Osmaņu impērijas bruņotie spēki

Klasiskais periods (1299-1829)

Pirmie Osmaņu impērijas bruņotie spēki bija sauszemes karaspēks, kuru 13. gs. beigās Anatolijas rietumos izveidoja tjurku izcelsmes bejs Osmans I. Pamatā tās bija jātnieku vienības, kas lietoja pārsteiguma taktiku un to bruņojumā bija pārsvarā bultu loki un šķēpi. Par panākumiem karā šos karavīrus atalgoja, ieceļot viņus par vasaļiem iekarotajās zemēs (turku: timar) un tos sauca par timariešiem. 
Osmana beja pēctecis Orhans I izveidoja pastāvīgu armiju, kas netika atalgota ar kara trofejām vai laupījumu, bet saņēma valdnieka atalgojumu. Šīs armijas kājnieki tika saukti par jajām (turku: yaya) un kavalēristi par mīselemiem (turku: müsellem). Lielākā daļa karavīru bija cittautu izcelsmes, jo lielākā daļa turku atteicās laupījumu un trofeju vietā saņemt regulāru samaksu. Cittautiešiem nebija obligāti jākļūst par musulmaņiem, bet tika prasīta lojalitāte pret saviem osmaņu pavēlniekiem.

Šaujamieroču ieviešana

Pirmos šaujamieročus osmaņu karaspēks sāka izmantot no 1444. līdz 1448. gadam. Bruņotajos spēkos sāka veidoties tādas jaunas vienības kā kājnieki strēlnieki (turku: Piyade Topçu), kavalērijas strēlnieki (Süvari Topçu Neferi) un bombardieri (Kumbaracı), kuru sastāvā bija granātmetēji ar granātām (khımbara) un apgādes kareivji, kas nodrošināja granātu metējus ar šaujampulveri un citiem materiāliem.

Kapikuli

Ar laiku tika izveidotas pastāvīgas kājnieku vienības, kurām vasaļi maksāja algu. Algotņi ar laiku kļuva par tādu spēku, ko varēja izmantot pret valdošo sultānu, jo valdniekam vienkārši nebija tik daudz līdzekļu, lai atļautos lielāku karaspēku par vasaļu vienībām. Tādēļ 14. gs. vidū sultāns Murads I izveidoja pats savu karaspēku un nosauca tos par kapikuliem (turku: Kapıkulu) armiju. 
Slavenākā kapikulu vienība bija jeničeru korpuss, ko veidoja rekrūši no kristiešu ģimenēm un jaunus dēlus tās deva kā nodevu devširmes (turku: devşirme) sistēmai. Kapikulu sastāvā bija arī citas vienības, piem. āvu vienība (turku: Baltaçi). Kapikulu karaspēks strauji paplašinājās un kļuva par svarīgu osmaņu armijas sastāvdaļu. Lai spētu valdīt pār šādu ievērojamu militāro spēku, sultāns Murads II ieviesa devširme sistēmu, kura nodrošināja jaunu vīriešu iesaukšanu armijā no impērijā dzīvojošām kristiešu ģimenēm. Jeničerus Murads II izmantoja, lai atsvērtu vairāku augstmaņu bruņoto vienību spēku, kā arī ieviesa jaunus nodokļus, lai varētu pats uzturēt savus kapikulus.

Elites kavalērija

Viena no svarīgākajām Osmaņu impērijas bruņoto spēku sastāvdaļām bija kavalērijas sešas divīzijas (turku: Altı Bölük), kurā spēcīgākā divīzija bija sipahi (turku: Sipahi, bruņinieks), bet akindži (turku: Akıncı) bija profesionāli sirotāji un izlūki, kas iebruka ienaidnieka teritorijā pirms pamatsastāva ierašanās.
Sipahi bija līdzīgi viduslaiku Eiropas bruņiniekiem un tiem piederēja katram sava lēņa muiža (turku: tîmâr; Tîmârlı Sipahi, lēņa sipahi), kuru personīgi piešķīra sultāns. Lēņi saņēma visus ieņēmumus no viņiem iedalītās zemes, bet par to maksāja ar savu un lēņa muižas iedzīvotāju dienestu karaspēkā.
Sipahi tika izveidoti Murada I valdīšanas laikā un, neskatoties uz to, ka sipahi sākotnēji tika rekrutēti tāpat kā jeničeri devširmes sistēmā, jau sultāna Mehmeda II valdīšanas laikā sipahus izvēlējās tikai no turku izcelsmes ģimenēm, kurām piederēja zeme Osmaņu impērijā. Sipahi laika gaitā kļuva par lielāko no sešām osmaņu kavalērijas divīzijām un viņu bruņojums, darbība un iekārta bija tāda pati kā jeničeriem. Sipahu pienākumos ietilpa sultāna apsardze izjādēs un parādēs.
Timars (turku: tîmâr) bija mazākā administratīvi teritoriālā vienība, kas piederēja sipaham un tā deva ienākumus ne vairāk kā 10 000 akčes, kas pielīdzināma tā laika divu līdz trīs skolotāju algām. Ziamets (turku: ziamet) bija lielāka teritoriālā vienība par timaru un tā varēja dot pat līdz 100 000 akčes. Tik liela zeme varēja piederēt tikai sipahu virsniekam. Lielākā teritoriālā vienība bija hass (turku: has), no kuras ienākumi bija lielāki par 100 000 akčēm un tā varēja piederēt tikai augstākai militārai ierēdniecībai. Timara īpašniekam armijai bija jādod piecus karavīrus, ziameta - līdz 20 un hasa - vairāk par 20.

Azabi

Līdztekus devširme sistēmai (ar to rekrutēja jeničerus) ieviesa citu iesaukuma procesu. Pēc šīs sistēmas katrā apdzīvotā vietā tika izveidoti sultāna rekrutēšanas biroji, kuros pēc sultāna pavēles bija jānodod armijai pilnībā ekipēti kareivji.
Kājniekus no šīs iesaukuma sistēmas sauca par azabiem (turku: azab) un viņiem kaujas laukā bija dažādi ar apgādi saistīti uzdevumi: ceļu un tiltu izbūve armijas vajadzībām, frontes apgāde, kā arī ārkārtējos gadījumos sūtīja pretuzbrukumā, lai palēninātu pretinieka virzību. Azabu viena no nodaļām bija noziedznieki vai klaidoņi (turku: Başıbozuk, nekārtīgs, noziedzīgs).

Iesaukums

Osmaņu impērijā sākot ar 1389. gadu tika ieviests iesaukums militārajā dienestā. Sultāna valdība pēc vajadzības no katra ciema, pilsētas, priekšpilsētas vai lielpilsētu kvartāliem bija rekrutēšanas birojā jāizdod dienestam pilnībā ekipēts kareivis. Šie kareivji (sk. augstāk par anzabiem) tika izmantoti vairāk apgādes un tehniskiem darbiem, kā arī varēja piedalīties tuvcīņā ar pretinieka ierindniekiem. Vairums iesaukto bija no klaidoņi vai noziedznieki.

Gaisa spēki (1909 - 1922)

Osmaņu impērijas gaisa spēki tika dibināti 1909. gadā un līdz ar to ir viena no pasaulē vecākajām militārajām gaisa flotēm.