Parlamentārā demokrātija Latvijā (1920—1934)

Satversmes sapulces ievēlēšana

1919. gada 19. augustā Tautas padome pieņēma likumu par Satversmes sapulces vēlēšanām. Tas nodrošināja plašāko iespējamo tautas viedokļa pārstāvniecību. Vēlēšanās varēja piedalīties abu dzimumu pilsoņi, kas bija sasnieguši 21 gada vecumu. Pilsonību piešķīra visiem, kas Latvijas teritorijā bija dzīvojuši pirms Pirmā pasaules kara sākuma. Likums nenoteica procentu barjeru mazo partiju atsijāšanai. Uz 150 deputātu vietām kandidēja 25 partijas un politiskās grupas. Beidzoties Latgales atbrīvošanai, Satversmes sapulces vēlēšanas notika 1920. gada 17.—18. aprīlī. 57 deputātus Satversmes sapulcē ieguva sociāldemokrāti; 26 deputātus ieguva Latviešu Zemnieku savienība, 17 deputātus ieguva Latgales Zemnieku partija. Kopumā bija ievēlētas 16 partijas un politiskās grupas. No mazākumtautībām vislabāk pārstāvētie bija vācbaltieši un ebreji.

Satversmes sapulces darbs

Galvenais Satversmes sapulces uzdevums bija Satversmes izstrādāšana. Vienlaikus tā darbojās kā valsts parlaments, pieņemot ar ikdienas dzīvi saistītus likumus un apstiprinot valdības.

Satversmes pieņemšana

Jau 1918. gadā, pasludinot Latvijas neatkarību, Tautas padome bija definējusi valsts iekārtas pamatus — tā būs demokrātiska parlamentārā republika. Satversmes teksts lielā mērā izmantoja nesen pieņemtās Veimāras republikas konstitūciju, ko uzskatīja par modernāko un demokrātiskāko. Plaši strīdi izraisījās par Valsts prezidenta institūciju, sociāldemokrātiem uzskatot to par nevajadzīgu, jo valsts galvas funkcijas jāpilda parlamenta, Saeimas priekšsēdētājam. Citas partijas, vadoties no ASV piemēra, vēlējās tautas vēlētu prezidentu. Saeimas vēlēts prezidents ir kompromisa risinājums. Neveiksmīgs bija arī sociāldemokrātu mēģinājums apstiprināt Satversmes 2. daļu, kas paredzēja plašas pilsoņu politiskās un civilās tiesības. Tādējādi radīja parlamentāru republiku, kurā Saeimu ievēl uz trim gadiem, bez procentu ierobežojumiem sīkpartijām.

Valsts un valdības vadītāji

Par pirmo Valsts prezidentu ar 92 balsīm ievēlēja Satversmes sapulces priekšsēdētāju Jāni Čaksti. Otrajās prezidenta vēlēšanās Rainis ieguva 33, Ulmanis 32 un Čakste 29 balsis. Pēc Raiņa kandidatūras atsaukšanas Čaksti ievēlēja ar 60 balsīm pret Ulmaņa 31. Kad Čakste nomira amata termiņa laikā, uz prezidenta amatu kandidēja Alberts Kviesis, Pēteris Juraševskis, Voldemārs Zāmuēls, Frīdrihs Vesmanis un Gustavs Zemgals. Ar 73 balsīm 1927. gada 8 augustā ievēlēja Gustavu Zemgalu. Prezidentūras laikā Zemgals 1929. gadā devās vizītē uz Zviedriju, kam jau jūnijā sekoja Zviedrijas karaļa atbildes vizīte. 1930. gada 9. aprīlī uz Prezidenta amatu kandidēja Pauls Kalniņš un Alberts Kviesis. Uzvarēja Kviesis, kuru 1933. gada 4. aprīlī pārvēlēja uz otro termiņu.
Demokrātijas laikā izveidojās 16 ministru kabineti, taču vairāki politiķi Ministru prezidenta amatu ieņēma atkārtoti, un lielāko daļu valdību vadīja Zemnieku savienības pārstāvji. Arī ministru amatus daudzajās valdībās parasti ieņēma vieni un tie paši politiķi, tā nodrošinot zināmu politiskā kursa stabilitāti. Lielākā partija, sociāldemokrāti, kuras pārstāvis visās Saeimās ieņēma parlamenta priekšsēdētāja amatu, tikai divas reizes iesaistoties valdībā ar ministriem, pārējo laiku izvēloties palikt opozīcijā "buržuāzisko" partiju valdībām. Valdības apstiprināšanai bija nepieciešams tikai balsojošo deputātu vairākums, tāpēc dažām valdībām bija mazāk par 50 deputātu atbalsts. 1926. gada 17. decembrī izveidotais Skujenieka 1. Ministru kabinets uzskatāms par viskreisāko, jo dažādu novirzienu sociāldemokrāti veidoja vairākumu, un tajā vienīgo reizi ministra amatu ieņēma Rainis.
Šajos gados valdības vadīja Kārlis Ulmanis (LZS), Zigfrīds Anna Meierovics (LZS), Jānis Pauļuks (bezpartejiskais), Voldemārs Zāmuēls (bezpartejiskais), Hugo Celmiņš (LZS), Arturs Alberings (LZS), Marģers Skujenieks (MP, PA), Pēteris Juraševskis (DC) un Ādolfs Bļodnieks (LJSP).

Saeimas darbs

Šajos gados notika 1. Saeimas vēlēšanas, 2. Saeimas vēlēšanas, 3. Saeimas vēlēšanas un 4. Saeimas vēlēšanas. Vēlētāju dalība vēlēšanās bija ļoti augsta, turoties pie 80%. Atgriežoties kara bēgļiem un pieaugot iedzīvotāju skaitam, vēlēšanās piedalījušos balsotāju skaits pieauga no 797 662 Satversmes sapulces vēlēšanās, līdz 1,217 miljoniem 4. Saeimas vēlēšanās. Vienas deputāta vietas iegūšanai nepieciešamo balsu skaits pieauga, bet nepārsniedza 9672 balsis. Tas ļāva vietas iegūt mazākumtautību, reģionu un reliģisko konfesiju sarakstiem. Sākot ar 3. Saeimas vēlēšanām, katram sarakstam bija jāiemaksā 1000 latu drošības nauda, taču vēlēšanās joprojām piedalījās vairāk par 100 sarakstiem. Daudzo frakciju deputāti parasti veidoja lielākus interešu blokus, kuru uzskati parasti skaidri iedalījās kapitālisma un sociālisma aizstāvjos, kā arī mazākumtautību un latviešu pārstāvjos.
Par 1. Saeimas priekšsēdētāju ar 67 balsīm ievēlēja sociāldemokrātu Frīdrihu Vesmani, kurš no amata atkāpās 1925. gada 13. martā, lai kļūtu par Latvijas sūtni Lielbritānijā. Viņa vietā ievēlēja sociāldemokrātu Paulu Kalniņu, kurš amatu saglabāja līdz 1934. gada apvērsumam.

Arodbiedrības

1919. gada vasarā atjaunotās Rīgas arodbiedrības apvienojas Rīgas arodbiedrību centrālbirojā. 1920. gadā izveido Latvijas arodbiedrību centrālbiroju, kurš 1921. gadā apvieno ap 40 000 strādājošo. Šī organizācija sašķēlās starp sociāldemokrātiem un komunistiem, kas kontrolēja Rīgas centrālbiroju ar 15 000 biedru. Komunistu arodbiedrībās līdz 1930. gadam bija palikuši ap 5000 biedru un 1931. gadā valdība to darbību aizliedza vispār. Sociāldemokrātu kontrolēto Latvijas arodbiedrību centrālbiroju vadīja Andrejs Veckalns, Ernests Morics, Jānis Višņa un 1934. gadā tā apvienoja 29 arodbiedrības ar 30 000 biedru. Vēl viena šķelšanās notika 1926. gadā, kad pilsoniski noskaņotie strādājošie nodibināja Valsts un Pašvaldību darbinieku centrālo savienību, kuras sastāvā iekļāvās arī dzelzceļnieku un policistu arodbiedrība. Šīs organizācijas biedru skaits sasniedza 15 000. Vēl darbojās vairākas neatkarīgās arodbiedrības, kurās apvienojās mazāku un radošo profesiju pārstāvji.

Politiskie ekstrēmisti

Nacionālie ekstrēmisti vienojās ap ideju, ka Latvijai jābūt latviskai. Nepietika ar to, ka latvieši bija ieguvuši politisko varu, un arī lauksaimniecības zeme nonākusi latviešu rokās. Gandrīz 60% uzņēmumu joprojām piederēja ebrejiem, vācbaltiešiem un ārzemniekiem. Ārstu un advokātu vidū vairāk par pusi bija ebreji un vācbaltieši. Nacionālistu organizācijas arī veidojās kā pretspēks komunistiem un sociāldemokrātiem. 1922. gada 29. augustā izveidojās Latvju Nacionālais klubs, kas iesaistījās ne tikai polemikā, bet arī ielu cīņās ar sociāldemokrātiem. 
Biedru skaits tuvojās 3500. Kad 1925. gadā kluba biedri iemeta granātu laikraksta "Sociāldemokrāts" redakcijā un 15. februāra sadursmē nogalināja vienu "Strādnieku sports un sargs" biedru, tā darbību apturēja ar Iekšlietu ministrijas rīkojumu. Klubu ātri pārveidoja par Latvju Nacionālistu klubu, kuru ar Iekšlietu ministra lēmumu slēdza 1927. gada 19. februārī. 27. aprīlī slēgtā kluba biedri dibina Latvju Aktīvo Nacionālistu Savienību. 
Šajos klubos aktīvi darbojās Indriķis Pone un Ernests Blanks. Klubu atbalstīja ģenerālis Pēteris Radziņš, pulkveži Kārlis Ramats un Krišs Ķūķis, nākamais ģenerālis Hugo Rozenšteins. No 1925.-28. gadam klubs izdeva laikrakstu "Imantas gars". un "Brīvais Imantas gars". 
1931. gadā Gustavs Celmiņš ar domubiedriem nodibināja Ugunskrustu. Pēc tā slēgšanas 1933. gada 30. martā, tas darbību atjaunoja kā Pērkonkrustu, kura biedru skaits bija ap 6000. Celmiņš izdeva laikrakstus "Ugunskrusts" un "Pērkonskrusts" 1934. gada 30. janvārī kustību atkal aizliedza, un turpmāk tā darbojās pagrīdē, līdz Celmiņu 1937. gadā izraidīja no Latvijas.
Galēji kreiso spārnu aizņēma komunisti. Tā kā partija bija aizliegta, komunisti aktīvi darbojās pagrīdē, organizēja dažādas strādnieku un sporta organizācijas, kuras varas iestādes bieži slēdza. Komunisti iefiltrējās sociāldemokrātu arodbiedrību un kooperatīvu vadībā, kur tiem simpatizēja partijas kreisais spārns. Lai varētu legalizēties, komunisti nodibināja Latvijas Neatkarīgo sociālistu partiju. Komunisti, maskējoties aiz dažādiem arodbiedrību un darba partiju nosaukumiem piedalījās pašvaldību vēlēšanās, iegūstot deputātu vietas. 
3. un 4. Saeimas vēlēšanās viņi piedalījās kā "Strādnieku un zemnieku partija", iegūstot 6 un 7 deputātu vietas. Ar šādu pašu nosaukumu viņi ieguva deputātu vietas vairākās pašvaldībās. Viens no redzamākajiem komunistiem bija Linards Laicens, kas kopā ar vairākiem citiem komunistu deputātiem izlēma pārcelties uz PSRS, kur viņus nošāva Staļina terora laikā. Palikušos deputātus no 4. Saeimas izslēdza 1933. gada 21. novembrī un arestēja.

Iedzīvotāji

Ja 1914. gadā Latvijā dzīvoja 2,555 miljoni iedzīvotāju, tad 1917. gadā tas bija nokritis tuvu vienam miljonam. 1920. gadā Latvijā bija radies 400 000 darbaspējīgākā vecuma (20.-40.g.) cilvēku iztrūkums. Kopējais valsts iedzīvotāju skaits pieauga no 1,480 miljoniem 1919. gadā uz 1,884 miljoniem 1928. gadā. Tas bija noticis galvenokārt bēgļu atgriešanās dēļ. Dzimstība pārsniedza mirstību par aptuveni 13 000 gadā. Dabīgais pieaugums uz 10 000 iedzīvotājiem Latvijā bija 73, kamēr Somijā 85, Zviedrijā 57, Igaunijā 31 un Francijā 15.
Kara izpostītās rūpniecības dēļ, 1925. gadā 68,3% iedzīvotāju strādāja lauksaimniecībā un zvejā, 11,1% rūpniecībā. 1897. gadā lauksaimniecībā strādāja tikai 44%, bet rūpniecībā un tirdzniecībā 27,2%. Vienlaikus, ja pirms kara tikai 38,7% iedzīvotāju strādāja algotu darbu, tad 1925. tas pieauga līdz 60,9%. Tas izskaidrojams ar sieviešu ieiešanu darba tirgū.

Mazākumtautības

Jau 1919. gada 8. decembrī Tautas padome pieņēma lēmumu par mazākumtautību kolu autonomiju. Tās saņēma savam lielumam proporcionālu Izglītības ministrijas budžetu, un varēja īstenot apmācību savā valodā. Vācieši panāca, ka Rīgas Herdera institūts tiek atzīts par privātu augstskolu. 
1925. gadā Latvijā dzīvoja 46 tautu pārstāvji. Lielākās minoritātes 1925. gadā bija krievi (193,648), ebreji (95,675), vācieši (70,964), poļi (51,143), baltkrievi (38,010), leiši (23,192) un igauņi (7893). Pirmajos neatkarības gados īpaši strauji pieauga ebreju un vāciešu skaits, kuriem kara dēļ 1915. gadā lika evakuēties no Kurzemes guberņas. Izdzīvojušie bēgļi tagad atgriezās no PSRS. Vācieši un ebreji tradicionāli dzīvoja pilsētās, kur nodarbojās ar tirdzniecību, amatniecību un rūpniecību. Krievi un baltkrievi galvenokārt nodarbojās ar zemkopību. Rīgā un Liepājā mazākumtautības veidoja ap 40% iedzīvotāju, Rēzeknē 66%, bet Daugavpilī 73%.
Ņemot vērā liberālo Vēlēšanu likumu, daudzām mazākumtautību partijām bija iespējas iekļūt Saeimā ar pāris deputātiem. Īpašu saliedētību izrādīja Vācbaltu partiju padome, kas apvienoja vācu partijas. Vēlēšanās piedalījās virs 99% vāciešu, tādējādi nodrošinot vācu partiju apvienībai panākumus. Tikmēr krievu, vecticībnieku un ebreju balsis sadalījās pa daudzām sīkpartijām.
Pēc Hitlera nākšanas pie varas, aktivizējās vietējie vāciešu nacionālisti Erharda Krēgera vadībā. 1933. gada 1. martā sāka izdot nacistus atbalstošu avīzi Deutsche Zeitung. Jūlijā no amata atbrīvoja avīzes Rigasche Rundschau mēreno redaktoru Šīmani, viņa vietā ieceļot nacistiem simpatizējošo baronu Ikskilu fon Hildebrantu. Vāciešu organizācijās kontroli ātri pārņēma nacistu atbalstītāji. Jūnijā sākās nacistiskās Vācijas preču boikots, uz kuru Vācija reaģēja 10. jūnijā aizliedzot Latvijas sviesta eksportu, ko gan atcēla jau 17. jūnijā.

Referendumi

Šajos gados Latvijā notika četri referendumi, kuros gan vienmēr piedalījās mazāk vēlētāju, nekā bija nepieciešams. Pirmais referendums saistījās ar valdības un Saeimas lēmumu Sv. Jēkaba baznīcu, kas bija vācu un latviešu luterāņu draudžu īpašums, nodot katoļu bīskapa lietošanai. 1923. gada 1.—2. septembrī notika referendums par to, ka baznīcas un lūgšanu namus nedrīkst atsavināt un nodot citai konfesijai. Referendumā piedalījās 200 000 vēlētāju, kas bija ap 20% no visiem balsstiesīgajiem. Otrais referendums notika par Latvijas pilsonības piešķiršanu. 1927. gada 2. jūnijā Saeima pieņēma lēmumu, kas ļāva pilsonību saņemt visiem, kas bija Latvijas teritorijā dzīvojuši sešus mēnešus pirms kara sākuma 1914. gada 1. augustā. Lai arī grozījumu pieņēma, lai atvieglotu atgriešanos kara bēgļiem no PSRS, tas arī pavēra ceļu daudziem ebrejiem. Kad Saeima noraidīja 200 000 pilsoņu parakstītu lūgumu šīs likuma izmaiņas atcelt, 1927. gada 17.—18. decembrī notika referendums, kurā piedalījās 250 000 vēlētāju, un atkal nepietika vairākuma. Trešais referendums saistījās ar Rīgas Doma baznīcas piederību. Lai arī tā bija piešķirta latviešu luterāņu arhibīskapa lietošanai, tā joprojām piederēja vācu luterāņu draudzei. 1931. gada 5.—6. decembrī notika referendums, kurā gandrīz 400 000 vēlētāju nobalsoja par baznīcas atņemšanu vāciešiem. Lai arī šoreiz nepietika balsu, Saeima reaģējot uz lielo referenduma dalībnieku skaitu drīz pieņēma likumu par Doma baznīcas atņemšanu vācu luterāņiem. 1934. gada 24.—25. februāri pēc sociāldemokrātu iniciatīvas sarīkoja referendumu par vecuma, darba nespējas un bezdarba pabalstu ieviešanu. Tās bija paredzēts finansēt ar darba devēju, pašvaldību un turīgo iedzīvotāju iemaksām. Likumprojekta atbalstam bija savākti gandrīz 200 000 parakstu, un referendumā piedalījās vairāk nekā 400 000 balsotāju, kas pietrūka vairākumam. Arī Saeima šo likumprojektu noraidīja.
Papildus šiem četriem referendumiem vēl trīs reizes bija uzsākta parakstu vākšana referenduma rīkošanai. 1923. gada novembrī sāka vākt parakstus, lai agrārās reformas laikā nacionalizēto zemju un muižu īpašnieki saņemtu kompensāciju. Šo jautājumu Saeima atrisināja likuma ceļā. 1929. gada augustā sāka vākt parakstus, lai atceltu zemes iegūšanas priekšrocības, kas Brīvības cīņu laikā bija apsolītas un piešķirtas Landesvēra vācbaltu brīvprātīgajiem kareivjiem. Saeima reaģēja, pati pieņemot lēmumu par sliktu landesvēristiem. 1933. gada jūlijā sāka vākt parakstus par to, lai samazinātu tautas referendumos nepieciešamo vēlētāju slieksni, taču šī ideja pati apsīka.

Reliģija

1935. gada tautas skaitīšana uzrādīja, ka 55,15% iedzīvotāju ir luterāņi, 24,45% katoļi, 8,94% pareizticīgie, 5,5% vecticībnieki, 4,79% jūdaisti. Vēl bija ap 10 000 baptistu un 2000 adventistu. Tādējādi sabiedrības lielāko daļu ietekmēja rietumu kristīgās pasaules vērtības. Agrārā reforma negatīvi ietekmēja baznīcu finansiālo situāciju, jo valsts nacionalizēja 171 mācītāju muižu zemi 59 854 hektāru platībā.
Lielas izmaiņas notika luterāņu baznīcā, kur vēl 1914. gadā lielākā daļa mācītāju bija vācbaltieši. 1922. gada 23. februārī par Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas bīskapu ievēlēja Kārli Irbi. Viņš nepiekrita valdības veiktajai Doma baznīcas atņemšanai vācbaltiešu draudzei, un 1931. gadā atkāpās no amata. Par nākamo arhibīskapu ievēlēja Teodoru Grīnbergu. Vācu luterāņu draudzes darbojās atsevišķi, un tās vadīja bīskaps Pelhaus (Poelchau).
Arī katoļticīgie, kuru lielākā daļa dzīvoja Latgalē, nonāca jaunā situācijā. Jāzeps Rancāns 1919. gadā devās uz Romu, kur lūdza atjaunot Rīgas katoļu arhibīskapa amatu un visu Latvijas katoļu apvienošanu viņa pakļautībā. 1920. gadā par jauno Rīgas katoļu bīskapu kļuva Antonijs Springovičs. 1922. gada 30. maijā Latvija parakstīja konkordātu ar Romas pāvestu, ko Satversmes sapulce ratificēja 19. jūlijā. Konkordātu noslēdzot valdība apņēmās arhibīskapa lietošanai nodot vienu katedrāli Rīgā, un tādēļ tai nācās luterāņiem atņemt Sv. Jēkaba baznīcu, kas izraisīja protestus un referendumu.
Pareizticīgo baznīcu no 1921. līdz 1934. gadam vadīja Jānis Pommers, kuru 2001. gada kanonizēja kā svēto. Galvenokārt Rīgā un Latgalē dzīvojošos vecticībniekus Saeimā pārstāvēja Vecticībnieku centrālā komiteja, kuru vadīja Meletijs Kaļistratovs.
1923. gadā sāka veidoties dievturība, kuru oficiāli reģistrēja 1926. gadā. Par šīs reliģijas vadītāju kļuva Ernests Brastiņš.

Sociālā politika

Strādājošajiem ar likumu noteica 8 stundu darba dienu un divu nedēļu atvaļinājumu. Pensijas saņēma tikai valsts iestādēs strādājošie. Attīstījās slimokases, kuru biedriem medicīnas pakalpojumi bija lētāki vai bez maksas. Sākās skolu celtniecība. Lai arī iedzīvotāju skaits pilsētā bija samazinājies, Rīgas pašvaldība uzcēla vairākas daudzdzīvokļu ēkas.

Rakstniecības attīstība

Valsts izveidošana ļāva no trimdas atgriezties Rainim un Aspazijai. Aktīvi politikā, sabiedriskajā dzīvē un rakstniecībā bija jau tādi jau zināmi autori kā Anna Brigadere, Kārlis Skalbe, Jānis Jaunsudrabiņš, Edvarts Virza, Jānis Akurāters, Aleksandrs Grīns, Ansis Gulbis, Valdemārs Dambergs, Augusts Saulietis. Zemnieku dzīvi aprakstīja Andrejs Upīts, Alfrēds Dziļums, Jānis Sārts. Folkloras motīvus izmantoja Jānis Veselis. Populāri bija Pāvils Rozītis, Jēkabs Janševskis, Aīda Niedra, Jānis Ezeriņš, Kārlis Zariņš, Vilis Plūdonis. Dzejā, bez jau minētajiem, ienāca Pēteris Ērmanis, Jānis Sudrabkalns, Jānis Ziemeļnieks, Rihards Rudzītis, Valdis Grēviņš, Austra Skujiņa, Aleksandrs Čaks, Ēriks Ādamsons, Jānis Medenis.

Dzīves līmenis

Lielākā valsts iedzīvotāju daļa bija nodarbināta lauksaimniecībā, kur algas bija ievērojami zemākas nekā pilsētās. Līdz 1928. gadam lauksaimniecības kalpu algas pakāpeniski cēlās, vīriešiem Vidzemē saņemot vidēji 601 latu gadā bet Latgalē 397 latus gadā. 1931. gadā algas nokritās uz 531 latu Vidzemē un 365 latiem Latgalē. Salīdzinot ar pēdējiem pirmskara datiem, ja gada kalpa gada alga 1914. gadā bija ap 140 zelta rubļiem, tad 1929. gadā tā bija pieaugusi līdz 208 zelta rubļiem.  Ziemas mēnešos parasti pieauga sezonālo strādnieku bezdarbs, taču reģistrēto bezdarbnieku skaits parasti svārstījās ap 5000. Lauksaimniecībā nodarbināto vīriešu vidējā gada alga Latvijā kritās no 563 latiem 1928. gadā uz 487 latiem 1931. gadā. Šajā pašā laikā lauksaimniecībā nodarbināto sieviešu vidējā gada alga kritās no 369 uz 336 latiem. Darba izmaksu tālākai samazināšanai zemnieki aizvien plašāk izmantoja sezonālos vasaras strādniekus, un viesstrādniekus, kas sāka ienākt no Lietuvas, Igaunijas un Polijas.
Rīgas rūpnīcās 1929. gada vasarā vidējā mēneša alga direktoram bija 725 lati, vecākajam grāmatvedim 390 lati, šoferim 160 lati. Veikala vadītājs 1929. gada rudenī pelnīja vidēji 460 latus mēnesī, kamēr pārdevēji 145 latus. Sievietes parasti saņēma 50-20% zemākas algas nekā vīrieši. Vidējā dienas alga kvalificētam strādniekam cēlās no 4,85 latiem 1925. gadā uz 5,75 latiem 1929. gadā, kamēr kvalificētai strādniecei no 2,50 uz 2,95 latiem. Visaugstākā dienas likme bija burtličiem, kas 1929. gadā pelnīja 12,50 latus dienā. Rīgas tramvaju vadītāji pelnīja 139,30 latus, bet kontrolieri 236,50 latus mēnesī. 
Vienistabas dzīvokļa (ar virtuvi) īre 1925. gadā Latvijā vidēji bija 7 lati mēnesī, bet 1929. gadā 9 lati mēnesī. Tikmēr vidējā trīsistabu dzīvokļa īre pieauga no 20 latiem mēnesī uz 26 latiem. 1929. gadā trīsistabu dzīvokļa īre Rīgā bija 40 lati mēnesī. Tās gan bija oficiāli noteiktās cenas, un neoficiāli, īpaši Rīgā, varēja būt augstākas, sasniedzot 20-30 latus par istabu. Latgalē dzīvokļu īres cenas bija 27-41% augstākas par cenām Kurzemē.
1929. gadā valstī notika 362 streiki, no kuriem 250 bija politiski motivēti, bet 112 streikos pieprasīja algu paaugstināšanu, vai laicīgi neizmaksāto algu izmaksu.

Lata ieviešana

Dažādu politisko un militāro režīmu izlaistā naudu kādu laiku turpināja cirkulēt pēc dažādiem maiņas kursiem. 1919. gada 27. martā 1 Latvijas rublis bija līdzvērtīgs 1 ostrublim, 2 vācu markām un 1,5 cara rublim. 1922. gada 3. augustā ieviesa jaunu naudas vienību Latu, ko veidoja 100 santīmi. Vienu latu pielīdzināja 50 Latvijas rubļiem un 0,2903 gramiem zelta. 1923. gadā nodibināja Latvijas Banku.

Celtniecība un arhitektūra

Valsts ekonomikai nostabilizējoties, jaunu dzīvojamo un sabiedrisko ēku celtniecība atsākās ap 1925. gadu. Šajā laikā vēl nav nostiprinājies kāds jauns arhitektūras stils, tāpēc ēku dizainā redzamas jūgendstila un nacionālā romantisma atskaņas. Izmantoti arī senāki stili, kā rokoko 1923. gadā celtajā kinoteātra Splendid Palace ēkā. No 1925. gada ēkas bieži celtas art deco stilā, kas izmanto ģeometriskas formas dizainā un dekorācijās. Tie redzami telefona centrālē Kr. Barona ielā 69 (1928), Rīgas pašvaldības rindu mājās Jelgavas un Ropažu ielās, kā arī Rīgas Tautas namā (1929), Rīgas angļu ģimnāzijā (1932), Bankas ēkā Smilšu ielā 1 (1929) un Rīgas Centrāltirgus paviljonos (1925), pašvaldības dzīvokļu ēkā Ausekļa ielā 3 (1927).
Art Deko sākot ar 1927. apsteidza Funkcionālisms/Modernisms (MoMo), kas bija izteikti lakonisks un ģeometrisks, apaļotiem stūriem, atsakoties no fasādes dekorēšanas. Lielāka daļa pirmskara sabiedrisko un dzīvojamo ēku celtas šajā stilā, īpaši Teikas (ap 500), Mežaparka (ap 180) un Māras dīķa privātmāju rajonos. Labi šī stila paraugi redzami Stabu ielā 4 (1932), Elizabetes ielā 51 (1928), bankas un dzīvojamās ēkās Vaļņu ielā, Tērvetes sanatorijā (1930). Eižens Laube šo stilu kritizēja kā nedzīvu, vienmuļu un atbaidošu.
Visā Latvijā sākās skolu celtniecība, vairāk nekā 20 no tām būvēja pēc standartizēta projekta, ko izstrādāja Izglītības ministrijas būvtehniskā biroja vadītājs Indriķis Blankenburgs - Vācu ģimnāzija Āgenskalnā, Ilūkstes 1. vsk, Pumpuru vidusskola u.c.
Paralēli modernajiem stiliem arhitektūrā daudz izmantoja neoeklektismu/neoklasicismu, nespeciālistiem bieži domājot, ka ēka celta 19.gs. vai Staļina varas laikā. Šo stilu pārstāv Valkas tautas nams (1924), Gulbenes dzelzceļa stacija (1925), Gulbenes arodskola (1927), Bankas ēka Kuldīgā (1934), u.c. Šī stila ēkas vairāk celtas Ulmaņa diktatūras laikā.
Pie redzamākajiem šo gadu arhitektiem pieskaitāmi Pāvils Dreijmanis, Teodors Hermanovskis, Pauls Mandelštams, Aleksandrs Klinklāvs, Indriķis Blankenburgs