Gladiators

Apmācība

Ir izpētīts, ka Romas impērijā bija vairāk kā 100 gladiatoru skolu. Slavenākās skolas bija „Capua”, kur tika apmācīts arī Spartaks, un skola Pompejā, kura tika apbērta Vezuva izvirduma laikā. Viena no lielākajām skolām tika nodibināta Ravennā. Romā bija 4 nozīmīgas skolas: Ludus Magnus (visnozīmīgākā no četrām), Ludus Dacus, Ludus Gallicus un Ludus Matutimus (skola, kurā apmācīja gladiatorus cīņā ar dzīvniekiem). Gladiatoru skolās bija ļoti laba disciplīna. Šajās skolās piedalījās arī brīvprātīgie. Tie parakstīja līgumu ar gladiatora pārvaldnieku. Līgumā viņi minēja, kādus ieročus vēlas izmantot un kādu samaksu vēlas saņemt, tas viss arī viņiem tika dots. Brīvprātīgajiem bija jāiet pie dakteriem noteikt fizisko ekspertīzi, lai pārliecinātos, vai viņi ir fiziski gatavi apmācībai. Kamēr cilvēks bija gladiators, viņš saņēma augstu un kvalitatīvu medicīnisko gādību. Brīvprātīgajiem tika arī piedoti visi parādi. Nāves gadījumā bija garantētas cienīgas bēres un kompensācija ģimenei. Kā likums gladiatoriem, vergiem, noziedzniekiem bija tetovējums kā iezīmēšanas veids uz sejas, kājām un arī uz rokām (leģionāriem bija tāpat, bet tikai uz rokām). Šī aizzīmēšana turpinājās, līdz imperators Konstantīns aizliedza tiem tetovēt uz sejas. Gladiatoru apmācība tika sadalīta vairākos līmeņos. Līmeņi tika dēvēti par mācību šķēpiem. Bija pirmais šķēps, otrais šķēps un tā tālāk. Gladiators, kurš bija pabeidzis apmācību, bet vēl nebija cīnījies arēnā, tika dēvēts par iesācēju. Vīnes universitātes antropoloģijas nodaļas profesori Fābians Kancs un Karls Grosšmits veica pētījumus, atklājot, ka gladiatoriem bija īpašs uzturs, kas sastāvēja galvenokārt tikai no dārzeņiem - miežiem, pupām un kaltētiem augļiem, vērsts nevis uz muskuļu masas, bet tauku slāņa palielināšanu. Tauku slānis darbojās kā dabiskais vairogs pret dūrieniem un cirstām brūcēm.

Stāvoklis sabiedrībā

Gladiatori visbiežāk bija nebrīvi cilvēki (nosodīti noziedznieki, kara gūstekņi vai vergi). Daži gladiatori bija brīvprātīgie, kuri piederēja pie ļoti zemas iedzīvotāju kārtas. Tie bija ar mieru pieņemt vergu stāvokli, lai gūtu naudas apbalvojumus vai arī popularitāti sabiedrības acīs. Kad kāds kļuva par gladiatoru, viņš nekavējoties tika pasludināts ārpus likuma un definēts kā nerespektējams pilsonis. Brīvprātīgie gladiatori arī reizēm konkurēja arēnā, lai gan šāda veida iecelšana par gladiatoru bija aizliegta ar likumu. Tie nedzīvoja ar pārējiem gladiatoriem, un sastādīja izklaides speciāli, paslepenu formu (kā darīja ārkārtīgi retās gladiatoru arēnā konkurējošās sievietes). Sievietes lielākoties tika sūtītas cīņā ar punduriem. Apmācītiem gladiatoriem bija iespēja kļūt brīviem, ja vien tie to nopelnīja. Profesionālie cīkstoņi varēja iegūt lielu naudas daudzumu un koka šķēpu, kas simbolizēja viņu brīvību. Atbrīvotie gladiatori varēja turpināt cīnīties par naudu, bet bieži tie kļuva par treneriem gladiatoru skolās vai arī par bagātu pilsoņu miesassargiem.

Gladiatoru cīņas

Gladiatoru cīņas Kolizejā vai kādā citā ietilpīgā amfiteātrī, kur skatītāju skaits sniedzās vairākos tūkstošos, bija pati iecienītākā izprieca Romā. Tās bija radušās no etrusku bēru rituāla, kurā kādreiz upurēja cilvēkus. Laika gaitā, rituālam mainoties, upurus nenogalināja uzreiz, bet lika tiem ar zobeniem cīnīties pie kapa. Cīņas uzvarētājs palika dzīvs. Romieši šādas cīņas pirmoreiz noskatījās 264. gadā p.m.ē. Vēršu tirgū (Forum Boarium) Bruta Peresa bērēs, kur cīnījās trīs gladiatoru pāri. 2. gadsimtā p.m.ē. cīņām zuda saistība ar mirušo kultu un tās pārtapa par populārām izrādēm. 200. gadā p.m.ē. jau 4 dienas cīnījās 45 gladiatoru pāri, bet 183. gadā p.m.ē. — 60. Imperatora Trajāna laikā 113. gadā p.m.ē. cīņās piedalījās 4941 gladiatoru pāris. Cīņa parasti beidzās ar viena gladiatora nāvi, taču publika varēja arī apžēlot zaudētāju, ja viņš izsauca tās apbrīnu.
Gladiatoru cīņā var izdalīt trīs posmus. Pirmajā viņi aktīvi uzbrūk viens otram, līdz viens gladiators tiek ievainots. Otrajā posmā ievainotais gladiators cenšas turēties no uzbrucēja pa gabalu. Trešajā, izšķirošajā posmā, abi nosviež ieročus, vairogus un saķeras tuvcīņā. Tas izskatās dramatiski, taču nav nāvējoši. Ja arī sākotnēji gladiatori cīnījās pa īstam, tad jau mūsu ēras 2. gadsimtā gladiatora sagatavošana izmaksāja ļoti dārgi un viņa nogalināšana būtu izšķērdība.

Eques

Jātnieks zirgā jeb eques ievadīja dienas cīņas arēnā. Šis gladiators iesāka cīņu zirgā, bet vēlāk, kad bija aizmetis savu šķēpu, tam ar zobenu bija jācīnās kājniekos. Viņa priekšrocība bija zirga ātrums un iespēja nogalināt pretinieku no liela attāluma ar šķēpa metienu. Tomēr jātnieks bija slikti aizsargāts, jo trūka, piemēram, kāju aizsargu. Tāpēc viņš paļāvās uz savu ātrumu un veiklību.