google/wiki40b huggingface dataset:
Parīzes Politikas zinātnes institūts

Parīzes Politikas zinātnes institūts (franču: Institut d'études politiques de Paris vai Sciences Po) ir viena no prestižākajām Francijas augstskolām, kas tika dibināta 1872. gadā. Sciences Po ir vairākas universitātes pilsētiņas, kas atrodas Parīzē, Dižonā, Havrā, Mentonā, Nansī, Puatjē un Reimsā.
Institūts ir pazīstams ar savu grādu politikas zinātnē, ekonomikā, pārvaldē, ģeopolitisko, sociālo un humanitāro zinātņu jomā.
2019. gada QS reitingā Sciences Po ieņēma 3. vietu pasaulē politikas zinātnes un starptautisko attiecību nozarē (pēc Hārvardas un Oksfordas Universitātes).
Urālu federālais apgabals

Urālu federālais apgabals ir viens no Krievijas federālajiem apgabaliem. Tas atrodas Krievijas Federācijas vidienē, Urālu kalnu austrumu daļā un Rietumsibīrijas līdzenumā. Izveidots 2000. gada 13. maijā. Tas aizņem 1 788 900 km² lielu platību un tajā dzīvo 12 240 000 iedzīvotāju. Apgabala teritorijā atrodas 112 pilsētas.
Jaunais fuksīns

Iegūšana

Iegūst, N-metiltoluidīnam reaģējot ar ksilidīnu hlorūdeņraža klātbūtnē.
Reina-Rūra

Reina-Rūra jeb Reinas-Rūras reģions (vācu: Metropolregion Rhein-Ruhr) ir lielākā pilsētu aglomerācija Vācijā, tajā dzīvo aptuveni 10 miljoni iedzīvotāju. Reina-Rūra atrodas Ziemeļreinas-Vestfālenes federālajā zemē valsts rietumos. Lielākās pilsētas policentriskajā aglomerācijā ir Ķelne, Diseldorfa, Dortmunde, Dīsburga, Bonna un Esene. Reinas-Rūras aglomerācija atrodas tā sauktā Eiropas "zilā banāna" centrā.
Reinas-Rūras reģiona nosaukums ir izveidojies no abu lielāko šajā reģionā plūstošo upju Reinas un Rūras nosaukumiem.
Birmas odzes

Kopīgās īpašības

Birmas odzes mājo kalnos līdz 1000 metriem virs jūras līmeņa. Tām labāk patīk mērens klimats ar vidējo temperatūru 20—25°C. Lai arī vislabprātāk šīs čūskas dzīvo akmeņiem un klintīm bagātos bambusa mežos un kokveida paparžu audzēs, kas mijas ar atklātiem laukumiem, tās var novērot arī ceļmalās, pļavās, rīsa laukos, kā arī māju tuvumā. Birmas odzes ir aktīvas krēslā un to migas vienmēr atrodas mitrās vietās.
Birmas odzes ir visprimitīvākās no visām sugām odžu dzimtā. Tām ir spēcīgs ķermenis ar īsu asti, galva vairāk ovāla nekā trīsstūrveidīga kā tas ir citām odzēm. Galvu sedz nevis sīkas zvīņas kā citām odzēm, bet gan lieli vairogi, līdzīgi zalkšiem un kobrām. Indes dziedzeri ir relatīvi mazi, tomēr indeszobi līdzīgi kā citām odzēm piestiprināti nelieliem, rotējošiem priekšzobu kauliņiem. Indes iedarbībai raksturīga hemorāģiskā darbība — tiek noārdīti eritrocīti, bojāti kapilāri, asinsvados veidojas trombi, bet pēc tam asinis zaudē spēju recēt, tāpēc rodas plaši asinsizplūdumi un tūska. Birmas odzes vairojas, dējot olas.
Vanesa Paradī

Dzīvesgājums

Vanesa Paradī piedzima 1972. gadā Senmordefosē, Francijā. Vecāki bija interjera dizaineri. Jau bērnībā Vanesai interesēja dziedāšana. Viņas dziedātājas karjera sāka attīstīties 8 gadu vecumā, kad viņas radinieks ierakstu producents Didjē Peins palīdzēja viņai nokļūt populārā frančy televīzijas bērnu talantu konkurā L'Ecole Des Fans.
Pirmo singlu La Magie Des Surprises-Parties Vanesa ierakstīja 1983. gadā, un izpildīja to itāļu mūzikas festivālā 1985. gadā. Plaši pazīstama viņa kļuva 14 gadu vecumā, kad 1987. gadā tika izlaists singls Joe le Taxi. Šī dziesma kļuva par Francijas hitu numur viens vienpadsmit nedēļas, bet Anglijā — par hitu numur trīs. Dziesma tika iekļauta Vanesas Paradī pirmajā albumā "M&J" (1988). Paradī pārsvarā izpilda roka un popmūzikas stila mūziku. Viņa spēlē ģitāru un nereti to izmanto savos ierakstos un koncertos.
1989. gada martā, sešpadsmit gadu vecumā Paradī pameta vidusskolu, lai turpinātu savu karjeru. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa debitēja kā aktrise filmā Noce blanche (1989). 1990. gadā Par šo lomu viņa saņēma Cēzara balvu kā daudzsološākā aktrise. 1991. gadā viņa tika izvēlēta par Chanel reklāmas seju.
1992. gadā Paradī pārcēlās uz Amerikas Savienotajām Valstīm, lai strādātu kopā ar Leniju Kravicu. Viņa sāka strādāt pie jaunu albumu angļu valodā. Šī albuma autors un prodocents bija Lenijs Kravics. Viena no albuma dziesmām bija Be My Baby, kura kļuva par dziesmu numur pieci Francijā un numur desmit Anglijā. 1993. gadā Paradī devās starptautiskā tūrē pa  Franciju, Kanādu un Angliju (šajās valstīs viņa bija ļoti populāra). 
1995. gadā Paradī filmējās galvenajā lomā Žana Bekēra filmā "Elisa" (Élisa). Filma guva lielus panākumus Francijā. 1999. gada martā Paradī filmējās Patrisa Lekonta filmā La fille sur le Point. 
2004. gadā Paradī atkal reklamēja Chanel produktu — rokassomu Mademoiselle. 2006. gadā viņa izlaida bērnu albumu Le Soldat Rose un piedalījās koncertos. 2007. gadā Vanesa Paradī izlaida jaunu albumu Divinidylle. Francijā tas tika izdots septembrī. Albuma Divinidylle koncerttūri viņa sāka oktobrī. Daži koncerti tika nofilmēti un pārdoti DVD formātā. 2008. gadā par šo albumu viņa ieguva divas Les Victories de la Musique balvas.
2011. gadā viņa piedalījās animācijas filmā Un monstre a Paris. Tajā pašā gadā viņa filmējās kā arī kanādiešu režisora Žana Marka Valē filmā Cafe de Flore. Šajā dramatiskajā filmā viņa atveidoja 1960. gadu vientuļo māti, kuras dēlam ir dauna sindroms. Par šo lomu Paradī saņēma divas balvas — Genie Award un Jutra Award.
2010. gada novembrī Paradī ierakstīja jaunu albumu Une Nuit a Versailles. 2010. gadā viņa atgriezās kā Chanel jaunās lūpukrāsas Rouge Coco reklamētāja. 2011. gadā viņa devās starptautiskā tūrē un Amerikas Savienotajām Valstīm, Kanādu, Lielbritāniju, Eiropu un Turciju.

Privātā dzīve

Vanesa Paradī ir māsa Elisona Paradī, kas arī ir dziedātāja un aktrise. Ilgus gadus Paradī bijušas partnerattiecības ar aktieri Džoniju Depu (1998–2012). Viņiem ir divi bērni. Viņu meita Lili Roza Depa arī ir aktrise un modele.
Viktors Kāns

Biogrāfija

Piedzimis Krievijā, taču 1912. gadā devies ilgstošā ceļojumā pa Zviedriju, Dāniju, Vāciju, līdz beigās vairs nav atgriezies dzimtenē, bet apmeties dzīvot Francijā. 1916. gadā uzvarējis Kopenhāgenas pilsētas šaha čempionātā. 1919. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Hārlemā. Pēc Pirmā pasaules kara turpinājis piedalīties šaha turnīros. 1924. gada neoficiālajā šaha olimpiādē kopā ar citu krievu emigrantu Pjotru Potjomkinu pārstāvējis Krieviju. 1930. gadā kļuvis par Francijas pilsoni. 1934. gadā Parīzē uzvarējis Francijas šaha čempionātā. Pārstāvējis Francijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 4 reizes (1931-1935, 1939).
Pazīstams arī kā šaha žurnālists un vairāku šaha grāmatu autors, no kurām lielākos panākumus ir guvusi 1947. gadā kopā ar Žoržu Reno uzrakstītā šaha taktikas mācību grāmata "Māksla nomatot" (franču: "L'art de faire mat").
Pildīta paprika

Pildīta paprika ir bulgāru, rumāņu, ukraiņu, gruzīnu un azerbaidžāņu virtuves ēdiens. Tiek gatavots no dārzeņpipariem, kuriem nogriež cepurītes un iztīra sēklotni. Visbiežāk tiek pasniegti pildīti ar malto gaļu un rīsiem. Kā pildījumu var izmantot arī sieru, sēnes, biezpienu, skābo krējumu un daudz ko citu.
Mūsu Tēvs debesīs (Jurjānu Andrejs)

Jurjānu Andreja 1889. gadā komponētā Mūsu Tēvs debesīs ir garīga kora dziesma korim ar Tēvreizes vārdiem. Pirmo reizi to atskaņoja 1910. gada Piekto vispārējo latviešu dziedāšanas svētku garīgajā koncertā.

Vēsture

I Vispārīgajos latviešu dziedāšanas svētkos tika atskaņots vācu komponista Rinka, II Dziesmu svētkos Baumaņu Kārļa, III Dziesmu svētkos Oskara Šepska tā paša temata darbs, tā ka Andrejs Jurjāns bija ceturtais "Mūsu Tēva" latviešu dziesmusvētku izpildījuma autors, kam vēlāk sekoja vēl Emilis Melngailis un Lūcija Garūta.

Raksturojums

Latviešu darbu vidū Jurjāna darbs kļuvis par visvairāk dziedāto un ieguvis jau sen klasiskas kompozīcijas godu. Salīdzinot ar Melngaili, Jurjāna valoda ir konvencionālāka, bet Jurjāna kompozīcija izceļas ar cēlinātu pamatnoskaņu un stilisku tīrību, kas tik raksturīga visai klasiskai mūzikai. Jurjāna Mūsu Tēvs ir darbs, ko mēdzam saukt par viengabalainu un noapaļotu un kurā tehniskie līdzekļi, piemēram, modulācijas un kontrapunktiskais izstrādājums, tā saliedēti
ar formas ielogu un teksta prasībām, ka ik takts tajā iegūst neatlaidīgu iekšēju dinamiku un viss darbs atstāj monumentālu iespaidu, kas mūs pavada vēl ilgi pēc tam, kad pati kompozīcija jau aizskanējusi. 
Reizē Jurjāna "Mūsu Tēvs" ir arī spilgti vokāls darbs, kas sākas un izskan ar vienu elpu, kamēr Melngaiļa impresionistiski traktētā kompozīcija ir it kā dekoratīva mozaīka no vairākiem atsevišķiem orķestrāli krāsainiem un ekspresīviem posmiem, bet — bez šīs kopējās elpas. Tādējādi Jurjāna un Melngaiļa darbi pārstāv divi savstarpēji tālus laikmetus, kaut tie dzimuši apmēram vienas paaudzes laikā. V dziesmu svētkos Jurjānu Andreja "Mūsu Tēvs" bija lielākais atradums šī vārda īstenā nozīmē — sevišķi vēl, ja zinām, ka dziesma bija sacerēta jau pirms 21 gada.
Rēzeknes pilskalns

Vēsture

No 9. līdz 13. gadsimtam uz pakalna Rēzeknes upes krastā atradās seno latgaļu pils.
1285. gadā Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms Šurborgs uz šī pakalna uzcēla akmens cietoksni Rositten (Rozitenes pili). Cietoksnis sastāvēja no divstāvu mūra pils un akmens mūriem ar trīsstāvu torņiem un bija Rēzeknes fogtejas administratīvais centrs un Rēzeknes fogtu rezidence.
1558. gadā Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs pili ieķīlāja Polijas karalim Sigismundam II Augustam, Livonijas kara laikā pili 1577.-1579. gadā ieņēma Krievijas cars Jānis Briesmīgais, pēc kara tā atradās Pārdaugavas hercogistes sastāvā. Poļu-zviedru kara laikā 1601. un 1625.-1626. gadā Rēzeknes pili ieņēma zviedru karaspēks, bet Otrā Ziemeļu kara laikā pie Rēzeknes pils 1656. gadā notika kauja, kuras laikā Rēzeknes pils tika galīgi sagrauta un zviedru karaspēkam izdevās sakaut daudz lielākus krievu spēkus. 1660. gadā to atkal iekļāva Inflantijas vaivadijas sastāvā, bet pils bija zaudējusi savu agrāko militāro nozīmi. 1712. gadā no pils bija palikušas tikai drupas.
Antons Buts

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Buts uzsāka 1998.—99. gada sezonā, tās otrajā pusē debitējot Krievijas Superlīgas kluba Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā. 2000.—01. gada sezonā uzbrucējs komandas sastāvā nostiprinājās. 2002. un 2003. gadā Buts kopā ar komandu izcīnīja divus Krievijas čempiona titulus. Jaroslavļā Buts spēlēja līdz pat 2005.—06. gada sezonas izskaņai.
2006. gada vasarā Buts pievienojās Sanktpēterburgas SKA rindās, komandā aizvadot divas sezonas. 2008.—09. gada sezonu hokejists aizvadīja Maskavas CSKA, taču tad vēl uz diviem gadiem atgriezās Sanktpēterburgā. 2011.—12. gada sezonu aizvadīja Magņitogorskas "Metallurg" sastāvā, tad sezonu spēlēja Hantimansijskas "Jugra" rindās, savukārt 2013. gada vasarā Buts atgriezās Jaroslavļas "Lokomotiv". 2014.—15. gada sezonā aizvadīja 5 spēles Čerepovecas "Severstal" rindās, taču tad noslēdza profesionāļa karjeru.
Krievijas hokeja izlases rindās spēlējis 2001. gada Pasaules čempionātā.
Rodailenda

Iedzīvotāji

Pēc tautas skaitīšanas datiem 2010. gadā štatā bija 1 052 567 iedzīvotāju.
Vladimirs Zagorovskis

Biogrāfija

1940. gadu beigās un 1950. gadu sākumā bijis viens no perspektīvākajiem Krievijas šahistiem. 1951. gada PSRS Bruņoto spēku čempionātā šahā pārliecinoši izcīnījis uzvaru par 2½ punktiem apsteidzot 2. vietas ieguvēju. Sekmīgi spēlējis PSRS komandu sacensībās. 1948. gadā Ļeņingradā Krievijas PFSR izlases sastāvā izcīnījis 3. vietu komandu vērtējumā un 2. vietu pie 7. galdiņa. 1951. gadā Tbilisi bijis Maskavas izlases sastāvā, kas ieguvusi 2. vietu komandu vērtējumā, bet Zagorovskis bijis individuāli 3. vietā pie 4. galdiņa. 1952. gadā Odesā PSRS komandu kausa izcīņā Bruņoto spēku komandas sastāvā bijis 1. vietā pie 2. galdiņa. Atzīstamus panākumus guvis Maskavas pilsētas šaha čempionātos. 1951. gadā bijis otrais, atpaliekot tikai no nākamā Pasaules čempiona šahā Tigrana Petrosjana, bet 1952. gadā kļuvis par šī turnīra uzvarētāju, apsteidzot pazīstamo lielmeistaru Aleksandru Kotovu.
1951. gadā Zagorovskis beidzis Voroņežas valsts pedagoģiskā institūta vēstures fakultāti. No 1957. gadā kļuvis par šīs mācību iestādes vēstures pasniedzēju. 1961. gadā aizstāvējis vēstures zinātņu kandidāta disertāciju, bet 1969. gadā - vēstures zinātņu doktora disertāciju. No 1970. gada līdz 1992. gadam bijis Voroņežas valsts pedagoģiskā institūta profesors. Savos zinātniskajos darbos galvenokārt pētījis Krievijas dienvidu apgabalu attīstību vēsturi.
1960. gados Zagorovskis kļuvis par vienu no spēcīgākajiem PSRS korespondencšahistiem un regulāri piedalījies spēcīgos turnīros. 1965. gadā uzvarējis 4. Pasaules čempionātā korespondencšahā. Vēlākajos gados bijis tuvu, lai atkārtoto šo panākumu. 6. Pasaules čempionātā korespondencšahā (1968–71) tikai par puspunktu atpalicis no uzvarētāja, VDR šahista Horsta Ritnera. 8. Pasaules čempionātā korespondencšahā (1975–80) dalījis pirmo vietu ar Dānijas šahistu Jornu Slotu, taču nācies samierināties ar 2. vietu pēc papildus koeficienta.
Baškortostāna

Vēsture

Zelta Ordas sabrukuma periodā 15. gadsimta sākumā tagadējās Baškortostānas teritorijā nodibinājās Nogaju orda, vēlāk ziemeļu daļā arī Kazaņas haniste (1438) un Sibīrijas haniste (1490). Krievijas cariste pēc uzvaras pār Kazaņas hanu (1552) un Sibīrijas hanu (1598) inkorporēja to teritorijas savā valstī. Līdz 1634. gadam Krievijas cari pakļāva arī pārējo Baškortostānas teritoriju. Lai atgūtu tiesības uz saviem zemes īpašumiem un pret piespiedu kristīšanu, notika daudzas vietējo iedzīvotāju sacelšanās (1645, 1662—1664, 1681—1684, 1704—11/25). Liela daļa pamatiedzīvotāju tika iznīcināti vai pameta savu zemi. 1708. gadā Kazaņas guberņā izveidoja Ufas vaivadiju, ko 1719. gadā pārdēvēja par Ufas provinci.
Krievijas impērijas laikā 1744. gadā baškīru zemēs nodibināja Orenburgas guberņu, kurā bija Orenburgas, Ufas un Isetas provinces.
Pēdējie baškīru nemieri bija 1755. un 1773.—1775. gadu Jemeļjana Pugačeva sacelšanās laikā. Toties 1812. gada kara laikā Krievijas pusē pret Napoleonu cīnījās 28 baškīru pulki ar vairāk kā 4000 kara zirgiem.
1865. gadā Orenburgas guberņas ziemeļu daļā izveidoja Ufas guberņu. Tās teritorijā 19. gs. beigās un 20 gs. sākumā izveidojās vairāki desmiti latviešu koloniju, no kurām lielākās bija Arhlatviešu kolonija, Bakaldīna un Austrumciems. Austrumciemā no 1884. līdz 1887.gadam par skolotāju strādāja rakstnieks Sudrabu Edžus. 1937. un 1938. gadā PSRS Lielā terora laikā tā dēvētās Latviešu operācijas gaitā tika nogalināti daudzi Baškīrijas latvieši — visi sabiedriski aktīvie cilvēki, turīgākie zemnieki, skolotāji, teju visi darba spējas vecuma vīrieši. Tika slēgtas visas Bašikīrijas latviešu organizācijas un skolas.
1917. gada decembrī baškīru kurultajs pieņēma lēmumu dibināt autonomu Baškurdistānu, kuras armija cīnījās pret Sarkano Armiju. Krievijas pilsoņu kara laikā 1919. gada martā padomju valdība izveidoja Baškīrijas Autonomo Padomju Sociālistisko Republiku. 1932. gadā tās teritorijā atklāja naftas atradnes, kuras saka izmantot Otrā pasaules kara laikā. 1990. gada 11. oktobrī izveidotā Baškortostāna deklarēja valstisko suverenitāti, tomēr 1992. gada 31. martā tās valdība parakstīja Krievijas Federācijas līgumu.
Taurupes pagasts

Upes

Bundulēnupīte, Kaļķupīte, Kaļķupīte.

Vēsture

Senākās ziņas par Taurupes apkārtni ir no 1499. gada, kad Rīgas virsbīskaps Miķelis Hildebrands iznomāja zemi Jākobam Aderkasam, no kā arī cēlies Aderkašu muižas (vācu: Fistehl, Fistehlen) un apdzīvotās vietas nosaukums. Zviedru Vidzemes laikā 1687. gadā muižai piederēja 30 zemnieku saimniecību. Aderkašos bija arī ķieģeļceplis. Līdz mūsu dienām saglabājušās tikai muižas drupas. 
1709. gadā, kad krievu karaspēks ieņēma apkārtējos novadus, Taurupes apkaimē tika ievazāts Lielais mēris, kas iznīcināja lielu iedzīvotāju daļu.  
Cauri pagasta teritorijai jau izsenis veda ceļš no Ērgļiem uz Rīgu, tāpēc tā malā bijis daudz krogu, kur atpūtināt un pabarot zirgus, paēst un padzert alu. Pagastā bijuši Medņu, Kurmju, Pīsu, Lielmežu, Pelnu un Plaužu krogi. 
18. - 19. gs. izveidojās Taurupes muižas centrs, 19. gs. celtajā muižas pilī tagad ir pamatskola. Ap pili plešas brīva plānojuma parks. 19. gs. 40. gados Taurupē un Aderkašos daudz latviešu zemnieku pārgāja pareizticībā. Apmēram 2 km no Aderkašiem Meņģeles ceļa kreisajā pusē redzama Aderkašu pareizticīgo baznīca un bijušās draudzes skolas ēka (tagadējie Krievkalni). Pareizticīgo draudzes skolā mācījies rakstnieks Sudrabu Edžus. 1880. gadā Taurupes muižas īpašnieks Tranzē dāvāja pagastam zemi un naudu skolas celtniecībai. Tā tika uzcelta pie Taurkātnītes, tomēr skolas uzturēšanai pietrūka līdzekļu. 1938. gadā skola tika iekārtota bijušajā Taurupes muižas pilī. Aderkašu pareizticīgo baznīcas tuvumā atrodas arī Aderkašu pilskalns.
1920. gada zemes reformas gaitā Aderkašu muižu sadalīja 57 vienībās (no tām 13 rentes mājas) 1757 ha kopplatībā, bet Taurupes muižu sadalīja 67 vienībās (no tām 9 rentes mājas) 1105 ha kopplatībā. 
1935. gadā Taurupes pagasta platība bija 85 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Taurupes un Aderkašu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Taurupes ciemam pievienoja Aderkašu ciemu, 1959. gadā - Zaubes ciema padomju saimniecības "Taurupe" teritoriju. 1963. gadā Taurupes ciemam pievienoja Plāteres ciema padomju saimniecības "Taurupe" teritoriju, bet Taurupes ciema Oškalna padomju saimniecības teritoriju iekļāva Mazozolu ciemā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ogres novadā.

Iedzīvotāji

Vairāk nekā 90% iedzīvotāju ir latvieši, 4,4% krievi, 2,5% baltkrievi. 48,3% iedzīvotāju ir vīrieši, 51,7% sievietes. Apdzīvotās vietas: Taurupe, Aderkaši, Bevulēni, Zvaigznītes, Dreimaņi, Lakstene.
Ukrainas himna

„Vēl nav mirusi Ukraina” (ukraiņu: Ще не вмерла Україна) ir Ukrainas valsts himna. Tās mūziku 1863. gadā sacerēja Mihailo Verbitskis (Mykhailo Verbytsky), komponists no Rietumukrainas, katoļu mācītājs.
Vārdus (patriotisku dzejoli) sacerēja Pavlo Čubinskis (Pavlo Chubynsky), Kijevas apvidus etnogrāfs.
1917. gadā šī himna kļuva par īslaicīgi pastāvošās Ukrainas Tautas Republikas himnu. Neilgi pēc Ukrainas neatkarības atgūšanas no Padomju Savienības, 1991. gada 5 decembrī pirmā Ukrainas prezidenta Leonīda Kravčuka (Leonid Kravchuk) inaugurācijā tika atskaņota Ще не вмерла Україна.

Himnas vārdi ukraiņu valodā

Ще не вмерла України і слава, і воля,

Ще нам, браття молодії, усміхнеться доля.

Згинуть наші воріженьки, як роса на сонці,

Запануєм і ми, браття, у своїй сторонці.
Piedziedājums:
Душу, тіло ми положим за нашу свободу.

І покажем, що ми, браття, козацького роду.

Himnas vārdi ukraiņu latīņu alfabētā (Łatynka)

Šče ne vmerła Ukrajiny i słava, i vola,
 
Šče nam, brattia mołodiji, usmichneťsia dola.

Zhynuť naši vorižeńky, jak rosa na sonci,

Zapanujem i my, brattia, u svojij storonci.
 
Piedziedājums (divreiz)

Dušu, tiło my položym za našu svobodu

I pokažem, ščo my, brattia, kozaćkoho rodu.

Himnas vārdu latviskojums

Vēl nav mirusi Ukrainas slava un brīve,
 
Vēl mums, jaunie brāļi, uzsmaidīs veiksme.

Izplēnēs mūsu naidnieki kā rasa saulē,

Saimniekosim arī mēs, brāļi, savā zemē.
 
Piedziedājums (divreiz)

Dvēseli un miesu mēs dosim par mūsu brīvi

Un rādīsim, ka mēs, brāļi, no kazaku cilts esam.
Emīls Dīmers

Biogrāfija

Piedzimis un izaudzis nelielā Bādenes pilsētiņā. 1931. gadā iestājies nacistu partijas rindās un kļuvis par tās aktīvu līdzgaitnieku. Piedalījies daudzos šaha turnīros, no kuriem vislielākos panākumus guvis Anglijas pilsētas Hastingsas jaungada turnīru blakusturnīros, kuros divas reizes uzvarējis (1935-36, 1936-37).
Pēc Otrā pasaules kara mēģinājis publicēties šaha presē, sniegt simultānspēles seansus, tomēr ātri vien sapratis, ka viduvējam meistaram šādi nopelnīt iztiku ir grūti. 1951. un 1953. gados uzvarējis Bādenes šaha kausā. 1952. gadā bijis pirmais nelielā turnīrā Cīrihē. Visveiksmīgākais Dīmeram bijis 1956. gads, kad viņam izdevies uzvarēt vairākos otršķirīgos turnīros Nīderlandē, bet Beļģijas pilsētā Gentē ieņemt otru vietu aiz lielmeistara Alberika O'Kelli. Vēlākajos gados šos panākumus vairs nav izdevies atkārtot, kā rezultātā 1965. gadā Dīmers nonācis psihiatriskajā slimnīcā, un ārsti aizlieguši viņam spēlēt šahu. Tomēr 1976. gadā Dīmeram izdevies nospēlēt un pat uzvarēt Bādenes senioru meistarturnīrā.
Šaha vēsturē iegājis ar to, ka 1932. gadā uzlabojis ASV šahista Armanda Blekmara atklātnes 1882. gadā piedāvāto gambīta ideju: 1. d4 d5 2. e4 exd4 3. Zc3 Zf6 4. f3. Mūsdienu šaha literatūrā atklātne ir nosaukta par godu abiem autoriem — Blekmara−Dīmera gambīts.
Just5 Blaster

Standarta komplektācija

Standarta komplektācijā ir iekļauti tādi komponenti: brīvroku austiņas, baterija, lādētājs, datu kabelis, maināmi aizmugurējie paneļi (dzeltens, melns un balts).
Salu tilts

Tilta raksturojums

Tiltu projektēja Ļeņingradas projektēšanas institūts "Ļengiprotransmost" un Latvijas projektēšanas institūts "Pilsētprojekts", bet būvēja 5. tiltu būves tresta un 17. tiltu celtniecības vienība, piedaloties Rīgas pilsētas Tautas deputātu padomes izpildkomitejas specializētajām celtniecības organizācijām.
Tā balstu pamati novietoti uz urbjpāļiem, kuru diametrs ir 1,5 metri un kuri iegremdēti 30 metru dziļumā. Balsti izgatavoti no monolīta betona ar granīta apdari. Tilta uzbērumos un pieejās uzskalots aptuveni 2,8 miljoni m³ grunts. Brauktuves platums pāri lielajiem tiltiem ir 24 metri, braukšanas virzieni atdalīti ar 0,7 metru platu joslu. Gājējiem paredzētas īpašas ietves līmenī zem brauktuves.

Atjaunošana

Salu tilta atjaunošanas projekta pirmās kārtas ietvaros no 2014. gada vidus līdz 2015. gada beigām tika veikta tilta pār Daugavu un tilta pār Mazo Daugavu atjaunošana, kā arī tilta pār Bieķengrāvi pārbūve. 
Projekta otrās kārtas ietvaros no 2017. līdz 2019. gadam plānots atjaunot satiksmes pārvadu pār Krasta ielu, satiksmes pārvadu Lucavsalā, kā arī Zaķusalas estakādes, tiltu pār Bieķengrāvi augštecē, estakādi pār Bieķengrāvi un Salu tilta kompleksa pievedceļus, tai skaitā Mūkusalas apli. Tāpat atjaunos satiksmes pārvadu pār Mazo Krasta ielu, tai skaitā tuneli Maskavas ielā, Zaķusalas krastmalas ceļa un ietves segumu, uzbrauktuvi no Mūkusalas apļa Pārdaugavas virzienā līdz Kārļa Umaņa gatvei un Bauskas ielai, kā arī uzstādīs gājēju luksoforus pārejās abās gājēju tuneļa pusēs. Turklāt tiks izbūvēta papildu josla nobrauktuvē no Salu tilta ar pieslēgumu Mūkusalas ielai un pārbūvētas vai atjaunotas esošās joslas.
Rīgas Angļu ģimnāzija

Vēsture

Tagadējā skolas ēka sākta celt 1931. gadā agrākās Borherta muižas teritorijā Mārupītes krastos. Pēc ēkas pabeigšanas uz to pārcēlās 1928. gadā dibinātā Latvijas Evaņģeliskās luteriskās baznīcas (LELB) ģimnāzija. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada rudenī Latvijas PSR valdība LELB ģimnāziju slēdza. 
Ģimnāzijas telpās atjaunoja 1919. gada 10. oktobrī dibinātās Rīgas pilsētas 4. vidusskolas darbību, kas līdz 15. maija apvērsumam 1934. gadā bija atradusies Gaiziņa ielā 3 Latgales priekšpilsētā un tika slēgta saistībā ar tajā valdošo komunistisko noskaņojumu un pretvalstisku proklamāciju izplatīšanu.  
1948. gada oktobrī "Rīgas pilsētas labāko skolu" ar LPSR Ministru Padomes lēmumu pārdēvēja par Rīgas VĻKJS 30. gadadienas 4. vidusskolu.
1989. gada decembrī skolas skolotāju, skolēnu un vecāku konferencē tika pieņemts lēmums par skolas nosaukuma maiņu, pārdēvējot to par Rīgas pilsētas angļu ģimnāziju, 1990. gada 2. martā skolu nosauca par Rīgas Angļu ģimnāziju.