google/wiki40b huggingface dataset:
16. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Abrenes iela — Sunīši (Garkalnes Mucenieki) kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Turgeņeva iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Gaisa tilts, Brīvības gatve, Biķernieku iela, ceļš P2, ceļš A4, ceļš uz Garkalnes Muceniekiem un Kaiceles iela (Garkalnes Mucenieki).
Virzienā Sunīši (Garkalnes Mucenieki) — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Kaiceles iela (Sunīši-Garkalnes Mucenieki), ceļš uz Garkalnes Muceniekiem, ceļš A4, ceļš P2, Biķernieku iela, Struktoru iela, Brīvības gatve, Gaisa tilts, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Abrenes iela un Skrindu iela. Autobuss nepietur šādās pieturās: Esplanāde un Brīvības piemineklis.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā Abrenes iela — Mucenieki — Sunīši (Garkalnes Mucenieki) kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Turgeņeva iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Gaisa tilts, Brīvības gatve, Viļa Ģelbes iela, Biķernieku iela, ceļš P2, ceļš A4, ceļš uz Muceniekiem, ceļš uz Garkalnes Muceniekiem un Kaiceles iela (Garkalnes Mucenieki).
Virzienā Sunīši (Garkalnes Mucenieki) — Mucenieki — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Kaiceles iela (Garkalnes Mucenieki), ceļš uz Garkalnes Muceniekiem, ceļš uz Muceniekiem, ceļš A4, ceļš P2, Biķernieku iela, Struktoru iela, Brīvības gatve, Gaisa tilts, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Abrenes iela un Skrindu iela.
Virzienā Abrenes iela — 80. vidusskola — Mucenieki — Sunīši (Garkalnes Mucenieki) kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Turgeņeva iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Gaisa tilts, Brīvības gatve, Viļa Ģelbes iela, Biķernieku iela, Lielvārdes iela, Dzelzavas iela, Ulbrokas iela, Biķernieku iela, ceļš P2, ceļš A4, ceļš uz Muceniekiem, ceļš uz Garkalnes Muceniekiem un Kaiceles iela (Garkalnes Mucenieki).
Virzienā Sunīši (Garkalnes Mucenieki) — Mucenieki — 80. vidusskola — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Kaiceles iela (Garkalnes Mucenieki), ceļš uz Garkalnes Muceniekiem, ceļš uz Muceniekiem, ceļš A4, ceļš P2, Biķernieku iela, Ulbrokas iela, Dzelzavas iela, Lielvārdes iela, Biķernieku iela, Struktoru iela, Brīvības gatve, Gaisa tilts, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Abrenes iela un Skrindu iela.
Aleksejs Kudašovs

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Kudašovs uzsāka 15 gadu vecumā, debitējot dzimtas Elektrostaļas "Kristall" rindās, kas tolaik spēlēja PSRS 1. hokeja līgā. 1989. gadā Aleksejs pievienojās augstākās divīzijas klubam Maskavas "Krylja Sovetov", kura sastāvā aizvadīja nākamās četras sezonas. Tiekot draftēts 1991. gada NHL draftā, 1993. gada vasarā Kudašovs pievienojās Toronto "Maple Leafs" rindām, aizvadot klubā 25 spēles. Nākamās divas sezonas Aleksejs pavadīja Amerikas hokeja līgā.
Pēc divām DEL un SM līgā aizvadītām sezonām, 1998. gadā Kudašovs pievienojās Kazaņas "Ak Bars" sastāvam, taču 1999.—00. sezonu Aleksejs uzsāka jau Maskavas "Dinamo" rindās. Savā pirmajā sezonā Maskavas kluba rindās Kudašovs izcīnīja savu vienīgo Krievijas čempiona titulu. 2004.—05. sezona gaitā no "Dinamo" Aleksejs pārcēlās uz Maskavas "CSKA" vienību.
Trīs sezonas Kudašovs aizvadīja arī Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā, 2009. gada ievadā piedaloties arī Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēlē. 2009.—10. sezonu Aleksejs aizvadīja Balašihas "HK MVD" rindās, bet, pēc komandas apvienošanas ar Maskavas "Dinamo", karjeru turpināja "Dinamo" sastāvā, 2011.—12. sezonā izcīnot arī Gagarina kausu.
2012. gada maijā Kudašovs paziņoja par savas profesionālā spēlētāja karjeras beigšanu.
Krievijas izlases rindās spēlējis trijos Pasaules čempionātos, kā arī 1994. gada olimpiskajās spēlēs. Juniora vecumā Aleksejs piedalījās 1990. un 1991. gada Pasaules čempionātos junioriem, abos turnīros izcīnot sudraba medaļas.
Edijs Šors

Spēlētāja karjera

Starp 1924. un 1926. gadu Šors spēlēja Rietumkanādas hokeja līgā, taču, tai pārstājot savu darbību 1926. gadā, Šora tiesības tika pārdotas NHL klubam Bostonas "Bruins", kura rindās 1926.—1927. sezonā Edijs aizvadīja 40 spēles.
Spēlējot "Bruins" rindās, Šors 1929. un 1939. gadā izcīnīja Stenlija kausu. Savas karjeras gaitā uzreiz četras reizes (1933., 1935., 1936. un 1938. gadā) aizsargs izcīnīja arī Harta balvu, kā arī piedalījās septiņās NHL Visu Zvaigžņu spēlēs.
Pēc 1939. gadā izcīnītā Stenlija kausa Šors lēma beigt savu spēlētāja karjeru, 1939.—40. sezonā iegādājoties Amerikas hokeja līgas klubu Springfildas "Indians", kura rindās turpināja spēlēt vēl nākamās trīs sezonas.
Emīla Dārziņa iela (Jūrmala)

Sabiedriskais transports

Pa Emīla Dārziņa ielu kursē 5. mikroautobuss un 6. autobuss.
Feniķiešu alfabēts

Feniķiešu alfabēts ir viena no pirmajām fonētiskajām rakstībām. To feniķieši izmantoja savas valodas pierakstīšanai. Tā radās aptuveni 15. gadsimtā p.m.ē., un kļuva par pamatu tālāko mūsdienu alfabētu izveidei. Feniķiešu alfabētā ir tikai līdzskaņi. Teksti tika rakstīti no labās uz kreiso pusi.
1980. gada ziemas olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Leikplesida par 13. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1973. gadā Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā. Leikplesida sacensībā par spēļu rīkošanu apsteidza vienīgi Vankūveras un Garibaldi (Kanāda) kopējo kandidatūru.

Latvija olimpiskajās spēlēs

PSRS delegācijas sastāvā bija iekļauti 6 Latvijas PSR sportisti, kas Leikplesidas olimpiādē sasniedza lieliskus rezultātus. Vera Zozuļa uzvarēja kamaniņu braukšanas sacensībās, kļūstot par pirmo medaļnieci un pirmo olimpisko čempioni Latvijas ziemas sporta vēsturē. Ingrīda Amantova izcīnīja bronzas medaļu kamaniņu vieniniekos, bet Astra Vītola ieguva 8. vietu, Dainis Bremze/Aigars Kriķis ierindojās 10. vietā kamaniņu divniekos. PSRS hokeja izlases sastāvā sudraba medaļu ieguva Helmuts Balderis. Pārstāvot Kanādu, savās trešajās olimpiskajās spēlēs piedalījās trimdas latviete Silvija Burka.
Zilonis (filma)

Filmas tapšana

Uzreiz pēc asiņainajiem notikumiem Kolumbainas skolā Gass Van Sants vēlējās uzņemt dokumentālo televīzijas filmu par notikušo. Režisors neatrada ne atbalstu, ne finansējumu šīs idejas realizācijai.
Vēlāk par filmas ideju uzzināja aktrise Daiena Kītone, kas tobrīd strādāja kompānijā HBO Films un palīdzēja ieinteresēt projektā kompānijas vadītāju Kolinu Kalenderu. Gass Van Sants filmas uzņemšanai saņēma budžetu 3 miljonu dolāru apjomā. Sākotnējā ideja bija transformējusies un dokumentālās filmas vietā tika nolemts uzņemt spēlfilmu.
Gass Van Sants filmas veidošanai izvēlējās savas iepriekšējās filmas formulu. Tradicionālā scenārija vietā viņš sagatavoja plānu ar galvenajām sižeta vadlīnijām, bet aktieru uzdevums bija improvizēt un filmas darbību piepildīt ar brīvi izdomātiem dialogiem. Filma tika uzņemta itāļu neoreālisma stilā, kad filmā pamatā piedalās neprofesionāli aktieri un attēlo paši sevi. Visās galvenajās lomās piedalījās neprofesionāli aktieri - vidusskolnieki. Viņu īstie vārdi tika piešķirti arī to atveidotajiem tēliem. Filmā piedalījās tikai 3 profesionāli aktieri. Vairāki no filmas neprofesionālajiem jaunajiem aktieriem vēlāk izvēlējās saistīt savu dzīvi ar aktiera profesiju un arī vēlāk piedalījās televīzijas un kino filmās.
Filmēšana aizņēma tikai 17 dienas. Tā notika bijušajā Džona Adamsa vārdā nosauktajā Portlendas vidusskolā, kura uz filmēšanas brīdi jau bija slēgta un sagatavota nojaukšanai. Filmēšanas laikā netika izmantots mākslīgais apgaismojums, kas filmas gaisotnei piešķīra pseido-dokumentālu atmosfēru.
Sākotnēji bija ieplānots filmas mūzikas sacerēšanai pieaicināt komponistu, bet režisors no šīs idejas atteicās, kad filmēšanas starplaikā izdzirdēja, kā galvenās lomas atveidotājs Aleksis Frosts uz klavierēm spēlēja Bēthovena "Mēnesnīcas sonāti". Bēthovena "Mēnesnīcas sonāte" un "Elīzai" kļuva par filmas skaņu celiņu.

Filmas nosaukuma vēsture

Filmas nosaukumu Gass Van Sants aizņēmās no tāda paša nosaukuma Alana Klarka īsfilmas. Filmas tapšanas brīdī Alans Klarks jau bija miris, tāpēc ar lūgumu atļaut izmantot nosaukumu Gass Van Sants griezās pie producenta Denija Boila un šādu atļauju saņēma. Alans Klarks savai filmai šādu nosaukumu bija izvēlējies velkot paralēles ar Amerikā izplatīto teicienu par "Ziloni istabā", kas tēlaini apzīmē acu priekšā esošu lielu problēmu. Savukārt pats Gass Van Sants filmas nosaukumā vēlējās atgādināt senu austrumu fabulu par aklajiem un ziloni, kuri vēlējās saprast, kas stāv viņu priekšā, bet visi kļūdījās jo aptaustīja tikai vienu ziloņa ķermeņa daļu. Zilonis filmā praktiski vispār nav redzams. Tikai vienā īsā epizodē tas pavīd zīmējuma veidā filmas galvenā varoņa mājoklī.
Alfrēds Porietis

Biogrāfija

Dzimis Daugavpilī Krievijas impērijas armijas virsnieka ģimenē. Sākoties Pirmajam pasaules karam ģimene pārcēlās uz Kijevu. Vēlāk, pēc Oktobra revolūcijas, viņi pārcēlās uz Veļižu, kura atradās Daugavas krastā Krievijas PFSR. Tur viņa tēvs strādāja par prāmja vadītāju. Nedaudz vēlāk viņi atgriezās Latvijā braucot ar laivu pa Daugavu. Ģimene apmetās vecajā dzīvesvietā Daugavpilī. Tēvs Mārtiņš nomira 1923. gadā. 
1927. gadā Alfrēds Porietis pabeidza Daugavpils ģimnāziju ar zelta medaļu. Pēc tam sākās viņa karavīra gaitas. Pēc ģimnāzijas viņš iestājās Latvijas armijas Karaskolā. 1929. gadā to pabeidzis viņš ieguva leitnanta pakāpi. Viņš tika nozīmēts uz Latgales artilērijas pulku, kurš bija dislocēts Krustpilī. 1932. gadā viņu paaugstināja par virsleitnantu. Viņš aktīvi nodarbojās ar sportu un vairākās disciplīnās guva uzvaras. Vienu gadu viņš izgāja apmācību jātnieku pulkā Daugavpilī. Pirms Latvijas okupācijas viņš pēdējos trīs gadus mācījās Augstākajā Karaskolā, kuru nepaspēja pabeigt. Tika nosūtīts uz Liteni, bet laimīgi izglābās no represijām nozūdot. Pēc tam strādājis Autosatiksmes pārvaldē
1942. gadā viņu mobilizēja Policijas rezerves bataljonā, kurš atradās Rīgā. Tur viņš bija apgādes priekšnieks. Kopš 1943. gada Latviešu leģiona virsnieks. Viņš visu karu dienēja 19. divīzijā, kur komandēja zenītdivīziona 2. bateriju. Pēc apmācībām Vācijā sākotnēji atradās Liepājā, bet no 1944. gada frontē. Par vairāku uzdevumu sekmīgu veikšanu apbalvots ar II un I šķiras Dzelzs krustu. Kara beigas sagaidījis Kurzemes katlā. Pēc tam sekoja izsūtījums uz GULAGu (Intā). 1956. gadā atbrīvots. Pēc tam strādājis ceļubūvē, bet vēlāk kolhozā, kur bijis mežkopis. 
1991. gadā reabilitēts. Tika uzņemts Latvijas Virsnieku Apvienībā, Represēto klubā, Nacionālajos Daugavas Vanagos, Latvijas Brīvības Cīnītāju Fondā, un Dzelzs krusta Kavalieru Apvienībā. 1993. gadā paaugstināts par majoru. 1999. gadā apbalvots ar Goda medaļu. Aktīvi darbojies jaunatnes patriotiskajā audzināšanā. 2009. gadā apbalvots ar Viestura ordeni. Miris 2009. gada 18. maijā Krustpilī.
Pundurlamantīns

Izskats un īpašības

Pundurlamantīns ir apmēram 1,3 metrus garš un sver 60 kg. Tas ir vismazākais lamantīns visā sirēnu kārtā. Pundurlamantīna ādas krāsa ir ļoti tumša, bet tā vēders ir balts. Pat ja pundurlamantīns ir atsevišķa suga, tas ir atdalījies no Amazones lamantīna ne senāk kā pirms 485 000 gadiem. DNS pētījumos neparādās nekādas ģenētiskās atšķirības, tādēļ lielākā daļa zinātnieku uzskata, ka pundurlamantīns ir nenobriedis Amazones lamantīns. Tomēr Marks van Rosmalens apšauba šo hipotēzi, iebilstot, ka šāda izmēra Amazones lamantīns joprojām uzturas kopā ar māti, un tiek barots ar pienu. Mazulis nespētu iztikt tikai no ūdensaugiem un drīz vien nomirtu.
Teollisuuden Voima

Īpašnieki

TVO īpašnieki ir Pohjolan Voima Oy (58,5 % akciju), Fortum Oyj meitas uzņēmums Fortum Power and Heat Oy (25,8 %), Helsingin Energia meitas uzņēmums Oy Mankala Ab (8,1 %), EPV Energia Oy (6,5 %), Kemira Oyj (1,0 %) un Karhu Voima Oy (0,1 %), kas darbojas E.ON grupā. Pohjolan Voima īpašnieki ir kokapstrādes uzņēmumi UPM un Stora Enso, reģionālie elektroapgādes uzņēmumi Kymppivoima, Etelä-Pohjanmaan Voima un pensiju apdrošināšanas uzņēmums Ilmarinen. Pohjolan Voima dalība Olkiluoto-3 ir 60,2 %.
Elektroenerģija īpašniekiem tiek piegādāta pēc Mankalas principa, pārdodot elektrību par pašizmaksu proporcionāli akciju daļai.

Vēsture

Teollisuuden Voima 1969. gada 23. janvārī dibināja 16 rūpniecības un enerģētikas uzņēmumi, kas apkalpotu Somijas pirmo atomelektrostaciju. 1972. gadā par AEC būvētāju tika izvēlēts Zviedrijas ASEA-Atom. Pirmā energobloka Olkiluoto 1 celtniecība sākās 1974. gadā, un 1978. gadā sākta elektrības ražošana. Olkiluoto 2 celtniecība sākta 1975. gadā, un tas tika pieslēgts valsts energotīklam 1980. gadā. 
Trešo energobloku Olkiluoto 3 Francijas un Vācijas kopuzņēmums Areva NP sāka celt 2005. gada decembrī un to pabeigt bija paredzēts 2009. gadā. Projekta realizācijas gaitā dažādu problēmu dēļ tā pabeigšanas datums vairākkārt tika pārcelts. 2018. gadā plānots, ka Olkiluoto 3 elektrību sāks ražot ne agrāk par 2019. gada septembri.
2010. gadā Somijas parlaments atbalstīja Teollisuuden Voima priekšlikumu būvēt Olkiluoto ceturto energobloku. 2014. gada septembrī, aizkavējoties Olkiluoto trešā energobloka celtniecībai, Somijas valdība atcēla plānu būvēt ceturto energobloku.
Platone (upe)

Upes raksturojums

Izteka ir Bilžu ciema apkaimē apmēram 11 km uz rietumiem no Jonišķiem. Tek pa Latvijas un Lietuvas (lietuviešu: Platonis; IPA: [pla'tonʲis]) teritoriju Zemgales līdzenumā. Latvijas teritorijā šķērso Vilces, Lielplatones un Platones pagastus un Jelgavas pilsētu. Uz upes Latvijā ir Platones ūdenskrātuve un Staņuvēnu dīķis.
Guldhjälmen

Guldhjälmen (jeb Zelta ķivere) ir hokeja apbalvojums, kuru pasniedz katras sezonas vērtīgākajam Zviedrijas hokeja līgas spēlētājam. Balsojumā par līgas vērtīgāko spēlētāju piedalās līgā spēlējošie hokejisti. Balva tiek pasniegta kopš 1986. gada.
Tirzas viduslaiku pils

Tirzas viduslaiku pilsmuiža (latīņu: curia Tirsen, vācu: Hof und Gut Tyrsenn) bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu Tīzenhauzenu 15. gadsimtā būvēta pilsmuiža Tirzas upes kreisajā krastā. 
Livonijas kara laikā 1559. gada janvārī pie pilsmuižas notika Tirzas kauja, kurā Rīgas arhibīskapa vasaļu karaspēks cieta sakāvi.
Uz vecās pils pamatiem uzcelts Tirzas muižas kungu nams, kas mūsdienās pamests.

Vēsture

Tirzas, Kalsnavas, Vējavas un Adulienas muižas piederēja Bērzaunes pilī mītošajai Tīzenhauzenu dzimtai.
Muižas pils celšanas gads nav zināms, bet 1461. gadā pieminēts ceļš uz Tirzu (Weg nach Tyrzen). 1471. gadā Bartolomejs no Tīzenhauzenas Tirzas muižu (hoff tor Tyrsen) ieķīlāja Pēterim Tūvem, bet 1497. gadā rakstos pieminēts Tirzas pagasts (Tirsesche Pagast).  
1522. gadā Tirzas muižu (Hof und Gut Tyrsenn) ieguva Fabiāns Tīzenhauzens, 1558. gadā muižu mantoja viņa dēls Kārlis. Pēc Livonijas kara Stefans Batorijs atjaunoja Tīzenhauzenu tiesības uz Tirzu, kas atradās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. Zviedru Vidzemes laikā 1628. gadā zviedru karalis Gustavs II Ādolfs to piešķīra Ādamam Feliceram. No 1747. gada muiža piederēja Turaidas muižas īpašniekam Oto Frīdriham fon Budbergam (Budberg zu Treyden), īslaicīgi viņa dēlam gleznotājam Voldemāram fon Budbergam, no 1784. gada Kārlim Ernestam fon Keimernam (von Ceumern).
Skābeņetiķskābe

Izomēri

Skābeņetiķskābe var eksistēt kā ketoformā, tā arī enolformā. Parasti vielu enolformas (savienojumi, kuros hidroksilgrupa atrodas tieši pie dubultsaites) ir nestabilas, taču skābeņetiķskābes enolforma ir pavisam stabila un tai pat var atdalīt cis-trans- izomērus. Šos izomērus var uzskatīt par hidroksimaleīnskābi un hidroksifumārskābi.

Atrašanās dabā

Skābeņetiķskābe ir vielmaiņas produkts ar lielu nozīmi, jo oksālacetāta jons ir svarīga trikarbonskābju cikla sastāvdaļa. Tā veidojas, oksidējoties malāta jonam.

Iegūšana

Skābeņetiķskābes esteri iegūst, kondensējoties skābeņskābes un etiķskābes esteriem (no tā cēlies vielas nosaukums):
C₂H₅OOC−COOC₂H₅ + CH₃−COOC₂H₅ → C₂H₅OOC−CO−CH₂−COOC₂H₅ + C₂H₅OH

Īpašības

Skābeņetiķskābei kā ketoskābei piemīt kā α, tā β ketoskābju īpašības.
Nairo Kintana

Karjera

2012. gadā viņš guva prestižu uzvaru Critérium du Dauphiné posmā, kad viņš veica pretuzbrukumu pēc tam, kad braucēju izlases grupa, kurā bija arī sacīkšu līderis Bredlijs Viginss, bija noķērusi pēdējo dienas atrāviena braucēju. Viņš saglabāja vadību arī nobraucienā uz Morzinē. 2013. gadā Kintana uzvarēja Basku Zemes tūres posmā ar augstāko kāpumu, uzvaru gūstot sprinta finišā pēc kāpuma Eibarā, divas sekundes pirms sešu braucēju grupas no citiem kopvērtējuma titula pretendentiem. Kintana uzvarēja arī kopvērtējumā pēc otrās vietas pēdējā posmā, kurš bija individuālais brauciens. Posmā uzvarēja Tonijs Martins (Omega Pharma-Quick Step), bet Kintana ieguva pietiekami daudz laika, lai apsteigtu Team Sky pārstāvi Serhio Enao.
2015. gada sezonas sākumā Kintana uzvarēja Tirreno—Adriatico velobrauciena kopvērtējumā.
2016. gadā uzvarēja daudzdienu sacensību Volta a Catalunya kopvērtējumā, pēc tam arī Tour de Romandie kopvērtējumā, bet septembrī arī Vuelta a España kopvērtējumā.
2017. gadā Kintana otro reizi uzvarēja Tirreno—Adriatico velobrauciena kopvērtējumā. 2017. gada Giro d'Italia uzvarēja vienā no sacensību posmiem un finišēja otrais kopvērtējumā aiz Toma Dimulēna.
Kintana uzvarēja 2019. gada Vuelta a España otrajā posmā.
2019. gada septembrī tika paziņots, ka Kintana parakstījis triju gadu līgumu ar Arkéa–Samsic, kam pievienosies līdz ar nākamās sezonas sākumu.
Gailīšu pagasts

Upes

Caur pagastu tek Īslīces un Mūsas upes.

Vēsture

Mūsdienu Gailīšu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Pāces muiža (Gut Pahzen, Pāce), Pamūšas muiža (Gut Pommusch, Pamūša), Pograničas muiža (Gut Pogranicza, Pograniča).
Gailīšu ciema padome izveidota 1945. gadā Ceraukstes pagasta teritorijā vietā, kur bija "Gailīšu" mājas. 1954. gadā Gailīšu ciemam pievienoja Pāces ciemu un 1966. gadā daļu Lībiešu ciema. 1990. gadā pārdēvēts par Gailīšu pagastu. 2009. gadā iekļauts Bauskas novadā.

Apdzīvotās vietas

Ainavas, Brunavišķi, Krievgaļi, Mūsa, Pāce, Pamūša, Pīrāgi, Pograņiča, Taumaņi, Uzvara, Virši. Pagastā atrodas Uzvaras vidusskola un Pamūšas internātskola.
Acceptable in the 80s

Mūzikas video

Dziesmas mūzikas video režisors bija Vūfs Van-Bau, un tajā ir atrodamas daudzas norādes uz 1980. gadiem: stereotipiski lielas frizūras un spilgtas dayglo krāsas, kā arī video ir attēloti zinātnieki, kas preparē mākslīgu ūdru, no kura veidotus produktus izmanto matu stilists, televīzijas programmas šefpavārs un ārsts.
Kārlis Frīdrihs Bornhaupts

Biogrāfija

K. F. Bornhaupts dzimis Karla Frīdriha Bornhaupta un Katrīnas Elizabetes Bornhauptas (dzim. Niemann) ģimenē. Mācījies Rīgas guberņas ģimnāzijā, bet no 1821. līdz 1824. gadam studēja teoloģiju Tērbatas universitātē. 1825.-1826. gadā ceļoja pa Itāliju un Vāciju. Pēc atgriešanās neilgu laiku strādā par mājskolotāju Kurzemē. No 1828. līdz 1862. gadam Bornhaupts vadīja paša dibināto privāto skolu, bet no 1862. līdz 1881. gadam vadīja Rīgas Politehnikuma priekšskolu, kur sagatavoja nākamos studentus.

Zinātniskā darbība

1838. gadā K. Bornhaupts tika uzņemts Vēstures un senatnes pētītāju biedrības sastāvā. 1841.gadā viņš tika ievēlēts biedrības Muzeja inspektora amatā, un gandrīz pusgadsimta garumā līdz pat savai nāvei pildīja šī amata pienākumus. K.Bornhaupts bija atbildīgais par visu muzejā ienākošo un izejošu priekšmetu un kolekciju apriti, inventarizāciju un sistematizāciju. K.Bornhaupts gandrīz pus gadsimtu bija vadošais Baltijas arheologs. Viņš ir daudzu arheoloģijai, kā arī numismātikai veltītu rakstu autors. K.Bornhaupts bija Krievijas arheologu biedrības, Rīgas Dabaspētnieku biedrības un Literāri praktiskās pilsoņu biedrības biedrs.
Jans Karigers

Biogrāfija

1679. gada 31. jūlijā Karigers iestājies jezuītu ordenī. Viļņā aizvadījis noviciāta laiku. No 1681. līdz 1685. gadam Ņesvežā studējis filozofiju. Pēc tam mācījis jezuītu kolēģijas jaunākajās klasēs: 1685. gadā Pinskā, no 1686. līdz 1687. gadam Drogičinā un 1688. gadā Lomžā.
Varšavā 1689. gadā uzsāktās teoloģijas studijas pabeidzis Braņevo, kur studējis no 1690. līdz 1693. gadam. Pēc tam ticis iesvētīts par kapelānu. No 1693. līdz 1694. gadam mācījis jezuītu kolēģijas augstākajās klasēs Braņevo, no 1696. līdz 1697. gadam — Krožos un 1698. gadā — atkal Braņevo. Dzīves pēdējos 30 gadus pasniedzis arī juzuītu kolēģijās, tāpat bijis misionārs.
No 1699. līdz 1700. gadam bijis prefekts Dinaburgā, pēc tam līdz 1701. gadam Grodņā pasniedzis filozofiju. 1705. gadā bijis klostera bibliotēkas pārzinis Ilūkstē, te arī lasījis sprediķus. Iespējams, Ilūkstē iepazinies ar Georga Elgera 1683. gadā izdoto vārdnīcu Dictionarium polono-latino-lottavicum ("Poļu-latīņu-latviešu vārdnīca"). No 1709. līdz 1711. gadam atkal bijis Grodņā, kur vadījis augstāko skolu un bijis bibliotekārs. No 1711. līdz 1712. gadam — misionārs latviešiem Skaistkalnē.
1712. gadā sācis uzturēšanos Dinaburgā un tās apkārtnē. Lasījis sprediķus augšzemnieku dialektā. 1718. gadā strādājis Vārkavā. Dzīvodams Dinaburgā, viņa latviešu valodas prasmes bija tik labas, ka tika uzsākta poļu-latviešu vārdnīcas Lexicon Lothavicum veidošana. Mūsdienās nav tikusi atrasta ne pati vārdnīca, ne tās manuskripts. Viļņas universitātes bibliotēkā atrodas ap 1764.—1766. gadu datēts manuskripts, kas varētu būt Karigera vārdnīcas kopija. Šajā kopijā materiāls sakārtots 176 slejās, latviešu tulkojumā ir gan augšzemnieku, gan lejzemnieku formas. Par šo iespējamo kopiju poļu valodnieks S. F. Kolbuševskis ir publicējis monogrāfisku pētījumu.
Miris 1729. gada 13. maijā Preiļos, ticis apbedīts Daugavpilī.
Antonijas iela (Rīga)

Vēsture

Pirmo reizi Rīgas adrešu grāmatās atrodama 1867. gadā ar nosaukumu 1. Ganību iela (vācu: 1. Weiden Strasse), 1885. gadā pirmo reizi tiek minēta ar nosaukumu Antonijas iela (vācu: Antonien-Strasse, krievu: Антонинская улица). Ielas apbūve veidojusies galvenokārt 1901.—1913. gadā.
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā ielu pārdēvēja rakstnieka Leona Paegles vārdā, bet 1942. gadā ķirurga Ernsta Bergmaņa vārdā (vācu: Ernst von Bergmann Straße), no 1944. gada tā atkal bija Leona Paegles iela. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1994. gadā ielai tika atjaunots pašreizējais nosaukums.
Oskars Grosbergs

Dzīves gājums

Dzimis 1862. gada 1. aprīlī Skultes pagastā Skultes muižas (vācu: Adiamünde) rentnieka Mārtiņa Grosberga un viņa sievas Annas, dzimušas Ikneres, ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā un Jelgavas guberņas ģimnāzijā, taču tās nebeidza. Strādāja tēva muižā, mācījās lauksaimniecību Vācijā, vēlāk bija grāmatu tirgotājs Rīgā, muižas pārvaldnieks un mežkungs Vidzemes guberņā. Pēc tam pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā, kur bija Krievijas impērijas Satiksmes ministrijas ierēdnis.
Kopš 1892. gada bija laikraksta St. Peterburger Zeitung pastāvīgais darbinieks, teātra un baleta kritiķis. 1898. gadā salaulājās ar Vandu Bartelsenu (Wanda Bartelsen). Piepelnījās kā Volfa telegrāfa biroja, laikrakstu Leipziger Neueste Nachrichten, Neue Freie Presse, Rigasche Rundschau un Deutsche Monatsschrift in Rußland (1912—1915) ārštata korespondents.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1916. gadā atgriezās dzimtenē, bija Rigasche Rundschau (1916—1917) un Baltische Zeitung redaktors (1918—1919). Latvijas Brīvības cīņu laikā darbojās Latvijas Tautas padomē kā Vācbaltu progresīvās partijas (Deutsch-baltische Fortschrittliche Partei) pārstāvis-novērotājs, Vācbaltu komitejas lietvedis (Ausschuss der deutschbaltischen Parteien, 1920—1922).
Vadīja Rigasche Rundschau (1919—1939), līdztekus bija Berliner Börsenkurier, Frankfurter Zeitung u.c. vācu laikrakstu korespondents, Vācu žurnālistu biedrības goda priekšsēdētājs, Latvijas žurnālistu biedrības valdes loceklis, Latvijas PEN kluba prezidija loceklis. Latviešu Zemnieku savienības laikraksta "Brīvā Zeme" līdztrādnieks. Uzrakstīja libretu Jāņa Vītoliņa baletam "Ilga" (1937) un "Zemgales stāstus" (1938). Pēc Otrā pasaules kara sākuma vācbaltiešu izceļošanas laikā 1939. gadā devās uz Vāciju, kur miris 1941. gada 10. martā Berlīnē.