Indijas vēsture

Akmens laikmets

Atsevišķas Homo erectus atliekas Narmadas ielejā Hatnorā Centrālajā Indijā norāda, ka Indija bijusi apdzīvota jau vismaz kopš Pleistocēna ēras vidus (pirms 200 000 līdz 500 000 gadiem). Pēdējie atradumi Tamilnādā norāda uz pirmo anatomiski mūsdienīgo cilvēku klātbūtni apmēram pirms 75 000 gadu.
Senākā arheoloģiskā apmetne Dienvidāzijā ir paleolīta hominīdu apmetne Soanas upes ielejā mūsdienu Pakistānas teritorijā.Mezolīta periods Indijas subkontinentā sākās apmēram pirms 30 000 gadu un aptvēra 25 000 gadu laikaposmu. Pēc pēdējā ledus laikmeta beigām pirms apmēram 12 000 gadu iedzīvotaju skaits strauji pieauga. Pirmās pastāvīgās apmetnes izveidojās pirms 9 000 gadiem Bhimbetkas klinšu mājokļos mūsdienu Madhja Pradēšā.
Senākās neolīta kultūras pēdas ir atrastas zem ūdens Kambatas līcī Indijā un ar radioaktīvā oglekļa metodi tās ir datētas ar 7500. gadu p.m.ē. Pirmā norāde par dzīvi ciematos ir Mehrgarhas neolīta apmetnē (pēc 7000. gada p.m.ē.) mūsdienu Beludžistānā,, starp 6000. un 2000. gadu p.m.ē. neolīta kultūra parādījās Indas ielejas reģionā un starp 2800. un 1200. gadu p.m.ē. arī Dienvidindijā.

Bronzas laikmets

Indijas subkontinenta pirmā bronzas laikmeta urbānā civilizācija bija Indas ielejas civilizācija, kurs pimsākumi izsekojami līdz pat 3300. gadam p.m.ē. ar galvenajām apmetnēm Mohendžo Daro, Lotalā un Harapā.
Civilizācija sākotnēji atradās mūsdienu Indijā (Gudžaratas, Harjānas, Pendžābas un Radžastānas provincēs) un mūsdienu Pakistānā (Sindas, Pendžābas un Beludžistānas provincēs). Tā centrējās ap Indas upi un tās pietekām un paplašinājās Gagaras-Hakras upes ielejā, Gangas-Jamunas Doabā, Gudžarātā un Afganistānas ziemeļos. Vēsturiski senās Indijas daļa ir viena no agrākajām urbānajām civilizācijām, līdztekus Mezopotāmijai un Senajai Ēģiptei. Senās Indas ielejas iedzīvotāji, harapieši, izstrādāja jaunas metalurģijas tehnikas un ieguva varu, bronzu, svinu un alvu.
Indas ielejas civilizācija, kas pastāvēja no apmēram 2600. līdz 1900. gadam p.m.ē., iezīmēja urbānās civilizācijas sākumu subkontinentā. Senās civilizācijas ietvēra tādus urbānos centrus kā Dolavira, Kalibangana, Rupara, Rakigarhi, Lotala mūsdienu Indijā un Harapa, Ganerivala, Mohendžo-daro mūsdienu Pakistānā. Civilizācija ir ievērojama ar tās pilsētām, kas būvētas no ķieģeļiem, ceļmalu drenāžas sistēmām un daudzstāvu namiem.

Vēdiskais periods

Vēdisko periodu raksturo indoāriešu kultūra, kas saistīta ar svētajiem Vēdu tekstiem, kas tikuši mutiski sacerēti vēdiskajā sanskritā. Vēdas, līdztekus Ēģiptes un Mezopotāmijas tekstiem, ir viens no vecākajiem tekstiem, kas saglabājies līdz mūsdienām. Vēdiskais periods turpinājās no apmēram 1500. līdz 500. gadam p.m.ē., liekot pamatus hinduismam un citiem kultūras aspektiem agrīnās Indijas sabiedrībā. Ārieši ieviesa vēdisko civilizāciju visā Ziemeļindijā un pakāpeniski arī Gangas līdzenumā.
Šis periods sākās indoāriešu valodās runājošo cilšu, kas sevi sauca par āriešiem (ārya), migrācijas rezultātā. Viņi pakļāva vietējās tautas, ko sauca par dāsiem. Āriešu izcelsme ir strīdīga, viens no viedokļiem ir, ka tie nākuši no Centrālāzijas, kamēr cits uzskats ir, ka tie ir dzīvojuši Indijā jau kopš laikiem pirms Indas ielejas civilizācijas, kā tas ir minēts dažos no Rigvēdas tekstiem.
Agrīnā vēdiskā sabiedrība sastāvēja galvenokārt no lopkopju grupām. Vēlāk Rigvēdas āriešu sabiedrība kļuva aizvien agrikulturālāka un sociāli tika organizēta ap četrām varnām. Papildus hinduisma pamattekstiem vēdām, šajā periodā sākotnējo izcelsmi ieguva sanskrita eposu Rāmājanas un Mahābhāratas galvenās tēmas. Agrīnā indo-āriešu klātbūtne, iespējams, daļēji atbilst okera keramikas arheoloģiskajiem atradumiem.
Kuru valsts laikā ap 1000. gadu p.m.ē. ziemeļrietumu Indijā sākās dzelzs laikmets, kad tika sacerētas Atarvavēdas — pirmais Indijas teksts ar dzelzs pieminēšanu (śyāma ayas): burtiski "melnais metāls". Pelēkās krāsas izstrādājumu kultūra, kas aptvēra lielāko daļu Indijas ziemeļu, bija izplatīta apmēram no 1100. līdz 600. gadam p.m.ē. Šī perioda vēlāka daļa atbilst pieaugošajai pārejai no dominējošās cilšu sistēmas uz karaļvalstu, sauktu par Mahadžanapadām, veidošanos.

Mahadžanapadas

Vēlīnajā Vēdiskajā laikmetā Indijā izveidojās daudzas nelielas ķēniņvalstis vai pilsētvalstis, kas pieminētas vēdiskajā, agrīnajā budistu un džainu literatūrā. Ap 500. gadu p.m.ē. sešpadsmit monarhijas un "republikas", kas pazīstamas kā Mahadžanapadas — Kasi, Kosala, Anga, Magada, Vadži (vai Vridži), Malla, Čedi, Vatsa (vai Vamsa), Kūra, Pančala, Mača (vai Matsja), Surasena, Assaka, Avanti, Gandara, Kamboja — aizņēma Indas-Gangas līdzenumus no mūsdienu Afganistānas līdz Bengālijai un Mahārāštrai. Šis periods Indijas urbanizācijā bija otrs nozīmīgākais pēc Indas ielejas civilizācijas. Pārējā subkontinentā bija daudzi nelieli klani, kas pieminēti agrīnajā literatūrā. Dažu valstu valdnieki varu pārņēma mantojumā, citās valstis savus valdniekus ievēlēja. Izglītoto iedzīvotāju valoda šajā laikā bija sanskrits, lai gan ziemeļu Indijā vairākuma iedzīvotāju dialekti bija prakrita. Ap 500.—400. gadu p.m.ē. Sidhārtas Gautamas laikā daudzas no šīm sešpadsmit karaļvalstīm apvienojās četrās lielākās. Šīs četras bija Vatsa, Avanti, Kosala un Magada.
Hindu rituāli šajā laikā bija sarežģīti un tos veica priesteru kasta. Domājams, ka Upanišādas, vēlīnie vēdiskie teksti, kas nodarbojās galvenokārt ar sākotnējo filozofiju, tikuši sacerēti vēdiskā laikmeta beigās un Mahadžanapadu perioda sākumā (sākot apmēram ar 600. — 400. gadu p.m.ē.). Upanišādām bija nozīmīga ietekme uz indiešu filozofiju un tās ir viena vecuma ar budisma un džainisma attīstīšanos, apzīmējot šī perioda domāšanas zelta laikmetu. Uzskata, ka 537. gadā p.m.ē. Sidhārta Gautama ieguva "apgaismības" stāvokli un kļuva pazīstams kā Buda — apgaismotais. Apmēram tajā pašā laikā Mahavīra (24. Džainu Tirtankara saskaņā ar Džainām) izplatīja līdzīgu teoloģiju, kas vēlāk kļuva par džainismu. Tomēr ortodoksie džainisti uzskata, ka tas radies agrāk. Vēdās ir ticami dokumentēti daži džainu Tirtankari un askētiskā kārtība, kas līdzīga šamaņu kustībai. Budisms un džainisms sludināja askētismu un guva atzinību iedzīvotājos. Tie dziļi ietekmēja prakses, ar ko bija saistītas hinduisma un indiešu garīgās iekārtas, proti — veģetārismu, aizliegumu nogalināt dzīvniekus un ahimsu (nevardarbību).
Lai gan džainisma ģeogrāfiskā ietekme palika Indijas robežās, budistu mūķenes un mūki izplatīja Budas mācības Centrālāzijā, Austrumāzijā, Tibetā, Šrilankā un Dienvidaustrumāzijā.

Persiešu un grieķu iebrukumi

Liela daļa no Indijas subkontinenta (mūsdienu Austrumafganistāna un Pakistāna) nokļuva persiešu Ahamenīdu impērijas valdījumā ap 520. gadu p.m.ē. Dārija Lielā valdīšanas laikā un palika tur divus gadsimtus. 326. gadā p.m.ē. Aleksandrs Lielais iekaroja Mazāziju un Ahemenīdu impēriju, sasniedzot Indijas subkontinenta ziemeļrietumu robežas. Tur viņš Hidaspas (mūsdienu Dželumas, Pakistānā tuvumā) kaujā sakāva Pūru karali un iekaroja Pendžābas lielāko daļu. Aleksandra pārgājiens uz Austrumiem noveda viņu pie konfrontācijas ar Magadas Nandu impēriju un Bengālijas Gangaridaju impēriju. Viņa armija, novārdzināta un nobiedēta no paredzamās stāšanās pretī lielākajām Gangas upes indiešu armijām, Hifāzas (mūsdienu Beasa) tuvumā sadumpojās un atteicās doties tālāk uz austrumiem. Aleksandrs, pēc tikšanās ar savu virsnieku Koenusu, tika pārliecināts, ka labāk ir atgriezties.
Persiešu un grieķu iebrukumi atstāja svarīgas atbalsis indiešu civilizācijā. Persiešu politiskā sistēma ietekmēja nākamos subkontinenta pārvaldīšanas veidus, ieskaitot Maurju dinastijas pārvaldi. Bez tam, Gandaras reģions, vai mūsdienu Austrumafganistāna un Ziemeļrietumu Pakistāna, kļuva par Indijas, Persijas, Centrālāzijas un Grieķijas kultūru kausējamo katlu un radīja hibrīdu kultūru — grieķu budismu, kas pastāvēja līdz m.ē. 5. gadsimtam un ietekmēja Mahajānas budisma mākslas attīstību.

Maurju periods

Maurju impērijā (322.—185. g. p.m.ē.), kurā valdīja Maurju dinastija, bija ģeogrāfiski plaša, spēcīga un politiski militāra impērija senajā Indijā. Lielo Maurju impēriju izveidoja Čandragupta Maurja un viņa impērija uzplauka Ašoka Lielā laikā. Savā lielākajā izplatībā impērijā izstiepās uz ziemeļiem gar Himalaju dabīgajām robežām un uz austrumiem tagadēja Asamā. Uz rietumiem tā aizsniedzās aiz mūsdienu Pakistānas, pievienoja Beludžistānu un lielu daļu no tā, kas tagad pazīstams kā Afganistāna, ieskaitot mūsdienu Heratas un Kandagaras provinces. Impērija izplētās Indijas centrālajos un dienvidu apgabalos ar imperatoriem Čandragupta un Bindusara, bet tajā tika iekļauta arī liela daļa no neizpētītajiem cilšu un mežainajiem apvidiem Kalingas tuvumā, ko ieguva Ašoka Lielais.

Zelta laikmets

Indijas subkontinenta ziemeļu daļu pakļāva Kušānu valsts (ap 100.—300. m.ē.), kas izpletās no Pešāvaras līdz Gangas vidienei un, iespējams, līdz pat Bengālijas līcim.
Tajā bija iekļauta arī senā Baktrija (mūsdienu Afganistānas ziemeļos) un dienvidu Tadžikistāna. Rietumu satrapi (pārvaldnieki) (m.ē. 35. — 405. g.) bija Sakas valdnieki un indo-skitu pēcteči no Indijas rietumu un dienvidu daļām.
Satavahanas, tāpat pazīstami kā Andras, bija dinastija, kas valdīja dienvidu un centrālajā Indijā, sākot ar apmēram 230. gadu pirms mūsu ēras. Satakarni, Satavahanu dinastijas sestais valdnieks, sakāva Ziemeļindijas Sungu dinastiju. Gautamiputra Satakarni bija cits ievērojams dinastijas valdnieks. Kunindas karaļvalsts bija maza Himalaju valsts, kas izdzīvoja apmēram no 2. gadsimta p.m.ē. līdz apmēram m.ē. 3. gadsimtam.
Indijas pussalas dienvidu daļā dominēja dažādas impērijas — Pandjanas karaļvalsts, Čolas impērija, Čeras dinastija, Kadambas dinastija, Rietumu Gangas dinastija, Pallavu un Čalukju dinastijas, dažas no tām pletās pa visu Dienvidaustrumāziju. Karaļvalstis karoja viena ar otru un ar Dekānas valstīm par valdošo lomu dienvidu Kalabharā, budistu karaļvalstī, kas uz īsu brīdi pārtrauca Čolas, Čeras un Pandjas dinastiju dominēšanu dienvidos.

Ziemeļrietumu hibrīdās kultūras

Par subkontinenta ziemeļrietumu hibrīdajām kultūrām uzskata indo-grieķus, indo-skitus, indo-partiešus un indo-sasanīdus. Pirmā no tām, Indo-grieķu karaļvalsts, tika izveidota, kad grieķu-baktriešu karalis Demetrijs 180. g. p.m.ē. iebruka šajā reģionā, izveidojot valsti mūsdienu Afganistānas un Pakistānas daļās. Gandrīz divus gadsimtus ilgajā pastāvēšanas laikā, to pārvaldīja vairāk kā 30 grieķu karaļu pēcteču, kas bieži konfliktēja savā starpā. Indo-skiti bija indoeiropiešu saku (skitu) atzars, kas migrēja no Dienvidsibīrijas vispirms uz Baktriju, tālāk uz Sogdiānu, Kašmiru, Arahoziju, Gandaru un beidzot uz Indiju. Viņu karaļvalsts pastāvēja no 2. gadsimta p.m.ē. vidus līdz 1. gadsimta p.m.ē. vidum. Mūsu ēras 1. gadsimtā mūsdienu Pakistānas teritorijā izveidojās Indo-partiešu valsts, pēc tam to iekaroja pakļāva Kušānu valsts, bet 3. gadsimtā to iekaroja Sasanīdu impērija.

Romiešu tirdzniecība ar Indiju

Romas impērijas tirdzniecība ar Indiju aizsākās ap m.ē. 1. gadsimtu imperatora Augusta valdīšanas laikā, kad tika iekarota Senā Ēģipte, tā laika Indijas lielākais tirdzniecības partneris rietumos.
Tirdzniecība, ko uzsāka Eidoksijs no Kizikas 130. g. p.m.ē., turpināja palielināties un, saskaņā ar Strabonu (II.5.12.), Augusta laikā līdz pat 120 kuģu katru gadu devās no Miosas Hormosas uz Indiju. Šajā tirdzniecībā tika izmantots un, acīmredzot, tika pārstrādāts kušiešu monētās daudz zelta, ka Plīnijs NH VI.101) žēlojās par metāla naudas izsīkumu Indijai:
„Indija, Ķīna un Arābijas pussala pēc piesardzīga novērtējuma ik gadu saņem no mūsu impērijas simts miljonus sesterciju: tās ir mūsu izmaksas par greznību un sievietēm. Kāda daļa no šiem importiem paredzēta upurēšanai dieviem vai mirušo gariem?” — Plīnijs, Historia Naturae 12.41.84.

Guptas dinastija

4. un 5. gadsimtā Ziemeļindiju apvienoja Guptas dinastija. Šajā laikā, kas pazīstams kā Indijas renesances zelta laikmets, hindu kultūra, zinātne un politiskā pārvalde sasniedza jaunus augstumus. Čandragupta I, Samudragupta un Čandragupta II bija visievērojamākie Guptas dinastijas valdnieki. Agrākās pieejamās Puranas arī, domājams, ir uzrakstītas ap šo laiku. Impērijai pienāca gals līdz ar huņņu uzbrukumu centrālajai Āzijai. Pēc Guptas impērijas sabrukuma 6. gadsimtā, Indijā atkal valdīja daudzas reģionālas karaļvalstis. Guptas klana jaunākais atzars pēc atvienošanās no impērijas turpināja valdīt Magadā.
5. gadsimta pirmajā pusē mūsdienu Afganistānas teritorijā nostiprinājās Eftalītu impērija (baltie huņņi), ar galvaspilsētu Bamijanu. Viņi pārtrauca Guptas dinastijas valdīšanu Ziemeļindijā, kas tomēr neiespaidoja lielu daļu Dekānas un Dienvidindijas valstu uzplaukumu.

Klasiskais laikmets

Klasiskais laikmets Indijā sākās ar Guptām un ziemeļu atdzimšanu Haršas iekarojumu laikā apmēram 7. gadsimtā un Ziemeļindijā beidzās 13. gadsimtā Deli sultanāta ekspansiju, bet Dienvidindijā ar Vidžajanagaras impērijas sagrāvi 17. gadsimtā. Šajā laika posmā tika radīti vairāki Indijas lieliskākie mākslas un arhitektūras pieminekļi, kā arī attīstītas galvenās garīgās un filozofiskās sistēmas hinduismā, budismā un džainismā.
7. gadsimtā valdnieks Harša no Kannaudžas atkalapvienoja Ziemeļindiju, tomēr viņa valsts sabruka pēc viņa nāves. Šajā laikā strauji izpletās Tibetas impērija, iekarojot Nepālu un daļu mūsdienu Indijas Bihāras štata. No 7. līdz 9. gadsimtam trīs dinastijas sacentās par Ziemeļindijas kontroli: Gurdžaras-Pratiharas no Malvas un vēlāk Kannaudžas, Palas no Bengālijas un Raštrakutas no Dekānas.
Palas valstī vēlāk valdīja Senas dinastija un Pratiharas valsts sadalījās atsevišķās valstīs. Tās bija pirmās radžputu valstis, kas dažādā veidā pastāvēja gandrīz veselu tūkstošgadi līdz pat Indijas Republikas nodibināšanai. Pirmā pieminētā radžputu valsts parādījās Radžastānā 6. gadsimtā un nelielas radžputu dinastijas vēlāk valdīja lielākajā daļā Ziemeļindijas. Viens no Čauhanu klana radžputiem Prithvi Radža Čauhans bija pazīstams ar asiņainiem konfliktiem pret iebrūkošajiem islāma karotājiem. Austrumu Afganistānas apgabalos, ziemeļu Pakistānā un Kašmirā no septītā gadsimta vidus līdz vienpadsmitā gadsimta sākumam valdīja Šahi dinastija.
Čalukja impērija pārvaldīja dienvidu un centrālās Indijas daļas no 550. līdz 750. gadam no Badami Karnātakā un atkal no 970. līdz 1190. gadam no Kaljani Karnātakā. Kanči Palavas bija viņu laikabiedri tālāk uz dienvidiem. Ar Čalukjas impērijas pagrimumu, apmēram 12. gadsimta vidū, tās vasaļi Hojsalas no Halebidu, Kakatija no Varangalas, Seuna Jadavas no Devagiri un Kalačuri dienvidu atzars sadalīja milzīgo Čalukjas impēriju savā starpā. Vēlāk, viduslaiku periodā ziemeļu Tamilnadā parādījās Čolas karaļvalsts un Keralā Čeras karaļvalsts. Dienvidindijas karaļvalstis tajā laikā paplašināja savu ietekmi līdz pat Indonēzijai, kontrolējot plašas ārējās impērijas Dienvidaustrumāzijā. Dienvidindijas ostas bija iesaistītas Indijas okeāna tirdzniecībā ar Romas impēriju, galvenokārt ar garšvielām, uz rietumiem un ar Dievidaustrumāziju uz austrumiem. Literatūra vietējos dialektos un iespaidīga arhitektūra plauka līdz apmēram 14. gadsimta sākumam, kad Deli sultāna dienvidu ekspedīcijas uzlika savas nodevas šīm karaļvalstīm.
Vairāk kā 55% no epigrāfiskajiem uzrakstiem — apmēram 55 000, ko Indijā atraduši arheologi, ir tamilu valodā un 60% no tiem ir no vienas pašas Tamilnadas.
No 1343. gada visas daudzās Dienvidindijas karaļvalstis beidza pastāvēt, izveidojoties Vidžajanagaras impērijai (1336—1646), ko radīja vietējās un svešās kultūras sakausējums, kas atstājis paliekošas savstarpējās kulturālas ietekmes. Vidžajanagaras impērija panīka, karojot ar musulmaņu valstīm, kas bija izveidojušās pēc Bahmani sultanāta sairšanas.

Islāma sultanāti

Pēc arābu invāzijas Indijas senajā rietumu kaimiņzemē Persijā, lai paplašinātu ietekmi šajā reģionā, tie vēlējās iebrukt Indijā, kas bija bagātākā klasiskā civilizācija ar plaukstošu starptautisko tirdzniecību un vienīgajām zināmajām dimantu raktuvēm pasaulē. Pēc atsevišķu Indijas karaļvalstu dažus gadsimtus ilgas pretošanās, ziemeļu subkontinentā dažu gadsimtu laikā izveidojās īslaicīgas Islāma impērijas (sultanāti). Bet pirms turku invāzijas viscaur Dienvidindijas piekrastē, it sevišķi Keralā, plauka musulmaņu tirgotāju kopienas, kuras ieradās nelielā skaitā pa Indijas okeāna tirdzniecības ceļiem, galvenokārt no Arābijas pussalas. Tomēr tas iezīmēja Vidējo Austrumu Ābrama reliģiju ieviešanos, bieži vien puritāniskos veidos, iepriekš pastāvošajā Dienvidindijas hinduistu kultūrā. Vēlāk dienvidos uzplauka Bahmani sultanāts, kas 16. gadsimta sākumā sadalījās piecos mazākos sultanātos.

Deli sultanāts

12. un 13. gadsimtā tjurki un puštuni sagrāba Ziemeļindijas daļas un 13. gadsimta beigās bijušajos radžputu īpašumos izveidoja Deli sultanātu. Sekojošā Deli sultanāta Mamluku dinastija pārvaldīja lielu Ziemeļindijas apgabalu, apmēram Guptu seno zemju apjomā, bet Kaldži dinastija, lai gan spēja iekarot Centrālās Indijas lielāko daļu, tomēr nespēja iekarot un apvienot visu subkontinentu. Sultanāti bija sākums Indijas kultūras renesanses periodam. Rezultātā iegūtais indo-musulmaņu kultūras sakausējums ir atstājis paliekošus sinkrētiskos arhitektūras, mūzikas, literatūras, reliģijas un apģērba pieminekļus. Ir domājams, ka urdu valoda (dažādos turku dialektos "urdu" nozīmē "orda" vai "nometne") radās Deli sultanāta musulmaņu valdnieku laikā vietējo iedzīvotāju sanskrita, prakrita un ienācēju persiešu, tjurku un arābu valodu savstarpējā sajaukuma rezultātā. Deli sultanāts ir vienīgā indo-islamiskā impērija, kas riskēja iecelt tronī vienu no dažām sievietēm valdniecēm Indijā — princesi Raziju (1236—1240).
Tjurku-mongoļu iekarotājs Timurs 1398. gadā uzsāka iebrukumu sultāna Nasir-u Din Mehmuda no Tuglaku dinastijas pārvaldītajā Ziemeļindijas pilsētā Deli. Sultāna armija tika sakauta 1398. gada 17. decembrī. Timurs iegāja Deli un pilsēta tika izlaupīta, sagrauta un atstāta drupās.

Mogulu ēra

1526. gadā Bāburs, Timura un Čingishana Timurīdu pēctecis, sakaujot Deli sultānu Ibrahimu Lodi Pānipatas kaujā, izveidoja Mogulu impēriju, kas pastāvēja vairāk kā 200 gadus. Mogulu dinastija valdīja Indijas subkontinenta lielākajā daļā no 1600. gada, bet pamazām sāka panīkt pēc 1707. gada un, visbeidzot, tika sakauta 1857. gada sacelšanās laikā. Mogulu impērija savā augstākajā punktā aizņēma apgabalu, kas līdzīgs senajai Maurju impērijai. Moguli, iespējams, bija bagātākā pastāvējusī dinastija. Mogulu dinastija valdīšana iezīmēja plašas sociālās izmaiņas subkontinentā, jo pār hindu vairākumu valdīja Mogulu imperatori, daudzi no kuriem izrādīja reliģisku toleranci pret hindu kultūru. Imperators Akbars — Bābura mazdēls, centās izveidot labas attiecības ar hinduistiem. Akbars atļāva „amari” jeb dzīvnieku nenogalināšanu džainisma svētajās dienās un atcēla džizijas nodokli nemusulmaņiem. Mogulu imperatori precēja vietējo karalisko ģimeņu locekļus, noslēdza savienības ar vietējiem maharadžām, savienojot savu turku-persiešu kultūru ar hinduistu kultūru, kā arī radot unikālo indo-saracēņu arhitektūru. Tomēr vēlākie imperatori, kā Aurangazebs centās nodibināt pilnīgu musulmaņu kundzību, kā rezultātā nemusulmaņi aplikti ar nodokļiem, tika nojaukti atsevišķi vēsturiskie tempļi, kas izraisīja hiduistu neapmierinātību. Mogulu impērijas norietā, aizpildot varas vakuumu, parādījās atsevišķas mazākas impērijas vai arī tās pašas bija norietu veicinošs faktors. 1739. gadā šahs Nadīrs sakāva Mogulu armiju Karnalas kaujā. Pēc šīs uzvaras Nadīrs ieņēma un izlaupīja Deli, aizvedot daudzas bagātības, tai skaitā Pāvu troni.
Mogulu ērā Indijas subkontinetā pastāvēja Mogulu impērija un tās vasaļvalstis, bet vēlāk parādījās pēcteču valstis — ieskaitot Marathu konfederāciju, kas arvien vairāk karoja ar novājināto Mogulu dinastiju.

Pēcmogulu reģionālās karaļvalstis

Pēcmogulu ērā pārsvarā valdīja Marathu impērijas lvasaļvalstis, parādījās arī citas nelielas reģionālās valstis (galvenokārt Mogulu vasaļvalstis) un pieauga arī Eiropas valstu aktivitātes (skat. zemāk: koloniālo ēru). Marathu karaļvalsti nodibināja un nostiprināja Šivadži. 18. gadsimtā Pešvu valdīšanas laikā tā pārveidojās par Marathu impēriju. Uz 1760. gadu impērija izpletās praktiski pār visu subkontinentu. Šo paplašināšanos izbeidza marathu sakāve, ko paveica afgāņu armija šaha Ahmada Abdali vadībā Trešajā Panipatas kaujā 1761. gadā. Pēdējo Pešvu Badži Rao II sakāva briti Trešajā angļu-marathu karā.
Maisūra bija karaļvalsts dienvidu Indijā, ko ap m.ē. 1400. gadu nodibināja Vodejāru dinastija. Vodejāru valdīšanu pārtrauca Haiders Ali un viņa dēls Sultāns Tipu. Viņu vadībā Maisūra piedalījās virknē karu, dažreiz pret apvienotajiem britu un marathu spēkiem, bet galvenokārt pret britiem ar nelielu franču paīdzību vai palīdzības solījumiem.
Haidarābādu nodibināja Kutubas šahu dinastija no Golkondas 1591. gadā. Pēc neilgas Mogulu valdīšanas, Mogulu ierēdnis Asifs Džāhs, pārņēma kontroli pār Haidarābādu, 1724. gadā pasludinot sevi par Haidarābādu Nizāmu-al-Mulku. To pārvaldīja Nizāmu mantinieki no 1724. līdz 1948. gadam. Gan Maisūra, gan Haidarābādu kļuva par Britu Indijas vietējām pavalstīm.
Pendžābas karaļvalsts, ko pārvaldīja sikhi bija politiska vienība, kas pārvaldīja mūsdienu Pendžābas reģionu. Tā bija starp pēdējiem subkontinenta apgabaliem, ko iekaroja briti. Angļu-sikhu kari iezīmēja Sikhu impērijas krišanu.
Ap 18. gadsimtu gurku valdnieki izveidoja mūsdienu Nepālu un šahi un radžas ļoti stingri uzturēja savu nacionālo identitāti un integritāti.

Koloniālā ēra

Vasko da Gamas veiksmīgie jūrasbraucieni, kas eiropiešiem atklāja jūras ceļu uz Indiju 1498. gadā, bruģēja ceļu tiešai eiropiešu tirdzniecībai ar Indiju. Portugāļi drīzumā izveidoja tirdzniecības punktus Goa, Damānā, Diu un Bombejā. Portugāļiem sekoja holandieši un briti, kas 1619. gadā izveidoja tirdzniecības punktus rietumkrasta ostā Sūratā, un franči. Iekšējie konflikti starp indiešu karaļvalstīm deva iespēju Eiropas tirgotājiem pakāpeniski pastiprināt politisko ietekmi un piesavināties zemes. Lai gan nākamajā gadsimtā kontinentālās Eiropas valstis kontrolēja atsevišķus dienvidu un austrumu Indijas apgabalus, tās galu galā zaudēja visas savas Indijas teritorijas britiem, izņemot franču priekšposteņus Pondičerijā un Čandernagorā, holandiešu Travankoras ostu un portugāļu kolonijas Goa, Damānā un Diu.

Indiešu neatkarības kustība

Pirmais solis uz indiešu neatkarību un rietumu veida demokrātiju tika sperts ar Indijas padomnieku iecelšanu Britu vicekaralim un ar provinču padomju izveidošanu ar indiešu dalībniekiem, sekojoši paplašinot padomnieku līdzdalību likumdošanas padomēs. No 1920. gada tādi līderi kā Mohandāss Karamčands Gandijs uzsāka masveida kustības, lai cīnītos pret britu pārvaldi Indijā. Subašs Čandra Bose bija brīvības cīnītājs, kas izveidoja armijas spēkus cīņai pret britu pārvaldi. Bagats Sings arī bija indiešu brīvības cīnītājs, kas uzskatāms par vienu no ietekmīgākajiem indiešu neatkarības kustības revolucionāriem. Viņš bieži tiek saukts par Šahīdu Bagatu Singu (vārds „šahīds” nozīmē moceklis). Verapandija Katabomans arī bija brīvības cīnītājs, kas sāka savu brīvības kustību pret britu valdīšanu, atsakoties maksāt nodokļus britu valdībai. Revolucionārās aktivitātes pret britu valdīšanu notika visā Indijas subkontinentā un šīs kustības veiksmīgi atnesa Indijas subkontinentam neatkarību 1947. gadā.