. Tropos sastopamās skolopendras ir lielākas nekā mērenajā joslā mītošās. Parasti tās ir košā krāsā, piemēram, dzeltenas, sarkanas, oranžas vai zaļas. Viņas bieži rotā tumšas svītras vai joslas. Skolopendrām ir 21 vai 23 pāri kāju un pavedienveida taustekļi, kuriem ir mazāk nekā 35 posmi. Katrā galvas pusē ir četras actiņas.

Dzīvesveids

Skolopendras ir aktīvi plēsēji, kas savu upuri nogalina ar indīgajām spīlēm. Viņas spēj nomedīt pat grauzējus un sikspārņus. Skolopendru dzēliens ir ļoti sāpīgs un nereti spēj nogalināt arī cilvēku. Šādi pieredzēto skolopendras kodienu Marķīza salās 1937. gadā grāmatā "Paradīzi meklējot" apraksta Tūrs Heijerdāls:
"Reiz naktī Līva pamodās no sāpīga dzēliena... Es uzreiz sapratu, kas noticis: mūdzis bija tikai viens — skolopendra. Izspiedām uz brūcītes citronu: citrona sula remdina sāpes un neitralizē indi. Otrā dienā Līva tikai žēlojās, ka sadzeltā kāja esot gluži stīva".
Mātītes dēj olas augsnē, zem akmeņiem vai zem koku mizas.
Lauma Grīva

Karjera

2009. gada Universiādē L. Grīva izcīnīja 15. vietu ar 6,04 m tālu lēcienu. Tajā pašā gadā notikušajā Eiropas čempionātā kadetiem sportiste izcīnīja bronzas medaļu (6,26 m), veiksmīgi startēja arī 2010. gada Eiropas kadetu čempionātā — tajā viņa ieņēma 4. vietu (6,42 m).
L. Grīva piedalījās 2010. gada Eiropas čempionātā, kur ar jaunu personisko rekordu (6,60 m) ieguva 15. vietu kvalifikācijā, kas tomēr neļāva kvalificēties finālam. Kvalifikācijas normatīvu Eiropas čempionātam — savām pirmajām lielajām starptautiskajām sacensībām starp pieaugušajiem — viņa izpildīja īsi pirms čempionāta, arī tad labojot savu personīgo rekordu (Valmierā, 6,55 m).
2011. gada Eiropas čempionātā telpās viņa kvalifikācijā uzstādīja jaunu personisko rekordu (6,53 m), taču nekvalificējās finālsacensībām, palikdama 11. vietā. 2011. gada Universiādē izcīnīja 10. vietu tāllēkšanā (6,22 m), kvalifikācijā viņa aizleca 6,27 m tālumā. 2011. gada Pasaules čempionātā viņa kvalifikācijā lēca 6,27 m tālumā, ierindojās 23. vietā un nekvalificējās finālam, kur viņas komandas biedrene Ineta Radēviča izcīnīja bronzas medaļu.
L. Grīvas personiskais rekords tāllēkšanā ir 6,86 m, ko viņa sasniedza 2011. gada 10. jūnijā Valsts prezidenta balvas izcīņas sacensībās Valmierā. Sešas dienas iepriekš viņa uzlaboja savu rekordu līdz 6,70 m sacensībās "Ventspils šķēpi". Ar sasniegtajiem 6,86 m L. Grīva izpildīja 2011. gada Pasaules čempionāta un 2012. gada Olimpisko spēļu A normatīvu. 2012. gada Eiropas čempionātā viņa ar 6,37 metrus tālu lēcienu palika 13. vietā kvalifikācijā, tādējādi nekvalificējoties finālsacensībām. Finālam sportiste nekvalificējās arī 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kur ar 6,10 m tālu lēcienu kvalifikācijā ierindojās 28. vietā. 2013. gada Eiropas čempionātā telpās ierindojās 13. vietā, nekvalificējoties finālsacensībām. 2013. gada Pasaules čempionātā Maskavā, Krievijā, izcīnīja 16. vietu.
L. Grīva startēja 2017. gada Pasaules čempionātā Londonā, kvalifikācijas sacensībās lietainā laikā uzrādot piekto labāko rezultātu (6,58 m) no visām dalībniecēm un iekļūstot finālā. Finālsacensībās ar rezultātu 6,54 m L. Grīva palika 9. vietā, kas bija augstākā starp Latvijas sportistiem šajā čempionātā.
Kepler-22b

Kepler-22b ir pirmā atklātā citplanēta, kura atrodas apdzīvojamā zonā un riņķo ap Saulei līdzīgu zvaigzni Kepler-22. To atklāja 2011. gada 5. decembrī. Kepler-22b atrodas aptuveni 600 gaismas gadu attālumā no Zemes. Kepler-22b rādiuss ir aptuveni 2,4 reizes lielāks nekā Zemes rādiuss, kaut gan masa ir salīdzināma Neptūna masai (~35 Zemes masas). Astronomi pieļauj, ka uz tās varētu atrasties ārpuszemes dzīvība. Zinātnieki vēl nav noskaidrojuši, vai šī planēta ir cieta kā Zeme vai Marss, vai gāzu planēta kā Jupiters vai Saturns. Tā, iespējams, varētu būt arī ūdens planēta.
Vidējais Kepler-22b planētas attālums no savas saules (Kepler-22) ir tikai par 15% mazāks kā Zemei no Saules, tas nozīmē, ka gada vidējā temperatūra uz šīs planētas ir ļoti līdzīgas zemes temperatūrai un atšķiras tikai par dažiem grādiem (uz Kepler-22b temperatūra ir nedaudz lielāka.)
Elektromagnētiskā lauka potenciāls

Elektromagnētiskā lauka potenciāla pielietojums

Elektromagnētiskā lauka potenciālus  un  lieto galvenokārt lauka aprēķinos. Izmantojot potenciālus, nav jārisina Maksvela parciālo diferenciālvienādojumu sistēma, jo lauka atrašana var reducēt uz problēmu, kura biežāk risināma vienkāršāk, t.i., uz potenciālu vienādojumu risināšanu, ievērojot atbilstošus robežnosacījumus. Ja potenciāli ir zināmi, aprēķināt elektriskā lauka intensitāti  un magnētiskā lauka indukciju  var viegli.

Elektromagnētiskā lauka aprēķināšana, izmantojot potenciālus

Elektromagnētiskā lauka potenciālus izvēlas tā, lai tie apmierinātu homogēnos Maksvela vienādojumus:
.
Var pārliecināties, ka šie vienādojumi ir apmierināti, ja  un  definē, izmantojot sakarības
.
Tiešām, ievietojot pirmajā Maksvela vienādojumā lielumu  saskaņā ar , atrodam, ka 
, 
kur vienādojuma labajā pusē mainīta atvasināšana pēc koordinātām un laika. Tā kā , esam ieguvuši identitāti. Līdzīgi pārliecinamies, ka pastāv identitāte
,
jo magnētiskais lauks ir solenoidāls un tam vienmēr eksistē vektorpotenciāls  (formula ).

Potenciālu izvēle nav viennozīmīga

Izteiksmes
vektoru  un  laukus nosaka viennozīgi. Tomēr potenciālu  un  izvēle nav viennozīmīga: eksistē bezgalīgi daudz potenciālu  un , kuri definē vienus un tos pašus laukus  un . Izvēloties patvaļīgu, nepārtrauktu un vismaz divreiz diferencējamu skalāru funkciju  un definēsim jaunus potenciālus
un
.
Šīs formulas ir potenciālu gradientās transformācijas.
Vieglais uzbrucējs

Vieglais uzbrucējs (angļu: Small forward (SF)) ir viena no tradicionālajām basketbola pozīcijām. Vieglie uzbrucēji parasti ir nedaudz īsāki, ātrāki par spēka uzbrucējiem un centriem. Vieglais uzbrucējs ir visdaudzpusīgākā basketbola pozīcija. Vidējais vieglo uzbrucēju augums ir 195—208 cm. Vieglā uzbrucēja galvenais uzdevums spēlē ir gūt punktus.
Bibliogrāfija

Latvijas bibliogrāfijas vēsture

Latvijas bibliogrāfijas vēsture jāaplūko kopsakarā ar Latvijas vēsturi un Latvijas grāmatniecības vēsturi. Bibliogrāfijas vēsture valstī parasti ir tikpat sena kā nācijas grāmatniecība, tomēr Latvijas bibliogrāfijas pirmsākumi atpaliek no grāmatniecības sākumiem Latvijā par diviem gadu simteņiem. Grāmatniecības pirmsākumi Latvijā meklējami 16.gs., bet bibliogrāfijas – tikai 18.gs. Iemesls – latviešu politiskā un ekonomiskā atkarība, kas kavēja izglītības attīstību un reizē arī nepieciešamību pēc nacionālās iespiedprodukcijas bibliogrāfiskās apzināšanas. Pirmā bibliogrāfiskā produkcija Latvijā nebija nacionāla ne pēc satura, ne sastādītāju tautības, tomēr tā bija adresēta latviešiem. Lielākā daļa 18.gs. bibliogrāfisko materiālu pēc formas visai nosacīti atbilst jēdzienam “bibliogrāfiskā produkcija” mūsdienu izpratnē. Pirmie 18.gs. bibliogrāfiskie materiāli bija paziņojumi par iespieddarbiem. Tos sastādīja gan par jau izdotiem, gan vēl tikai ieplānotiem darbiem ar mērķi informēt potenciālos lasītājus par iespējām iegādāties iespieddarbus, organizēt iepriekšparakstīšanos, savākt naudu grāmatu izdošanai, noteikt tirāžu. Pirmais mēģinājums organizēt iepriekšparakstīšanos uz kādu rokasgrāmatu bija 1731.gadā, ko mēģināja izdarīt Vidzemes garīdzniecība: ģenerālsuperintendants Jākobs Benjamiņš Fišers organizēja iepriekšparakstīšanos uz Bībeles otro izdevumu Vidzemē un Kurzemē, izsūtot potenciālajiem pircējiem izdevuma parauglapas.

Nacionālā bibliogrāfija

Nacionālā bibliogrāfija reģistrē Latvijā izdotos iespieddarbus (grāmatas, periodiskos izdevumus, kartes, notis, rakstus presē u.c.), kā arī elektroniskās publikācijas saskaņā ar Obligāto eksemplāru likumu (2006). Tā sniedz autoritatīvas ziņas par valsts izdevējprodukciju, bet Letikas daļa arī par nacionālo kultūras mantojumu ārpus Latvijas (ar Latviju saistīto autoru oriģināldarbiem un tulkojumiem, kā arī rakstiem par Latviju).
Nacionālā bibliogrāfija izmantojama izglītībai, pētniecībai, praktiskam darbam - skolās un augstskolās, bibliotēkās, informācijas centros, izdevniecībās, medijos, radošajās industrijās. 
Latīņamerikas valstis izveidojušas veiksmīgu sadarbības projektu ABINIA nacionālās bibliogrāfijas jomā.
Fullerēns

Fullerēns ir oglekļa alotropiskais veids - slēgta tipa molekulas C₃₂, C₆₀, C₇₀, C₉₀ u.c. Vispazīstamākais un visplašāk pielietotais fullerēns ir C₆₀, kas savas simetrijas un stabilitātes dēļ ir izraisījis lielu interesi daudzos zinātniekos.

Vēsture

Līdz pat 1985. gadam vidum bija pazīstami divi galvenie oglekļa alotropiskie veidi - dimants un grafīts. Dimants ir ciets, caurspīdīgs un inerts kristāls. Grafīts savukārt ir mīksts, necaurspīdīgs, tumši pelēkā krāsā ar metālisku spīdumu. 
1985. gadā Saseksas universitātes un Raisas universitātes zinātnieki Roberts Kērls, Harolds Kroto un Ričards Smallijs atklāja jaunu vielu - fullerēnu, kas pēc savām fizikālajām un ķīmiskajām īpašībām līdzinās grafītam. Smallija vadībā tika veikts pirmais eksperiments, lai pierādītu C₆₀ eksistenci. Fullerēnu ieguva, sadedzinot grafīta stieni hēlija atmosfērā augsta vakuuma iekārtā.
1990. gadā Kretšmers, Jostinopals un Hofmans pilnveidoja fullerēnu iegūšanas mehānismu. Viņi sadedzināja grafīta stieni un darba gaitā radušos sodrējus apstrādāja tālāk. Ar ekstrakcijas palīdzību viņi atdalīja fullerēnus no sodrējiem. Tad ar hromatogrāfijas palīdzību fullerēni tika sadalīti frakcijās C₆₀, C₇₀ utt. Eksperimentā atklāja, ka fullerēna molekulas struktūra ir ļoti simetriska un līdzinās futbolbumbai.

Nosaukums

Vārds fullerēns jeb pilnā nosaukumā bakminsterfullerēns atvasināts no amerikāņu arhitekta un inženiera Ričarda Bakminstera Fulera vārda. Šis cilvēks ir ģeodēziskās velves autors. Pamanot fullerēna C₆₀ strukturālo līdzību ar ģeodēzisko velvi, zinātnieki izvēlējās terminu bakminsterfullerēns. Tikai vairākus gadus vēlāk tika atklāts, ka C₆₀ ir viens no veselas molekulu klases pārstāvjiem.
Biatlons

Individuālā distance

Individuālā distance tiek saukta arī par klasisko distanci, tā ir vecākā distance. Tajā vīriešiem jāveic 20 km, sievietēm — 15 km, kopumā ir pieci apļi. Ir četras šautuves pamīšus — guļus, stāvus, guļus, stāvus —, katrā ir 5 mērķi. Par katru nesašauto mērķi tiek pievienota 1 minūte pie kopējā distancē pavadītā laika. Parasti biatlonisti startē ar intervālu.

Sprints

Sprintā vīriešiem jāveic 10 km, sievietēm — 7,5 km, kopumā ir trīs apļi. Ir divas šautuves — guļus un stāvus —, katrā ir 5 mērķi. Par katru nesašauto mērķi ir jāslēpo 150 m garš soda aplis. Parasti biatlonisti startē ar intervālu.

Iedzīšana

Iedzīšanā vīriešiem jāveic 12,5 km, sievietēm — 10 km, kopumā ir pieci apļi. Dalībnieki startē, ņemot vērā iepriekšējā distancē (parasti — sprintā) izcīnītās vietas un laika starpības. Pirmais, kas šķērso finišu iedzīšanā, arī ir uzvarētājs. Ir četras šautuves, vispirms divas guļus, tad divas stāvus, katrā ir 5 mērķi. Par katru nesašauto mērķi ir jāslēpo 150 m garš soda aplis.

Masu starts

Masu starts tiek arī saukts par distanci ar kopējo startu. Šeit visi dalībnieki startē visi reizē. Vīriešiem jāveic 15 km, sievietēm — 12,5 km, kopumā ir pieci apļi. Ir četras šautuves, vispirms divas guļus, tad divas stāvus, katrā ir 5 mērķi. Par katru nesašauto mērķi ir jāslēpo 150 m garš soda aplis. Sacensībās parasti startē 30 labākie biatlonisti, Pasaules kausa izcīņā tie ir 25 attiecīgās sezonas kopvērtējuma līderi un atlikušie pieci ir attiecīgā posma labākie dalībnieki.

Stafete

Stafetes sacensībās katru komandu pārstāv četri biatlonisti, katrs slēpo 7,5 km (vīrieši) vai 6 km (sievietes) garu distanci. Katrs dalībnieks veic trīs apļus. Ir divas šautuves — guļus un stāvus —, katrā ir 5 mērķi. Katrā šautuvē katram sportistam ir vēl papildu 3 patronas, ko var izmantot, ja ar sākotnējām 5 patronām netiek sašauti mērķi. Ja arī pēc tam ir palicis nesašauts mērķis, tad par katru mērķi jāveic 150 m garš soda aplis.

Jauktā stafete

Jauktās stafetes sacensībās katrā komandā ir pa diviem vīriešiem un divām sievietēm. Pirmos divus posmus veic sievietes (katrs posms 6 km garš), atlikušos divus — vīrieši (katrs posms 7,5 km garš). Pārējie noteikumi tādi paši kā parastajā stafetē.
Andrejs Johansons

Biogrāfija

Andrejs Johansons ir dzimis Rīgā 1922. gadā, ierēdņa ģimenē. Rīgā arī paiet visa viņa bērnība un jaunība. Literārajai darbībai pievērsies samērā agri. Jau ģimnāzijas gados sāk rakstīt dzeju un veikt ārzemju autoru darbu tulkojumus un atdzejojumus. Viņa pirmais darbs ir Bairona "Manfreda" tulkojums 1940. gadā. Tajā pašā gadā uzsācis filozofijas studijas Latvijas Universitātē.
Bijis tuvu pazīstams ar daudziem talantīgiem tā laika Latvijas literātiem un dzejniekiem tostarp Ēriku Ādamsonu un Anšlavu Eglīti, ar kuru 1941. gadā pat tiek izdots kopīgs dzejas krājums. Jau vācu okupācijas laikā Johansonam izveidojas cieša draudzība ar gleznotāju Ludolfu Libertu.
Vācu okupācijas laikā strādājis laikrakstā "Tēvija". 1945. gadā no Kurzemes emigrējis uz Zviedriju, kur turpmākos gadus dzīvo Stokholmā. Pirmos gadus trimdā strādājis gan fizisku darbu, gan piedalījies latviešu laikrakstu darbā. 1947. gadā apprecējies ar dzejnieci Veroniku Strēlerti. Viņiem ir dēls Pāvils Johansons, kas kļuvis par dzejnieku. Dzīvojot trimdā, Andrejs Johansons pievērsās esejas žanram, kļūstot par vienu no spilgtākajiem šī žanra pārstāvjiem latviešu literatūrā. Studējis Stokholmas universitātē reliģiju vēsturi un etnogrāfiju, ieguvis filozofijas kandidāta grādu (1959) un filoloģijas doktora grādu (1964). Bijis Stokholmas universitātes mācībspēks (1961— 1974) vispārējā un salīdzināmā reliģiju vēsturē. Daudz publicējies gan trimdas, gan cittautu zinātniskajos žurnālos.
Andrejs Johansons miris Stokholmā 1983. gada 10.martā.

Literārā darbība

Savu literārās jaunrades ceļu Andrejs Johansons aizsāka ar dzeju, kas tika dēvēta par intelektuālu, par rezignētu, drūmu un pesimistisku jaunam cilvēkam, tomēr uzteikta gludā forma. 1941. gadā izdots dzejas kopkrājums ar Anšlavu Eglīti. Johansona vienīgais dzejas krājums Krēslainie spoguļi ar viņa sievas atbalstu iznāca tikai pēc autora nāves, 1984. gadā. Tajā dominē skumja apcere, intelektuālisms taču jūtams arī neparasti spilgti , gandrīz traģiski pārdzīvots laika neapturamais plūdums. Šajā dzejas krājumā vienviet saplūst vēl divdesmitgadīga jaunieša trauksmainums ar laikmeta kolīziju skarta trimdinieka pārdzīvojumu.
Tomēr šķiet daudz lielāku ievērību guvuši Andreja Johansona kultūrvēsturiskie darbi. Gan apjomīgais sējums Latvijas kultūras vēsture 1710-1800. (1975), gan kultūrvēsturiskas grāmatas par Rīgu un rīdziniekiem.
Savās Rīgai un rīdziniekiem veltītajās apceru un atmiņu grāmatās viņš kavējas ne tikai savā bērnības un jaunības pilsētā, viņš ielūkojas tās vēsturē gadu plūdumā, uzzīmē gan savu laikabiedru portretus, gan kultūras un literāro dzīvi. Iedzīvina Rīgas ielas, namus, Mežaparku, Āgenskalnu, Čiekurkalnu un citas vietas. Šajos darbos lieliski apvienojas esejists un zinātnieks, līdz ar to šajos darbos literārā un viegli uztveramā formā aprakstīta Rīgas kultūrvēsture no 18. līdz 20. gs., kas zināmā mērā ir arī autora atmiņas. Zināmākie no šiem darbiem ir Rīgas svārki mugurā (1966) un Visi Rīgas nami skan (1970).
Krusttēva Toma būda

Krusttēva Toma būda (oriģinālnosaukums: Uncle Tom's Cabin) ir pret verdzību vērsts romāns, kuru uzrakstījusi amerikāņu rakstniece Henrieta Bīčere-Stova. Tas tika publicēts 1852. gadā un atstāja dziļu iespaidu uz afroamerikāņiem un verdzību Amerikas Savienotajās Valstīs. Romāns pat tiek minēts kā viens no iemesliem, kas izraisīja ASV pilsoņu karu.
Latviešu valodā romānu tulkojis Ernests Dinsbergs 1863. gadā.