Latvijas PSR

Valstiskie simboli un ārlietas

Latvijas PSR bija savs ģerbonis, karogs un himna. 1940. gada 6. septembrī Latvijas Republikas Valsts karogs tika nomainīts ar Latvijas PSR karogu. 1945. gada jūlijā tika apstiprināta LPSR himna ar Friča Rokpeļņa un Jūlija Vanaga vārdiem, Anatola Liepiņa mūziku. 1953. gada janvārī apstiprināja jaunu karogu, kas tika izmantots līdz LPSR pastāvēšanas beigām.
Latvijas PSR bija sava Ārlietu ministrija, kas bija tieši pakļauta PSRS centrālās pārvaldes orgāniem un tās darbība bija ierobežota ar kultūras sakaru dibināšanu un veicināšanu ar klaida latviešiem un sociālistiskās sadraudzības valstīm.
Vairums Latvijas pārstāvniecību ārzemēs atteicās pakļauties Kirhenšteina valdības izsūtītajām likvidācijas pavēlēm un turpināja pārstāvēt Latvijas Republiku kā de iure neatkarīgu valsti un tās pēdējo pirmsokupācijas laika likumīgo valdību. 1940. gada 23. jūlijā parakstītā ASV valsts sekretāra vietnieka Samnera Vellesa deklarācija noteica ASV Baltijas valstu okupācijas neatzīšanas politiku līdz pat 1991. gadam. Latvijas Republikas ārkārtējo pilnvaru nesējs Kārlis Zariņš 1940. gada rudenī un vēlāk centās ierosināt starptautiski atzītas Latvijas trimdas valdības izveidošanu Londonā.
1943. gada augustā parakstītajā „Latvijas tautas deklarācijā Sabiedroto nācijām” bija teikts, ka 1940. gada 14. un 15. jūlijā ievēlētā Saeima ir nekonstitucionāla un nelikumīga un tās 1940. gada 20. jūlija lēmums par pievienošanos PSRS ir nenozīmīgs, jo saskaņā ar Satversmi lēmumu par Latvijas neatkarības izbeigšanu vajadzēja nodot tautas nobalsošanā.

Varas sistēma

Saskaņā ar 1940. gada 25. augusta Latvijas PSR Konstitūciju tās augstākais valsts varas orgāns bija LPSR Augstākā Padome — vienpalātas likumdevēja institūcija, kas darbojās sesiju režīmā (gadā notika 2 kārtējās sesijas). Sesiju starplaikā augstākās valsts varas institūcijas funkcijas pildīja AP prezidijs (APP). Izpildvaru īstenoja LPSR Ministru padomes priekšsēdētāja vadīta Ministru padome, tai pakļautās iestādes un teritoriālo padomju izpildkomitejas. Politiskās varas struktūras pamatā bija Darbaļaužu deputātu padomes, kuras 1978. gada konstitūcijā tika pārdēvētas par Tautas deputātu padomēm.
Realitātē visa vara piederēja vienīgajai atļautajai partijai — Latvijas Komunistiskajai partijai, kurai bija vietējās organizācijas visās pašvaldībās, iestādēs un uzņēmumos, un kuras vara bija koncentrēta tās augstākajā institūcijā — Centrālajā komitejā (LKP CK). Taču arī tās patstāvība bija ierobežota, svarīgākos lēmumus pieņēma PSKP CK funkcionāri Maskavā, faktiski PSKP CK politbirojs. Latvijas PSR suverenitāte bija nodota PSRS institūcijām, saglabājot ierobežotas pašpārvaldes tiesības. Situāciju republikā kontrolēja Latvijas PSR Valsts Drošības komiteja, kuras uzdevums bija cīnīties ar visām nepaklausības un pretestības izpausmēm.

Tieslietas

1940. gadā tika pārņemts 1926. gada Krievijas PFSR kriminālkodekss, tika atjaunots nāvessods. Tieslietu iestādes bija pakļautas kompartijas politiskajai kontrolei un norādījumiem. Līdz 1950. gadu otrajai pusei varai nevēlamie iedzīvotāji tika represēti bez tiesas sprieduma vai notiesāti pēc ārpustiesu instanču lēmumiem. Pēc varas iestāžu lēmuma jebkuru cilvēku varēja notiesāt, piemeklējot nepieciešamo kriminālkodeksa punktu. Advokāta loma un funkcijas tiesas procesā un izmeklēšanā bija ierobežotas.
Padomju procesuālās tiesības paredzēja divus tiesas spriedumu pārskatīšanas veidus — kasācijas un uzraudzības kārtībā, bet apelāciju neatzina. Lietu tiesībās Civilkodekss noteica 3 īpašuma veidus: valsts, kooperatīvo un personīgo īpašumu. Dominējošā loma tautsaimniecībā tika piešķirta valsts īpašumam, ko nodrošināja ar uzņēmumu un zemes nacionalizācijas likumdošanu. Tika normēts mazumtirdzniecībā iegādājamo preču apjoms, ieviestas fiksētas cenas. Zemes tiesības regulēja PSRS 1928. gada likums „Zemes lietošanas un ierīcības vispārējie pamati”, kā arī Tautas Saeimas 1940. gada 22. jūlijā pieņemtā deklarācija „Par zemes pasludināšanu tautas īpašumā” un 29. jūlija likums "Par zemi". Ģimenes tiesības kopš 26. novembra regulēja 1926. gada 19. novembra KPFSR „Laulības, ģimenes un aizbildnības likumu kodekss”, kas atzina laulības reģistrāciju tikai valsts dzimtsarakstu iestādēs un līdzās reģistrētajai laulībai atzina arī „faktisko laulību” (civillaulību).
Padomju krimināltiesībās tolaik tika atzīta arī likuma piemērošana pēc analoģijas. PSRS tiesu iekārta paredzēja arī speciālās tiesas: kara tribunālus, dzelzceļa un ūdens transporta līnijtiesas. Atbilstoši PSRS likumdošanai LPSR notika prokuratūras un advokatūras reorganizācija.

Izglītība un zinātne

Izglītības sistēma bija galvenais etniskās asimilācijas instruments Latvijas PSR. Pēc Otrā pasaules kara tika likvidētas visas mazākumtautību (igauņu, lietuviešu, poļu) skolas, taču strauji sāka izplesties krievu skolas. Krievu valodas mācīšana latviešu skolās bija obligāta, bet krievu skolās latviešu valodas pasniegšana bija atkarīga no skolas vadības labās gribas, kam vairumā gadījumu bija liela pretestība.
Tika izveidots pirmsskolas vecuma bērnu audzināšanas iestāžu — bērnudārzu, — tīkls (1967. gadā bija jau 572 bērnudārzi, kurus apmeklēja 26% pirmsskolas vecuma bērnu). Pieprasījums pēc vietām bērnudārzos bija lielāks par piedāvājumu, kas veicināja koruptīvas darbības, vecākiem cenšoties iekārtot savus bērnus „dārziņā”.
Tika ieviesta vispārēja bezmaksas izglītība (gan pamata, gan vidējā, gan augstākā). 1960. gadu sākumā ieviesa obligāto vidējo izglītību. Līdz 1967. gadam tika uzceltas 288 jaunas skolas ar 132 000 skolēnu vietām. Kopā 1967./68. mācību gadā darbojās 1302 vispārizglītojošās skolas, t.sk. 330 vidusskolas. Papildus vispārējās izglītības iestādēm tika izveidots ārpusskolas izglītojošo iestāžu tīkls, ko veidoja pionieru nami (kuros bērni darbojās interešu un hobiju pulciņos: šaha, dambretes, modeļu gatavošanas, zīmēšanas, dziedāšanas, deju u.c. pulciņos), jauno tehniķu un naturālistu stacijas, vasarās darbojās pionieru nometnes. Jauniešu sportisko iemaņu attīstīšanai bija izveidotas īpašas sporta skolas (1967. gadā bija jau 35 sporta skolas), kurās paralēli vispārējai izglītībai jaunieši tika pastiprināti trenēti kādā sporta veidā. Sakarā ar bezmaksas augstāko izglītību, ievērojami pieauga studentu skaits.
Tika izveidots plašs zinātniski pētniecisko iestāžu tīkls, izveidota LPSR Zinātņu akadēmija. Zinātnē, kas lielā mērā bija saistīta ar lielražošanu un jaunāko tehnoloģiju izstrādi militārajai rūpniecībai, bija iesaistīti aptuveni 17 000 pētnieku.Galvenā enciklopēdiju redakcija no 1967. līdz 1970. gadam izdeva Latvijas PSR mazo enciklopēdiju, bet no 1981. līdz 1988. gadam Latvijas padomju enciklopēdiju. 1985. gadā iznāca Latvijas Sarkanā grāmata.

Kultūra

Padomju vara kontrolēja visas mākslas izpausmes. Tika aizliegtas visas Latvijas neatkarības laikā pastāvējušās kultūras organizācijas un to vietā rakstnieki, gleznotāji, aktieri un citu radošo profesiju pārstāvji tika apvienoti komunistiskās partijas kontrolētās organizācijās. Tikai oficiāli atzīti mākslinieki drīkstēja rīkot izstādes un publicēties. Redzamākie un lielāko atzinību guvušie mākslinieki tika iekļauti padomju nomenklatūrā, kas apmaiņā pret politisko lojalitāti tiem deva iespējas saņemt materiālos labumus — autortiesību honorārus, privātmājas, dzīvokļus, automašīnas, ārzemju ceļojumus un piekļuvi deficītām precēm. Tika ieviesti un piešķirti dažādi goda nosaukumi — Latvijas PSR Tautas dzejnieks, Latvijas PSR Tautas rakstnieks, Latvijas PSR Tautas mākslinieks, Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieks, Latvijas PSR Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks, Latvijas PSR Nopelniem bagātais mākslas darbinieks u.c.
Kultūras dzīvi kontrolēja un finansēja valsts. Īpaša cenzūras iestāde — Galvenā literatūras pārvalde, kā arī vietējo partijas komiteju pārstāvji kontrolēja vai kultūra atbilst oficiālajai ideoloģijai. Bija noteikts, ka PSRS republiku nacionālajās valodās varēja izdot no citām valodām tulkotus darbus, ja tie iepriekš bija tulkoti krievu valodā, bet ja tas tā nebija, tad tikai ar īpašu PSRS Preses komitejas atļauju. Rietumu prese LPSR iedzīvotājiem nebija pieejama, ierobežotā apjomā varēja dabūt tikai Austrumu bloka valstu izdevumus.
Katrā apdzīvotā vietā un katrā mācību iestādē tika izveidotas bibliotēkas (publisko bibliotēku skaits līdz 1967. gadam bija pieaudzis no 174 līdz 1 600). Katrā lielākā rūpniecības uzņēmumā, kolhozā vai sovhozā tika izveidoti klubi (1967. gadā — 1100), kuros uzņēmuma un valsts finansēti darbojās dažādi interešu pulciņi, kori, tautas deju kolektīvi. 1967. gadā darbojās 1 300 kinoteātri. 1967. gadā mākslinieciskās pašdarbības dalībnieku skaits sasniedza 160 000. Tiem mākslinieciskās pašdarbības kolektīviem, kuru sniegums sasniedza profesionālu līmeni, tika piešķirts "tautas kolektīva" nosaukums un papildus finansējums (1967. gadā LPSR bija 22 tautas kori, 17 tautas deju ansambļi, 14 tautas teātri).
Rīgas Kinostudija uzņēma vidēji 15 spēlfilmas gadā, kas nodrošināja darbu aptuveni 1000 darbiniekiem.

Rūpniecība

1989. gadā rūpniecības īpatsvars sasniedza 37% no bruto IKP (šis rādītājs nav precīzi nosakāms lielo slēpto militāro pasūtījumu dēļ; reālais īpatsvars tiek vērtēts apmēram 50%; pēc ekspertu vērtējuma, militārais komplekss LPSR nodarbināja līdz 15% no rūpniecībā nodarbinātajiem, galvenokārt kuģubūvē un elektronikā), rūpniecība deva trešdaļu visu darba vietu, bet vienā ražotnē vidējais nodarbināto skaits sasniedza 760 strādnieku. Galvenā rūpniecības produkcija bija mašīnbūves, elektronikas un enerģētikas nozaru starpprodukti. Lielie uzņēmumi bija cieši saistīti ar ražošanas ķēdes partneriem citās PSRS republikās. Īpaši smagajā rūpniecībā un inženierzinātņu nozarēs stratēģiskos lēmumus pieņēma attiecīgās ministrijas Maskavā. Par vietējās pakļautības varēja uzskatīt tikai 46% no rūpniecības uzņēmumiem. Inženiertehnoloģiju īpatsvars no maznozīmīgas rūpniecības apakšnozares 1950. gados laika posmā līdz 1970. gadam pakāpeniski pieauga un sasniedza 21,3% no rūpniecības kopapjoma. 1985. gadā tā jau bija kļuvusi par lielāko nozari, bet 1990. gadā sasniedza 26,3% no kopapjoma, nodarbinot gandrīz 39% no rūpniecībā nodarbinātajiem. Komunikāciju iekārtu un elektronikas produktu īpatsvars rūpniecībā pieauga no 6% 1970. gadā līdz 9% 80. gadu beigās.
Uzņēmumiem bija raksturīga vertikālā integrācija, kad visu projektēja, ražoja, apkalpoja un transportēja pats uzņēmums, lai izvairītos no nedisciplinētiem piegādātājiem; vienas apakšnozares uzņēmumu grupēšana un apvienošana vienā lielā uzņēmumā ar plašu administrāciju, lai veidotu monopolu un nodrošinātu lielāku plāna kontroli un izpildi; pilnīga no neatkarības laika mantoto mazo uzņēmumu darbības likvidēšana, iekļaujot tos lielo uzņēmumu konglomerātos. Lielajiem uzņēmumiem bija pašiem savi spēcīgi pētnieciskie centri jaunu tehnoloģiju un produkcijas izstrādei, piemēram, VEF zinātniski pētnieciskajā institūtā strādāja 1500 cilvēku.
Rīgā tika uzceltas elektromašīnbūves, dīzeļu, elektroaparātu, mikroautobusu, elektrospuldžu, hidrometeoroloģiskās aparatatūras, metālizstrādājumu u.c. rūpnīcas. Daugavpilī uzbūvēja elektroinstrumentu, motoveloķēžu, Rēzeknē — slaukšanas aparātu un būvinstrumentu, Tukumā — celtniecības un ceļu būves mašīnu remonta rūpnīcu. Apvienojot uzņēmumus, kas ražoja radiouztvērējus, tika izveidots uzņēmums Radiotehnika. Rekonstruētas un paplašinātas VEF, mopēdu rūpnīca „Sarkanā zvaigzne”, Bioķīmisko preparātu rūpnīca, Rīgas laku un krāsu rūpnīca, Rīgas ķīmiskais kombināts, gumijas izstrādājumu rūpnīca Kvadrāts, Polietilēna izstrādājumu rūpnīca, Daugavpils lokomotīvju remonta rūpnīca, Sintētiskās šķiedras kombināts Olaines ķīmisko reaktīvu rūpnīca u.c. Rīgā, Cēsīs un Daugavpilī uzbūvētas autoremonta rūpnīcas. Rekonstruētas un paplašinātas Rīgas kuģu remonta rūpnīca, Rīgas zvejas kuģu remonta rūpnīca, Mangaļu kuģu būvētava. Mēbeles ražoja specializēti mēbeļu ražošanas uzņēmumi, finiera fabriku cehi, kokapstrādes uzņēmumi Rīgā, Valmierā, Kuldīgā, Liepājā, Ventspilī, Daugavpilī, Rēzeknē (aptuveni 50% mēbeļu izveda uz citām PSRS republikām). 1967. gadā LPSR ražoja 119 000 m3 finiera, 792 000 sērkociņu kārbiņu (ap 40% tika eksportēts). Paplašināti un rekonstruēti celulozes un papīra rūpniecības uzņēmumi — Slokas, Staiceles papīrfabrikas, Ogres un Rankas kartona fabrikas, uzcēla koksnes kompleksās pārstrādes kombinātu Bolderājā. Rekonstruēja Brocēnu šīfera un cementa fabriku. Uzcēla Saulkalnes kaļķu, Sauriešu ģipša izstrādājumu rūpnīcu, Lodes drenu cauruļu rūpnīcu, Bolderājas, Cēsu un Madonas būvmateriālu rūpnīcas, Valmieras stikla šķiedras rūpnīcu u.c. Sāka ražot saliekamās dzelzsbetona konstrukcijas.
Kā 100% monopols visā PSRS, Latvijas PSR rūpniecībā bija: mikroautobusi, slaukšanas iekārtas, pievadķēdes, metālciršanas iekārtu rezerves daļas, elektrovilcienu elektroaprīkojums, telefonu automātisko komutatoru iekārtas, baltais cinka pigments.

Militārais komplekss

Liela daļa Latvijā izvietotās rūpnīcas bija padomju militārā kompleksa daļa. Kopumā 176 Latvijas PSR rūpnīcās tika veikta militārās vai divējādas nozīmes produkcijas ražošana. Lielākās no tām — VEF, "Komutators", "Kompresors", "Reaģents", Garkalnes asfaltbetona rūpnīca u.c. Rūpnīca VEF līdz 80% no ražošanas apjoma aizņēma militārie pasūtījumi. Pat uzņēmumi, kas darbojās civilajā sektorā, kā, piemēram, maizes ceptuves vai veļas mazgātavas, pildīja savu daļu okupācijas karaspēka apkalpošanā un uzturēšanā. Saskaņā ar Baltijas kara apgabala sniegtajām ziņām Latvijas teritorijā bija izvietotas 3009 karaspēka daļas kas visas bija jāuztur Latvijas iedzīvotājiem. Latvijā militārās produkcijas ražošanai uzcēla vairākas jaunas rūpnīcas un to ražošanas cehus: rūpnīcu “Komutators”, Olaines rūpnīcu apvienību “Biolar”, Valmieras stikla šķiedras rūpnīcu, Aparātbūves rūpnīcu “Alfa”, Daugavpils rūpnīcu “Elektroinstruments” un Stikla šķiedras ražošanas rūpnīcu “Himvolokno.” Militāros pasūtījumus pildīja arī citas rūpnīcās.

Lauksaimniecība

Lauksaimniecība Latvijas PSR nebija prioritāšu vidū, jo PSRS vadība uzskatīja, ka sekmīgu un konkurētspējīgu lauksaimniecību te nevarēs attīstīt: aptuveni 70% lauksaimnieciski izmantojamās zemes ir pārāk mitra vai pārpurvojusies, augsnē maz organisko vielu, daļa velēnu podzolēto augšņu pārāk skāba, tīrumu augšņu novērtējums pēc 100 ballu sistēmas ir vidēji 37 balles (ar amplitūdu no 19 līdz 70 ballēm), lauki akmeņaini, sadrumstaloti, īss veģetācijas periods vēlo pavasara salnu un lietaino rudeņu dēļ. Lauksaimniecības īpatsvars kopproduktā 1946.-1966. gados samazinājās līdz 18,1% un nacionālajā ienākumā līdz 23,8%.
Atbilstoši padomju statistikai, 1967. gada pavasarī visā LPSR bija 296 9000 ha lauksaimniecībai izmantojamās zemes, t.sk. 164 1000 ha tīrumu, 44 000 ha ilggadīgo stādījumu, 93 000 ha atmatu, 701 000 ha pļavu, 490 000 ha ganību. Kopā bija 152 6000 ha sējumu. 1967. gadā bija 769 kolhozi, 753 lauksaimniecības arteļi un 197 padomju saimniecības. 1946.-1967. gados tika nosusināti 861 3000 ha mitro augšņu, t.sk. ar segto drenāžu 516 000 ha. Tika intensīvi ieviesta lauksaimniecības tehnika (1967. gadā jau bija 24 000 traktoru, 4 500 labības kombainu, 13 000 kravas automobiļu, 77 000 elektrodzinēju), mehanizējot augsnes apstrādes procesu. 1952.-1967. gados tika uzceltas kūtis 481 000 govīm un telēm, 716 000 cūkām, 57 000 aitām, 439 4000 putniem. Govju fermās šajā laikā ūdens apgāde bija mehanizēta par 75%, slaukšana par 70%.

Pārtikas rūpniecība

1980. gados apmēram 60% piena pārstrādāja sviestā, un 1982. gadā Latvijā kopumā saražoja 33 100 tonnas sviesta. Vismaz pusi no šā daudzuma eksportēja. PSRS mēroga nozīme bija piena konservu ražošanai — pēc 1974. gadā veiktās modernizācijas Rēzeknes piena konservu kombināts kļuva par milzu uzņēmumu, kas 1976. gadā izlaida 85 miljonus kārbu konservu jeb vismaz 6% no PSRS kopprodukcijas. Piena konservi bija otrs pasaulē atpazīstams Latvijā ražots produkts, ko tāpat kā sviestu izmantoja starpvalstu darījumos ar VDR un Čehoslovākiju kā apmaiņas piegādes par šo valstu rūpniecības precēm.
Gaļas ražošana: Gaļas un gaļas konservu rūpniecība bija trešā svarīgākā Latvijas PSR pārtikas eksporta nozare. Atšķirībā no neatkarības gadiem, kad par nozares svarīgāko preci kļuva bekona cūkgaļa, padomju varas apstākļos īpašu uzmanību pievērsa pārstrādātu gaļas produktu — desu un gaļas konservu ražošanai. Tika uzcelti 12 gaļas pārstrādes kombināti (1967. gadā tajos pārstrādāja 114 000 t gaļas). Saldētu gaļu no Latvijas eksportēja uz Bulgāriju, Dienvidslāviju un Spāniju. Latvijas gaļas konservu rūpniecību vismaz no 70. gadiem izmantoja, lai apgādātu Maskavu un Ļeņingradu.
Zvejniecība: Sākot ar 1947. gadu, zvejniecība no piekrastes iedzīvotāju rūpala pārvērtās par rūpniecības nozari, no 1954. gada nosūtot traleru flotiles uz Atlantijas okeānu. Līdz 60. gadu beigām galvenokārt zvejoja un pārstrādāja Atlantijas siļķi, taču tās izzušanas un jaunu starptautisko zvejas ierobežojumu ieviešanas dēļ padomju zvejas flotiles bija spiestas pāriet uz vairāku citu, līdz tam maz izmantotu zivju sugu ieguvi. 80. gados ar zvejniecību Latvijā nodarbojās 11 lieli kolhozi. Par nozīmīgāko zivju produkcijas pārstrādes centru kļuva Rīgas konservu fabrika "Kaija", taču vērā ņemamu ieguldījumu sniedza arī kombināti Liepājā, Ventspilī, Rojā un Salacgrīvā. Latvijas zivju konservus tirgoja gandrīz visos PSRS reģionos. Zivju produkciju izmantoja kā starptautiskās tirdzniecības apmaiņas līdzekli Padomju Savienības darījumos ar lielāko daļu sociālisma nometnes valstu. Atsevišķas konservu šķirnes iepirka arī Francija un Dānija. Uz Kubu un vairākām citām PSRS draudzīgām Āfrikas valstīm tos sūtīja kā humāno palīdzību. Zivis pārstrādāja Liepājas un Ventspils zivju kombināti kā arī uzceltās 8 mazākas zivju pārstrādes fabrikas.
Konservu ražošana: Kā jauna nozare pārtikas rūpniecībā tika izvērsta augļu konservu ražošana. Kolhozos, kas specializējās augļkopībā, izveidoja produkcijas pārstrādes cehus, kur ražoja augļu un dārzeņu konservus, sulas. Plašākos apjomos augļus un dārzeņus pārstrādāja 4 konservu fabrikās, Sabiles un Jelgavas kombinātos. Ražošanas apvienības "Latvijas konservi" un "Latgales konservi" ražoja pietiekami kvalitatīvu produkciju un ābolu biezeni no Latvijas eksportēja uz Somiju.
Cukura ražošana: Cukuru ražoja Jēkabpils, Jelgavas un Liepājas cukurfabrikās. Par izejvielu kalpoja lētais jēlcukurs no Kubas (stratēģisku apsvērumu dēļ tika saglabāta arī dārgā vietējo cukurbiešu cukura ražošana). 1980. gadā Latvijas cukurfabrikas saražoja 303 000 t cukura, kas bija paredzēti patēriņam arī Igaunijas PSR un Ļeņingradas apgabalā. Cukurbiešu cukuru — 14 000 t.
Konditorejas ražošana: Dominēja 2 lielas ražotnes — "Laima" un "17. jūnijs" — kas 1983. gadā saražoja katra 13 000 t produkcijas. Atšķirībā no citām nozarēm, saldumu fabrikām valsts bija uzlikusi ražošanas kvotas, neļaujot ražot vairāk, nekā noteikts plānos. Austrumu zemēs iecienīti saldumi veidoja ievērojamu daļu no Latvijas pārtikas eksporta uz Vidusāziju. Trešā lielākā konditorejas fabrika "Uzvara" 70. gadu beigās uzsāka sadarbību ar Austriju, eksportējot turp īpaši kvalitatīvas garšas esences. Saldumus no Latvijas eksportēja arī uz PSRS tirdzniecības partnervalstīm Dienvidamerikā.

Vieglā rūpniecība

Vieglajā rūpniecībā tika attīstīta audumu rūpniecība: jau 1950. gadu sākumā Rīgā darbojās vairākas virsdrēbju un kleitu šūšanas fabrikas: "Rosme", "Avangards", "Brīvība", "21. jūlijs", "Spartaks", "Latvija" u.c. 1948. gadā sāka izdot modes žurnālu "Rīgas Modes". 1949. gadā tika dibināts Rīgas Modeļu nams, kurā strādāja labākie modes mākslinieki.
1953. gadā nodibināja lielāko individuālās šūšanas modes ateljē Baltijas modes, kas bija vienīgais, kur bez tradicionālā apģērba šuva arī frakas un smokingus. Kokvilnas audumu ražošanai uz nacionalizēto uzņēmumu bāzes izveidoti uzņēmumi "Rīgas manufaktūra", "Zasulauka manufaktūra", "Boļševička", "Sarkanā tekstilniece", "Juglas manufaktūra", vilnas audumu ražošanai — kombināts "Parīzes komūna", "Rīgas tekstils", fabrikas Kuldīgā un Limbažos. Linu pirmapstrādei tika uzceltas 6 linu fabrikas. Linu audumus izgatavoja Jelgavas linu kombinātā, tekstilkombinātā "Boļševička" un Mazsalacas tekstilfabrikā, zīda audumus — kombinātā "Rīgas audums". Triko veļu un apģērbus ražoja fabrikās "Māra", "Rīgas adītājs", "Sarkanais rīts", "Aurora", Ogres trikotāžas kombinātā (vairāk nekā 60% produkcijas izveda uz PSRS vai eksportēja). Apavus ražoja fabrikā "Pirmais maijs", "Rekords", "Ērglis", Liepājas apavu fabrikā, Daugavpils ādu un apavu kombinātā. Ādas apstrādāja fabrikā "Kosmoss", bet kažokādas — fabrikā "Elektra". Plaša patēriņa priekšmetus un suvenīrus ražoja kombinātā "Māksla", "Suvenīrs", "Somdaris".

Enerģētika

Elektroenerģijas apgādei tika uzbūvētas Rīgas TEC-1 un Rīgas TEC-2, Pļaviņu HES, Rīgas HES, atjaunota un rekonstruēta Ķeguma HES (palielinot tās jaudu), termoelektrostacijas Daugavpilī, Liepājā, Ventspilī. Pusi Latvijai nepieciešamās elektroenerģijas deva PSRS Ziemeļrietumu apvienotā energosistēma. 1966. gadā 53% elektroenerģijas izmantoja rūpniecībā, 5,4% — transportā, 7,6% — lauksaimniecībā. Vairāk nekā 90% siltumenerģijas patērēja rūpniecībā. Aptuveni 50% sausā kurināmā ieveda (kurināmā bilances struktūrā 60. gados 1/3 deva dabasgāze un nafta, ko piegādāja pa jaunuzbūvēto naftas vadu no Polockas un Ventspili, un pa 1962. gadā uzbūvēto gāzes vadu no Dašavas). Tika gazificētas 64 pilsētas un pilsētciemati.

Vieglā rūpniecība

1963. gadā apģērbu ražošana galvenokārt koncentrējās jaunizveidotajās ražošanas apvienībās „Latvija” (specializējās mēteļu, lietusmēteļu, vīriešu uzvalku šūšanā) un „Rīgas apģērbs” (šuva galvenokārt sieviešu kleitas, veļu). 1980. gadā apģērbu ražošanā bija nodarbināti 23% no visiem vieglās rūpniecības nozarē strādājošajiem. 23,3% Latvijā ražoto apģērbu eksportēja uz PSRS. Apģērbu ražošanas, kažokādu izstrādāšanas un krāsošanas nozares īpatsvars rūpniecībā 1985. gadā bija 4,2%, tajā bija nodarbināti 4,8% no kopējā strādājošo skaita.

Transports un sakari

Uz 1000 km² LPSR teritorijas 1967. gadā bija izbūvēti 43 km dzelzceļa, 348 km autoceļu (t.sk. 138 km ar cieto segumu). Bija izveidotas 466 starppilsētu pasažieru autobusu līnijas. Tika izveidoti 5 vietējie avioreisi, izbūvētas lidostas Rīgā, Liepājā, Rēzeknē. No 317 000 vieglajiem automobiļiem 261 000 piederēja privātpersonām.

Veselības aizsardzība un sociālā nodrošināšana

Tika ieviesta vispārēja bezmaksas veselības aizsardzība: visus medicīnas dienestu pakalpojumus un medikamentus apmaksāja valsts (aptiekās pirka bezrecepšu medikamentus pēc cilvēku pašu ieskatiem). Vidējais dzīves ilgums 1967. gadā bija palielinājies līdz 71 gadam (58 gadi 1936. gadā).
1967. gadā bija 410 000 pensionāru (no tiem 109 000 kolhoznieki). Strādnieku un kalpotāju pensijas veidoja trešdaļu vai pusi no vidējās darba algas. Diskriminējoša bija attieksme pret pensionētajiem kolhozniekiem. Apmēram līdz sešdesmito gadu vidum viņiem vispār nekādas pensijas nebija paredzētas. Kolhoznieku pensiju lielums bija simbolisks, 1970. gadā — vidēji 16,3 rubļi mēnesī, un vēl 1980. gadā tas bija vismaz par trešdaļu mazāks nekā strādniekiem un kalpotājiem.

Dzīves līmenis

1961. gada 1. janvārī notika naudas reforma, kad no apgrozības izņēma vecās naudas zīmes un laida apgrozībā jaunās, maiņas attiecībā 10:1. 1967. gadā vidējā mēnešalga bija 103 rubļi, kas kopā ar izmaksām no sabiedriskajiem fondiem (pensijām, stipendijām, izmaksām, rēķinot uz 1 iedzīvotāju izglītības un medicīnisko iestāžu, bērnudārzu un sanatoriju utt.) — 138 rbļ. mēnesī. Kolhoznieku darba alga sasniedza padomju saimniecībās strādājošo līmeni.
Pēc padomju statistikas datiem 1966. gadā vidējais pārtikas produktu patēriņš gadā uz 1 iedzīvotāju bija: 69 kg gaļas un tauku, 432 kg piena un piena produktu (pārrēķinot pienā), 157 olas, 20,6 kg zivju un zivju produktu, 41,9 kg cukura, 5,9 kg augu eļlas, 165 kg kartupeļu, 78 kg dārzeņu, 128 kg maizes produktu (maize, milti, putraimi, makaroni).
Vidēja neto darba samaksa tautsaimniecībā 1975. gadā bija 120 rubļu. Liellopu gaļa maksāja 1,90 rbļ/kg, cūkgaļa — 2,00 rbļ/kg, piens — 0,27 rbļ/litrā, sviests — 3,49 rbļ/kg, cukurs — 0,80 rbļ/kg.

Pēckara periods (1944—1953)

Otrā pasaules kara gados Latvijas tautsaimniecība bija ievērojami cietusi: bija sagrautas 3/4 rūpniecības uzņēmumu, visa enerģētika, uzspridzināti tilti, aptuveni 300 km dzelzceļa līniju, lauksaimniecības sējumu platības samazinājušās par 35%, mājlopu skaits — par 50%. 1945. gadā rūpniecība deva tikai 50% no 1941. gada produkcijas apjoma. Privātīpašums uz ražošanas līdzekļiem tika galīgi likvidēts, lauksaimniecībā īstenota plaša piespiedu lauku saimniecību kooperācija, veidojot kolhozus un sovhozus. Lauksaimnieki, kuri neiesaistījās kooperācija, tika represēti, kā rezultātā LPSR vairs nebija gandrīz neviena individuālā zemnieka. Pirmajā desmitgadē kolhozos nodarbinātie par darbu algu nesaņēma, tās vietā saņemot lauksaimniecības produkciju iztikai. Nereti gan par darbu arī maksāja, bet ļoti simboliski, piemēram, 4 kapeikas dienā.
Jau 1944. gadā tika atsākta agrārreforma. Līdz 1946. gadam tika izveidotas 49 000 jaunsaimniecības, kuru izveidošanai izmantoja 606 000 ha zemes. 1946. gadā Latvijā sākās kolhozu dibināšana. Sākotnēji tā notika ļoti lēnām, jo zemnieki nevēlējās stāties kolhozos. Taču zemnieku saimniecības tika apliktas ar nesamērīgi augstiem nodokļiem, kā arī zemnieki, kas neiesaistījās kolektivizācijā, tika represēti. Pēc 1949. gada marta deportācijām kolhozu skaits strauji pieauga. Ja 1948. gada decembrī Latvijā bija 893 kolhozi (10.2% zemnieku saimniecību), tad pēc deportācijām 1949. gada jūlijā jau 3857 kolhozi (76.7% zemnieku saimniecību) un 1950. gada decembrī jau 1776 (96.5 % zemnieku saimniecību). 1950. gada jūnijā tika pieņemts lēmums par mazo kolhozu apvienošanu.
1944.-1945. gados pastāvēja pārejas periods no vācu okupācijas laika reihsmarkām (RM) uz padomju rubļiem. Reihsmarkas mainīja pēc kursa 10 RM = 1 PSRS rublis. Veicot naudas reformu, 1947. gada 14. decembrī no apgrozības tika izņemti pirmskara rubļi (valsts kases zīmes) un červonci (banknotes), kurus, savukārt, pret jaunajām naudas zīmēm apmainīja attiecībā 10:1. Latvijas PSR tika plaši praktizēta brīvprātīgi-piespiedu kārtā veikta iekšējā aizņēmuma valsts obligāciju iegāde.
Uzreiz pēc atkārtotās padomju okupācijas daudzviet sākās bruņota nacionālo partizānu cīņa pret okupācijas varu, kura turpinājās līdz 1950. gadu vidum.
Ceremoniālo LPSR Augstākās Padomes prezidija priekšsēdētāja amatu līdz 1952. gadam ieņēma Augusts Kirhenšteins, pēc viņa Kārlis Ozoliņš. Valdību vadīja Vilis Lācis, kamēr reālais varas noteicējs bija LKP CK Pirmais sekretārs Jānis Kalnbērziņš.