Francija

Etimoloģija

Nosaukums Francija ir cēlies no latīņu vārda Francia, kas burtiskā tulkojumā nozīmē "franku zeme". Savukārt par šīs cilts nosaukuma rašanos ir vairākas teorijas. Viena no versijām ir tāda, ka šis nosaukums ir cēlies no senģermāņu vārda frankon, kas nozīmē "šķēps" vai "pīķis".

Gallija

6. gadsimtā p.m.ē. no Centrāleiropas Francijas teritorijā ienāca ķeltu ciltis, kas zināmi kā galli. Senie romieši gallus iedalīja divās grupās - Transalpu gallos (galli aiz Alpiem), kas dzīvoja mūsdienu Francijā, un Cizalpijas gallos, kas apdzīvoja teritoriju Itālijā starp Po upi un Alpiem. Tā kā Cizalpijas galliem nebija nozīmīga loma Francijas vēsturē, tad ar "galliem" parasti apzīmē Transalpijas gallus.
Gallu ciltis bieži karoja ar akvitāņiem, kas dzīvoja dienvidos no Garonnas upes, un ģermāņiem, kas dzīvoja austrumos. 4. gadsimtā p.m.ē. galli iebruka pat Senajā Romā. 221. gadā p.m.ē. caur gallu teritoriju karagājienā uz Romu devās kartāgiešu karavadonis Hanibāls Barka. 2. gadsimta p.m.ē. beigās romieši sāka Gallijas iekarošanu. 122. gadā p.m.ē. Romas Republika anektēja Provansu. No 58. līdz 51. gadam p.m.ē. Galliju pilnībā iekaroja Jūlijs Cēzars, pretestību kuram vadīja Verkingetorikss.
Vairākas gallu apmetnes laika gaitā pārvērtušās par lielpilsētām - Lutetia Parisiorum (mūsdienās Parīze) un Burdigala (Bordo). Arī akvitāņi apmetnes vēlāk izaugušas par lielpilsētām, piemēram, Tolosa (Tulūza). Ilgi pirms romiešu iekarojumiem, sengrieķi izveidoja savas kolonijas Provansā, Francijas dienvidos pie Vidusjūras, kura piekrastē arī feniķieši dibināja Massalia (Marseļa) un Nikaia (Nica). Savukārt romieši nodibināja Lugdunum (Liona) un Narbonensis (Narbonna). Gallu valodas sajaukšanās procesā ar latīņu valodu un vēlāko iebrucēju franku valodu radās franču valoda, kurā vēl mūsdienās pastāv vairāki reģionālie dialekti.
No romiešu Gallijas provincēm nākuši Romas imperatori Klaudijs, Karakalla un Antonijs Pijs. Haotiskajā 3. gadsimtā no 260. līdz 274. gadam pastāvēja pat Gallu impērija ko izveidoja provinces vietvaldis. Šajā laikā Gallijā no austrumiem sāk ienāk ģermāņu ciltis franki un alemaņi. 4. gadsimtā ķelti no Lielbritānijas masveidā pārcēlās uz Bretaņu, kurā joprojām pastāv savdabīga ķeltu kultūra. 
Pavājinoties Romas impērijai, tā 418. gadā Akvitānijas provinces teritoriju atdod vestgotu karalim, kas šeit izveido vienu no pirmajām barbaru karalistēm. Pēc Rietumromas impērijas pastāvēšanas beigām vestgoti iekaro Gallijas dienvidus un centru, kamēr burgundi dienvidaustrumos izveido savu karalisti, bet ziemeļaustrumus kontrolē franki.

Merovingu un Karolingu dinastijas

Franku valdnieki drīz sāk iekarot lielākas teritorijas un ir pirmie no ģermāņu barbariem, kas kristiešu ariānisma vietā pieņem katoļticību. Franču valdnieki savu valsti vēlāk mēdza dēvēt par "Francijas viskristītāko karaļvalsti". 486. gadā franku karalis Hlodvigs I pakļāva gallus un 496. gadā pieņēma katoļticību, iegūstot Romas pāvestu atbalstu karam pret ariāņu vestgotiem. 507. gadā Hlodvigs I sakāva vestgotus, sagrāba Akvitāniju un vestgotu galvaspilsētu Tulūzu. Hlodvigs par savu galvaspilsētu izvēlējās Parīzi. Pēc Hlodviga nāves viņa mantinieki pēc franku tradīcijas viņa karalisti sadalīja četrās daļās. Turpmākos 250 gadus franku valstī valdīja Merovingu dinastijas karaļi, kas 751. gadā zaudē varu godkārīgajam augstmanim Pipinam Īsajam, kas kļuva par pirmo Karolingu dinastijas karali.
Franku valsts savu lielāko varenību sasniedza Kārļa Lielā varas laikā, kurš 774. gadā pakļāva Itālijas langobardus; 788. gadā iekaroja Bavāriju; 796. gadā sakāva avārus pie Donavas; 801. gadā uzbruka musulmaņu Spānijai; un 804. gadā pakļāva Lejassaksiju. 800. gadā Romas pāvests Kārli Lielo kronēja par Svētās Romas impērijas imperatoru. 
Pēc viņa nāves franku impēriju vairākkārt dala viņa mantinieki. 843. gadā noslēgtais Verdenas miera līgums impēriju sadalīja trīs daļās - Rietumfranku, Austrumfranku un Vidusfranku valstīs, taču 855. gadā notiek vēl viena dalīšana, kurā uz ilgāku laiku izveidojas Burgundijas karaliste. Pēc šīs dalīšanas pakāpeniski sāk veidoties neatkarīgas Eiropas karalistes, sākas Francijas karalistes vēsture.

Francijas karaliste

Karolingu dinastija beidz valdīt 987. gadā, un par karali kļuva Hugo Kapets no Kapetingu dinastijas. Pēc Kapetingiem Francijā valdīja Valuā un Burbonu dinastijas. Viduslaiku Francija bija feodāli sadrumstalota valsts, kurā reģionu hercogi bija varenāki par karali, kam piederēja neliela teritorija ap Parīzi. Vēlīnajos viduslaikos valsti plosīja Simtgadu karš, kura gaitā Francijas karaļiem izdevās nostiprināt savu varu un atvairīt angļu karaļu pretenzijas uz troni. 
17.gs. un 18. gs. mijā Francijā valdīja Luijs XIV, kura laikā izveidojās absolūtā monarhija. Viņa varas laikā Francija bija Eiropas spēcīgākā valsts, ar lielāko iedzīvotāju skaitu un koloniālajām ambīcijām Ziemeļamerikā, Karību jūrā, Āfrikā un Indijā. Francijai bija vadošā loma Eiropas politikā, ekonomikā un kultūrā. Franču valoda kļuva par Eiropas aristokrātu un diplomātu valodu, Franču apgaismotāji ietekmē filozofiju un literatūru. 18. gs. franču zinātnieki veica nozīmīgus atklājumus.

Revolūciju gadsimts

1789. gadā sākās franču revolūcija, kuras gaitā 1792. gadā krita monarhija un tika pasludināta Francijas Pirmās republikas izveidošana. 1793. gadā gāztajiem Luijam XVI un Marijai Antuanetei izpildīja nāvessodu. Pēc valsts apvērsuma 1799. gadā par Francijas līderi kļuva Napoleons Bonaparts, kurš 1804. gadā pasludināja Francijas impērijas izveidošanu. 1815. gadā pie varas atgriezās Burbonu dinastija, kas valdīja līdz 1830. gada Jūlija revolūcijai, kad pie varas nāca Luijs Filips I, kurš valdīja līdz 1848. gada februāra revolūcijai. Revolucionāri pasludināja Otrās republikas izveidošanu, kas pastāvēja līdz 1852. gadam, kad prezidents Luijs-Napoleons pasludināja Otrās impērijas izveidošanu. Napoleonu III gāza 1870. gadā pēc sakāves Franču-prūšu karā. Tika pasludināta Trešās republikas izveidošana, Francijā nostiprinājās republikāniskā valsts iekārta. 
19. gs Francija, sacenšoties ar Lielbritāniju, ieguva kolonijas lielā daļā Āfrikas, Indoķīnā un citur. Daudzās bijušajās franču kolonijās oficiālā valoda joprojām ir franču.

Jaunākie laiki

Neraugoties uz dzīvā spēka zaudējumiem un postījumiem, Francija bija viena no uzvarētājvalstīm Pirmajā pasaules karā, taču tā bija par vāju lai nostiprinātos Eiropā un pakāpeniski zaudēja nacistiskajai Vācijai, kas 1940. gada jūnijā uzsāka kauju par Franciju. Vācieši ātri guva uzvaru, kas noveda pie Trešās republikas sabrukuma un Višī Francijas izveidošanās. 1944. gada izcelšanās Normandijā iesāka Francijas atbrīvošanu, izveidojās pagaidu valdība Šarla de Golla vadībā, kas pēc kara drīz demisionēja. Izveidojās Francijas Ceturtā republika, kas sabruka 1958. gadā pēc krīzes, ko izraisīja Alžīrijas neatkarības karš. De Golls atgriezās pie varas un vadīja Franciju nākamos 10 gadus, izveidojot Francijas Piekto republiku, kas pastāv līdz mūsdienām.

Ģeogrāfija

Francija atrodas Rietumeiropā. Tā robežojas ar Beļģiju (robežas garums 620 km), Luksemburgu (73 km), Vāciju (451 km), Šveici (573 km), Itāliju (488 km), Monako (4,4 km), Andoru (56,6 km) un Spāniju (623 km). Tā kā aizjūras teritorijas robežojas arī ar Brazīliju, Surinamu un Nīderlandei piederošo Sintmārtenu, tad arī šīs valstis var uzskatīt par Francijas kaimiņvalstīm. Pie Francijas robežām atrodas divas kalnu grēdas: Alpi un Pireneji. Francijā ir arī daudz upju. Divas nozīmīgākās no tām ir Sēna un Luāra. Francijas ziemeļos un rietumos ir daudz pakalnu un upju ielejas. Dažādās valsts vietās ir ļoti atšķirīgs klimats. To spēcīgi ietekmē Atlantijas okeāns.
Francijas platība ir 674 843 km², pie kuras ir pieskaitīta tās aizjūras departamentu teritorijas. Francijas Eiropas daļas platība ir tikai 551 695 km².

Klimats

Kopumā Francijā klimats ir mērens, bet jūtamas ir reģionālās atšķirības. Valsts ziemeļu un rietumu piekrastē vēji no Atlantijas okeāna atnes ļoti mitru gaisu. Laikapstākļi tur ir mainīgi, vasaras ir vēsas, ziema — maiga. Daudz kontinentālāks klimats ir Parīzes apkaimē, reģionā, kuru sauc par Ildefransu. Šajā teritorijā ir daudz nokrišņu pavasarī un rudenī, bet vasarā dažkārt plosās pērkona negaiss. Francijas austrumos un Centrālā masīva reģionā ir lielākas ziemas un vasaras temperatūru starpība. Valsts dienvidos, bet īpaši dienvidaustrumos (Provansā) dominē siltais Vidusjūras klimats. Gaisa temperatūra vasarā mainās robežās no 17 °C līdz 29 °C, un ziemā ļoti reti nokrīt zem 0 °C. Francijas dienvidos ir jūtama mistrāla ietekme. Mistrāls rada zaudējumus zemkopībai. Francijas teritorijā ir vienmērīgs nokrišņu sadalījums. Dažas zemienes valsts daļas ziemeļos saņem mazāk nekā 300 mm nokrišņu gadā, bet atsevišķos kalnu rajonos nokrišņu daudzums pārsniedz 1300 mm gadā.
Par Francijas aizjūras teritoriju klimatu skatīt attiecīgo zemju rakstos.

Valdība

Francijas valsts iekārta ir pusprezidentāla republika, kas ir noteikts Francijas Piektās republikas konstitūcijā. Šī konstitūcija tika apstiprināta ar referendumu, kas notika 1958. gada 28. septembrī. Tajā valsts arī ir paziņoja, ka tā ir nesadalāma, pasaulīga, demokrātiska un sociāla republika. Tās konstitūcija paredz varas sadalīšanu.
Izpildvara pieder gan Francijas prezidentam , gan Francijas premjerministram. Prezidents tiek ievēlētas uz 5 gadiem, bet premjerministru amatā ieceļ valsts prezidents. Francijas parlamentam ir likumdošanas vara. Tas sastāv no Nacionālās Asamblejas (Assemblée Nationale) un Senāta. Nacionālajā Asamblejā ir 577 deputāti, bet Senātā — 343. Nacionālās Asamblejas deputāji tiek ievēlēti tiešās vēlēšanās, bet Senāta locekļus uz 9 gadiem ievēl vēlētāju kolēģija no Francijas departamentiem.

Starptautiskās attiecības

Francija ir Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle. Tā ir arī viena no piecām pastāvīgajām ANO Drošības Padomes loceklēm un tai pieder veto tiesības. Francija ir arī Pasaules tirdzniecības organizācijas (WTO) locekle. Francija atrodas galvenās mītnes tādām starptautiskām organizācijām, kā ESAO, UNESCO, Interpol un citas.
Francija ir viena no Eiropas Savienības dibinātājvalstīm. 1960. gados ar tās palīdzību franči centās iegūt varu pār kontinentālo Eiropu, neļaujot Apvienotajai Karalistei iegūt to. Kopš 1990. gadiem Francija ir kļuvusi īpaši draudzīga Vācijai. Tas bija mēģinājums kļūt par ietekmīgāko valsti Eiropas Savienībā. Tā tādēji radīja konkurenci Apvienotajai Karalistei un ierobežoja Austrumeiropas valstu ietekmi. Francija ir arī Ziemeļatlantijas līguma organizācijas (NATO) locekle. 1990. gadu sākumā Francija tika kritizēta par tās pazemes kodolieroču izmēģinājumiem Franču Polinēzijā. 2003. gadā Francija nosūtīja lielu skaitu karavīrus uz Irāku, kur sākās ASV uzbrukums irākiešiem. Francijai ir arī palikusi spēcīga politiskā un ekonomiskā ietekme uz tās bijušajām kolonijām Āfrikā. Piemēram, tā ir nosūtījusi ekonomisko palīdzību un kareivjus miera uzturēšanai uz Kotdivuāru un Čadu.

Reliģija

Francijā reliģijas brīvību garantē tās konstitūcija. 51% iedzīvotāji ir Romas katoļi, 31% ir agnostiķi vai ateisti, 4% - musulmaņi, 3% - protestanti un 1% ir jūdaisma piekritēji. Atlikušie 10% pieder pie citām reliģijām vai arī nemāk pateikt savu piederību.

Tautsaimniecība

Francija ir vadošās rūpniecības valstu grupas G8 biedrs. Francija ir astotajā vietā pasaulē pēc iekšzemes kopprodukta. 1999. gada 1. janvārī Francijā un vēl 11 Eiropas valstīs par nacionālo valūtu kļuva eiro.
Francijā ir reģistrēti gandrīz 2,9 miljoni uzņēmumi. Valsts kontrolē ir uzņēmumi, kuri pārvalda dzelzceļu, elektroenerģiju, aviāciju un telekomunikācijas. Nozīmīga kompānija gan lidmašīnu, gan kosmosa kuģu ražošanā ir Airbus. Francija kosmosa kuģus palaiž no sava kosmodroma Franču Gviānā.

Lauksaimniecība, mežsaimniecība un zvejošana

Francijas plašās zemes platības — no kurām puse ir aramzeme, bet ceturtdaļu klāj meži — dāvā plašas iespējas lauksaimniecībā un mežsaimniecībā. Valsts daudzveidīgais reljefs un augsne, kā arī atšķirīgās klimatiskās zonas tikai palielina šo potenciālu. Nokrišņu daudzums ir salīdzinoši augsts gandrīz visā valstī, tāpēc ūdens apgāde parasti nav problēma. Pietiekami daudz zivju Atlantijas okeānā un Vidusjūrā nodrošina valsti ar papildu resursiem.
Lai gan lauksaimniecībā tiek nodarbināti salīdzinoši maz cilvēku (aptuveni 4% no darbaspēka) un veido tikai 3% no iekšzemes kopprodukta, Francija ir vadošā Eiropas valsts lauksaimniecības produktu ražošanā un eksportēšanā. Šajā valstī tiek saražoti aptuveni 20% no visiem Eiropas Savienības lauksaimniecības produktiem. Visvairāk tā eksportē kviešus, mājputnus, piena produktus, liellopu un cūkgaļu. Francijā ir attīstīta vīna ražošana. Šī valsts ir pirmajā vietā pasaulē pēc saražotā vīna daudzuma; tā saražo aptuveni vienu trešdaļu no visa Eiropas Savienībā saražotā vīna. Francijas zemnieki 2006. gadā no Eiropas Savienības saņēma 10 miljardus ASV dolārus subsīdijās.

Derīgie izrakteņi un enerģija

Francija daudz līdzekļus iegulda kodolenerģijā. Tādējādi Francijā ir mazākā ogļskābās gāzes emisija starp septiņām rūpnieciski attīstītākajām pasaules valstīm. Lielāko daļu no elektronerģijas (78%) saražo Francijas 59 atomelektrostacijās.

Kultūra

Lielāko daļu no tās vēstures, Francijai ir bijusi nozīmīga loma Eiropas kultūras dzīvē.

Tūrisms

Francija ir tūristu visapmeklētākā valsts pasaulē. 2007. gadā to apmeklēja aptuveni 81,9 miljons tūristu. Ja salīdzina ar Spāniju un ASV, kuras ir nākamās apmeklētākās valstis, tad tās attiecīgi ir apmeklējuši 58,5 miljoni un 51,1 miljoni tūristi. Vienas no visvairāk apmeklētākajām apskates vietām ir Eifeļa tornis un Triumfa arka.
Parīzes metropolē atrodas arī viena no Disnejlendām.

Sports

Populāri sporta veidi ir futbols, regbijs un noteiktos reģionos basketbols un handbols. Francijā ir norisinājās 1938. un 1998. gada FIFA Pasaules kauss, kā arī 2007. gada Pasaules kauss regbijā. Stade de France, kas atrodas Parīzē, ir lielākais stadions Francijā un tajā norisinājās 1998. gada FIFA Pasaules kausa fināls un arī 2007. gada Pasaules kausa regbija fināls 2007. gada oktobrī. Francijā arī notiek gadskārtējais Tour de France, slavenākais velobrauciens pasaulē. Francija ir arī slavena ar savu Lemānas 24 stundu izturības sacīksti autosportā, kas norisinās Sartas departamentā. Daži lielākie tenisa turnīri arī tiek rīkoti Francijā, piemēram, Parīzes Masters un Francijas atklātais čempionāts, viens no četriem "Grand Slam" turnīriem.
Francija cieši sadarbojas ar modernajām Olimpiskajām spēlēm. Tieši franču aristokrāts barons Pjērs de Kubertēns ierosināja spēļu atjaunošanu 19. gadsimta beigās. Pēc tam kad Atēnām tika piešķirtas pirmās spēles, pamatojoties vēsturiski uz antīko spēļu izcelsmi Grieķijā, Parīzē norisinājās 1900. gada spēles. Parīze bija arī pirmās mājas Starptautiskajai Olimpiskajai komitejai pirms tā pārcēlās uz Lozannu. Kopš 1900. gada spēlēm Francijā vēl ir notikušas četras Olimpiskās spēles: 1924. gada Vasaras Olimpiskās spēles atkal notika Parīzē un trīs ziemas olimpiskās spēles (1924. gadā Šamonī, 1968. gadā Grenoblē un 1992. gadā Albērvilā).
Francijas futbola un regbija izlase ir iesauktas par Les Bleus komandu formas tērpu krāsas dēļ, kas ir Francijas trīskrāsainā karoga krāsās. Futbola izlase ir viena no visveiksmīgākajām pasaulē, it īpaši laikā ap 21. gadsimtu, ar vienu uzvaru FIFA Pasaules kausā 1998. gadā, vienu FIFA Pasaules kausa otro vietu 2006. gadā un diviem Eiropas čempionāta tituliem 1984. un 2000. gadā. Stiprākā valsts futbola līga ir Ligue 1. Regbijs arī ir ļoti populārs, īpaši Parīzē un Francijas dienvidrietumos. Regbija izlase ir piedalījusies visās Pasaules kausa regbija izcīņās un piedalās gadskārtējā Sešu Nāciju čempionātā. Pateicoties stiprajiem vietējiem turnīriem Francijas regbija izlase ir uzvarējusi sešpadsmit Sešu Nāciju čempionātos, ieskaitot astoņus Grand Slam un ir aizkļuvusi līdz pusfinālam un finālam Pasaules kausā regbijā.