google/wiki40b huggingface dataset:
Adiles sultānas pils

Adiles sultānas pils bija Osmaņu dinastijas rezidence Turcijā, Stambulas Kandili mikrorajonā (Īskīdaras rajons). Tagad pilī ir ierīkots kultūras un mākslas centrs.
Pili uzbūvēja Osmaņu princesei Adilei sultānai (1825—1898), sultāna Mahmuda II (1785—1839) meitai un sultānu Abdulmedžida I (1823—1861) un Abdulaziza (1830—1876) māsai. Pili uzbūvēja vietā, kur viņai pirms tam 1856. gadā sultāns Abdulmedžids I bija uzdāvinājis kiosku. 1861. gadā sultāns Abdulazizs pasūtīja pils būvniecību un to projektēja armēņu arhitekts Sarkis Baljans. Pils aizņem aptuveni 17’000 m² zemes un tajā ir 55 istabas.
Adile sultāna bija vienīgā Osmaņu dinastijas sieviete, kas mācēja rakstīt dzeju Divāna stilā. Viņa šajā pilī dzīvoja līdz sava vīra Mehmeda Ali pašā nāvei 1898. gadā. Pirms to nodeva lietošanai, atbilstoši Adiles sultānas novēlējumam, pili Pirmā pasaules kara laikā lietoja Kara ministrija. Tikai 1916. gadā to pārveidoja par meiteņu vidusskolu un pirmās absolventes pabeidza skolu 1920. gadā. 1924. gadā skolu nosauca par Kandili meiteņu vidusskolu, kas bija diezgan prestiža mācību iestāde. 1969. gadā skola pārcēlās uz jaunām telpām un ēku izmantoja skolnieču kopmītnēm līdz 1986. gadam, kad tā nodega dēļ elektriskā īssavienojuma. No vēsturiskās ēkas palika pāri tikai četras sienas.
Dažas Kandili vidusskolas absolventes nodibināja fondu un vāca līdzekļus ēkas atjaunošanai. Tomēr atjaunošanas maksa bija pārāk liela, lai šķistu sasniedzama ar ziedojumiem. Turcijas miljonārs un filantrops Sakips Sabandži un Stambules gubernators Muammers Gulers ziedoja ļoti iespaidīgu naudas summu un varējas sākt pils atjaunošanu. Kad līdzekļi atkal sāka pietrūtk, Sakips Sabandži atkal noziedoja nepieciešamo summu, būdams smagi slims tikai trīs dienas pirms nāves. Pavisam pils atjaunošanai tika izlietoti 9,6 miljoni jauno turku liru un pili atkal svinīgi atklāja pēc divdesmit gadu pārtraukuma 2006. gada 28. jūnijā.
Jauno izglītības un kultūras centru nosauca Sakipa Sabandži vārdā.
Varavīksne

Krāsas

Tradicionāli pieņemts, ka varavīksnes lokā ir septiņas krāsas — sarkana, oranža, dzeltena, zaļa, gaiši zila, tumši zila un violeta. Patiesībā tajā ir bezgalīgs krāsu spektrs — no sarkanās krāsas līdz violetajai, kā arī krāsu toņi, kas cilvēka acīm nemaz nav saskatāmi, piemēram, infrasarkanais starojums un ultravioletais starojums, kas attiecīgi novietojušies virs sarkanā un zem violetā krāsu spektra.

Varavīksnes krāsas var saskatīt arī istabā uz baltas papīra lapas. Lai to saskatītu, ir nepieciešama stikla prizma.
Kad baltās gaismas kūlis ieiet prizmas stiklā, katras krāsas stari lūst dažādi. Tā notiek tāpēc, ka dažādām krāsām ir dažādi laušanas koeficienti un līdz ar to arī laušanas leņķis ir atšķirīgs. Tāpēc gaismas stariem iznākot no prizmas, tie ir vērsti katrs uz savu pusi un tur, kur stari krīt, veidojas krāsainas josliņas. Sarkanās gaismas stariem pārejot stiklā, to izplatīšanās ātrums mainās vismazāk. Prizmā tie lūst visvājāk un noliecas vismazāk, bet vislielākais gaismas laušanas koeficients ir violetās gaismas stariem, tāpēc tad, kad violetie gaismas stari iziet no prizmas, tie noliecas visvairāk.
Parasti uzskata, ka baltā gaisma sastāv no septiņām krāsām — sarkanas, oranžas, dzeltenas, zaļas, gaiši zilas, zilas, violetas. Šīs krāsu joslas sauc par baltās gaismas spektru. Šo baltās gaismas spektru var novērot ne tikai caur prizmu, tas ir novērojams arī caur slīpētu biezu stikla trauku vai spoguļa malu.

Vēsture

Persiešu astronoms Kutbs al-Din al-Širasī (1236—1311) un viņa skolnieks Kamāls al-Din al-Fārisī (1260—1320), iespējams, bija pirmie, kas visprecīzāk skaidroja šo parādību. Kopējā fiziskā varavīksnes aina tika aprakstīta tikai 1611. gadā., un to veica Marks Antonijs de Dominis. Pētījumi balstījās uz novērojumu slēdzieniem par to, ka varavīksne veidojas lietus lāses iekšējās atstarošanās un divkāršā stara lūzuma rezultātā, gaismas staram ieejot un izejot no lāses. Renē Dekarts visprecīzāk izskaidroja šo parādību savā darbā "Meteori" nodaļā "Par varavīksni" 1637. gadā.
 
Lai arī daudzkrāsainais varavīksnes spektrs ir nepārtraukts, pēc tradīcijas to dala septiņās krāsās. Uzskata, ka pirmais skaitli 7 ir izvēlējies Īzaks Ņūtons, kuram skaitlis septiņi bija īpaši simbolisks. Pie tam sākotnēji viņš minēja tikai piecas krāsas — sarkano, dzelteno, zaļo, zilo un violeto, par ko viņš arī rakstīja savā „optikā”. Bet pēc tam tiecoties izveidot atbilstību starp spektra skaitļiem un atsevišķām muzikālo toņu gammām Ņūtons pievienoja šiem pieciem spektra toņiem vēl divus.
Lai atcerētos krāsu secību, pastāv frāzes, burti katram vārdam, kurš atbilst krāsu pirmajiem burtiem. Skatoties no augšas uz leju, varavīksnei no loka malas krāsas ir šādā secībā: sarkanā, oranžā, dzeltenā, zaļā, gaiši zilā, zilā (indigo), violetā. "Sīks olis dzelmē zib, gaidot zivis viesos."
Kuršu sacelšanās (1260)

1260. gada Lielā kuršu sacelšanās sākās pēc Durbes kaujas 1260. gada vasarā. Kurši atteicās no vācu virskundzības un lūdza lietuviešu palīdzību kā atlīdzību par palīdzību Durbes kaujā. Kurzemes bīskaps Heinrihs no Licelburgas atstāja savus īpašumus un devās atpakaļ uz Vāczemi. Kurši noslēdza militāru savienību ar žemaišiem un tie ieradās Dzintares pilī tajā Piemares zemes daļā, kas 1254. gadā bija piešķirta Kurzemes bīskapijai. 
Viens no sacelšanās vadoņiem Utilis (Vārtājas pilsnovada vecākais) ieradās pie Kuldīgas komtura un aicināja komturu sūtīt papildspēkus uz Vārtājas pili, kur astoņi ordeņa brāļi tika saņemti gūstā un nogalināti. 
Ordenis bija spiests atstāt arī Karšuvas un Dobes pilis. 
Sacelšanos izdevās apspiest vienīgi pēc tam, kad par Lietuvas dižkungu kļuva pareizticīgais Vaišvilks, kas 1265. gadā noslēdza izlīgumu ar ordeni un pārtrauca atbalstīt sava ienaidnieka Tranaiša sabiedrotos nekristītos žemaišus, prūšus, kuršus un zemgaļus.
Sultāne Safije

Biogrāfija

Safijes identitāte ir bieži jaukta ar viņas vīra mātes Nurbanas, liekot ticēt, ka Safije arī bija venēciešu izcelsmes. Dažādi avoti klāsta citādāk. Tomēr saskaņā ar tā laika venēciešu avotu, Safije ir albāniete.
1563. gadā, kad viņai bija 13 gadi, sultāne Humašaha, prinča Mehmeta (Suleimana I un sultānes Hirremas dēls) meita, uzdāvināja Safiji kā verdzeni nākamajam sultānam Muradam III. Ieguvusi vārdu "Safije", viņa kļuva par Murada III (Selima II, tad vēl prinča Selima, vecākais dēls) favorīti. 1566. gada 26. maijā Safijei piedzima dēls, nākamais sultāns Mehmeds III (tajā pašā gadā kad nomira Suleimans Lieliskais).

Sultāne Māte

Pēc Murada III nāves 1595.gadā, Safijes dēls Mehmeds III kāpa tronī, bet viņa kļuva par Sultāni Māti-vienu no visietekmīgākajām Osmāņu vēsturē. Līdz dēla nāvei 1603.gadā, Osmāņu politiku noteica partija, kuru vadīja Safije un Gazanfers Aga, galvenais baltais einuhs.
Mehmeda III vēlākajos valdīšanas gados, Safije arī izbaudīja milzīgu stipendiju - 3000 akčes dienā. Kad 1596.gadā Sultāns devās  kampaņā uz Ungāriju, viņš iedeva mātei lielu varu pār Impēriju, atstājot viņu atbildīgu par valsts kasi. Safije arī pierunāja dēlu iecelt savu znotu Ibrahimu Pašā par Lielvezīru.
Safijei bija liela loma sava mazdēla Mahmuda nāvē 1603.gadā, kad viņa pārtvēra vēstuli, kuru Mahmuda māte, Sultāne Halime, saņēma no pareģes, kura paredzēja, ka Mehmeds III nomirs pēc 6 mēnešiem un tronī kāps viņa dēls. Saskaņā ar Anglijas sūtņa vārdiem, Mahmuds bija neapmierināts ar to, ka "tēvu vada vecmāte Sultāne, valsts tiek pazudināta, jo viņa ciena tikai pašas vēlme dabūt naudu". Turklāt Mahmuda mātei un Safijei nebija labas attiecības. Sultāns, nojaušot sazvērestību un greizsirdīgs par dēla popularitāti, Mahmudu sodīja ar nāvi.
Mehmeda troni mantoja viņa dēls Ahmeds I 1603.gadā. Viens no viņa pirmajiem svarīgajiem lēmumiem bija izraidīt vecmāti uz Veco pili 1604. gada 9.janvārī. Kad Ahmeda I brālis, Mustafa I, kāpa tronī, viņa māte Halime saņēma 3000 akčes dienā, kaut gan viņas vīramāte vēl bija dzīva. Tomēr dēla atkāpšanās laikā, dzīvojot Vecajā pilī, Halime saņēma tikai 2000 akčes, kamēr Safije vēl joprojām saņēma 3000 asperus. Ahmeda I Haseki, Kosema, dzīvojot Vecajā pilī, saņēma vien 1000 akčes dienā.

Ārpolitika

Safije, tāpat kā Nurbana, lielākoties atbalstīja pro-venēciešu politiku un regulāri ierunājās par labu venēciešu sūtņiem, no kuriem viens aprakstīja Safiji kā sievieti, kas pilda savus solījumus un ir uzticama.
Viņa arī uzturēja labas attiecības ar Angliju. Safije pierunāja Mehmedu III ļaut angļu sūtnim pavadīt viņu kampaņā uz Ungāriju. Unikāls aspekts viņas karjerā ir tas, ka viņa personīgi korespondēja ar Anglijas karalieni Elizabeti I, kā arī brīvprātīgi darīja pieteikumus Sultānam Elizabetes vārdā. Šīs divas sievietes arī apmainījās ar dāvanām.

Nāve

Leslija Pīrsa norāda, ka Safije vēl bija dzīva, kas viņas vedekla Sultāne Halime dzīvoja Vecajā Pilī laikā starp sava dēla Mustafas I divām valdīšanām, kas nozīmē, ka Safije nodzīvoja vismaz līdz 1619.gadam un nomira sava mazmazdēla Osmana II valdīšanā. Viņa ir apglabāta Murada III mouzolejā, Sv.Sofijā.
Beljē rags

Beljē rags (angļu: Cape Bellue) ir zemesrags Greiema Zemes rietumu piekrastē Antarktīdā. Atdala Greiema krastu ziemeļos no Lubē krasta dienvidos. Pirmoreiz nokartējusi franču antarktiskā ekspedīcija Žana Batista Šarko vadībā 1908.—1910. gados un nosaukusi par godu Francijas Kara flotes viceadmirālim Žanam Beljē (Jean Bellue). Zemesrags atkārtoti nokartēts Britu Greiema Zemes ekspedīcijas laikā un kļūdaini nosaukts par Evensena ragu (Cape Evensen).
Insignija

Insignija ir amata zīme, kas caur simboliem atklāj mācību par baznīcu un bagātina liturģisko svinību norisi. Liturģiskās svinības ir ticības svētki, tādējādi to saturs un norise pauž ticības stāvokli redzamā veidā.
Pie bīskapa insignijām pieder: gredzens, gana zizlis, mitra, krūšu krusts, kā arī pallijs (arhibīskapiem-metropolītiem).
Hlorskābe

Izmantošana

Hlorskābes sāļi — hlorāti — ir spēcīgi oksidētāji. Lielāka nozīme ir nātrija, kālija, kalcija un magnija hlorātiem.
Fuksa dzegužpirkstīte

Apraksts

Daudzgadīgs, liels, aptuveni 30-100 cm augsts lakstaugs. Gumi "pirkstaini" (grieķu: dactylos — 'pirksts', rhiza — 'sakne'), saknes īsas. Stublājs stāvs, kails un diezgan tievs. Augšējās lapas šauri, apakšējās plati eliptiskas. Lapas virspusē plankumainas arī zaļas, apakšpusē vismēr gaiši zaļas. Pieziedlapas lancetiskas, zaļas. Lieli ziedi (līdz 150), sakārtoti blīvā, garā ziedkopā. Ziedi no purpurvioletiem līdz baltiem. Apakšlūpa trīsdaivaina, vidējā daiva parasti šaurāka un garāka. Lūpa parasti klāta ar starveidīgu svītru un punktu zīmējumu. Auglis - stāva, iegarena pogaļa. Latvijā zied jūnijā un jūlijā.

Izplatība

Aug Eiropā un Āzijā.

Biotopi

Aug mitros melnalkšņu mežos kā arī mežmalās. Sugu apdraud meliorācija un augsnes rekultivēšana kā arī apmežošana ar eglēm.
Frekvences modulācija

Analogā

Analogo frekvences modulāciju lietoja un lieto radiopārraidēm, parasti ultraīsviļņu diapazonā. Latvijā (un PSRS) sākumā šīm vajadzībām lietoja frekvences ~65—73 MHz. Pārējā pasaulē (tagad arī Latvijā) lietoja un lieto frekvences 88—108 MHz. Atšķirībā no amplitūdas modulācijas, FM ir mazāk ierobežots dinamiskais diapazons (atšķirība starp lielāko un mazāko signāla līmeni). FM radio lietotās frekvences ir augstākas nekā AM radio, tāpēc radioviļņi neizplatās tik tālu un vajag lielāku daudzumu raidītāju, lai nosegtu vienu un to pašu teritoriju.

Digitālā

Frekvences ciparu modulācijā modulējošais signāls var ieņemt tikai noteiktas vērtības, kas atbilst attiecīgi nobīdītām nesējfrekvences vērtībām. Parasti lieto 2 vērtības, kas vienā simbolā ļauj iekodēt vienu bitu, lai arī var lietot vairāk, kas ļautu iekodēt vairāk (uz sliktākas traucējumnoturības rēķina). Bieži vien, mainoties bitiem, nesēja frekvenci maina nevis strauji, bet pakāpeniski, tādējādi samazinot nepieciešamo frekvenču joslu. Šāda veida modulāciju (MSK) lieto GSM. FSK (frequency shift keying) ir vispārīgā digitālā frekvences modulācijas metode.
Frekvences ciparu modulāciju lietoja pirmajos modemos. Tur, viens modems sūtīja vienu no divām frekvencēm, un otrs modems sūtīja vienu no divām citām frekvencēm. Tas, kura frekvence bija izvēlēta, noteica vai signāls ir 1 vai 0. Šiem modemiem datu pārraides ātrums bija 300—1200 b/s.
Alfejs Bromults

Biogrāfija

Alfejs Bromults dzimis 1913. gada 3. aprīlī Kusas pagastā rokpeļņa ģimenē. Māksliniecisko izglītību ieguvis, mācoties Tautas universitātē pie Romana Sutas un Gustava Šķiltera un Jēkaba Bīnes. Vēlāk, no 1938. gada mācījies Jāņa Tilberga studijā, bet no 1940. līdz 1944. gadam — Latvijas Mākslas akadēmijā, uzskatot par nozīmīgākajiem pedagogiem Kārli Miesnieku, Vilhelmu Purvīti un Konrādu Ubānu. Diplomdarbs "Gadatirgus" pie Figurālās glezniecības meistardarbnīcas vadītāja Ludolfa Liberta palika nepabeigts, sākoties karam. Dienējis Latvijas armijā (1935-1936). Bijis fotogrāfiju retušētājs (1936-1940), vēlāk Kurzemes katlā piedalījies leģionāru cīņās (1944-1945) un strādājis lauksaimniecības darbos filtrācijas nometnē (1945-1948). Strādājis kombināta "Māksla" portretu darbnīcā par mākslinieku izpildītāju (1948-1952).
1957. gadā kļuvis Mākslinieku savienības biedrs. Ieguvis Mākslinieku savienības pateicības rakstu par sasniegumiem mākslā (1972), bijis viens no savas paaudzes populārākajiem gleznotājiem. Miris 1991. gada 11. janvārī Rīgā, apbedīts Rīgas Meža kapos.

Mākslinieciskā darbība

Reālists, gleznojis galvenokārt ainavas, portretus un ziedus. Ainavās tiecies pēc vispārināta dabas tēla, gleznojot ziedus, atspoguļojis mirkļa skaistumu, portreti bija psiholoģiski tverti, kuros pievērsies Latvijas kultūras darbiniekiem. Portretējis Kārli Miesnieku, Jāni Pauļuku, Valdi Kalnrozi, Kārli Sūniņu, Andreju Upīti, kā arī izveidojis vairākus pašportretus. Mākslas darbos liela nozīme plastiski izteiksmīgajam zīmējumam, kāpinātajai ekspresijai un kolorītam.

Izstādes

Izstādēs sācis piedalīties 1943. gadā. Nozīmīgas personālizstādes noritējušas: Tukumā (1959), , Rīgā (1959, 1976, 1987, 1988), Madonā un Cēsīs (1960), Dobelē (1963), Rēzeknē (1964), Lietuvā, Jonišķos (1976), Abhāzijā, Suhumos (1977), Rojā (1978), Limbažos (1981), Liezērē (1983), Saldū (1988). Piemiņas izstāde noritējusi Rīgā, Pētera baznīcā (1991).
Kopičinci

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1340. gadā. Attīstījās kā Polijas-Lietuvas pilsēta. No 1672. līdz 1699. gadam — Osmaņu impērijas sastāvā. Pēc 1772. gada Polijas Pirmās dalīšanas — Austrijas impērijā (vēlāk Austroungārijā) līdz pat Pirmā pasaules kara beigām, izņemot laiku starp 1807. un 1815. gadu, kad pilsēta ietilpa Krievijā.
Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz 1921. gada Rīgas miera līgumu, Kopičinci iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pēc PSRS iebrukuma Polijā, iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu. No 1941. gada līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Cilvēki

Kopičinci ir šahista Vasiļa Ivančuka (Василь Іванчук, 1969) un ebreju politiķa Pinhasa Lavona (1904—1976) dzimtā pilsēta.
Satura analīze

Satura analīze jeb kontentanalīze (no angļu: content — 'saturs') ir viena no kvantitatīvajām pētniecības metodēm, kas objektīvi, sistemātiski un kvantitatīvi analizē komunikācijas saturu, kur pētāmo materiālu skata nevis kā fiziskus notikumus, bet gan kā tekstu, attēlu un izteikumu reprezentācijas, kas radītas ar mērķi, lai tās lasītu, redzētu un interpretētu. Satura analīze — pieskaitāma pie "neuzbāzīgajām" metodēm, kuru priekšrocība ir saistāma ar pētniecisku tehniku, kas neiejaucas un ir nereaktīva attiecībā uz pētāmo objektu.
Tā kā satura analīze ir izpētes instruments, kuru izmanto, lai noteiktu konkrētu vārdu (vārdus) vai konceptus tekstā (tekstos), tad pētnieks kvantificē un analizē šo vārdu klātbūtni tekstos, kā arī analizē vārdu nozīmi un savstarpējo attiecību ar citiem konceptiem vai vārdiem. Teksti var būt dažādi (grāmatas un to nodaļas, vēsturiski dokumenti, runas, sarunas, reklāmas, neformālas sarunas u. c.). Šādu metodi var izmantot, lai konstatētu sev interesējošu jautājuma nozīmīgumu attiecīgajā laika posmā.
Ekstraklasa

Titulu ieguvēji

Atsauce:
LNK Group

Vēsture

1988. gadā inženierzinātņu doktors Aleksandrs Milovs dibināja zinātniskās ražošanas uzņēmumu Латвнаучкомплекс (latv.— Latvijas Novitātes Komplekss), kas ir kļuvis par pamatu holdinga LNK Group izveidei. Holdinga darbinieku bagātā pieredze un zināšanas ļāvušas jau sākuma posmā organizēt speciālu izmēģinājumu kompleksu projektēšanu un ražošanu zinātniski pētnieciskajām laboratorijām, pielietot jaunākās automatizācijas sistēmas un informācijas tehnoloģijas. Paralēli attīstījās būvniecības (pirmkārt, tiltu būvniecības) un citi inženierprojekti.
Pēc PSRS sagruvuma vajadzība pēc izmēģinājumu aprīkojuma strauji samazinājās, taču šajā laikā uzkrātā holdinga pieredze ļāva tā uzņēmumiem pārslēgties uz citiem ražošanas veidiem.
Tādā veidā, jau 1991. gadā tika noteikti kā LNK darbības pamatvirzieni, kas eksistē un attīstās līdz šai dienai, tā arī holdinga organizācijas struktūra.
Piecu gadu laikā noformējās holdinga uzņēmumu pamatkodols. Ar laiku tika dibināti jauni un pilnveidoti esošie uzņēmumi.
Praktiski jau no pirmajām dienām galvenās LNK Group darbības prioritātes bija ražošana, celtniecība un inženiertehniskās izstrādes. Par projektu darba pamatu tika pieņemta kompleksas pieejas stratēģija. 25 gadu pastāvēšanas laikā LNK Group kļuvis par ievērojamāko Latvijas zinātnisko ražošanas holdingu un būtiski paplašinājis savu objektu ģeogrāfiju, realizējot tos gan Eiropas valstīs, gan arī NVS teritorijā.
Turklāt, no 1972. gada līdz pat šai dienai LNK Group pārvalda vienīgo kompāniju ((Aviatest), kas ir sertificēta (gan pēc ES standartiem, gan arī pēc KF standartiem) aviācijas tehnikas un tās komponentu laboratorijas stendu izmēģinājumu veikšanā.
2014. gada vasarā LNK meitas uzņēmums SIA JD 15 par 10,5 miljoniem EUR nopirka bankrotējušās Latvijas Krājbanka bijušo centrālo ēku Rīgā, kas ir A klases biroju ēka. To pārdēvēja par LNK Centre un izmantos LNK Group uzņēmumi savām vajadzībām un iznomās citiem.

Struktūra

LNK Group uzņēmumam ir klasiska holdinga struktūra, kurā vadošā kompānija ir ražošanas, servisa un kontrolējošo uzņēmumu īpašnieks un formē savus ienākumus uz to dividenžu rēķina.
Vertikāla biznesa integrācija, centralizēta koordinēšana un funkcionāla daudzpusība rada pamatu jauktu projekta grupu izveidei, kas nepieciešams, lai realizētu kompleksus projektus no A līdz Z.

Labdarība

2010. gadā LNK Group dibināja labdarības fondu Charity.lv (Charity Fund), kura darbība virzīta uz atbalsta sniegšanu fiziskām personām, kā arī izglītības, kultūras, sporta, reliģiskajām kopienām, nacionālo mazākumu sabiedrībām un pensionāriem, kuri strādājuši celtniecības jomā.

Holdinga logotips

Oktaedrs (astoņskaldnis) — telpiska figūra, kas sastāv no astoņām skaldnēm vienādmalu trijstūra formā, kur katra no tām var kalpot par figūras pamatu. Oktaedrs simbolizē kompānijas daudzpusību, tās uzbūves precīzumu un iekšējo sakaru spēku, kas padara struktūru nesagraujamu.

LNK Group devīze

In optima forma (latv.- vislabākajā veidā no iespējamiem)
Zemes diena

Zemes diena ir diena, kurā visā pasaulē notiek dažādi pasākumi, lai palielinātu cilvēku informētību un izpratni par Zemes dabisko vidi. Sākotnēji Zemes diena tika atzīmēta pavasara ekvinokcijā ap 20. martu, taču pašlaik tā tiek atzīmēta 22. aprīlī vairāk nekā 193 valstīs katru gadu. 2009. gadā Apvienoto Nāciju Organizācija 22. aprīli noteica par Starptautisko Zemes dienu. Zemes dienas idejas un koncepcijas autors ir Džons Makonels, kas par to paziņoja 1969. gadā notikušajā UNESCO konferencē Sanfrancisko, ASV.
Liesma

Izmantošana

Oksidējošās un reducējošās liesmas īpašības lieto analītiskajā ķīmijā vielu vai minerālu identificēšanai pēc liesmas vai boraka pērles krāsas. Krāsainas liesmas izmanto pirotehnikā dažādu efektu iegūšanai. Dzeltenu liesmu dod nātrija savienojumi, sarkanu - stroncijs, zaļu - bārijs, zilu - atsevišķi vara savienojumi.
Andrē Lakošs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Lakošs uzsāka 1995. gadā Ziemeļamerikā. 1997.—98. un 1998.—99. gada sezonas Lakošs aizvadīja Ontario hokeja līgā, bet tad 1999. gada NHL draftā viņu, ar kopējo 95. numuru, izvēlējās Ņūdžersijas "Devils" un nākamās divarpus sezonas aizvadīja tās fārmklubā - AHL klubā Albanī "River Rats". 2001.—02. gada sezonu viņš noslēdza Jūtas "Grizzlies" rindās. 
2002.—03. gada sezonā Lakošs atgriezās Austrijā, pievienojoties Vīnes "Capitals" rindām un aizvadot tajā divas sezonas. 2004.—05. gada sezonā Lakošs vēlreiz centās nonākt NHL, sezonu aizvadot AHL kluba Sirakjūsas "Crunch" vienībā, bet jau 2005.—06. gada sezonā Andrē atkal spēlēja EBEL līgā, nākamās divas sezonas aizvadot Zalcburgas "Red Bull" rindās, 2006.—07. gada sezonā kļūstot par Austrijas čempionu. 
2007.-08. gada sezonu Lakošs aizvadīja Zviedrijas Elitsērijas vienībā Farjestads BK. 2008. gada vasarā Lakošs pievienojās Čeļabinskas "Traktor" rindām, tās sastāvā aizvadot pusotru sezonu. 2009.—10. gada sezonas otrajā pusē aizsargs atgriezās "Red Bull" rindās.
2011.—12. gada sezonu Lakošs uzsāka Vācijas hokeja līgas kluba Ķelnes "Haie" sastāvā, taču tad pievienojās EBEL klubam Vīnes "Capitals", komandas rindās spēlējot līdz pat 2013. gada vasarai. 2013.—14. gada sezonu aizsargs ievadīja HK Homutova rindās, taču jau drīz atgriezās "Capitals" sastāvā.
2014. gada decembrī Lakošs pievienojās Langnau "Tigers".
Austrijas izlases rindās Lakošs spēlējis deviņos Pasaules čempionātos, kā arī 2002. gada olimpiskajās spēlēs.
Sojuz TMA-12M

Lidojuma gaita

Sojuz TMA-12M tika palaists 2014. gada 25. martā 21:17:23 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas ("Gagarina starta").
Kosmosa kuģa saslēgšanās ar SKS bija paredzēta 03:04 UTC (aptuveni 6 stundas pēc starta). Trešā korekcijas manevra laikā radās problēma ar orientācijas sistēmu, kā dēļ automātika neiedarbināja dzinēju. Tuvošanās stacijai tika atcelta, un nolemts tuvošanos un saslēgšanos veikt pēc tradicionālās divu dienu shēmas.
Saslēgšanās ar staciju notika 27. martā 23:53:33 UTC pie Poisk moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās operācijas notika automātiskā režīmā. 28. martā 02:34 UTC kosmosa tika atvērtas lūkas un kuģa apkalpe iegāja stacijā.
No stacijas Sojuz TMA-12M atvienojās 2014. gada 10. septembrī 23:01 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 11. septembrī 02:23 UTC, 148 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 169 dienas 5 stundas 6 minūtes.
Libene (Šprēvalde)

Vēsture

Apdzīvotā vieta pirmoreiz rakstos minēta 1150. gadā kā Lauzicas markgrāfistes daļa un 1220. gadā ieguva Magdeburgas tiesības. No 1329. gada atradās Saksijas-Vitembergas hercoga īpašumā. 1367. gadā imperators Kārlis IV to iekļāva Bohēmijas sastāvā. 1623. gadā Bohēmijas karalis, imperators Ferdinands II Libeni iedeva kā ķīlu Saksijas kūrfirstam Johanam Georgam I, bet 1635. gadā tā tika atzīta par Saksijas īpašumu. Pēc Napoleona kariem Libene tika iekļauta Prūsijas sastāvā, vēlāk iekļaujoties Vācijas impērijā. Otrā pasaules kara beigās 1945. gada 27. aprīlī to ieņēma PSRS karaspēks. Pēc kara tā ietilpa VDR.

Cilvēki

Libene ir vingrotājas Kārinas Bitneres-Jancas (Karin Büttner-Janz, 1952) dzimtā pilsēta. Pilsēta darbojies luterāņu teologs un garīgāas mūzikas autors Pauls Gerharts (Paul Gerhardt, 1607-1676). Šeit 2007. gadā dibināta deathcore grupa We Butter the Bread with Butter.