Andalūzijas zirgs

Izskats un raksturs

Andalūzijas zirgi izceļas ar savu ārieni. Tie ir kompakti, proporcionāli veidoti zirgi, skausta augstums ir 157-168 cm. Krēpes un aste ir bagātīgi apmatoti, uz kājām nekad nav skaru. Andalūziešiem ir taisns vai nedaudz izliekts profils, mazas ausis, galva novietota uz gara, masīva kakla. Zirgi ar izteikti izliektiem vai otrādi - ieliektiem profiliem vaislā netiek izmantoti. Krūtis ir platas, mugura īsa, krusti spēcīgi un lēzeni. Mūsdienās 80% Andalūzijas zirgu ir sirmi, lai gan ir sastopami arī bēri (apmēram 15%), melni (5%) un nedaudz rudi zirgi vai losi, vai palsi. Citas krāsas kā pāts zirgs vai pāls, vai perlamutra ir pieļautas, bet ir ļoti reti sastopamas.
Kartūziešu līnijas Andalūzijas zirgiem ir divas unikālas pazīmes, kas nav citiem andalūziešiem. Zirgi tās ir mantojuši no sava ciltstēva Esklavo. Pirmā ir kārpa zem astes. Šāda kārpa bija arī Esklavo, un visiem kartūziešu līnijas zirgiem ir šāda kārpa. Mūsdienās šo defektu uzskata par vienu no galvenajām pazīmēm un pierādījumiem, ka zirgs ir Esklavo pēctecis. Otra pazīme neparādās vienmēr, bet Esklavo pēctečiem mēdz tuvu pie ausīm vai aiz ausīm būt izaugumi, ko sauc par ragiem. Skaidrojums "ragiem" ir dažāds, bet populārākais ir kalcija uzkrājums. Ragu esamību zirgam pretēji kārpai neuzskata par pazīmi, kas apliecinātu zirga piederību kartūziešu līnijai.

Vēsture

Andalūzijas zirgs ir viena no vecākajām un skaistākajām zirgu šķirnēm pasaulē. Malagas tuvumā 20 000 gadus vecos alu zīmējumos, kuros attēlots zirgs, var saskatīt lielu līdzību ar mūsdienu Andalūzijas zirgu.
Andalūzijas zirga DNS pētījumi atklāj, ka šķirne ir veidojusies no Ibērijas pussalas soraijas, kas ir tuvu radniecīga savvaļas tarpānam, un barba no Ziemeļāfrikas. Pētījumi ir pierādījuši, ka gadsimtiem ilgi zirgi ir šķērsojuši Gibraltāru uz vienu vai otru pusi, un abas šķirnes ir ietekmējušas viena otru. Ir uzskats, ka soraijas tika izmantotas kā jājamzirgi jau pirms 6000 gadiem. Zirgi mainījās, kad pussalā ienāca feniķieši un ķelti. Zirgi tika krustoti ar ienācēju zirgiem. Tie bija zirgi gan no Eiropas, gan Ziemeļāfrikas un Arābijas pussalas. Spāņu zirgus kā kara zirgus bija iecienījuši kavalērijas gan Senajā Grieķijā, gan Senajā Romā.
Līdz viduslaikiem Andalūzijas zirgs tika intensīvi izmantots kā kara zirgs. Viduslaikos, pieaugot jātnieka svaram, pateicoties bruņām, iecienītāki kļuva smagākas uzbūves zirgi. Bet 15. gadsimtā, sākoties šaujamieroču un šaujampulvera lietošanai, kavalērija atkal izvēlējās veiklo un inteliģento Andalūzijas zirgu.
Renesanses laikā Andalūzijas zirga īpašības, kā skaistās, graciozās gaitas, dabiskais līdzsvars, lepnā stāja un skaistums, padarīja to par etalona zirgu klasiskajā iejādē (spāņu: haute école). Austrijā iejādē lietoja tikai Andalūzijas zirgus jeb spāņu tīrasiņu zirgus, tā vārdā tika nosaukti jāšanas augstākie standarti - Vīnes spāņu jāšanas skola. Andalūzijas zirgs tika izmantots daudzu iejādes zirgu šķirņu izveidē, kā Lipicas zirgs, Lucitano zirgs, Kladrubskas zirgs, alterrealzirgs un daudzas citas Eiropas siltasiņu zirgu šķirnes.
19. gadsimtā ļaudis atkal zaudēja interese par Andalūzijas zirgu. Un tikai pateicoties Kartujas klosterim, kas turpināja audzēt Spānijas lepnumu, zirgu šķirne izdzīvoja līdz mūsdienām. Kartūziešu mūki uzturēja pavisam nelielu Andalūzijas zirgu baru, bet tas sastāvēja no vislabākajiem un izcilākajiem spāņu tīrasiņu zirgiem.
Mūsdienās Spānijā atkal ir atsākta Andalūzijas zirga audzēšana, tas tiek eksportēts uz daudzām valstīm pasaulē.

Kartūziešu līnijas zirgi

Gadsimtiem ilgi Spānijas Andalūzijas provinces kartūziešu mūki nodarbojās ar zirgu audzēšanu. 15. gadsimtā klostera paspārnē tika nodibinātas Andalūzijas zirgu audzētavas Terezā, Seviļā un Kazallo.
Sākot ar 18. gadsimtu kartūziešu mūki kļuva par galvenajiem Andalūzijas zirga audzētājiem Spānijā. Tieši kartūziešu līnijas zirgus uzskata par vistīrākajiem Andalūzijas zirgiem, un to ciltsraksti ir vieni no vecākajiem pasaulē. Mūsdienās kartūziešu līnija ir ļoti reta, tā sastāda tikai 3% no visiem Andalūzijas zirgiem. Kartūziešu līniju uzsāka divi brāļi zirgaudzētāji Andres un Djego Zamoras 18. gadsimtā, iepērkot ērzeli El Soldado. Ērzelis tika sapārots ar divām ķēvēm, kuras bija nopirktas no Spāņu karaļnama. Karaļnama staļļi bija vienas no vecākajām spāņu zirgu audzētavām Spānijā. Viens no El Soldado dēliem Esklavo kļuva par kartūziešu līnijas ciltstēvu. Tas bija tumši sirms ērzelis. Nelielu baru ar ķēvēm, kas bija aplecinātas ar Esklavo, 1736. gadā brāļi nodeva kartūziešu mūku apgādībā kā ķīlu. Pārējie Esklavo pēcnācēji iejuka kopējā Andalūzijas zirgu masā, bet nelielajam ķīlas zirgu baram mūki rūpīgi veica ciltsdarbu un selekciju. Šos zirgus sauca par Zamoru zirgiem, un turpmākos gadsimtos mūki kā dārgumu turēja savus Zamoru zirgus.
Tikai pateicoties kartūziešu mūku mīlestībai un lepnumam uz saviem Zamoru zirgiem, Andalūzijas zirgu šķirne ir izdzīvojusi līdz mūsdienām. Kartūziešu mūki nepakļāvās 18. gadsimta karaļa pavēlei krustot vietējos andalūziešus ar Neapoles zirgiem un citiem centrālās Eiropas zirgiem. Tomēr viņi iepirka un krustoja savas ķēves ar izciliem arābu ērzeļiem un barbiem. 19. gadsimta sākumā bija izveidota un nostiprināta Andalūzijas zirgu kartūziešu līnija. 19. gadsimtā Andalūzijas zirgu šķirnes kvalitāte Spānijā tika atkal apdraudēta, kad Napoleona armija konfiscēja lielu skaitu zirgu. Savu ganāmpulku kartūziešu brāļiem izdevās paslēpt un vēlāk izmantot šķirnes atjaunošanai. 1832. gadā Spānijas zirgu populāciju piemeklēja epidēmija, kā rezultātā izdzīvoja tikai Kartujas klostera andalūzieši. Līdz par 1962. gadam andalūziešu eksports bija aizliegts. Mūsdienās kartūziešu līnijas Andalūzijas zirgus audzina valsts zirgaudzētavās netālu no Heresas de la Fronteras, Badahozas un Kordobas.