Stagnācija PSRS

Stagnācijas iemesli

Lai arī zinātnieki un vēsturnieki joprojām strīdas par konkrētajiem stagnācijas iemesliem, tā bija loģisks padomju sistēmas attīstības rezultāts. Atsakoties no Staļina radikālās diktatūras, kas cilvēku labklājībai pievērsa minimālu uzmanību, un atsakoties no Hruščova nepārdomātajiem eksperimentiem ārpolitikā (Kubas raķešu krīze), ekonomikā (Rjazaņas brīnums) un sabiedrības liberalizācijā (Hruščova atkusnis), Staļina diktatūras gados augstākos partijas amatus sasniegušie Brežņevs, Kosigins, Mihails Suslovs, Šeļests, Podgornijs, Andropovs un citi vēlējās nodrošināt sev un pārējiem padomju iedzīvotājiem mierīgu dzīvi, izvairoties no jebkādiem eksperimentiem, kas varētu šo stabilitāti apdraudēt.
Divdesmit gadu laikā šāda politika neizbēgami noveda pie pilnīgas sistēmas stagnācijas. To pastiprināja arī augstāko partijas un valsts vadītāju novecošana un aizvien sliktākais veselības stāvoklis. Brežņeva veselība acīmredzami pasliktinājās viņa dzīves pēdējos piecos gados. Kosigins 1980. gadā mira ar vēzi. Vecie un slimie Andropovs un Čerņenko pie varas noturējās nedaudzus mēnešus.

Nosaukums

Savā runā PSKP 27. Kongresā Mihails Gorbačovs konstatēja, ka valsts ekonomikā un sabiedrībā novērojamas stagnācijas pazīmes. Perestroikas laikā visās valsts problēmās vainoja stagnāciju un Brežņevu.

Oficiālie dati un to kritika

Pēc oficiāli publiskotajiem PSRS statistikas rādītājiem, valsts turpināja nepārtraukti attīstīties. Ja 1960. gadā PSRS rūpnieciskās produkcijas apjoms sasniedza 55% no ASV, tad 1980. gadā tika apgalvots, ka tas sasniedzis jau vairāk kā 80%. Propaganda uzsvēra, ka tiek celti jauni rūpniecības uzņēmumi un pat jaunas pilsētas, ekspluatācijā nodoti desmitiem miljonu jaunu dzīvokļu. Astoņās PSRS pilsētās uzcēla metro. Pieauga ledusskapju, televizoru, telefonu un personīgo automašīnu skaits. Attīstījās sports, notika 1980. gada Maskavas Olimpiāde. PSRS turpināja kosmosa izpētes programmas. Nepārtraukti palielinājās ogļu un tērauda ražošana. Padomju kombainu un traktoru tūkstoši nodrošināja rekordlielas ražas. Lauku zemēs veica meliorāciju un irigāciju. Pilsētās ieviesa dabasgāzi apkurei un ēdiena gatavošanai. Iedzīvotājiem bez maksas nodrošināja bērnudārzus, skolas, dzīvokļus, darbavietas un medicīnas aprūpi. Valsti no kara briesmām aizsargāja varena armija un atomieroči.
Oficiālās propagandas kritiķi norāda uz to, ka stagnācijas laika panākumi bija šķietami, maksāja pārāk dārgi, nebija ilgtspējīgi un noveda pie galīgā padomju sistēmas sabrukuma.
Paļaujoties uz augstajām naftas un gāzes cenām, PSRS nevis mēģināja reformēt savu sistēmu, bet tērēja aizvien vairāk un vairāk naudas šķietamās labklājības un izaugsmes ilūzijas uzturēšanai. Valsts aizvien vairāk atpalika augsto tehnoloģiju un skaitļotāju ieviešanā, visi (izņemot ieročus) ražotie produkti bija nepievilcīgi un zemas kvalitātes. Darbaspēku izmantoja neefektīvi, problēmas radīja lielais alkohola patēriņš darbinieku vidū. Līdz ar naftas cenu kritumu 80. gadu vidū, strauji kritās arī PSRS ienākumi un spēja uzturēt esošo sistēmu.
Pat viltotie oficiālie dati uzrādīja attīstības ātruma kritumu. Astotā piecgade, kuras laikā īstenoja Kosigina reformas, uzrādīja nacionālā kopprodukta pieaugumu par 7,7%, devītajā piecgadē pieaugums bija 5,7%, desmitajā piecgadē 4,2%, bet vienpadsmitajā piecgadē 3,5%. Pēc CIA aprēķiniem, šie rādītāji bija attiecīgi tikai 4,9%, 3%, 1,9% un 1,8%. Ap 1980. gadu PSRS nacionālais kopprodukts bija 60% no ASV.

Ideoloģiskā kontrole

Ekonomiskās un sadzīves stagnāciju papildināja politiskā stagnācija, kas sākās pēc Hruščova gāšanas 1964. gada oktobrī. Lai arī pēc viņa nepārdomāto un nepārtraukto reformu laika bija tikai sagaidāms stabilitātes periods, jaunā padomju vadība nepiedāvāja jaunus, aizraujošus saukļus. Ap 1975. gadu izvērsās Brežņeva personības kults. Ikdienā turpinājās vienmuļa saukļu atkārtošana. Tika pieļauts zināms personīgās brīvdomības līmenis, pieprasot vien publisku atbalstu padomju sistēmai.
Jebkādu politisko reformu vai diskusiju iespējamība beidzās 1968. gada augustā, kad Varšavas līguma valstis okupēja Čehoslovākiju un apspieda Prāgas pavasari. Intelektuāļiem signāls par pilnīgām Hruščova atkušņa palieku beigām bija žurnāla „Novij mir” redaktora Tvardovska atstādināšana no amata 1970. gada sākumā. Inteliģences vidū sāka izpausties atklāts vai slēpts disidentisms, esošās sistēmas kritika, sūdzību vēstuļu rakstīšana, Rietumu radio staciju klausīšanās un aizliegtās literatūras izplatīšana. Par redzamāko disidentu kļuva padomju akadēmiķis Andrejs Saharovs.
VDK, neizvēršot masu teroru, kontrolēja un apspieda aktīvākās politiskās neapmierinātības izpausmes. Disidentu apspiešanai izmantoja dažādas metodes. Dažus redzamākos izsūtīja no valsts (piemēram, rakstnieku Solžeņicinu), daudzus citus notiesāja uz sodu Sibīrijas nometnēs. Plaši izvērsa disidentu ieslodzīšanu psihiatriskajās slimnīcās un viņu piespiedu sazāļošanu, uzskatot, ka tikai nenormālais var būt neapmierināts ar padomju varu. Šīs prakses dēļ padomju psihiatrus izslēdza no starptautiskajām psihiatru organizācijām. Lai arī valsts piecieta reliģijas pastāvēšanu, joprojām notika zinātniskā ateisma kampaņas, baznīcu apmeklētājus novēroja VDK aģenti un īpašu cīņu izvērsa pret Jehovas lieciniekiem.
Lai samazinātu pārspīlēto attīstības lozungu nesakritību ar padomju iedzīvotāju ikdienas realitāti, PSKP pārtrauca solīt drīzu komunisma ieviešanu. 1971. gada PSKP kongresā Brežņevs ieviesa atīstītā sociālisma konceptu, kas pamatojās uz to, ka Padomju Savienībā pastāv sociālisms un pāreja uz komunismu notiks ilgtermiņā. PSKP 25. kongresā šī ideja tika attīstīta tālāk, par galvenajiem attīstības mērķiem nosakot tehnoloģisko progresu un modernizāciju.

Ebreju izceļošana

Pēc Izraēlas uzvarām 1967. un 1973. gadu karos ar arābu valstīm, strauji pieauga PSRS ebreju lepnums par ebreju valsti un savas atšķirīgās identitātes apzināšanās. Sākās masveida pieprasījumu iesniegšana emigrācijai no PSRS uz Izraēlu. Lai arī periodiski traucēta, ebreju aizbraukšana no PSRS turpinās visu stagnācijas periodu un valsti pameta ap 250 000 cilvēku.
Paralēli pieaugošajām ebreju aktivitātēm izvērsās oficiāli sankcionēts antisemītisms. Padomju prese izvērsa per Izraēlu vērstu propagandas kampaņu, kas cionismu pielīdzināja aparteīdam un fašismam. Ebrejus vairs neuzskatīja par lojāliem padomju pilsoņiem, viņus atlaida no amatiem vai ierobežoja viņu karjeras iespējas.

Kultūras kontrole

Lai arī PSRS joprojām oficiāli cēla komunismu, partija vairs neizvirzīja pārspīlētus saukļus un vairāk koncentrējās uz sistēmas nostiprināšanu. Lai veidotu „padomju tautu”, lielu uzmanību pievērsa kino, literatūrai un mākslai, kas pilnībā bija pakļauta valsts un partijas organizāciju kontrolei. Visiem literātiem un kultūras darbiniekiem bija jābūt savu nozares savienību biedriem. Talantīgākie un populārākie no viņiem saņēma nomenklatūras privilēģijas – lielākus ienākumus, dzīvokļus, automašīnas, ceļazīmes uz sanatorijām un tiesības doties uz ārzemēm padomju delegāciju sastāvā.
Grāmatas izdeva milzīgās tirāžās - desmitos un simtos tūkstošos eksemplāru. Lai arī televīzijas aparāti kļuva aizvien izplatītāki, raidījumi nenotika visu dienu, tāpēc galvenais masu izklaides avots bija kinoteātri. Paralēli padomu kinofilmām, ierobežotā skaitā rādīja arī sociālistisko valstu filmas un īpaši atlasītas rietumvalstu filmas, kas parasti bija komēdijas vai izklaidējošas piedzīvojumu filmas. Vēl 80to gadu vidū kinoteātri regulāri rādīja 60to gadu franču komēdijas ar Luiju de Finesu.

Tehnoloģiskā atpalicība

Lai arī PSRS ražoja visvairāk tērauda, cementa un traktoru pasaulē, tā nespēja šo potenciālu izmantot gudrai un modernai valsts attīstībai laikā, kad Rietumvalstis pārgāja uz jaunu tehnoloģiskās attīstības posmu. Lielāko daļu moderno tehnoloģiju kopēja no ārzemju produktiem, legāli iepirka no ārzemēm (Žiguļu ražošanas licenci no FIAT) vai arī nozaga, izmantojot VDK spiegu tīklu. 60. gadu beigās PSRS zaudēja ASV sacensībā par izsēšanos uz Mēness, vēlāk kopēja ASV Space Shuttle programmu, lai izveidotu kosmisko kuģi Buran.
Viena no Brežņeva cerībām, uzlabojot attiecības ar ASV, bija jaunāko tehnoloģiju iepirkšanas iespēja. Tas ļautu sākt ražot konkurētspējīgus padomju produktus. Sākoties jaunām sankcijām, tirdzniecība kļuva aizvien grūtāka. Plaši izvērsās industriālā spiegošana un nelegāla tirdzniecība. Liela daļa PSRS ražošanas iekārtu bija novecojušas, nedodot iespējas noturēt esošos ražošanas apjomus.

Preču deficīts PSRS

Visas PSRS pastāvēšanas laiku iedzīvotāji saskārās ar pārtikas un vieglās rūpniecības preču trūkumu. Stagnācijas gados aizvien pieaugošajam un neparedzamajam preču deficītam bija vairāki iemesli. Padomju piecgažu un plānveida ekonomikas modelis bija neelastīgs un nespēja paredzēt un apmierināt iedzīvotāju vajadzības pēc pārtikas un sadzīves precēm.
Preču pārdošanas sistēmā galvenais bija nevis pircējs un patērētājs, bet ražotājs un pārdevējs, kurus, jebkādas konkurences trūkuma apstākļos, interesēja vienīgi plāna izpilde, nevis pircēju apmierinātība. Padomju precēm trūka pievilcīga dizaina, augstas kvalitātes un reālajam pieprasījumam atbilstoša piedāvājuma. Vienus un tos pašus produktu modeļus ar minimālām izmaiņām ražoja gadu desmitiem ilgi.
Daudzus „prestiža” produktus – TV, ledusskapjus un īpaši jau vieglās automašīnas – iegādāties varēja izstāvot īpašas rindas. Tas radīja dažādas korupcijas iespējas. Automobiļu iegādei nereti organizēja mahinācijas, piemēram, kā attēlota Rīgas kinostudijas filmā „Dāvana vientuļai sievietei”.
Pastāvēja milzīgs melnais tirgus un preču pārdošana paziņām. Ražošanas procesā līdz pat 20% produkcijas norakstīja kā brāķi, taču patiesībā to pārdeva melnajā tirgū. Pārdevēji izmantoja piekļuvi precēm kā personīgās peļņas avotu, pārdodot preces melnajā tirgū par palielinātām cenām.
Pircēji zināja, ka nekad nevar rēķināties ar preču esamību veikalos, tāpēc bieži vien pirka visu pēc kārtas, vai nu vēlākai izmantošanai, vai pārdošanai tālāk melnajā tirgū. Vienlaikus, veikalos bieži ilgstoši stāvēja neizpirktas zemas kvalitātes un nepieprasīta dizaina preces, kas bija saražotas pēc plāna. Preču deficītu veicināja arī pieaugošās algas, kurām nesekoja līdzvērtīgs preču un pakalpojumu cenu un pieejamības kāpums.
1970. gadā Gosplan pētījums brīdināja, ka 8. piecgade rada situāciju, kurā visi attīstības rādītāji varētu samazināties. Pētījuma autori brīdināja, ka veidojas plaisa starp valsts iespējām, ekonomikas vajadzībām, patēriņa priekšmetu ražošanu un iedzīvotāju ienākumiem. Trūkstot precēm, ko pirkt, algu celšana iedzīvotājiem vairs nekalpoja kā produktivitātes stimulators. Aizvien redzamākā propagandas saukļu un dzīves realitāte iedzīvotājos radīja cinismu pret pastāvošo iekārtu. Amerikas apsteigšanās vietā sākās visa rietumnieciskā pielūgšana. Iedzīvotāji un valsts vadība saprata, ka padomju sistēma nespēja radīt konkurētspējīgus produktus, sākot aizvien vairāk iepirkt rietumu tehnoloģijas un produktus. Padomju rūpnīcas neslēpjoties kopēja rietumu produktus. Veidojās patērētāju kultūra un mantu kults, ko veicināja tas, ka valsts iedzīvotāju lielākā daļa dzīvoja pilsētās. Šo gadu filmas bieži atklāti rādīja sabiedrības problēmas, kas analizējot no mūsdienu skatu punkta, skaidri demonstrē sabiedrības ilūziju zudumu un sistēmas dzīvotnespēju.
Sliktāk apgādāto lauku un mazpilsētu iedzīvotāji regulāri devās uz lielpilsētām, kur iztukšoja pārtikas un rūpniecības preču veikalus. Veidojās “blata” un paziņu sistēma. Pārdevēji izmantoja savu kontroli pār precēm, lai tās piedāvātu savam paziņu un neformālo klientu lokam apmaiņā pret nelielu kukuli. Par iekļūšanu restorānā bija jāmaksā šveicaram, automehāniķi tirgojās ar vienmēr trūkstošajām auto detaļām. Nomenklatūra izmantoja savas iespējas iepirkties slēgtos veikalos, kur par zemām cenām iegādājās deficītās preces tālākai pārdošanai melnajā tirgū vai komisijas veikalos. Lielpilsētās, kuras apmeklēja ārzemju tūristi, iedzīvotāji mēģināja no tiem iegādāties drēbes un citus priekšmetus. 1965. gadā uz ārzemēm (galvenokārt Austrumu bloka valstīm) devās 1,2 miljoni tūristu, 1975. gadā 2,5 miljoni un 1985. gadā 4,5 miljoni. Uz Rietumvalstīm regulāri devās nomenklatūras pārstāvji, diplomāti, tehniskie speciālisti, sportisti un jūrnieki, kas izmantoja iespējas iegādāties preces tālākpārdošanai.
70. gadu vidū valsts augstākā vadība vairs pat nemēģināja meklēt risinājumus problēmām, kuras izdevās piesegt vienīgi pārdodot naftu un gāzi pasaules tirgos. Brežņevs runāja par “neizsmeļamajiem” Sibīrijas dabas resursiem.

Dabas resursi un enerģijas sektors

Pēc oficiālajiem datiem naftas un naftas produktu eksports no PSRS pieauga no 75,7 miljoniem tonnu 1965. gadā līdz 193,5 miljoniem tonnu 1985. gadā. Naftas eksporta straujo izaugsmi veicināja jaunapgūtie Rietumsibīrijas naftas lauki un pieaugošās naftas cenas pasaules tirgū. Ja 1965. gadā PSRS no naftas eksporta ieguva 670 miljonus dolāru, tad 1985. gadā tie bija jau 12,84 miljardi dolāru. Paralēli, apmēram piecas reizes pieauga dabasgāzes ieguve. Naftas dolāri ļāva Brežņevam uzturēt stagnējošo PSRS, Austrumu bloka valstis un sociālistiskos režīmus jaunattīstības valstīs.
Rietumsibīrijas naftas atradņu apgūšana ļāva saglabāt izaugsmi enerģijas sektorā. Taču arī šeit problēmas radīja nepietiekamais naftas ieguves tehnikas un iekārtu daudzums. Vecākos naftas reģionos (Urālu-Volgas, Kaspijas, Centrālāzijas reģionos) naftas ieguve sāka kristies. PSRS sāka slēpt datus par neiepriecinošajiem naftas ieguves apjomiem. Naftas cenu krišanās 80. gadu sākumā vājināja PSRS un veicināja ASV izaugsmi. Naftas ieguves tehnoloģiskās problēmas noveda pie eksporta apjomu samazināšanās. Taču Rietumiem pārdotās naftas apjoms nedaudz pieauga. To panāca, samazinot padomju naftas piegādes Austrumu bloka valstīm. Enerģijas sektora problēmas, un nepieciešamība saglabāt augstus eksporta valūtas ienākumus noveda pie degvielas taupīšanas un trūkuma valstī.
Vienlaikus ļoti strauji pieauga dabasgāzes ieguve. Lielas cerības lika uz Urengojas gāzes vadu, pa kuru bija paredzēta gāzes piegāde Rietumeiropai. Reigana ieviesto sankciju dēļ tā celtniecība uz pāris gadiem ievilkās. Lai risinātu problēmu ar elektrības ražošanu, aizvien vairāk uzmanības veltīja AES celtniecībai. Tam traucēja padomju iekārtu problēmas, un Rietumu nevēlēšanās pārdot modernās tehnoloģijas. Energoefektivitātei traucēja novecojušās padomju fabrikas, kas tērēja daudz vairāk enerģijas nekā ASV un Rietumi.

Kolektīvā vadība

Hruščovs vienlaikus ieņēma PSKP Pirmā sekretāra un Ministru padomes priekšsēdētāja amatus. Augstākās padomes Prezidija priekšsēdētāja amats bija tīri ceremoniāls. Pēc Hruščova gāšanas Brežņevs kļuva par Partijas vadītāju, Kosigins par Premjerministru un Podgornijs par Augstākās padomes Prezidija priekšsēdētāju, tādējādi sekojot kolektīvās vadības modelim, kuru uzskatīja par ideoloģiski pareizāko. Faktiski valsti vadīja partijas politbirojs, kurā izveidojās vairāki grupējumi. Kosigins, Podgornijs un Kiriļenko bija liberāļi, Brežņevs un Pelše ieņēma mēreno nostāju, kamēr Mihails Suslovs vadīja staļiniskos konservatīvos.
Kosiginam un Brežņevam bija atšķirīgi uzskati par ekonomiku. Ja Kosigins aizstāvēja viedokli, ka PSRS jāattīsta plaša patēriņa vieglās nozares, tad Bežņevs vēlējās vairāk investēt smagajā industrijā, lauksaimniecībā un aizsardzībā. Brežņevs sākotnēji bija politiski pārāk vājš, lai citiem uzspiestu savu gribu, tāpēc līdz pat 1971. gadam Kosigins varēja īstenot savas ekonomiskās reformas, kā arī 1967. gadā doties uz ASV, lai pārstāvētu PSRS tikšanās laikā ar ASV Prezidentu Džonsonu.
Brežņevam izdevās atbrīvoties no saviem oponentiem, kā arī samazināt Kosigina varu, kurš, līdz savai nāvei 1980. gadā ieņēma otršķirīgu lomu. 1977. gadā, pieaugot Brežņeva personības kultam un varai, viņš no amata atlaiž Podgorniju, un kļūst par Augstākās padomes Prezidija priekšsēdētāju. Atlikušos dzīves gadus viņš ir neapšaubāms PSRS līderis, lai arī tieši šajos gados viņa veselības stāvoklis pasliktinās. Plaši uzplaukst Brežņeva personības kults. Lēmumu pieņemšanu Politbirojā joprojām noteica dažādu frakciju intereses, starp kurām Brežņevs izvēlējās sev piemērotāko kursu, lai arī viņa dzīves pēdējos gados viņa darbaspējas bija minimālas.

Kadru stabilitātes politika

Pēc Staļina terora un Hruščova radikālo partijas reformu gadiem, nomenklatūra vēlējās stabilitāti, tāpēc viens no jaunā režīma solījumiem 1964. gadā bija nodrošināt kadru stabilitātes politiku. Brežņeva varas ērai bija simptomātiski tas, ka partijas vadītāji savus amatus nemainīgi ieņēma 10, 15, 20 gadus. Pat smagi padomju korupcijas un noziedzības gadījumi tika piesegti, ja pārkāpējs izrādīja lojalitāti Brežņevam. Kā izņēmums, ilggadīgos Azerbaidžānas PSR un Gruzijas PSR kompartijas vadītājus nomainīja vietējie VDK vadītāji (Heidars Alijevs un Eduards Ševardnadze) pēc tam, kad ar VDK vadītāja Andropova atbalstu viņi bija pierādījuši savu priekšgājēju masīvo korupciju, ko vairs neizdevās noslēpt.
Kadru stabilitāte noveda pie tā, ka partijas darbiniekiem bija minimālas karjeras izaugsmes iespējas un viņi izmantoja savu esošo amatu, lai gūtu maksimālo personīgo labumu. Uzplauka korupcija un valsts īpašuma izmantošana personīgajām vajadzībām. Amatu stabilitāte un privilēģiju sistēma noveda pie nomenklatūras aizvien lielākas nodalīšanās no reālās padomju dzīves, tā neveicināja inovācijas vai vēlmi kritizēt sistēmas problēmas.
PSKP 26. kongress 1981. gada sākumā bija pirmais 50 gadu laikā, kurā nenotika nekādas izmaiņas Politbiroja vai Centrālkomitejas sastāvā. Izmaiņas valsts un partijas vadībā varēja nest tikai augstāko vadītāju nāve, kuru dēļ laika posmu no 1980.-85. gadam neformāli sauc par "lepno bēru ēru". Šajā laikā nomira trīs ģenerālsekretāri, vairāki Politbiroja locekļi, Centrālkomitejas vadītāji un ministri.

Ārpolitika

Lai arī ideoloģiskā propaganda pret kapitālistiem, ASV militāristiem un CIP aģentiem aktīvi turpinājās, ārpolitikā dominēja pragmatisks kurs ar mērķi normalizēt attiecības ar ASV un Rietumeiropas valstīm. PSRS bija izdevīga dažādu bruņošanās ierobežošanas līgumu noslēgšana, kas ļāva ierobežot pretinieka bruņojumu, vienlaikus saglabājot savu nesen sasniegto supervaras stāvokli. Pēc milzīgām investīcijām bruņojuma attīstībā 60to gadu otrajā pusē, PSRS uzskatīja, ka tās militārā varenība ir nodrošinājusi tai līdzvērtīgu stāvokli ar ASV un abas valstis var atļauties uzlabot attiecības.
Brežņevs par savas ārpolitikas galveno sasniegumu uzskatīja Starptautiskā saspīlējuma atslābuma politiku attiecībā ar ASV. Notika vairākas Brežņeva tikšanās ar ASV Prezidentiem Niksonu un Fordu. Abas valstis vienojās ne tikai ierobežot bruņošanos, bet arī attīstīt tirdzniecību. 1975. gadā beidzās Vjetnamas karš, notika kopīga ASV-PSRS kosmosa misija un tika parakstīta Helsinku vienošanās. Taču sadarbību sāka graut ASV un PSRS atšķirīgās intereses Trešās pasaules valstīs, kad tām sāka traucēt globālās padomju impērijas aizvien aktīvākā iesaiste Trešās pasaules sociālistisko režīmu militārā atbalstā (Angola, Etiopija, Mozambika, Vjetnama). Abu lielvaru attiecības radikāli pasliktinājās pēc PSRS karaspēka ieiešanas Afganistānā. ASV un PSRS aizvien atklātāk sāka militāri atbalstīt sev lojālos režīmus Trešajā pasaulē. Galvenie sadursmju lauki bija Āfrika (Angola, Etiopija), Tuvie Austrumi (Izraēlas-arābu konflikti) un Centrālamerika (Nikaragva, Salvadora, Grenāda).
Reaģējot uz PSRS iebrukumu Afganistānā, ASV un daudzas citas pasaules valstis boikotēja Maskavas Olimpiādi. 1981. gada kara stāvokļa ieviešana Polijā abu valstu attiecības noveda līdz zemākajam punktam. Jaunievēlētais Prezidents Reigans bija izteikti pretpadomisks, palielināja militāro budžetu un sāka sniegt atbalstu pretpadomju cīnītājiem Trešajā pasaulē. Pieaugošais saspīlējums noveda pie reāliem atomkara draudiem 80to gadu sākumā. 1983. gads iezīmējās ar īpaši saspīlētām lielvalstu attiecībām. Martā ASV Prezidents Ronalds Reigans nosauca PSRS par „ļaunuma impēriju”. Septembrī PSRS gaisa spēki notrieca Dienvidkorejas pasažieru lidmašīnu, kas bija ielidojusi PSRS gaisa telpā. Novembrī PSRS pārtrauca sarunas ar ASV par atomieroču samazināšanu Eiropā, jo reaģējot uz PSRS raķešu izvietošanu Austrumeiropā, ASV Rietumeiropā sāka izvietot savas vidējās darbības atomraķetes. Decembrī arī pārtrauca sarunas par stratēģisko atomieroču samazināšanu. 1984. gadā PSRS un tās sabiedrotās valstis boikotēja Losandželosas Olimpiādi.

Andropova reformas

Pēc Brežņeva nāves par ģenerālsekretāru ievēlēja ilggadējo Valsts drošības komitejas vadītāju Juriju Andropovu, kurš, līdz savai nāvei 15 mēnešus vēlāk, pieņēma vairākus lēmumus ar mērķi likvidēt korupciju nomenklatūras vidū un celt darba disciplīnu strādnieku vidū. Andropovu Politbirojā atbalstīja ietekmīgie Ustinovs un Gromiko, kā arī jaunākie Gorbačovs, Romanovs, Ševardnadze un Alijevs. Par viņa vietnieku kļuva Čerņenko, kurš bija uzticams brežņevists un pats bija cerējis uz varu pēc Brežņeva nāves.
1982. gada 22. novembrī Andropovs sasauca Centrālkomitejas plēnumu, kurā signalizēja neapmierinātību ar jauno tehnoloģiju ieviešanas problēmām un pasludināja ekonomikas "paātrinājuma" saukli. Viņš signalizēja kadru izmaiņas un kritizēja transporta, metalurģijas un celtniecības ministrijas.
1982. gada decembrī izvērsās ārpus darbavietām esošo cilvēku tvarstīšana. Milicija sāka tvarstīt cilvēkus uz ielām, kinoteātros un veikalos, lai noskaidrotu, kāpēc viņi neatrodas darbā. Ražošanā ieviesa reformas, kas atgādināja 1965. gada Kosigina reformas, uzņēmumiem ļāva paturēt daļu peļņas un būs neatkarīgākiem no centrālās plānošanas norādījumiem. Pārtikas veikalu plauktos parādījās lētāks degvīns un liels daudzums Austrumeiropā ražotu plaša patēriņa preču.
Sākās korumpēto amatpersonu aresti un veiktas tīrīšanas augstākajos varas ešelonos. 1983. gadā sākas cīņa pret sistēmisko korupciju Uzbekijas PSR.
Andropovs sāka augstāko partijas un valdības darbinieku maiņu, kas turpinājās Čerņenko varas laikā. Ilgstoši amatus ieņēmušos ar godu nosūtīja pensijā, vai aizrotēja uz prestiža amatiem. Kopumā Centrālkomitejā un PSRS valdībā nomainīja 30% darbinieku, bet republiku un reģionu vadībā 20%. No 10 PSKP sekretāriem nomainīja 3, no 23 PSKP Centrālkomitejas departamentu vadītājiem nomainīja 8, no 153 apgabalu vadītājiem nomainīja 35. No 64 valdības ministriem nomainīja 12, no 24 valsts komiteju vadītājiem nomainīja 12. No aptuveni 300 Centrālkomitejas locekļiem 8 nomira, 18 devās pensijā, 42 pārcēla citos amatos un 2 atbrīvoja no amata. Jaunieceltie darbinieki vidēji bija 10 - 15 gadus jaunāki par iepriekšējiem. Novecojošos pensionārus aizvietojot ar pusmūža vadītājiem. Daudzi no jaunieceltajiem Gorbačova varas laikā ieņēma augstākos amatus, kā nākamais PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs Nikolajs Rižkovs un Gorbačova padomnieks Jegors Ļigačovs.
Andropovs par savu politisko pēcnācēju vēlējās redzēt Mihailu Gorbačovu, kurš bija jaunākais Politbirojā. Patiesie viņa plānoto reformu apjomi un mērķi nav zināmi, jo Andropovs drīz mira, taču PSRS pastāvēšanas aizstāvji uzskata, ka viņam būtu mēģinājis valsti attīstīt līdzīgi Ķīnai – vienlaicīgi liberalizēt ekonomiku un saglabāt partijas diktatūru.

Čerņenko valdīšana

1984. gada 13. februārī par ģenerālsekretāru ievēlēja Konstantīnu Čerņenko. 72 gadus vecais Čerņenko bija smagi slims un viņa ievēlēšana bija pēdējais Politbiroja vecās gvardes mēģinājums noturēt varu. Centrālkomitejas veterāns Čerņenko daļēji apturēja Andropova iesāktās korupcijas izmeklēšanas un vērienīgās darbinieku izmaiņas. Taču Čerņenko uzstāja, ka jāturpina palielināt vieglās rūpniecības preču ražošana un jāsamazina aizsardzības budžets. Šo nesaskaņu dēļ Čerņenko no amata atbrīvoja PSRS Ģenerālštāba priekšnieku maršalu Nikolaju Ogarkovu. 1984. gada maijā Ogarkovs publicēja rakstu, kurā aizstāvēja militārās varenības pieaugumu. Tas bija pretrunā ar partijas vadības centieniem vairāk uzmanības veltīt civilajai ražošanai.
Čerņenko turpināja Andropova iesāktās runas pret varas koncentrēšanos partijas nomenklatūras un birokrātijas rokās, brīdinot, ka iesāktajām ekonomiskajām izmaiņām (ko parasti dēvēja par zinātniski-tehnisko revolūciju) drīz sekos politiskās. Tādējādi jau pirms Gorbačova nākšanas pie varas partijas augstākā vadība ideoloģiski bija gatava reformām.
Čerņenko turpināja Andropova iesākto cīņu pret korupciju un sociālistiskā īpašuma izzagšanu. Tika piespriesti un izpildīti vairāki nāvessodi. Nošāvās Brežņeva draugs, Iekšlietu ministrs Ščolokovs. Turpinājās aresti Uzbekijas PSR, kur kokvilnas krāpniecības rezultātā valstij bija nozagti 2 miljardi rubļu. Lai arī augsta līmeņa korupcija bija izplatīta daudzās republikās, politiskā līdzsvara dēļ izmeklēšanas aprobežojās ar Vidusāziju un Aizkaukāzu.
Čerņenko vēlējās panākt Gorbačova ievēlēšanu par Centrālkomitejas otro sekretāru, taču tam pretojās daļa Politbiroja, premjera Tihonova vadībā, kas uzskatīja par lauksaimniecību atbildīgo Gorbačovu par nepieredzējušu lielajā politikā. Tihonovs pats cerēja uz ģenerālsekretāra posteni, kuru varētu mantot viņa atbalstītāji Politbirojā Romanovs un Dolgihs. Gorbačovu atbalstīja ietekmīgais Aizsardzības ministrs Ustinovs. Lai arī formāls lēmums izpalika, slimā Čerņenko vietā sapulces parasti vadīja Gorbačovs. Kā atbildīgais par lauksaimniecību, viņš bieži kritizēja pārtikas pārstrādes nozari par lielajiem ražas zaudējumiem, par problēmām ar produktu pārstrādi un uzglabāšanu, kas padara bezjēdzīgas visas lielās investīcijas ražu celšanā.
Lai nodrošinātu ražošanu ar darbaspēku, skolās ieviesa vienu darba dienu, kad mācību vietā skolēni devās uz ražotnēm apgūt amatu un veikt fizisku darbu. Tas pasliktināja izglītības kvalitāti. Lai izbrīvētu šo dienu, skolu programmās samazināja humanitāro stundu skaitu. Skolēnus par darbaspēku pārvērst neizdevās, toties smagi cieta izglītības kvalitāte. Vienīgie ieguvēji bija skolotāji, kam algas pieauga par aptuveni 30%.
1985. gada 9. janvārī Čerņenko Politbirojam piedāvāja doties pensijā. Ierosinājumu kā parasti noraidīja. Februāra beigās TV parādīja knapi dzīvo Čerņenko piedalāmies Augstākās Padomes vēlēšanās. 10. martā viņš beidzot nomira.