google/wiki40b huggingface dataset:
Jēkabmiesta Marijas skola

Jēkabpils Marijas skola jeb kā tolaik sauca Jēkabmiesta Marijas skola bija viena no Jēkabpils skolām.
Skolas vajadzībām tika uzcelta sarkana ķieģeļu ēka Daugavas malā blakus klosterim. Skola tika atvērta 1834. gadā. Tā bija skola meitenēm ar divām klasēm.
Vēlākos gados netālu no šīs ēkas uzcēla jaunu skolas ēku (tagad Bīvības iela 213), uz kuru pārcēla meitenes, bet vecajā ēkā tika izveidota Vladimira — Marijas zēnu skola ar divām klasēm.
Skola bija pilnīgā valsts apgādē. Jaunajā skolā mācības ilga 4 gadus. Skolnieces nāca no amatnieku, sīktirgotāju un strādnieku dzimtām.

Skola tika slēgta Pirmā Pasaules kara laikā. Latvijas pirmās brīvvalsts laikā šo ēku nopirka ārsts Jānis Pusbarnieks, kurš tajā ierīkoja pēc jaunlaiku prasībām atbilstošu doktorātu. Padomju varas gados šajā ēkā atradās Plaušu dispansers.
Adamsa rags

Adamsa rags (angļu: Cape Adams) ir zemesrags Antarktīdā, Boumena pussalas galējais dienvidu punkts netālu no Ronnes šelfa ledāja frontes. Atrodas Gārdnera līča ieejas ziemeļu malā un nosacīti atdala Pālmera Zemes Orvila krastu no Lesitera krasta. Zemesragu atklāja 1947.—1948. gada Finna Ronnes ekspedīcija un nosauca par godu ekspedīcijas pilotam, ASV armijas gaisa spēku leitnantam Čārlzam Adamsam (Charles J. Adams).
Rīgas Avotu pamatskola

Izglītības programmas

Pamatizglītības programma (kods 21011111), Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem (21015611).

Vēsture

Skolas pirmsākumi meklējami 1905. gadā Olgas Lehras dibinātajā meiteņu skolā Elizabetes ielā 89, kas 1924. gadā tika pārveidota par Rīgas pilsētas 36. pamatskolu Avotu ielā 44.
1937. gadā to pārdēvēja par Rīgas pilsētas Avotu pamatskolu. Otrā pasaules kara vācu okupācijas laikā to pārdēvēja par Rīgas pilsētas 36. tautskolu, bet pēc kara beigām par Rīgas 36. pamatskolu, vēlāk par Rīgas 36. septiņgadīgo skolu.
1977. gadā izveidoja Rīgas 77. vidusskolu, kurai 1990. gadā piešķīra aktiera Kārļa Videnieka vārdu. 2013. gadā to pārveidoja par Rīgas Avotu pamatskolu.

Ēka

Nams Avotu ielā 44 celts kā Rivoša īres nams 1904. gadā pēc arhitekta K. Pēkšēna projekta. 1920. gadu sākumā ēka pārbūvēta skolas vajadzībām, līdztekus darbojās arī žurnāla "Muzikas Nedēļa"  kantoris (1923-1929), Latvijas Vēstures pētīšanas biedrība un muzejs. Sociāldemokrātu ierosmē dibināto biedrību slēdza pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā un tās telpās plānoja ierīkot  Rakstniecības un teātra muzeju. Vācu okupācijas laikā ēkā bija izvietota arī lazarete.
Pats (šahs)

Pats ir šaha partijas beigu pozīcija, kurā spēlētājs, kam ir gājiena tiesības, nespēj tās izmantot, jo visas viņa figūras nevar izdarīt šaha noteikumiem atbilstošu gājienu un karalim nav pieteikts šahs.
Pata gadījumā partija tiek atzīta par beigušos neizšķirti.
Čūska (albums)

Albuma veidošana

Visu dziesmu teksta un mūzikas autors ir pats Baušķenieks, viņš arī ierakstījis visu albumu. Ieraksts tapis laika posmā no 2005. līdz 2010. gadam, albums miksēts 2011. gada janvārī un februārī. Dziesmā "Zibens aptumsums" bungas iespēlējis Imants Vovers. Albuma vāka dizainu veidojusi Lindes jaunkundze, priekšējā vāka foto — Oskars Lekuns.
Dziesmai "Mēness klajumā", izmanotojot diska noformējuma zīmējumus, veidots video, režisors Kristians Mednis.
Dziesma "Zibens aptumsums" izdota kā radiosingls 2009. gadā (88. vieta Radio NABA 2009. gada Top 100). 2011. gadā dziesma "Suņu karnevāls" "Latvian Airplay Top" pakāpās līdz 43. vietai.
Kritiķis Jānis Žilde novērtē albumu ar 3.5 punktiem no 5, rakstot: "Kopumā klasisks Baušķenieka ieraksts, kuram, manuprāt, pietrūkst kādu divu melodisku, nesošu, nosacīti radiodraudzīgu skaņdarbu, kā "Čības" vai "Zvēri nāk"."
Albums tika nominēts Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvai nominācijā "Labākais alternatīvās mūzikas albums".
Jaunā mošeja

Vēsture

1597. gadā pēc sultāna Murada III sievas Safijes sultānes rīkojuma tika sākta mošejas celtniecība. Mošejas projektu sāka izstrādāt un realizēt arhitekts Dāvids āga (Davut), bet viņa darbu turpināja Dalgičs Ahmets āga un pabeidza — Mustafa āga sultāna Mehmeda IV valdīšanas laikā (1663). Mošejas celtniecībai tika piegādāti akmens bluķi no Rodu salas. Mošejas celtniecība tika pabeigta tikai 66 gadus pēc darbu sākšanas, jo tās pasūtītāji — sultāns Murads III un viņa sieva jau bija miruši, bet Konstantinopolē bija izplatījusies mēra epidēmija.

Arhitektūra

Jaunās mošejas projekts ir arhitekta Sinana principu turpinājums, kas pārmantoti no Troņmantnieka mošejas un Sultāna Ahmeda mošejas. Šī mošeja ir atšķirīga ar piramīdai līdzīgo kupolu, kura diametrs ir 17,5 m un augstums — 36 m. Kupolu balsta četras lielas kolonnas.
Alisa Gaļļamova

Biogrāfija

1998. gadā izcīnījusi Pasaules junioru čempiones titulu U20 vecuma grupā, bet pēc gada šādā pat čempionātā bijusi trešā. 1990. gadā debitējusi Pasaules čempionāta izcīņas ciklā. Starpzonu turnīrā Azovā dalījusi 1. vietu, pēc tam pretendentu turnīrā Boržomi ieņēmusi 3. vietu. 
Pēc gada piedzīvojusi neveiksmi starpzonu turnīrā, paliekot 9. vietā. 1993. gadā Džakartas starpzonu turnīrā bijusi otrā. 1994. gadā pretendentu turnīrā Tilburgā palikusi 4. vietā.
Nākamais Pasaules čempiones izcīņas cikls bijis veiksmīgāks. Pēc 4. vietas starpzonu turnīrā Kišiņevā 1995. gadā sekojusi uzvara pretendentu turnīrā Groningenā 1997. gadā. Tomēr tiesības spēlēt maču par Pasaules čempiones nosaukumu ar Žužu Polgāru palika neizmantotas, jo pēdējā atteicās aizstāvēt savu titulu. Vēlāk FIDE sarīko maču par Pasaules čempiones nosaukumu starp Gaļļamovu un Ķīnas šahisti Sje Dzjuņa, kas beidzās ar ķīnietes uzvaru - 8½:6½.
Turpmākajos gados Gaļļamova regulāri piedalās Pasaules čempionātos šahā sievietēm, kas notiek pēc izslēgšanas sistēmas. 2006. gadā Jekaterinburgā viņai atkal izdodas nokļūt līdz finālam, tomēr pēc zaudējuma ķīnietei Sjui Juihua ar ½:2½ atkal ir jāsamierinās ar Pasaules vicečempiones lauriem. 2015. gadā Sočos Gaļļamova 3. raundā zaudēja Indijas šahistei Humpi Koneru ar 0:2.
1997. gadā kļuvusi par Krievijas čempioni šahā. 2002. gadā izcīnījusi bronzas medaļu Eiropas sieviešu šaha čempionātā Bulgārijas pilsētā Varnā. 2009. gadā atkārtoti ieguvusi Krievijas čempiones titulu, bet gadu vēlāk trešo reizi uzvarējusi savas valsts čempionātā. 2017. gada aprīlī Rīgā izcīnījusi 3. vietu Eiropas individuālajā šaha čempionātā sievietēm. 2018. gada septembrī Čeļabinskas apgabala Satkas pilsētā ieņēmusi 7. vietu Krievijas sieviešu šaha čempionāta superfinālā. 2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā uzvarējusi Gulishanu Nahbajevu, 2. kārtā uzvarējusi Aleksandru Gorjačkinu, bet 3. kārtā zaudējusi Lei Tindzje.
PSRS, Ukrainas un Krievijas izlašu sastāvā ir piedalījusies dažādās komandu sacensībās. Pasaules šaha olimpiādēs ir iegūtas 7 medaļas: zelts Krievijas izlases sastāvā (2010), sudrabs PSRS izlases sastāvā (1990), sudrabs Ukrainas izlases sastāvā (1992), 2 bronzas Krievijas izlases sastāvā (1996, 2000), kā arī individuāli 4 sudraba medaļas (1990, 1992, 2000).
2013. gadā Krievijas izlases sastāvā Gaļļamova ir izcīnījusi bronzas medaļu. 1992. gadā kopā ar Ukrainas izlasi Gaļļamova ir uzvarējusi Eiropas komandu čempionātā šahā, bet kopā ar Krievijas izlasi izcīnījusi vēl 2 bronzas medaļas (2003, 2005).
1993. gadā par panākumiem turnīros FIDE Alisai Gaļļamovai piešķīrusi starptautiskā vīriešu meistara nosaukumu (IM).
20. šaha olimpiāde

20. šaha olimpiāde notika no 1972. gada 18. septembra līdz 13. oktobrim Skopjē (Dienvidslāvija, tagad Ziemeļmaķedonija).

"B" fināls

17. Anglija, 18. Izraēla, 19. Kanāda, 20. Filipīnas, 21. Norvēģija, 22. Kuba, 23. Austrija, 24. Islande, 25. Kolumbija, 26. Indonēzija, 27. Itālija, 28. Mongolija, 29. Grieķija, 30. Beļģija, 31. Peru.

"C" fināls

32. Austrālija 33. Somija, 34. Skotija, 35. Irāna, 36. Brazīlija, 37. Portugāle 38. Turcija, 39. Īrija, 40. Puertoriko, 41. Meksika, 42. Tunisija, 43.  Velsa, 44. Jaunzēlande, 45. Dominikāna, 46. Bolīvija, 47. Japāna.

"D" fināls

48. Francija, 49. Singapūra, 50. Malta, 51. Honkonga, 52. Libāna, 53. Luksemburga, 54. Fēru salas, 55. Sīrija, 56. Kipra, 57. Maroka, 58. Andora, 59. Malaizija, 60. Džērsija 61. Irāka, 62. ASV Virdžīnas.
Zvidzāni

Ciema rašanās

Zvidzāni bija sen apdzīvoti, par ko liecina Kārļa Ābelīša atrastais akmens cirvis, ko viņš dāvāja Pieminekļu valdei. Pirmo reizi Zvidzāni kā sādža Zvidzani rakstos minēta 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Zvidzānu sādžā dzīvojuši 6 māju saimnieki, no kuriem bagātākajam, koku pludinātājam Niklāsam Zemītim piederējušas piecas mājas. Vienā dzīvojis pats ar sievu, citās dzīvojuši rentnieki saimnieki, kuru amati bija dzirnavnieks, galdniekmeistars, plostnieks un zvejnieks. Citos īpašumos dzīvoja lielākoties plostnieki. Zvidzānu sādžas teritorijā atradās arī baroniem Korfiem piederošais Zvidzānu krogs, kurā saimniekoja Andrejs Rozenbergs ar ģimeni.
1906. gadā Zvidzānu sādžas zemes platība bijusi 114 desetīnas ar sešām sētām, kurās dzīvojuši 53 iedzīvotāji. 1935. gadā dzīvojuši 9 vecsaimnieki ar savām saimēm un divas sētas. 1943. gadā Zvidzānos bijušas 11 sētas ar 58 cilvēkiem. Padomju varas gados daudzās mājās dzīvoja īrnieki, kas strādāja netālu esošajā Krustpils cukurfabrikā, pastā un uz dzelzceļa. Zvidzānu ciems lēnam ir paplašinājies, par ko liecina sētu skaits — 1906. gadā 6, 1943. gadā 11, bet 2008. gadā 27.
2009. gadā Zvidzānos dzīvojuši 70 iedzīvotāji un ir šādas mājas: Ābelītes, Apsītes, Aronijas, Birztalas, Daugavmalas, Kalnozoli, Kalnupes, Kalnzari, Kamenes, Laipas, Lejas Zvidzāni, Liepas, Māliņi, Ormaņi, Pakalni, Pakalniņi, Papardes, Rožkalni, Rugāji, Stradiņi, Straumēni, Ūdri, Vizbulītes, Zālīši, Zvejnieki, Zvidzāni 3 un Zvirgzdi.
Bržezova pie Svitavas

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta ap 1300. gadu. Ilgu laiku atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Erihs Lūdendorfs

Dzīvesgājums

Dzimis atvaļināta prūšu virsnieka gimenē Kruševņas ciemā netālu no Šverzencas (Schwersenz) tagadējā Polijā. Pirmā pasaules kara laikā vadīja vācu karaspēka uzvaras Lježas kaujā 1914. gada augustā, Tannenbergas kaujā tā paša gada augusta beigās un Pirmajā Mazūru ezeru kaujā septembrī. No 1916. gada bija ģenerālštāba priekšnieks Kopš 1916. gada kopā ar Paulu fon Hindenburgu faktiski vadīja vācu karaspēka ģenerālštābu. 1918. gada oktobrī atkāpās no amata.
Pēc kara Ludendorfs kļuva par redzamu vācu nacionālistu līderi. Piedalījās neveiksmīgajos Kapa pučā 1920. gadā un Alus pučā 1923. gadā. 1925. gadā piedalījās Vācijas prezidenta vēlēšanās. No 1924. līdz 1928. gadam bija Reihstaga deputāts no Vācu tautas brīvības partijas (Deutschvölkische Freiheitspartei). Viens no idejas par to, ka iemesls Vācijas zaudējumam karā ir "dūriens mugurā" (Dolchstoß von hinten), propagandētājiem. Jēdziena "totālais karš" (Totaler Krieg) ieviesējs.
Prazeodīms

Izotopi

Dabā ir sastopams tikai viens stabils prazeodīma izotops, tas ir, prazeodīms-141. Laboratorijas apstākļos mākslīgi ir iegūti prazodīma izotopi, kuru masas skaitlis ir no 121 līdz 159. Stabilākais no tiem ir prazeodīms-143, kura pussabrukšanas periods ir 13,57 dienas.

Vēsture

1841. gadā zviedru ķīmiķis Karls Gustafs Mosanders (Carl Gustaf Mosander) no retzemju metāliem ieguva vielu, ko nosauca par didīmu. 1885. gadā austriešu ķīmiķis Karls Auers fon Velzbahs (Carl Auer von Welsbach) šo vielu sadalīja un ieguva divus ķīmiskos elementus — prazeodīmu un neodīmu. Vārds ‘prazeodīms’ ir cēlies no grieķu vārdiem πράσινος (prásinos — ‘zaļš’) un δίδυμος (didymos — ‘dvīnis’).
Veekmas

Vēsture

Uzņēmuma dibinātājs Esa Haltunens ar vecu greideru atjaunošanu tālākai pārdošanai sāka nodarboties 1970. gadu beigās. 1982. gadā viņš nodibināja komandītsabiedrību Veekmas Ky, bet 1984. gadā kapitālsabiedrību Veekmas Oy, par kuras īpašniekiem kļuva četri viņa ģimenes locekļi. Līdz 1990. gadiem uzņēmums no Zviedrijas iepirka nolietotus Nord-Verk greiderus, pilnībā tos atjaunojot un pārdodot Somijas tirgū.
Pirmais pašu izstrādāts greidera modelis tika izlaists 1993. gadā. Pazīstamākais modelis FG 2327 S tika izlaists 2000. gadā.
2007. gada oktobrī Veekmas no valsts uzņēmuma Patria iegādājās Vammas greideru biznesu. Tajā pašā laikā Zviedrijā tika dibināts meitas uzņēmums Veekmas Svenska AB. Veekmas kļuva par vienīgo greideru ražotāju Ziemeļvalstīs.
Vara(II) oksīds

Atrašanās dabā

Vara(II) oksīds dabā sastopams melnas krāsas minerāla tenorīta jeb melakonīta veidā.

Iegūšana

Laboratorijā vara(II) oksīdu var iegūt no vara(II) hidroksīda, nitrāta, vai karbonāta, mēģenē ieliekot nedaudz attiecīgās vielas un to karsējot.
Cu(OH)₂ → CuO + H₂O
Var iegūt arī, karsējot gaisā metāliskā vara pulveri (no 185 °C līdz 1100 °C, augstākā temperatūrā rodas vara(I) oksīds).
2Cu + O₂ → 2CuO.

Fizikālās īpašības

Vara oksīds ir cieta, melna, ūdenī praktiski nešķīstoša viela. Kūst 1326 °C temperatūrā (bez skābekļa piekļuves).
Asigale

Asigale bija ciems, muiža un vaka mūsdienu Krimuldas novadā. Ciems atradās Raganas apkārtnē, kur lokalizēts līdz šim nepētītais Gavēņu pilskalns.

Nosaukums

Iespējams, 13. gadsimtā minētā līvu Asigales (Asegalle) ciemata nosaukums saistīts ar Gaujas līvu vecākā Ases un viņa pēcnācēju vārdu. Tā dēvēta arī par Billes muižu (Billenhoff) un Englārtes muižu (Engelha[r]ds hoff) atkarībā no tās valdītāja vārda.

Muiža un vaka

Jau 13. un 14. gadsimtā radās Azgaļu (Azegall) muižiņa, kas dokumentos minēta 1454., 1496., 1504., 1509., 1517. gadā. Viens no brāļiem Azgaļiem, Jēkabs, 15. gadsimta vidū bijis Krimuldas fogts, novada pārvaldnieks un tiesnesis. 1454. gadā brāļi Azgaļi Azgaļu kunga sētu pārdeva Indriķim Billem no Raunas. Tās iekārtojums bijis pieticīgs — stikla logi, krēsli, soli, gultas un divi galdi. Muižas mājas aprakstā nav minēti muižas kalpi un kalpu telpas. Pie muižas piederēja dzirnavas, rijas, klēts, pļavas un ap 22 pūrvietu (ap 8 ha) aramzemes rudzu sēšanai.
16.—17. gadsimtā Asigale dēvēta gan par vaku, gan par ciemu (Asigal, Eisigal, Isegalsche wacke, Aaißgall). Vakā 16. gadsimta vidū bija divi ciemi Asigale un Pērkonciems. Nosaukumi bija pazīstami vēl 20. gadsimta sākumā kā Pērkoniešu un Aizgales ciemi. 1601. gadā arklu revīzijā Asigales vakā minēts 20 sētu, kā arī 4 Englārtes muižas sētas un 2 iebūviešu sētas. 1625. gadā Zviedrijas karalis muižu uzdāvināja savam valstvīram Gabrielam Oksenšernam. 1638. gadā arklu revīzijā Asigales ciemā minētas 16 apdzīvotas vietas un 3 neapdzīvotas sētas. 1682./1683. gadā kopā ar Englārtes muižu — 19 sētas. 18. gadsimta beigās Englārtes muižu tās īpašnieks Magnuss fon Helmersens apvienoja ar Krimuldas muižu. 1820. gadā pie muižas piederēja 254 vīrieši un 261 sieviete, un, kā atzina mācītājs Ērmanis, muižas īpašnieks vienmēr ar vietējiem esot labi sapraties.
Englārtē 1712. gadā ierīkoja vienu no piecpadsmit Vidzemes pasta stacijām, kas atradās pie nozīmīgā zirgu pasta ceļa Pēterburga — Tērbata (Tartu) — Rīga. Pie pasta stacijas atradās muižai piederošais Raganu krogs. No muižas bija atvasinātas Mellanderu un Spāres pusmuižas. Spāres pusmuiža bija izveidota agrāk par Mellanderiem — vismaz 18. gadsimta beigās, taču precīzs to rašanās laiks nav zināms. Pusmuižu nosaukumi cēlušies no zemnieku sētu nosaukumiem, kuru vietās tās izveidojās.
1905. gadā Englārtes muižā tika atvērta konfekšu "Gotiņa" fabrika, kas darbojās līdz 1939. gadam. Pati kungu māja tika nopostīta Pirmajā pasaules karā. Arī no kalpu mājas palikušas vienīgi drupas.
Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu

Romāna tapšana

1960. gadā Kens Kīzijs, būdams Stenforda Universitātes students, trūcīgo apstākļu dēļ par maksu piedalījās eksperimentos kādā Otrā pasaules kara veterānu hospitālī, kur ASV armijas zinātnieki testēja dažāda veida narkotikas. Eksperimenti izrādījās visai apšaubāmi, un pēc štata gubernatora iejaukšanās tie tika pārtraukti. Pēc tam Kīzijs aptuveni pusgadu turpināja strādāt hospitālī par naktssargu un sanitāru garīgi slimo palātā. Gūtās pieredzes rezultātā viņš īsā laikā sarakstītu romānu "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu".

Tulkojums latviešu valodā

Latviešu valodā grāmatu izdeva "Jumava", tas notika 1997. gadā. Grāmatu no angļu valodas tulkojusi Amanda Aizpuriete.

Ekranizācija

1975. gadā iznāca oskarotā Miloša Formana filma ar tādu pašu nosaukumu ar Džeku Nikolsonu Makmērfija lomā. Kīzijam šķita, ka Formans izkropļojis viņa ieceri. Viņš atteicās no filmas skatīšanās un iesūdzēja tiesā filmas veidotājus, taču prāvu zaudēja.
Japānas prefektūras

Japanas prefektūras ir Japānas administratīvais iedalījums. Tradicionāli Japānu dala astoņos reģionos, tomēr oficiāli Japāna iedalās 47 prefektūrās (都道府県/todōfuken). Dažas prefektūras (10) tālāk iedalās apakšprefektūrās (支庁/shichō). Ir 17 galvenās pilsētas jeb t.s. valdības apstiprinātās pilsētas (japāņu - 政令指定都市/seirei shitei toshi; angļu - city designated by government ordinance). 
Japānas pašvaldības iedalās galvenajās lielpilsētās (中核市/Chūkakushi; core city), īpašajās lielpilsētās (特例市/tokurei-shi; special city), lielpilsētās (市/shi; city), īpašajos rajonos (Tokijai) (特別区/tokubetsu-ku; special wards), rajonos (区/ku; ward), pilsētās (町/chō vai machi; town) un ciemos (村/mura vai son; village).
Valstī notiek pašvaldību reforma, daudzas pašvaldības tiek apvienotas.
CITES

Konvencija par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām (angļu: Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora, CITES), arī Vašingtonas konvencija, ir starptautisks līgums, kas paredz aizsargāt apdraudētos dzīvniekus un augus. Tā ir viena no nozīmīgākajām konvencijām dabas aizsardzībā. Konvenciju sāka parakstīt 1973. gadā. Spēkā tā stājās 1975. gada 1. jūlijā, kad to bija ratificējušas 10 valstis. 2018. gadā šai konvencijai bija pievienojušās 183 valstis, tajā skaitā arī Latvija kopš 1997. gada.
Jānis Hodkevičs

Dzīvesgājums

Dzimis ap 1537. gadu lietuviešu magnāta Jeronīma Hodkeviča (Jeronimas Chodkevičius) ģimenē. Studēja Kēnigsbergas Alberta universitātē, Reformācijas laikā 1552. gadā pārgāja protestantismā, iestājās Svētās Romas impērijas karadienestā (1552-1555) un piedalījās impērijas karā ar Francijas karali. Pēc Livonijas kara sākšanās viņš piedalījās kaujās pret Ivana IV vadīto krievu un tatāru karaspēku, 1560. gadā viņš sekmīgi aizstāvēja Viļakas pili.
Pēc pamiera noslēgšanas starp Lietuvu un Krieviju un Žemaitijas autonomijas ierobežošanas 1564. gadā J. Hodkeviču iecēla par Žemaitijas ģenerālstārastu (viņa tēvs Jeronīms Hodkevičs bija pēdējais Žemaitijas vecākais). 1566. gadā Sigismunds II Augusts viņu iecēla par Lietuvas lielmaršalu, bet 1566. gada 26. augustā par Livonijas hetmani un ģenerāladministratoru. Pēc tam, kad 1566. gada beigās Lietuvas Seimā Grodņā tika noslēgta Livonijas un Lietuvas reālūnija, 10. decembrī viņš Vidzemes landtāgā Cēsīs vienojās ar provinces kārtām par šīs ūnijas ratificēšanu. 1566. gada 26. decembrī Livonijas hercogistei piešķīra jaunu ģerboni: sarkanā laukā uz labo pusi ejošs ar zeltu kronēts sudraba grifs ar zobenu labajā ķetnā, kam uz krūtīm monogramma "SA" (Sigismunds Augusts). Šis ģerbonis kļuva par pamatu Hodkeviču dzimtas ģerbonim. Par J. Hodkeviča rezidenci kļuva agrākā Livonijas ordeņa maršalu Siguldas pils. J. Hodkevičs mēģināja pakļaut arī Rīgas brīvpilsētu, taču cieta zaudējumu 1567. gada 7. jūlija kaujā, kur krita ap 30 lietuviešu, bet rīdzinieku pusē tikai 15 vai 16 latviešu ("nevācu") karavīri.
1569. gada Ļubļinas Seimā J. Hodkevičs iestājās pret Ļubļinas ūnijas izveidošanu ar Polijas karalisti, tomēr pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts izveidošanas 1570. gadā konvertējās katolicismā, bija cieši saistīts ar jezuītiem. 1575. gadā krievu karaspēks ieņēma gandrīz visu Hodkeviča pārvaldīto Livonijas teritoriju, izņemot Rīgu un Tallinu. 1578. gadā jaunais Polijas-Lietuvas valdnieks Stefans Batorijs panāca lūzumu karā pret krieviem.
Miris 1579. gada 4. jūnijā karagājiena laikā uz Polocku, apglabāts 13. oktobrī Viļņā.
Margareta Pervoznika

Biogrāfija

Piedzimusi tagadējās Ukrainas pilsētā Černovcos, kas līdz 1940. gadam ietilpa Rumānijas sastāvā. Viņas tēvs bijis rumānis, bet māte - poliete. Pēc tam, kad Sarkanā armija 1940. gadā Černovcus pievienoja Ukrainas PSR, Margareta tika atdalīta no ģimenes un ievietota bērnu namā, no kurienes viņu izglāba vecmāmiņa un pārcēla uz Rumāniju. Margaretas tēvs tika izsūtīts uz Sibīriju, kur gājis bojā, bet māte atgriezās mājās tikai pēc vairākiem ieslodzījumā Irkutskā pavadītiem gadiem.
Šahu iemācījusies spēlēt 1950. gados, bet 1960. gados kļuvusi par vienu no vadošajām Rumānijas šahistēm. Trīs reizes izcīnījusi medaļas Rumānijas sieviešu šaha čempionātā: zeltu (1962), sudrabu (1961) un bronzu (1960). 1967. gadā piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīrā un ierindojusies 11. vietā. Pārstāvējusi Rumānijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 2 reizes (1963-1966). Komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba (1966) medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1967. gadā Pervoznikai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Pazīstama arī kā šaha trenere un korespondencšahiste. 1979. gadā Rumānijas izlases sastāvā ieguvusi 6. vietu Korespondencšaha olimpiādē.
Viktors Vanjama

Karjera

Vanjama savu karjeru sāka Beļģijas Pro līgas komandā Beerschot A.C. 2011. gadā viņš pievienojās Skotijas Premjerlīgas komandai Glāzgovas "Celtic". 2013. gadā Vanjama pievienojās Southampton FC komandai, kur nospēlēja trīs sezonas. 2016. gadā pievienojās Tottenham Hotspur F.C.
Bukovina

Bukovina (rumāņu: Bucovina, ukraiņu: Буковина) ir vēsturisks reģions, kas mūsdienās atrodas Rumānijas un Ukrainas teritorijās. Reģiona nosaukums radies 1775. gadā, kad austrieši savu jauniegūto provinci nosauca par Dižskābaržu zemi (poļu un ukraiņu valodā dižskābardis buk).
Reģiona vēsture cieši saistīta ar viduslaiku Moldāvijas kņazistes vēsturi, kuras galvaspilsēta no 1385. līdz 1572. gadam atradās Sučavā. Šajos gadsimtos reģionu vairākkārt mēģināja iekarot poļi, līdz Moldāvija nonāca Osmaņu impērijas pakļautībā. Kā atlīdzību par palīdzību Krievijai krievu-turku karā krievu armijas 1769. gadā iekarotos Moldāvijas ziemeļus 1774. ieguva Austrijas erchercogistes valdnieki, kuriem bija nepieciešama teritorija, kas savienotu Galīciju un Transilvāniju. Bukovinu sākotnēji pievienoja Galīcijas un Lodomērijas karalistei, bet 1849. gada 4. martā izveidoja atsevišķu Bukovinas hercogisti. Austriešu varas laikā tika attīstīta un uzplauka Černovica (Čerņivci), kas kļuva par izglītības un komercijas centru. 19. gadsimtā reģiona ziemeļos aizvien vairāk ieplūda rutēņi (ukraiņi) un gucuļi, bet dienvidos joprojām vairākumā bija rumāņi. Pilsētās dominēja vācieši, poļi un ebreji. 1910. gada tautas skaitīšana uzrādīja, ka Bukovinā dzīvo 800 198 cilvēki, no kuriem 38,88% bija rutēņi, 34,38% rumāņi, 21,24% vācieši un ebreji, 4,55% poļi un 1,31% ungāri.
1878. gadā izveidotā Rumānijas karaliste vēlējās iegūt arī Bukovinu, ar kuru cieši bija saistīta valsts vēsture un kultūra. Kā pretnostatījumu vietējo rumāņu nacionālismam austrieši atbalstīja ukraiņu stāvokli reģionā. Izmantojot Austroungārijas sabrukumu 1918. gadā, Bukovinas ziemeļus vēlējās iegūt īslaicīgi pastāvējusī Rietumukrainas Tautas republika, taču šeit ienāca rumāņu karaspēks un reģionu pasludināja par pievienotu Rumānijai.
1940. gada 28. jūnijā PSRS izvirzīja ultimātu Rumānijai cedēt Besarābiju (kur izveidojas Moldāvijas PSR) un Bukovinas ziemeļus, kurus iekļāva Ukrainas PSR sastāvā. Līdzīgi kā okupētajās Baltijas valstīs, 1940 un 1941. gadā uz Sibīriju deportēja vairāk nekā 27 000 iedzīvotāju, galvenokārt rumāņus. Uz Rumāniju bēgošos zemniekus apšāva padomju robežsargi. Uzreiz pēc okupācijas 45 000 reģiona vāciešu pārcēlās uz dzīvi nacistiskās Vācijas okupētajā Polijā. Sākoties Vācijas-PSRS karam, Rumānijas karaspēks atguva Bukovinas ziemeļus. Kara laikā rumāņu un vācu karaspēks nogalināja apmēram pusi no šeit dzīvojošajiem ebrejiem.
1944. gadā padomju armija atgriezās, un Bukovinas ziemeļus kā Čerņivcu apgabalu atkal iekļāva Ukrainas PSR sastāvā, ko apstiprināja arī 1947. gada Parīzes miera līgums starp Rumāniju un PSRS. Reģionā dzīvojošos rumāņus atkal pakļāva represijām. No šejienes uz Polijas Tautas Republiku aizbēga arī vairāk nekā 8000 etniskie poļi un 2000 ebreji. Bukovinas dienvidi arī turpmāk palika Rumānijas Tautas Republikas un mūsdienu Rumānijas kontrolē. Mūsdienās Bukovinas ziemeļos dominē ukraiņi ar nelielu rumāņu minoritāti, kamēr dienvidos gandrīz pilnībā rumāņi.