google/wiki40b huggingface dataset:
Ekibastuza

Vēsture

Ekibastuzas vēsture sākas 19. gadsimtā, kad krievu tirgoņu sūtītais kazahs Kosims Pšenbajevs, kurš meklēja derīgo izrakteņu atradnes, atklāja akmeņogļu atradnes uz dienvidaustrumiem no Pavlodaras. Atrasto vietu viņš apzīmēja ar 2 lieliem sāls gabaliem. Šī iezīme deva vietai nosaukumu "Ekibastuz", kas kazahu valodā nozīmē "divi sāls gabali". Drīz pēc tam sākās atradņu komerciāla izmantošana. Atradnes vēlāk pārdeva britu uzņēmējam Urkvartam. Tika uzbūvēts dzelzceļa pievads un 1899. gadā izveidots ciemats ar šādu nosaukumu.
Krievijas revolūcijas un Pasaules karu laikā akmeņogļu ieguves apjomi samazinājās un ciemats tika pilnība pamests. 1948. gadā ieradās pirmā komanda 50 cilvēku sastāvā, kas uzsāka nākotnes pilsētas būvniecības darbus. Tika iezīmētas arī nākamo raktuvju robežas.
1954. gada decembrī no Ekibastuzas izbrauca pirmie dzelzceļa vagoni ar akmeņoglēm. Ar šo brīdi sākās Ekibastuzas industriālā attīstība. 1955. gada tika izrakta miljonā tonna ogļu.
Pilsētas tiesības Ekibastuzai tika piešķirtas 1957. gada 12. jūlijā ar Kazahijas PSR Augstākās Padomes prezidija lēmumu. Tobrīd pilsētas iedzīvotāju skaits bija ap 25 000.

Industrija

Pilsētas nomalē atrodas divas ogļu termoelektrostacijas: GRES-1 ar jaudu 4000 MW un GRES-2 ar 1000 MW jaudu. GRES-2 skurstenis ir garākais skurstenis pasaulē (419,7 metri).
GRES-2 būve bija daļa no Ekibastuzas akmeņogļu raktuvju attīstības programmas, plānojot uzbūvēt četras TEC, katru ar jaudu 4000 MW (8 vienības x 500 MW). No 1991. līdz 1993. gadam tika uzbūvētas pirmās divas vienības. Trešās vienības būvi uzsāka 1990. gadā, bet vēlāk celtniecību apturēja.
Ekibastuzu un Kekšetau savieno elektrolīnija ar 1150 kV pārvades spriegumu.
Šodien Ekibastuzā atrodas pasaulē lielākās atklātās akmeņogļu raktuves un tas ir viens no perspektīvākajiem atklātajiem akmeņogļu reģioniem pasaulē. Tas satur vairāk kā 13 miljardu tonnu akmeņogļu 62 kvadrātkilometru platībā. Citiem vārdiem - 74 miljoni tonnu akmeņogļu uz kvadrātkilometru.

GULAG

No 1920. līdz 1950. gadiem pilsētā atradās liela GULAG sistēmas soda nometne (Steplaga sastāvā). Šajā nometnē sodu izcieta arī publicists Aleksandrs Solžeņicins un Latvijas admirālis Teodors Spāde.
Ievads epilogam

Sižets

Filma ir veidota par bailēm no nāves. Tajā pamazāk tiek nonākts līdz sapratnei, ka bailes no nāves ir narcistiskas, jo katras beigas ir kā jauna sākums.
Hromets

Kvalitāte

Uzņēmums SIA „Hromets” ir ieguvis ISO 9001:2008 kvalitātes sertifikātu, kas garantē izstrādājumu augsto kvalitāti visos ražošanas posmos.
Darko Miličičs

Karjera

Karjeru uzsācis Serbijas klubā Vršacas "Hemofarm", kuru pārstāvēja līdz 2003. gadam. 2003. gada NBA draftā viņu izraudzījās Detroitas "Pistons" ar kopējo otro kārtas numuru. Draftā ar pirmo numuru tika izraudzīts Lebrons Džeimss, savukārt ar zemāku izvēles numuru — tādas vēlākās NBA zvaigznes kā Karmelo Entonijs, Kriss Bošs un Dveins Veids. Kopā ar "Pistons" viņš izcīnīja uzvaru 2003.—2004. gada NBA sezonā, kļūstot par visu laiku jaunāko NBA čempionu. Pēc tam D. Miličičs spēlēja dažādu citu klubu sastāvos — Orlando "Magic", Memfisas "Grizzlies", Ņujorkas "Knicks", Minesotas "Timberwolves". Kopš 2012. gada pārstāv Bostonas "Celtics".
Dienvidslāvijas izlases sastāvā izcīnījis 11. vietu 2006. gada Pasaules čempionātā. Serbijas izlases sastāvā — 9. vietu 2005. gada un 13. vietu 2007. gada Eiropas čempionātā.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Dundagas novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Dundagas novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
2008. gada vasaras olimpiskās spēles (16. diena)

Sešpadsmitajā Pekinas olimpisko spēļu dienā sacensības norisināsies 7 sporta veidos un tiks sadalīti 12 medaļu komplekti. Vakarā notiks spēļu slēgšana.
Ābrams Kleckins

Dzīvesgājums

Dzimis Rīgā. 1955. gadā beidza Rīgas 22. vidusskolu. 1957. gadā absolvēja Latvijas Universitāti. Īsu brīdi bija skolotājs Aucē, 1958. gadā kļuva par rūpnīcas RER avīzes žurnālistu. 
No 1959. līdz 1973. gadam bija avīzes "Padomju Jaunatne" nodaļas vadītājs un atbildīgais sekretārs. Kopš 1973. gada strādāja LU, bija Jura Podnieka dokumentālās filmas "Vai viegli būt jaunam?" scenārija autors (1986). Aktīvi piedalījās Atmodas kustībā. 2007. gadā ar partijas "Saskaņas Centrs" atbalstu tika ievēlēts Nacionālajā Radio un Televīzijas padomē, no 2007. līdz 2012. gadam bija Nacionālās Radio un Televīzijas padomes priekšsēdētājs.
2018. gadā saņēma Lielā Kristapa balvu par mūža ieguldījumu Latvijas kinematogrāfā.
Hoftenbergas muiža

Hoftenbergas muižas (poļu: Klarpfiszke) parks atrodas Daugavpils novada Naujenes pagasta Kraujā. Līdz Pirmajam pasaules karam muiža piederēja Marianam Šahno, pēc tam vietējam kolhozam, pašlaik pāri palicis tikai parks un vecās muižas sienas.

Vēsture

Muiža esot dibināta vietā, kur Dinaburgas pils aplenkšanai Livonijas kara laikā bija ierīkota krievu karaspēka nometne. Tā kā muiža atradās netālu no bijušās Dinaburgas pils, tās senākais nosaukums bija Hofzumberga (Hof zum Berg) vēlāk dēvēta par Hoftenbergu, kas tulkojumā no vācu valodas nozīmē "Piekalnes muiža jeb Kalnu muiža". 17. gs. uz tās zemes izveidota jauna muiža, kas tās pirmā īpašnieka Juzefa Šadurska vārdā nodēvēta par Juzefovu. XIX gs. beigās Juzefovas un Hoftenbergas muižas ieguva Šahno dzimta. Marians Šahno ap 1910. gadu uzcēla Hoftenbergas muižas ēku eklektisma stilā. Viņa brālis Bogdans Šahno netālu esošajā Juzefovas muižā jau pirms tam bija uzcēlis otru kungu māju. Pirmais pasaules karš neļāva pabeigt pils iekštelpu apdari, tās īpašnieks 1923. gadā nomira un muiža palika vecākajam brālim Bogdanam, kas Hoftenbergas muižu pārdeva. Agrārās reformas gaitā muižu sadalīja 87 vienībās 44 ha kopplatībā. Nepabeigtā ēka tika daļēji nojaukta un tajā no 1947.gadā līdz 1957. gadam bija kantoris un Naujenes ambulance ar zobārsta kabinetu, bet kūtī atradās darbnīca. Neapsaimniekotā muižas ēka nodega 2002. gadā.
Netālu Daugavas krastā atrodas Vecpils pilskalns un 1275. gadā celtās Dinaburgas pils miniatūrs makets (1997).
Jaguar Racing

Jaguar komanda

Pirmais komandas vadītājs (2000. gada sezonā) bija vācietis Volfgangs Reicls. Sakarā ar plānu izveidot britu F1 komandu, formulas tika krāsotas britu zaļajā sacīkšu krāsā (kuru lietoja britu komandas 1950. gados, kad katrai valstij bija savas nacionālās sacīkšu krāsas). Par pilotiem tika izvēlēti iepriekšējās sezonas vicečempions Edijs Irvains un bijušais Stewart pilots Džonijs Herberts. Vienīgā sacīkste, kurā kāds no viņiem nepiedalījās, bija Austrijas Grand Prix. Tad Irvains bija saslimis un viņu aizvietoja brazīlietis Lučāno Burti. Komandas rezultāti bija daudz vājāki nekā Stewart pirms gada.
2001. gadā sākās pārmaiņas. Herberts bija beidzis savu F1 karjeru un viņa vietā nāca Lučāno Burti. Reicls atkāpās no komandas vadītāja amata un viņa vietā nāca amerikānis Bobijs Rahals. Komandai izdevās vienoties par līgumu ar Adrianu Ņūviju par tehniskā direktora vietu, tomēr pēc pārrunām ar McLaren vadītāju Ronu Denisu viņš pārdomāja. Pēc pirmajām četrām sacīkstēm Burti nomainīja spānis Pedro de la Rosa. Burti bez vietas F1 nepalika un devās uz Prost Grand Prix, kur viņš atstāja bez darba Gastonu Macakani. Monako Grand Prix Irvains izcīnīja komandas pirmo goda pjedestālu. Viņš zaudēja vien abiem Ferrari pilotiem. Beļģijas Grand Prix Irvains sadūrās ar savu bijušo komandas biedru Burti. Burti zaudēja vadību pār savu formulu un piedzīvoja smagu avāriju, pēc kuras viņš izlaida atlikušo sezonas daļu. Vēlāk viņš vairs neguva iespēju atgriezties F1. Komanda sezonu pabeidza 8. vietā, par vienu vietu augstāk nekā pērn.
2002. gadā Rahals zaudēja savu komandas vadītāja vietu. Trīskārtējais F1 čempions Nikijs Lauda pārņēma vadību. Komandā palika gan Irvains, gan de la Rosa. Vienīgais, kurš sagādāja punktus, bija Irvains, kuram izdevās pat vienreiz kāpt uz pjedestāla (Itālijas Grand Prix). Pēc sezonas Irvains beidza karjeru, bet de la Rosa kļuva par McLaren testpilotu. Lauda ilgi nepalika amatā: 2003. gadā viņa vietā nāca Džons Hogens. Par pilotiem kļuva Marks Vēbers un Antoniu Piconija. Vēbers bieži guva punktus, bet Piconija nevarēja mēroties spēkiem ar savu komandas biedru, tāpēc tika nolemts atlaist Piconiju un viņa vietā ņemt Džastinu Vilsonu. Vilsons guva vienu punktu ASV Grand Prix. Punktu ziņā tā bija komandas visu laiku labākā sezonā, tomēr jāņem vērā tas, ka tika lietota jauna punktu sistēma. Komanda otro gadu pēc kārtas palika 7. vietā konstruktoru kausā.
2004. gadā Vilsona vietā nāca Red Bull atbalstītais austrietis Kristians Klīns. Viņš tikai reizi finišēja labāko astotniekā (par ko piešķir punktus), tomēr tas bija komandas labākais rezultāts sezonā (6. vieta). Monako GP komanda reklamēja jauno filmu "Oušena ducis". Abu spēkratu purngali tika izrotāti ar 250 000 ASV dolāru vērtiem dimantiem, no kuriem viens pazuda pēc Klīna avārijas.
Nišantaši

Nišantaši (turku: Nişantaşı) ir Stambulas Šišli rajona (Turcija) mikrorajons, kurā ietilpst sekojoši kvartāli: Tešvikije (Teşvikiye), Osmanbeja (Osmanbey), Mačka (Maçka) un Pengalti (Pangaltı). Šajā mikrorajonā atrodas vairāku pasaulē slavenu zīmolu veikali un dažādi pilsētā slaveni bāri, kafejnīcas un nakts klubi. Mikrorajonā ietilpst arī Stambulā dārgākā (pēc īres cenas) iepirkšanās iela - Abdi Ipekči iela, kas stiepjas no Mačkas un Tešvikijes kvartāliem līdz Nišantaši centram.

Vēsture

Nišantaši mikrorajons izveidojās 19. gs. beigās sultāna Abdulhamida II laikā. Sultāns ar diviem obeliskiem iezīmēja mikrorajona robežas un pasūtīja Tešvikijes policijas iecirkņa ēkas un Tešvikijes mošejas celtniecību. Ar šīm ēkām sultāns vēlējās iedrošināt iedzīvotājus pārcelties uz šo mikrorajonu un tādēļ viens no kvartāliem saucas Teşvikiye, iedrošināšana, savukārt Nişantaşı turku valodā nozīmē mērķa akmens. Pirms tam šajā apvidū bija osmaņu armijas mācību lauks, kurā bija uzstādīti vairāki mazi akmens stabi un plāksnes kā mērķi šaušanai. Daži no šiem akmeņiem joprojām atrodami dažādās mikrorajona vietās.

Mūsdienas

Nišantaši mikrorajons ir slavens ar tā jūgendstila ēkām un te atrodami labākie turku kultūras un mākslas pieminekļi. Rajonā dzīvo populārais Nobela miera prēmijas laureāts turku novelists Orhans Pamuks. Šeit dažādās vietās bieži var sastapt dažādus Turcijā populārus cilvēkus, jo te atrodas veikali tādiem slaveniem zīmoliem kā "Gucci", "Louis Vuitton", "Hugo Boss", "Escada", "Kenzo", "Max Mara" u.c. Rajona iedzīvotāji pārsvarā ir ļoti turīgi un te ir trešais lielākais ārvalstnieku iedzīvotāju īpatsvars pēc Taksima un Džihangiras.
Nišantaši rajons ir pārpildīts ar cilvēkiem sestdienu vakaros, kad visi uz šejieni brauc apmeklēt slavenos bārus un kafejnīcas. Svētdienās rajonā ir mazāks cilvēku pieplūdums un tad te sastopami pārsvarā mikrorajona vietējie iedzīvotāji.
Jana Gildemēstera Jansa mākslas galerija

Adriāns de Lelī

Adriāns de Lelī ir dzimis 1755. gadā Tilburgā, miris 1820. gadā Amsterdamā. 1773. gadā kopā ar tilburgieti Kornelisu van Spāndonku devās uz Antverpeni, kur specializējās vēsturisko ainu un portretu glezniecībā. Lai pilnveidotu savu portretglezniecības tehniku, mākslinieks devās uz Diseldorfu, lai kopētu Pītera Paula Rubensa un Antonisa van Deika portretus. 1783. gadā de Lelī pārcēlās uz Amsterdamu un 1786. gadā tur uzsāka studijas Karaliskajā mākslas akadēmijā. Amsterdamā jaunais mākslinieks pilnveidoja savas portretista spējas, gleznoja daudzus vidusslāņa pārstāvjus. Vēlāk de Lelī kļuva par atzītu augstāko slāņu portretu gleznotāju. 
De Lelī mēdza atainot modeļus ar priecīgu sejas izteiksmi – bieži vien gleznojot tēlus, kuru sejas rotā viegls smaids, pat, ja tie nesmaidīja. Viņš piešķīra gleznās attēlotajiem draudzīgu un labsirdīgu starojumu. Tomēr sākuma periodā viņa gleznotie modeļi izskatās mazliet stīvi. De Lelī krāsu gamma bija bagāta ar siltiem, tumši zaļiem un tumši sārtiem toņiem. Krāsu gammas izvēle atšķīrās atkarībā no portreta tematikas un attēlotajām personām.

Gleznas saturs

Jans Gildemēsters Janss bija nīderlandiešu tautības mākslas darbu kolekcionārs, kuram piederēja lieliska darbu kolekcija. Gleznā viņš ir attēlots savā rezidencē Amsterdamā, ielenkts dāmu un kungu lokā, rādot savas kolekcijas darbus draugiem un viesiem. Viesu starpā ir redzams pats gleznas autors, vēl viens kolekcionārs Bernardus Boss un mākslas darbu dīleris Pīters Fukē. Visticamāk, ka viesību iemels bija Gildemēstera mājokļa labiekārtošanas pabeigšana Amsterdamā, Herengrahtā 475, ko kolekcionārs iegādājās 1792. gadā. Ēka pastāv vēl joprojām.
POP3

Vēsture

POP ( POP1 ) definēts RFC 918 ( 1984) , POP2 RFC 937 (1985) . Sākotnējais POP3 specifikācija tika ieviests RFC 1081 ( 1988) . Mūsdienu aprakstīta RFC 1939, atjaunināta paplašinājuma mehānisma ( RFC 2449 ) un autentifikācijas mehānisma ( RFC 1734 ) . POP2 versija tika piešķirts ports 109 .
Sākotneja POP3 specifikācija atbalstīja tikai nešifrētā pieteikšanās mehānismu USER/PASS vai piekļuves kontroli .rhosts . Pašlaik POP3 atbalsta dažādus autentifikācijas metodes, lai nodrošinātu dažāda līmeņa aizsardzību pret nesankcionētu piekļuvi lietotāja pastu. Lielākā daļa no viņiem ir dota pagarinājuma mehānisms POP3 . POP3 klientu atbalsta pārvaldes iekārtas likuma metodes SASL, caur paplašinājuma Auth . Projekta Masacūseta tehnoloģiska institūta " Athena " tika ieviesta metode, kuras pamatā ir Kerberosa. RFC 1460 ieviests APOP galvenajā protokola. APOP -protokola tips " pieprasījuma / atbildes ", izmantojot šifrēšanas funkciju MD5. Starp klientu īstenošanas APOP , var atlasit Mozilla Thunderbird, Opera Mail, Eudora, Windows Live Mail, PowerMail, Apple Mail un citi.
Miusinska

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta kā Novopavļivkas (Новопавлівка) ciems (sloboda) 1887. gadā. Attīstījusies kā akmeņogļu ieguves centrs. 1938. gadā piešķirts pilsētciemata statuss, 1965. gadā — pilsētas statuss un tagadējais nosaukums.
Vidzemes augstiene

Vidzemes augstiene ir Latvijas augstākā augstiene. Tā atrodas Latvijas vidienē, galvenokārt Cesvaines, Jaunpiebalgas, Madonas un Vecpiebalgas novados. To veido pauguraiņu apvidi (Mežoles, Piebalgas, Vestienes pauguraine un Aumeisteru paugurvalnis), starp kuriem atrodas pazeminājumi (Augšgaujas un Augšogres pazeminājums).

Klimats

Vidzemes augstienes klimatam raksturīgas zemas janvāra (−6 °C) un jūlija (+16,5 °C) temperatūras, liels nokrišņu daudzums (750 mm) un apmākušos dienu skaits, ziemā — bieza sniega sega. Bezsala periods — 120—135 dienas. Vidējais sniega segas biezums visā augstienē pārsniedz 40 cm, bet austrumu grēdās — 50 cm. Austrumu grēdās sniega sega ir par 20 cm biezāka nekā apkārtējās zemienēs. Rajona augstākajās vietās sniega sega nokūst mēnesi vēlāk nekā Viduslatvijas zemienēs un Rīgas apkārtnē. Sniega ūdens krājumi pavasarī augstākajās vietās pārsniedz 125 mm, un tie ir divas reizes lielāki nekā Viduslatvijas zemienēs. Gada noteces slāņa biezums visā augstienē pārsniedz 350 mm, austrumu grēdās — 380 mm. Vidzemes augstienē ir vislielākais noteces slāņa biezums Latvijā — apmēram par 100 lielāks nekā pārējās augstienēs un par 200 mm lielāks nekā Zemgales līdzenumā. Palielināts mitruma daudzums augstienē veicina erozijas procesus.
Leo Paiders

Biogrāfija

L. Paiders ir dzimis 1926. gada 27. augustā Balvos. Bērnību pavadījis pie vecākiem — Jura un Bertas, un 6 gadu vecumā sācis iet ganos pie saimniekiem uz algotu darbu. 1941. gadā pabeidza Balvu stacijas septiņgadīgo skolu. Vācu okupācijas laikā strādā pie tēva nelielajā jaunsaimniecībā Alūksnes rajonā, Annas pagastā "Bērzupļavās". 1944. gada augustā iesaukts Padomju armijā. 1945. gadā, pēc ievainojumiem Otrajā pasaules karā, atbrīvots no armijas kā invalīds. No 1945. līdz 1947. gadam dzīvojis vecāku mājās. No 1947. līdz 1950. gadam strādāja kā šoferis Lubānas un Gulbenes MTS (Mašīnu-traktoru stacija). No 1950. līdz 1976. gadam strādā kā vecākais vienkausa ekskavatora mašīnists Madonas CMP (Celtniecības montāžas pārvalde). No 1976. gada strādā kā mašīnists-instruktors Madonas PMK-19 (Pārvietojamā mehanizētā kolonna). PSKP iestājās 1966. gadā.
Paiders bija pirmais mūsu republikas meliorators, kam piešķirts Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukums. No 1978. gada — pirmrindas metožu ieviešanas instruktors. Paidera darba laikā Madonas PMK-19 iecirknī ieviesti 27 racionalizācijas priekšlikumi, kā arī sagatavoti 22 vienkausa ekskavatora mašīnisti.
Leo Paiders divas reizes ievēlēts par Latvijas PSR Augstākās Padomes deputātu. Bija Madonas rajona komitejas loceklis, izpildu komitejas loceklis un Madonas rajona darbaudzinātāju padomes priekšsēdētājs.
Grāmatas "Nenovelkot karavīra šineli" (1985) apraksts "Saknes nedrīkst būt kailas" veltīts L. Paideram.
Miris Balvos 1991. gadā 2. novembrī no sirdslēkmes. Apbedīts Skāķu kalnā, Aronas pagastā.
Joslvaļi

Izplatība

Joslvaļi, atkarībā no sugas, sastopami visos pasaules okeānos. Lielākā daļa no tiem mājo dziļos, plašos ūdeņos un uzturas tālu no krasta. Izņēmums ir Omuras  un Braida valis, kuri visa gada garumā uzturas krasta tuvumā.

Baltijas jūrā

Baltijas jūrā reizēm ieklejo finvalis (Balaenoptera physalus), kurš novērots arī Latvijas piekrastē. Vairāki miruši īpatņi ir arī atrasti izskaloti krastā.

Kopīgās īpašības

Joslvaļi ir ļoti lieli vaļi, pat ģints vismazākās sugas — mazā joslvaļa (Balaenoptera acutorostrata) svars sasniedz 9 tonnas, bet lielākais ir zilais valis (Balaenoptera musculus), kura svars var sasniegt 200 tonnas. Visiem joslvaļiem uz vēdera ir garenvirziena ieloces jeb joslas, kas tiem ļauj atvērt milzīgu muti un sakampt lielu ūdens malku ar barību tajā. Šīs grupas vaļiem raksturīgs slaids ķermenis. Joslvaļi parasti uzturas nelielās grupās, kurās ir 2—5 pieaugušie īpatņi.
Šķirošanas stacija

Šķirošanas stacija jeb šķirotava ir speciāla dzelzceļa stacija, kas paredzēta vilcienu formēšanai lielos apjomos no atsevišķiem vagoniem un to izformēšanai. Šādās stacijās apstrādā kā vietējās, tā tranzīta vagonu plūsmas un tajās veidotie vilcienu sastāvi paredzēti lielu attālumu veikšanai bez papildus pārformēšanas starpstacijās. Šķirošanas stacijās formē arī pārvedvilcienus uz citām tā paša dzelzceļa mezgla stacijām, kā arī iecirkņu savācējvilcienus un izvedvilcienus nosūtīšanai uz blakus iecirkņiem.
Latvijā ir divas šķirošanas stacijas — Šķirotava Rīgā un Daugavpils Šķirošanas parks Daugavpilī. Šķirošanas parki ir arī citās lielās stacijās (Rīgas Krasta stacijā, Jelgavas I parks Jelgavas stacijā u.c.).

Šķirošanas uzkalns

Šķirošanas uzkalns ir īpašs paaugstinājums, pa kuru vagoni tiek noripināti smaguma spēka ietekmē un pa pārmiju pārvedām nonāk uz vajadzīgajiem šķirošanas parka sliežu ceļiem. Uzkalns sastāv no kāpuma, virsotnes un krituma (krituma stāvāko sākuma daļu ar stāvumu 35-40 promiles sauc par paātrinājuma kritumu, tālāk nāk pārejas kritums un pārmiju zonas kritums, kura slīpums ir tikai 3 promiles). Šķirošanas parka ceļi savienoti ar šķirošanas uzkalnu ar tā saucamā pārmiju kūļa palīdzību, lai radītu līdzīgus apstākļus vagonu noripināšanai uz visiem šķirošanas parka ceļiem (katrs atkabinātais vagons vai to grupa sastop ceļā līdzīgu un turklāt minimālu pārmiju skaitu). Vajadzības gadījumā vagonu ripošanu no uzkalna piebremzē ar speciāliem vagonu lēninātājiem.
Ir arī vienkāršākas šķirošanas stacijas bez uzkalniem, kur vagonus šķiro, velkot vai stumjot tos ar manevru lokomotīvēm, taču to ražība ir daudz mazāka.
Carnikavas novads

Daba

Kopējā novada platība ir 80,2 kvadrātkilometru, no kuriem lielāko daļu aizņem meži, bet ceturtdaļa no kopplatības tiek izmantota lauksaimniecībai. Carnikava ir pazīstama ar dabas parku "Piejūra", kur sastopamas vairākas aizsargājamas augu sugas. Parks aizņem apmēram piektdaļu visas novada teritorijas.

Vēsture

1549. gadā pirmo reizi rakstos minēts Ādažu-Carnikavas draudzes novads (Neuermühlen-Zarnikau), 1826. gadā tajā ietilpa Sv. Pētera un Pāvila Ādažu baznīca ar divām filiālbaznīcām — koka Carnikavas baznīcu (nodegusi 2017. gadā) un koka Garkalnes baznīcu jeb Vesterotes kapellu (Weterotten, Hilchens Kapelle).
19. gadsimtā tagadējā Carnikavas novada teritorija atradās Rīgas apriņķa Ādažu pagastā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Carnikavas muiža, saukta arī par Gaujas-Meņģeļu jeb Sānkaules muižu, tika sadalīta 101 vienībā 2237 ha kopplatībā.
1945. gadā Ādažu pagastā izveidoja Ādažu, Berģu, Carnikavas un Garkalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Carnikavas ciems ietilpa Saulkrastu rajonā, 1954. gadā to pievienoja Ādažu ciemam. Carnikavas pagastu izveidoja 1992. gada 2. aprīlī, kad no Ādažu pagasta tika atdalītas zvejnieku kolhoza «Carnikava» zemes un vasarnīcu ciemi gar šoseju P1. 2006. gada 21. martā pagastu reorganizēja par novadu.

Pašvaldība

Pašvaldības vadītāja ir Daiga Mieriņa. Pašvaldības vadītāja iepriekš ilgstoši bijusi Elfa Slociniece, īslaicīgi Imants Krastiņš.
Ēriks Raisters

Profesionālā karjera

Raistera pirmais profesionālais klubs bija JKS Rīga, klubs pazīstams pēc jaunu spēlētāju uzaudzināšanas, kuri vienmēr aizgāja spēlēt par lielākām un stiprākām komandām. Raisters pievienojās komandai un jau pirmajā gadā klubs nopelnīja vietu atpakaļ Virslīgā. Raisters par JSK spēlēja vēl divus gadus un abos gados klubs finišēja 5. pozīcijā Virslīgā un pirms 1934. gada viņš pievienojās RFK, kura labā viņš spēlēja līdz 1940. gadam. Raisteram spēlējot kluba labā izdevās trīs reizes triumfēt Latvijas līgā un divreiz Latvijas kausā futbolā (1937. un 1939. gadā).
Pēc tam, kad Latvija nonāca Padomju Savienības pakļautībā un visi iepriekšējie klubi tika izslēgti, Raisters sāka spēlēt par Rīgas "Dinamo" 1940. gadā, nākamajā gadā viņš sāka spēlēt par Minskas "Dinamo". Raisters nomira 1942. gada 25. maijā.

Karjera izlasē

Raisteram debijas spēle izlases sastāvā notika 1934. gada 10. jūnijā draudzības spēlē pret Lietuvu Kauņā. Tomēr tā bija vienīgā viņa spēle izlases labā 1934. gadā, viņš regulāra sāka parādīties laukumā tikai nākamajā gadā. Viņa otrajā spēlē izlases labā (atkal pret Lietuvu) 1935. gada 30. maijā guva savos pirmos vārtus. Ar 27 nospēlētām spēlēm izlases labā Raisters bija 11. vietā pēc nospēlētajām spēlēm izlases labā pirmskara izlasē.
Pietura

Viltus pieturas

Vācijā pie veco ļaužu mājām vai slimnīcām nereti tiek izvietotas neīstas pieturas, lai cilvēki, kuri slimo ar plānprātību, domātu, ka viņi gaida autobusu vai citu transportlīdzekli, kas viņus aizvedīs uz iedomāto galamērķi. Tā viņi var gaidīt autobusu ilgstoši, bet tiklīdz kā slimnīcas personāls atklāj, ka viņi ir pazuduši, tas viņus aizgādā no pieturas atpakaļ uz palātu. Daudzas pieturas ir izlīmētas arī ar vecām reklāmām un tajās ir izvietoti 30 gadu veci kustības saraksti.
Viskijs

Viskijs (angļu: whisk(e)y, no gēlu: uisce/uisge (beatha) — '(dzīvības) ūdens') ir aromātisks stiprais spirtotais dzēriens, ko iegūst pārtvaicējot raudzētu rudzu, kukurūzas vai jauktu graudu misu un iegūto šķidrumu izturot no iekšpuses apdedzinātās ozolkoka mucās, kas sniedz dzērienam raksturīgo dūmu smaržu un garšu. Etilspirta saturs lielākajai daļai viskiju sasniedz 40—45%.
Pazīstamākie viskija veidi ir skotu viskijs (Scotch Whisky), īru viskijs (Irish Whiskey), burbons un kanādiešu viskijs (Canadian Whisky).
Antilopvāveres

Izskats un ieradumi

Visas anilopvāveru sugas ārēji ir līdzīgas; tās ir 14—17 cm garas, astes garums 6—10 cm, svars 110—150 g. Astes ir nedaudz saplacinātas. Uz ķermeņa sāniem tām ir viena balta svītra, kas nekad nav uz sejas. Kažoki parasti ir plāni un asspalvaini. Apspalvojuma krāsa variē no gaišas smilšu brūnas krāsas līdz sarkanbrūnai. 
Antilopvāveres dzīvo pašraktās alās. Tās ir dienas dzīvnieki, pa ziemu, lai arī ir mazāk aktīvas nekā vasarā, tās ziemas guļā nedodas. Vasaras karstumā antilopvāveres dzesējās apēnotās vietās pieplokot pie zemes. 
Antilopvāveres barojas ar augu sēklām, saknēm un augļiem. Tās ēd arī kukaiņus un maitu. Kā visām vāverēm tām ir vaigu maisi, kuros tās pārnes barību un alā zem zemes veido barības rezerves. Antilopvāveres var ilgstoši nedzert ūdeni, uzņemot šķidrumu no augiem.

Reprodukcija

Mazuļus antilopvāveres audzina alā zem zemes. Riesta laiks sākas ziemā un beidzas pavasarī. Grūsnības periods ilgst 30—35 dienas, parasti piedzimst 5—14 mazuļi. Daudzas jaunās antilopvāveres aiziet bojā pirmajā gadā. Dzīves garums ir nedaudz vairāk par 5 gadiem. Galvenie antilopvāveru ienaidnieki ir vanagi, pūces, koijoti, āpši, lapsas, lūši un čūskas.