google/wiki40b huggingface dataset:
Lutera akadēmija

Vēsture

1920. gadā pie Latvijas Universitātes izveidoja Teoloģijas fakultāti, ko 1938. gadā pārdēvēja par Evaņģēliskās Teoloģijas fakultāti. Pēc Latvijas okupācijas un aneksijas 1940. gada 22. augustā LU Teoloģijas fakultāti slēdza, visus mācībspēkus atlaida un visus studentus izslēdza no universitātes. 1969. gada februārī ievēlētajam Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskapam Jānim Matulim izdevās panākt no LVU pilnīgi nodalīta Rīgas Teoloģijas semināra atvēršanu.
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā 1990. gada 1. jūnijā Latvijas Universitāte atjaunoja Teoloģijas Fakultātes darbību. 1997. gada 1. februārī LELB nodibināja atsevišķu Lutera Akadēmiju, kas 2012. gadā ieguva valsts akreditāciju Teoloģijas un Baznīcas mūzikas studiju programmām. 2012. gadā Lutera Akadēmija noteica studiju maksu.

Studiju programmas

Šobrīd Lutera Akadēmijā ir trīs studiju programmas: 1. Teoloģijas studiju programma (4 gadi). Tās beidzēji iegūst profesionālā bakalaura grādu teoloģijā; 2. Baznīcas mūzikas studiju programma (4 gadi). Tās beidzēji iegūst profesionālā bakalaura grādu teoloģijā ar profesionālo kvalifikāciju: Baznīcas mūziķis; 3. Draudžu darbinieku izglītības studiju programma (2 gadi). Programmas veids: Profesionālā izaugsme un personīgā attīstība (pieaugušo neformālā izglītība).
Ziemas ceļš

Ziemas ceļš ir ceļš, pa kuru satiksme notiek tikai ziemas sezonā, kad temperatūra ir nokritusies zem nulles. Ceļa pamatni veido sasalusi grunts, ledus vai sablīvēts sniegs.
Ziemas ceļus ierīko attālās vietās, kur nav izdevīgi būvēt pastāvīgus ceļus un tiltus purvu, daudzo upju vai ezeru dēļ. Tie izplatīti Krievijas ziemeļos un Sibīrijā, Somijā, Kanādā, Aļaskā u.c. Tos visbiežāk izmanto, lai pārvietotu kravas uz naftas, gāzes ieguves vietām, izvestu kokmateriālus. Atkarībā no reģiona, ziemas ceļi pastāv no dažām nedēļām līdz mēnešiem vai visu gadu (Antarktīdā). Citos gadalaikos transportēšanai šajās vietās izmanto gaisa (kas ir ļoti dārgs) vai ūdens (kas ne visur ir pieejams) transportu.
Ja ledus segas stāvoklis atļauj, ziemas ceļi tiek ierīkoti arī Igaunijā satiksmei starp Igaunijas salām un cietzemi.
Ziemas laikā sniega ceļi tiek ierīkoti, pakāpeniski sablīvējot sniegu, līdz ceļa klājums sasniedz sniega segas biezumu un to neapdraud aizputināšana. Ledus ceļus ierīko virs aizsalušām ūdenstilpēm, nepieciešamības gadījumā uzsaldējot vēl papildu ledus kārtu.
Novāki

Vēsture

Pirmoreiz rakstos minēta 1113. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Ņitranovāka (ungāru: Nyitranovák). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā pie pilsētas atradās nometne, kurā no visas Slovākijas tika ieslodzīti ebreji, lai tālāk transportētu uz nāves nometnēm. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (97,32 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (75,91 %), nereliģiozi (18,06 %).
Veseļmuiža

Veseļmuiža, saukta arī Veseļu pusmuiža, bija Krustpils pils un muižas pusmuiža jeb lopu muižiņa, kas atradās divus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Krustpils pils pie Krustpils-Ļaudonas ceļa, kas mūsdienās iekļaujas Jēkabpils pilsētas teritorijā un tiek apzīmēts kā pilsētas daļa Veseļi.
Veseļmuižu, līdzīgi kā Krustpils pili ar muižu un pārējās muižas, kas atradās pilsnovadā, Polijas karalis Stefans Batorijs 1585. gada 1. martā par nopelniem Livonijas kara laikā uzdāvāja uz mūžu Cēsu prezidiāta vaivadam Nikolajam Korfam un viņa pēcnācējiem. 1897. gada tautas skaitīšanā muižu apzīmē kā "владельческий фольварока "Весселынь"", kurā atradās septiņas saimniecības un dzīvoja 32 iedzīvotāji. Foļvarkas rentnieks šajā laikā bijis Šmits Fredriks Martins Ivanovičs, kura sešus cilvēkus lielo ģimeni apkalpoja divas kalpones- istabene un virēja, kā arī zirgkopis. Par muižas vagaru kalpojis Andrejs Andžans, ar kura ģimeni vienā mājā dzīvojušas vēl divas kalpu ģimenes. Muižas gans bijis Andrejs Martinovs, kura ģimenē bijuši seši bērni. Muižā dzīvojusi arī kalēja Ivana Tiltiņa ģimene un četras muižas kalpu ģimenes. Pēc Vitebskas apdzīvoto vietu saraksta, kas izdots 1906. gadā Vitebskā, ir atrodamas ziņas, ka muižas ūdens apgādi nodrošinājusi aka, Veseļmuiža izmantojusi 423 desetīnas zemi, bija divas sētas, kurās dzīvoja 60 cilvēku. Agrārās reformas laikā muižas lauki tika sadalīti daudzās viensētās. Latvijas pirmās brīvvalsts laikos Veseļmuižā atradās mežniecība ar čiekuru kalti, ka arī Krustpils pagasta nespējnieku patversme, kurā pagasta valde 1940. gada janvārī ierīkoja radio. 1941. gadā viensētas nojauca un tīrumus nopostīja, jo izveidoja Krustpils kara aerodromu. 1942. gadā Veseļmuižā minēta sēta ar 11,53 ha zemi, kuras īpašnieks bijis Jānis Erniņš, kurš ticis izsūtīts jau 1941. gadā uz Sibīriju. Padomju varas gados Veseļmuižas dzīvojamās ēkās un bijušajos divos zirgu staļļos, kas bija pārbūvēti arī par dzīvojamām ēkām apmetās pilsētas iedzīvotāji. Lielākoties tās bija pagaidu mītnes, kurās dzīvoja iebraucēji no citām padomju republikām, kā arī aerodromā strādājošie militāristi. Atgūstot neatkarību, mikrorajons panīka, iedzīvotāju skaits samazinājās. Daudzas Veseļmuižas ēkas atrodas sliktā tehniskā stāvoklī, no bijušiem diviem zirgu staļļiem palicis tikai viens, otrs saglabājies kā drupas. Līdz mūsdienām labi saglabājusies viena no kalpu mājām.
Aimaru valoda

Dialekti

Koljavaja, hakaračauki, lupaka (literārās valodas pamatā), ubina.
Salo Flors

Bērnība

Salo Flors piedzima ebreju daudzbērnu ģimenē Galīcijas pilsētiņā Horodenkā. Viņa vecāki, brāļi un māsas gāja bojā ebreju grautiņa laikā 1916. gadā. No astoņiem bērniem izdzīvoja tikai Salo un viņa vecākais brālis Mozess. Abi bāreņi tika nosūtīti uz Bohēmijas pilsētu Mikulovu, kur viņus izvietoja vietējā bērnu namā. Pēc Čehoslovākijas nodibināšanas brāļus pieņem audzināt Benešovas pilsētas rabīna ģimene.

Jaunība un pirmie panākumi šahā

1924. gadā pēc ģimnāzijas beigšanas pārceļas uz Prāgu, kur strādā vietējā papīra fabrikā. Šajā laikā sākās Flora aizraušanās ar šahu - viņš bieži apmeklē šaha klubu, kur simultānspēles seansā uzvar tādus pazīstamus šahistus kā Rihardu Retī un Rūdolfu Špīlmanu. 1928. gadā Flors uzvar vietējā turnīrā Prāgā, pēc tam piedalās nelielā starptautiskā turnīrā Slovēnijā, kur ierindojās 2. vietā aiz Akibas Rubinšteina. Vienlaicīgi Flors kļūst arī par pazīstamu šaha žurnālistu.

Pasaules čempiona nosaukuma pretendents

Flora karjeras virsotnes ir trīsdesmito gadu vidus. 1933. un 1936. gadā viņš kļūst par Čehoslovākijas čempionu. Šajā laikā Flors sekmīgi piedalās dažādos Eiropas turnīros - dalīta 1. vieta 1935. gadā Maskavā (kopā ar nākamo pasaules čempionu Mihailu Botviņņiku), dalīta 1. vieta 1. Ķemeru starptautiskajā turnīrā (kopā ar Vladimiru Petrovu un Semjuelu Reševski), 1. vieta 2. starptautiskajā Ķemeru - Rīgas starptautiskajā turnīrā 1939. gadā.
Tāpat Flors lieliski spēlē Čehoslovākijas izlases sastāvā Pasaules šaha olimpiādēs pie pirmā galdiņa. Piecās olimpiādēs viņš izcīna 2 individuālās zelta, un pa vienai individuālai sudraba un bronzas medaļai, kā arī palīdz savai valstij 1931. gadā ieņemt 3. vietu, bet divus gadus vēlāk ierindoties 2. vietā. Viņa kopējais rezultāts 60 punkti no 82 iespējamajiem (73,2%) ir unikāls rādītājs tāda līmeņa turnīriem.
Šie panākumi ļāva Floram noslēgt līgumu par pasaules čempiona nosaukuma izcīņas maču ar Aleksandru Aļehinu, taču Otrā pasaules kara sākums iecerēto pasākumu izjauca. 1938. gadā nacistiskā Vācija sadala un okupē Čehoslovākiju, un Floram nākas pamest ierasto vidi.

Dzīve PSRS

1939. gadā Flors pārceļas uz dzīvi Padomju Savienībā, bet 1942. gadā viņam tiek piešķirta PSRS pilsonība. Flors piedalās gandrīz visos pēckara PSRS šaha čempionātos, taču augstāku par 4. vietu viņam neizdodas ieņemt (1944. gadā,1948. gadā). Pēckara turnīros Flors bieži ātri vienojas par neizšķirtu, kas bija par iemeslu viņa spēlēs stila kritikai padomju presē.
No aktīva šahista Flors pamazām pārvēršas par atzītu žurnālistu, kas raksta par šahu populārajam izdevumam "Ogoņok". Lai gan Floram krievu valoda nebija dzimtā, viņa rakstu stils tiek atzīts par ļoti asprātīgu. Tāpat viņš ir daudzu starptautisko turnīru tiesnesis un 1963. gadā kļūst par starptautisko šaha arbitru. Tāpat 1950. gadā kā vienam no pirmajiem starptautiskā šaha federācija FIDE piešķir viņam starptautiskā lielmeistara nosaukumu. Līdz mūža beigām Flors uzstājas ar lekcijām un simultānspēles seansiem daudzās pilsētās.
1964. gada ziemas olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Insbruka par 9. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1959. gada 26. maijā 56. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Minhenē, Rietumvācijā. Insbruka par spēļu rīkošanu apsteidza Kalgari (Kanāda) un Lahti (Somija).
Jere Lehtinens

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Lehtinens uzsāka 1990.—91. gada sezonā, kad debitēja Somijas 1. divīzijas (otrās spēcīgākās) līgas kluba Espo "Blues" rindās. 1991.—92. gada sezonā komanda nodrošināja tiesības nākamo sezonu aizvadīt SM līgā, taču 1993. gada vasarā uzbrucējs noslēdza līgumu ar Turku TPS. 1994.—95. gada sezonā TPS rindās Lehtinens kļuva par Somijas čempionu.
1995.—96. gada sezonā uzbrucējs pievienojās NHL vienībai Dalasas "Stars", jau pirmajā sezonā tās sastāvā aizvadot 57 spēles. Jau 1998. gadā Lehtinens pirmo reizi ieguva Frenka Selkes balvu, to vēlreiz iegūstot arī 1999. un 2003. gadā. 1998.—99. gada sezonā Lehtinens kopā ar "Stars" izcīnīja Stenlija kausu.
"Stars" rindās hokejists spēlēja līdz pat 2009.—10. gada sezonas noslēgumam. Par profesionālās karjeras beigšanu uzbrucējs paziņoja vien 2010. gada decembrī.
Džordžo Gvidelli

Šaha kompozīcija

Džordžo Gvidelli bija problēmistu biedrības "Good Companion" loceklis un tās 1917. gada čempions. Savā īsajā mūžā viņš publicēja vairāk nekā 400 divvilčus. 70 no šīm uzdevumiem ir iekļauti Alena Vaita 1922. gada Ziemassvētku sērijas grāmatā "The Good Companion Twomover".
Žaks Kartjē

Pirmais jūras ceļojums (1534)

Pirms Ziemeļamerikas austrumu krasta pētīšanas Žaks Kartjē bija devies uz Dienvidameriku, mūsdienu Brazīlijas krastiem. 1534. gadā Francijas karalis Fransuā I nolēma sūtīt ekspedīciju uz Ziemeļameriku, lai to pētītu, cerībā iegūt zeltu, garšvielas un jūrasceļu uz Āziju. Žaks Kartjē tika izvēlēts par ekspedīcijas vadītāju. 1534. gada 20. aprīlī Žaks Kartjē ar diviem kuģiem un 61 vīru apkalpē devās ceļā. Pēc dažām nedēļām sasniedza Ziemeļamerikas piekrasti, viņš ceļoja gar Ņūfaundlendas rietumu krastu, atklāja Prinča Edvarda salu un pētīja Sentlorensa līci pie Antikosti salas. Gaspē pussalā sagūstīja divus vietējos iedzīvotājus un devās atpakaļ uz Franciju.

Otrais jūras ceļojums (1535–1536)

Žaka Kartjē ziņojums Francijas karalim radīja interesi, tāpēc karalis jau nākamajā gadā, nu jau trīs kuģus un 110 vīru apkalpi, sūtīja atkārtotā ekspedīcijā. Sagūstīto indiāņu vadīts šoreiz Kartjē devās dziļāk Sentlorensa līcī, sasniedzot Sentlorensas upes ieteku, kur izveidoja pirmās apmetnes — Stadakonu (Stadacona) un Ošelažu (Hochelaga). Septembrī apstājās pie Monreālas salas, kur sākās krāces, kas neļāva kuģot augšup pa upi. Viņš atgriezās pārziemot izveidotajās apmetnēs. Vietējie iedzīvotāji Žaku Kartjē uzņēma sirsnīgi, no tiem uzzināja, ka vēl uz rietumiem esot zelts, varš, sudrabs un garšvielas.
Ziema bija liels pārbaudījums visai apkalpe. Kopš vikingiem neviens eiropietis nebija ziemojis Ziemeļamerikā tik tālu uz ziemeļiem. Cingas rezultātā nomira 25 Kartjē vīri. Arī vietējo iedzīvotāju labvēlība kritās. Maijā, tiklīdz ledus upē bija izkusis, Kartjē uzreiz devās atpakaļ uz Franciju. Pirms došanās ceļā Žaka Kartjē vīri sagūstīja dažus irokēzu virsaišus. Atgriežoties Francijā, viņš ziņoja, ka iekšzemē esot bagātības, un pieļāva, ka Setlorensas upe, kas sniedzas vismaz 800 ljē (3500 km) iekšzemē, ir ceļš uz Āziju.
Tuksneša zebra

Izskats

Tuksneša zebra ir liela auguma. Tās garums ir 2,5-2,75 m, augstums skaustā 1,45-1,60 m, astes garums apmēram 40-75 cm, svars 350-450 kg. Strīpas ir šauras un novietotas tuvu viena otrai. Uz kakla strīpas ir nedaudz platākas. Atšķirībā no citām zebrām kājas ir strīpainas līdz pat nagam, tikai kronītis ir pilnīgi melns. Tuksneša zebrai uz krustiem abpus melnajai svītrai uz mugurkaula ir balti plankumi. Tuksneša zebru ausis ir ļoti lielas, noapaļotas un forma ir koniska. Galva liela, gara un šaura, līdzīga mūlim. Krēpes ir garas un taisni stāvošas.

Barība

Tuksneša zebras pamatbarība ir zāle, bet tā ēd arī augļus, krūmus un koku mizu. 60-80% sava nomoda laika tuksneša zebra velta ēšanai, bet tas ir atkarīgs, cik daudz ir pieejamās barības. Gremošanas sistēma ir labi pielāgojusies veģetācijai ar zemu olbaltumvielu saturu, kā arī tuksnešu zebrām vajag mazāk ūdens nekā pārējām zebrām.

Ieradumi

Daudzējādā ziņā tuksneša zebras ir līdzīgas Āfrikas savvaļas ēzeļiem. Tāpat kā ēzeļi tās dzīvo nelielās grupās, piedevām tās uzturās kopā tikai dažus mēnešus. Pieauguši tēviņi pamatā dzīvo vieni, apstaigājot plašas teritorijas 2-12 km², kas gan ir mazāka nekā savvaļas ēzeļa tēviņam. Tā kā zebru apdzīvoto teritoriju veģetācija nav blīva, tad zebras dzīvo izklaidus lielos attālumos, sazinoties ar balsi. Katra pieaugušā tēviņa teritorijā dzīvo viņa harēma ķēves. Teritorija tiek iezīmēta ar fekāliju kaudzēm. Jaunie zebru tēviņi veido nelielus "vecpuišu" barus. Tāpat kā savvaļas ēzeļi tuksneša zebras vadošais tēviņš pieļauj citu ērzeļu atrašanos viņa teritorijā, ja tiek ievērota hierarhija. Tas nozīmē, ka ērzeļi respektē galvenā ērzeļa tiesības uz viņa harēmu pārošanās laikā. Ja izceļas cīņa starp diviem tēviņiem, tad ērzeļi ir izteikti vokāli un skaļi. Dzimumbriedumu ķēves sasniedz 3 gadu vecumā, bet tēviņi 6 gadu vecumā.

Ķēves un kumeļi

Tuksneša zebrām mazuļi dzimst tikai katru otro gadu, grūtniecība ilgst 350-400 dienas. Tām piedzimst viens kumeļš. Tikko piedzimis zebrēns seko visam, kas kustās, tādēļ pirmās stundas pēc dzemdībām jaundzimušā kumeļa māte ir ļoti agresīva pret citām ķēvēm. Kad kumeļš sāk sekot un atpazīt savu māti pēc izskata un smaržas, zebru māte atļauj citām zebrām tuvoties mazulim. Jau pēc 20 minūtēm mazulis var staigāt, bet pēc vienas stundas jaundzimušais kumeļš var skriet kopā ar pieaugušajām zebrām, kuras spēj attīstīt ātrumu līdz 40km/st. Tuksneša zebru kumeļu starplaiki starp piena zīšanas reizēm ir garāki kā citām zebrām, un tie nedzer ūdeni līdz trīs mēnešu vecumam. Tādējādi zebras jau no mazotnes pierod pie ierobežota šķidruma uzņemšanas. Tuksneša zebras kļūst ātrāk patstāvīgas nekā citi zirgu dzimtas kumeļi.

Tuksneša zebra mūsdienās

Tuksneša zebras izdzīvošana mūsdienās ir apdraudēta, daļēji tas ir tādēļ, ka tā tiek medīta. Tās āda, pateicoties blīvajam strīpojumam, pasaules tirgū tiek vērtēti kā ļoti ekskluzīva, un tā ir īpaši dārga. Zebras izspiež no to teritorijām cilvēki un mājdzīvnieki, konkurējot ar tuksneša zebrām uz ūdens rezervēm. Zinātnieki uzskata, ka savvaļā ir apmēram 1500-2000 tuksneša zebru.
Emīlija Soida

Biogrāfija

Vispārējo izglītību ieguvusi Ludzas vidusskolā, ko pabeigusi ar izcilību. No 1945. līdz 1950. gadam studējusi latviešu valodu un literatūru Latvijas Valsts universitātē, pēc tam turpinājusi mācības aspirantūrā. 1954. gadā aizstāvējusi filoloģijas zinātņu kandidātes disertāciju ar nosaukumu "Vārdkopas jaunlatviešu publicistiskajos darbos ("Pēterburgas Avīzēs")".
1953. gadā uzsākusi darba gaitas Latvijas Valsts universitātes Latviešu valodas katedrā. Sākumā bijusi vecākā pasniedzēja (līdz 1955. gadam), vēlāk — docente (1955—1989). Laikā no 1955. līdz 1961. gadam Soida bija universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes dekāna vietniece, no 1976. līdz 1987. gadam vadījusi Latviešu valodas katedru.
Ir apmēram 80 rakstu autore, viena no latviešu valodas inversās vārdnīcas autorēm. Ir vairāku mācību līdzekļu dažādās valodniecības nozarēs, kā arī skolu mācību grāmatu, autore. Bijusi valodniecības nozares autore un zinātniskā konsultante Latvijas padomju enciklopēdijā.
Bosfora tilts

Vēsture

Lēmumu par tilta būvniecību 1957. gadā pieņēma Turcijas premjers Adnans Menderess. 1968. gadā tika parakstīts projekta izstrādes līgums ar britu uzņēmumu „Freeman Fox & Partners”. Tilta projektu izstrādāja slavens britu arhitekts Sers Gilberts Robertss, kas iepriekš bija projektējis Hambera tiltu, Severnas tiltu, Ceturtā ceļa tiltu, Oklendas ostas tiltu un Voltas tiltu. Tilta celtniecība tika sākta 1970. gadā un pamatakmens ielikšanā piedalījās Turcijas prezidents Dževdets Sunajs un premjers Sulejmans Demirels. Celtniecības darbus veica Turcijas uzņēmums „Enka Insaat ve Sanayi A.S.” ar apakšuzņēmējiem „Cleveland Bridge & Engineering Co. Ltd” (Lielbritānija) un „Hochtief AG” (Vācija). Pie projekta strādāja 35 inženieri un 400 strādnieki.
Tilta būvniecība tika pabeigta 1973. gada 30. oktobrī, nākamajā dienā pēc Turcijas Republikas dibināšanas 50. gadadienas un to atklāja prezidents Fahri Koruturks kopā ar premjeru Naimu Talu. Tilta celtniecībai pavisam tika iztērēti 200 miljoni ASV dolāru (aptuveni 91 miljons latu).

Satiksme

Šim ātrgaitas lielceļa tiltam ir astoņas braukšanas joslas, no kurām katrā virzienā trīs tiek lietotas autotransportam, viena josla operatīvajiem transportlīdzekļiem un viena gājējiem. Uz tilta satiksmei izmanto mainīga virziena joslas un četrās no sešām joslām rīta pusē virziens ir no Āzijas uz Eiropu, bet vakaros — no Eiropas uz Āziju. Pirmajos četros tilta pastāvēšanas gados tika atļauts tiltu šķērsot arī gājējiem, nokļūstot uz tilta ar balstos iebūvētajiem liftiem, bet mūsdienās gājējiem un smagajam autotransportam tilta šķērsošana aizliegta. Mūsdienās diennaktī tiltu šķērso apmēram 180.000 transportlīdzekļi abos virzienos un no tiem 85% ir vieglie auto. 1997. gada 29. decembrī tiltu šķērsoja miljardais auto. Pie pilnas noslodzes tilts pašā vidū var ieliekties līdz 90 cm.
Par tilta izmantošanu ir jāmaksā, bet maksa tiek iekasēta tikai vienā virzienā: no Eiropas uz Āziju. Maksu iekasē trīspadsmit maksas posteņos Āzijas pusē. Lai mazinātu sastrēgumus, kopš 1999. gada vairāki maksas posteņi (Nr. 9 līdz 13) nav aprīkoti ar barjerām un tie automātiski fiksē transportlīdzekļus ar skeneri no attāluma (turku: OGS). Kopš 2005. gada papildus OGS sistēmai, ieviesta arī magnētisko karšu sistēma (turku: KGS) un kopš 2006. gada 3. aprīļa par tilta pārbraukšanu nevar norēķināties skaidrā naudā. Skaidru naudu joprojām pieņem Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts piecus kilometrus tālāk uz ziemeļiem un 2006. gadā maksa par reizi bija 3 jaunās turku liras (aptuveni Ls 1,10).
Meža prospekts (Rīga)

Vēsture

Ierīkots 20. gs. sākumā Ķeizarmežā (tag. Mežaparkā) no Ketlera ielas (tag. Kokneses prospekta) līdz Novgorodas (tag. Siguldas) prospektam. 1911. gadā nosaukta par Ķeizara prospektu; 1923. gadā pārdēvēts tagadējā nosaukumā. 20. gados pagarināts (no Ezermalas ielas līdz toreizējam Mīlgrāvja dzelzceļam).

Ielas raksturojums

Meža prospekts ir 2,499 km garš vietējas nozīmes prospekts Mežaparka apkaimes austrumos. Tā sākas krustojumā ar Ezermalas ielu un virzās rietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Iela krustojas ar Siguldas prospektu. Pēc tam tā savienojas ar Kokneses prospektu, nākamie krustojumi ielai ir ar Gatartas, ar Bergenas, ar Gdaņskas, ar Janševska prospektu un Stendera ielām. Tad tā krustojas ar Inčukalna, Siguldas prospektu un Varoņu ielām un beidzas krustojumā ar Viestura prospektu, kura tālāk turpinās kā Tilta iela.
Vidussibīrijas plakankalne

Vidussibīrijas plakankalne ir ļoti liela plakankalne Krievijas vidienē, Sibīrijas centrālajā daļā starp Ļenas un Jeņisejas upēm.
Dienvidos plakalnkalne robežojas ar Austrumsajānu kalnu grēdu, rietumos ar Rietumsibīrijas līdzenumu, austrumos ar Centrālās Jakutijas līdzenumu, bet ziemeļos - ar Ziemeļsibīrijas zemieni.
Augstākā virsotne ir 1701 m augsta (Kamens), kura atrodas Putoranas plato. Platība ir apmēram 3,5 miljoni kvadrātkilometru.
Klimats ir krasi kontinentāls.
Plakankalnes teritorijā atrodas lielas niķeļa, dzelzs rūdas, akmeņogļu, grafīta, naftas un dabasgāzes atradnes.
Plakankalnes teritorijā tek Ziemeļu Ledus okeāna baseina upes, lielākās no tām ir Lejastunguska, Podkamennaja Tunguska, Angara, Viļuja un Hatanga.
Elles ķēķis

"Elles ķēķis" bija neformāla modernistiski noskaņotu latviešu rakstnieku grupa 20. gs. 50.-60. gados Ņujorkā.

Vēsture

"Elles ķēķa" grupējums izveidojās 50. gadu vidū Ņujorkā. Savu nosaukumu šī grupa ieguva no necila Ņujorkas rajona (Hell's kitchen) Manhetenas rietumu pusē netālu no Hudzonas upes ar netīrām, drūmām ielām, kur atradās dzejnieka Linarda Tauna - viena no "elles ķēķinieku" pārstāvjiem - dzīvoklis.
Literāti pavadīja laiku gan šajā dzīvoklī, gan apkārtējos krodziņos, tur bieži tika lasīta, pārrunāta un izdzīvota dzeja. Linards Tauns pie "Elles ķēķa" pieskaitīja Ņujorkā un tās apkārtnē dzīvojošos Teodoru Zeltiņu, Gunaru Saliņu, Robertu Mūku, Mudīti Austriņu, Ainu Kraujieti, Baibu Bičoli, Ritu Gāli un Jāni Krēsliņu.
"Elles ķēķis" bija aktīvākā un lielākā latviešu literātu kopiena trimdā, tādēļ latviešu literāti no citiem ASV štatiem (piemēram, Aina Zemdega) un citām valstīm to mēdza apmeklēt. Grupējuma dalībnieki piedalījās daudzos latviešu literatūras lasījumos Ņujorkas apkārtnē un citās pilsētās ASV un Kanādā. Grupējuma pasākumos piedalījās arī gleznotāji Frīdrihs Milts, Sigurds Vīdzirkste, Voldemārs Avens, sākumposmā reizēm arī Rolands Kaņeps un daudzi citi.
Pēc Linarda Tauna nāves neformālā grupējuma darbība pamazām apsīka.
Par grupējuma dalībniekiem uzņemta Ināras Kolmanes dokumentālā filma Pasaules nepasaule (2001).
2018. gadā dziedātāja un aktrise Laila Saliņa sniedz "Elles ķēķim" veltītu koncertizrādi "Elles ķēķis: Ņujorka - Rīga" dažādās Latvijas vietās.
Superkontinents

Superkontinents ir ģeoloģisks termins, kas apzīmē sauszemes masu, kas sevī ietver vairāk nekā vienu kontinentālās Zemes garozas gabalu (kratonu). Uz mūsdienu Zemes terminam "superkontinents" visvairāk atbilst Eirāzija, jo šis kontinents sastāv no vairākiem kratoniem.
Terminu visbiežāk lieto paleoģeogrāfi, apzīmējot pagātnē eksistējušo sauszemes masu, kurā sākotnēji bija apkopoti visi mūsdienu kontinenti.

Zemes superkontinentu vēsture

Visvecākais zināmais superkontinents ir Vālbara. Tā izveidojās no protokontinentiem un kļuva par superkontinentu aptuveni pirms 3,1 miljardiem gadu, sadalījās pirms aptuveni 2,8 miljardiem gadu.
Pirms aptuveni 2,7 miljardiem gadu izveidojās nākamais superkontinents - Kenorlenda, kura savukārt sadalījās pirms aptuveni 2,5 miljardiem gadu šādos protokontinentu kratonos - Laurentijā, Baltikā, Austrālijā, Kalahari.
Pēc tam laikaposmā pirms 1,8 - 1,5 miljardiem gadu Kolumbija, kurai sekoja Rodīnija, kura sadalījās pirms aptuveni 750 miljoniem gadu. Viens no Rodīnijas fragmentiem tagad veido lielu daļu no Dienvidu puslodē esošajiem kontinentiem.
Vēlajā paleozojā Rodīnijas fragmenti atkal apvienojās Pangejā, kura pēc tam sadalījās ziemeļu superkontinentā - Laurāzijā un dienvidu superkontinentā - Gondvānā.
Jaunākie pētījumi liecina, ka superkontinenti veidojas noteiktos Zemes attīstības ciklos, aptuveni ik pēc 250 miljoniem gadu.

Superkontinentu sadalīšanās mehānisms

Milzīgie superkontinenti bloķē no Zemes iekšienes plūstošo siltumu un rezultātā Zemes astenosfēra zem šīs milzu sauszemes masas pārkarst. Litosfēra virs pārkarsušā apvidus paceļas, plīst un pa šie plīsumiem izplūst magma, kas pakāpeniski paplašina plaisu un sadala superkontinentus.
Dižais Pasaules Arhitekts

Dižais Pasaules Arhitekts tiek lietots gan kā Dievs teoloģiskā izpratnē, gan kā konceptuāls Augstākās būtības jeb Visa pirmsākuma vispārinājums dažādās gnostiskās pseidofilosofiskās sistēmās.
Piemēram, brīvmūrniecībā Dižais Pasaules Arhitekts ir Augstākās būtības izpausme, ļaujot katram brīvmūrniekam šīs kategorijas interpretēt individuāli. Savukārt rožkrustiešu tradīcijā atšķirībā no monoteistiskajām reliģijām Dieva tēls aptver plašu gara izpausmju diapazonu — sākot no pilnīgas visu lietu un parādību apziņas (omnisence) un beidzot ar misticisma pilnu zemapziņu.
Jēdziena Dižais Pasaules Arhitekts saknes sakņojas jau antīkajā pasaulē. Piemēram, jēdzienu Demiurgs (grieķu: δημιουργός dēmiourgós, latīņu: demiurgus), kas tulkojumā nozīmēja amatnieks, arī cilvēks, kas strādā citu cilvēku labā (dievišķa Pasaules sākuma principu pirmais ieviesis grieķu filosofs Platons). Kopš tā laika šis jēdziens dažādos variantos un apzīmējumos tiek izmantots līdz pat mūsdienām, piemēram, gnosticismā.