google/wiki40b huggingface dataset:
DUAL tabula

DUAL tabula ir speciāla vienas rindas tabula, kas pieejama pēc noklusējuma visās Oracle datubāzēs. Tā ir noderīga tādu pseidokolonnu datu atlasīšanai kā piemēram - SYSDATE vai USER. Tabulai ir viena kolonna ar datu tipu VARCHAR2(1), nosaukumu DUMMY, kuras vērtība ir X.

Izmantošanas piemērs

ORACE SQL sintaksē nepieciešams izmantot FROM klauzulu, bet dažiem vaicājumiem nav nepieciešams izmanto tabulas - DUAL var tikt viegli izmantots šādos gadījumos.
SELECT 1+1FROM DUAL;SELECT SYSDATEFROM DUAL;SELECT USER 
FROM DUAL;

Vēsture

DUAL tabulu izveidoja Čārlzs Veiss (Charles Weiss) no Oracle kompānijas, tabulu iekšējo skatu apvienošanas nodrošināšanai:
Es izveidoju DUAL tabulu kā pamatobjektu Oracle Datu Vārdnīcā (Oracle Data Dictionary). To nebija paredzēts apskatīt atsevišķi, bet izmantot apstrādājama skata iekšienē. Ideja bija, ka Jūs varētu izpildīt JOIN ar DUAL tabulu un rezultātā izveidot divas rindas katrai Jūsu tabulas rindai. Pēc tam izmantojot GROUP BY rezultāta apkopojumu, var parādīt datu apjoma un indeksu apjoma izmantoto atmiņas daudzumu. Vārds "DUAL" šķita piemērots procesam pāra veidošanai no vienas rindas.
Sākotnēji DUAL tabulai bija divas rindas, bet pēc tam vairs tikai viena rinda.

Optimizācija

DUAL sākotnēji bija tabula un datubāzes dzinējs, kurš veica diska operācijas, lai atlasītu datus no DUAL. Šī diska operācija parasti bija virtuāla (bez piekļuves fiziskam diskam), jo diska bloki jau bija sakešoti atmiņā. Līdz ar to bija liels virtuālo diskoperāciju daudzums uz DUAL tabulu.
Vēlākajās Oracle datubāzes versijas tika optimizētas un datubāze vairs neveic diskoperācijas ar DUAL tabulu, kaut arī patiesībā DUAL tabula joprojām eksistē.

Citās datubāžu sistēmās

MySQL ļauj izmantot DUAL vaicājumos kuriem nevajag nekādus datus no tabulām.
Kaskāžu kalni

Kaskāžu kalni

Vulkāni, kuri atrodas uz dienvidiem no Freizera upes, pieder Kaskāžu kalniem.
Martins Herems

Dienesta gaita

Bijis viens no Igaunijas Zemessardzes (Kaitseliit) atjaunotājiem 1990. gadā. Kopš 1992. gada dien regulārajā armijā. Bijis Igaunijas Ziemeļaustrumu aizsardzības apgabala priekšnieks un Tapas mācību centra štāba priekšnieks, kā arī misijās dienējis Irākā. No 2013. līdz 2016. gadam kā komandants vadījis Igaunijas Aizsardzības akadēmiju. Savukārt no 2016. līdz 2018. gada decembrim Igaunijas Aizsardzības spēku štāba priekšnieks, no 2018. gada 4. decembra spēku komandieris.
.er

Otrā līmeņa domēni

Ir vairāki otrā līmeņa domēni, tomēr nav pieejama informācija par to pielietojumu un ierobežojumiem.
Igauņi

Nosaukums

Latviešu vārds "igauņi" ir atvasināts no Ugandi zemes nosaukuma, kas bija galvenā Tālavas latgaļu kaimiņzeme.
Igauņu valodā šobrīd lietotais vārds "eesti" cēlies no ģermāņu valodās lietotā Baltijas jūras austrumu piekrastē dzīvojošo tautu apzīmējuma Eisten ("austrumnieki"). To savā pirmajā ģermāņu cilšu aprakstā lietojis jau Tacits 98. gadā m.ē. : "Aistu ciltīm ir svēbu tērpi un paražas, taču to valoda ir tuvāka britu valodai". Krievu hronikās lietotais igauņu cilšu apzīmējums ir "čudi" (чудь, "savādnieki").
Igauņu pašnosaukums līdz pat 19. gadsimta nacionālajai atmodai bija maarahvas, vārds eestlased sāka lietot tikai akadēmiski izglītoto igauņu nacionālās Atmodas darbinieku iespaidā.
Sēlpils vēsture

Sēlpils vēsture aptver laika periodu kopš Vecsēlpils dibināšanas līdz mūsdienām.

Aizvēsturiskie laiki (līdz 13. gadsimtam)

Daugavas kreisajā krastā pretī Oliņkalnam pie senās pārceltuves atrodas Sēlpils pilskalns. Pēc Pļaviņu HES ierīkošanas no pilskalna palikusi tikai saliņa upes vidū. Arheoloģiskie izrakumi (Šnore, Zariņa 1980) parādīja, ka Sēlpils pilskalna apdzīvotība konstatējama jau no 1. g.t. pr. Kr. otrās puses. Zem Livonijas ordeņa pils mūra paliekām atklāts seno sēļu pilskalna kultūrslānis. Sēļu pils bija izvietojusies 11 000 m² lielā teritorijā, kur konstatējamas seno sēļu pirmsvācu nocietinājumu paliekas un vāji saglabājušās dzīvojamās un saimniecības ēkas. Pilskalnā atsegtas senās sēļu pils paliekas, mūra pils slānī - četrstūra veida tornis ar apakšzemes eju. Pilsētas vietā atsegtas klēts paliekas ar ozolkoka mucu paliekām, kurās glabāti graudi. 12.-13. gs. Sēlpils pilskalnu bieži izmantoja lietuviešu karapulki, lai patvertos pirms Daugavas šķērsošanas.

Livonijas krusta kari (13. gadsimts)

Livonijas krusta karu laikā 1207. gadā krustneši aplenca pili un piespieda sēļus pakļauties viņiem. 1208. gadā grūti piejamā vietā uz 20 m augstā Daugavas krasta uzcelta krustnešu pils. Pirmais Sēlijas bīskaps Bernhards no Lipes 1218. gadā izvēlējās Sēlpili par Sēlijas bīskapijas pirmo galvaspilsētu, no kuras bija paredzēts pakļaut un kristīt visas Daugavas kreisā krasta sēļu, zemgaļu un aukštaišu zemes. 1251. gadā Sēlijas-Zemgales bīskapija tika likvidēta un sadalīta starp Rīgas arhibīskapu (2/3) un Livonijas ordeni (1/3).

Livonijas ordeņvalsts sastāvā (14.-16. gadsimts)

14. gadsimta beigās Livonijas ordenis nostiprināja savu ietekmi Daugavas kreisā krasta zemēs ar Sēlpils (Selburg) cietokšņa celtniecību. Pēc mūra pils uzcelšanas te atradās Sēlpils fogtejas centrs. Jau 16. gadsimta vidū šeit bijusi baznīca.

Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā (16.-18. gadsimts)

16. gadsimta beigās Kurzemes hercogs Gothards Ketlers sastādīja testamentu, sadalot hercogisti saviem dēliem un nākamajam Zemgales hercogam nosakot centru Sēlpilī. 17. gadsimta sākumā pie Sēlpils pils izveidojās plaukstoša pilsēta, kas 1621. gadā no Kurzemes un Zemgales hercogistes hercoga Frīdriha Ketlera saņēma pilsētas tiesības. Pilsētas saimnieciskais pamats bija tirdzniecība pa Daugavu starp Rīgu un Polijas-Lietuvas kopvalsts pilsētām. Tajā laikā visu tagadējo Augšzemi (Sēliju) sauca par Sēlpils virspilskunga iecirkni (virskapitanātu) un Sēlpils bija tā pārvaldes centrs. Poļu-zviedru kara laikā 1626. gada oktobrī pilī notika pamiera sarunas starp Zviedriju un Poliju-Lietuvu, bet 1627. gadā pilsētu nodedzināja. Lielā Ziemeļu kara laikā 1705. gadā zviedru karavīri, tuvojoties krievu karaspēkam, pili uzspridzināja. Pēc tam sekoja ilgstošs saimnieciskais panīkums un pilsētas tiesības nākamie zemes saimnieki vairs nav atjaunojuši.
Tas, ko viņi neredz

Sižets

Zinātnieks Nikolā, izstrādājot mākslīgo intelektu, ir nonācis komā. Viņa medmāsa Elza iemīlas zinātniekā. Nikolā priekšā ir ilga atveseļošanās. Abus varoņus gaida smags ceļš uz savstarpēju uzticēšanos, ko sarežģī Nikolā izgudrotais mākslīgais intelekts "Anna", kura vēlas, lai zinātnieks piederētu tikai viņai.
Fabians Dētlings

Biogrāfija

1995. gadā uzvarējis Vācijas jauniešu šaha čempionātā U15 vecuma grupā. 1996. gadā Rimavska Sobotā bijis pirmais Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 1998. gadā ieņēmis piekto vietu Pasaules jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā.
2000., 2002. un 2003. gadā pārstāvējis Vācijas izlasi Mitropas šaha komandu kausā, kurā 2002. gadā izcīnījis individuālo zelta medaļu un sudraba medaļu komandu ieskaitē, bet 2003. gadā kļuvis par sacensību uzvarētāju komandu ieskaitē. 2003. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Vācijas pilsētā Bādviszē, bet 2005. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha festivālā Untergrombach Open. 2006. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Bādenbādenē, kā arī interneta šaha ātrspēles turnīrā Dos Hermanas, kura ietvaros Dētlings pieveicis Gatu Kamski, Magnusu Kārlsenu un Bu Sjandži. 
Vācijas šaha klubu turnīros pārstāv Bādenbādenes šaha klubu. Pieckārtējs Vācijas šaha bundeslīgas uzvarētājs (2006-2009, 2011) un trīskārtējs Vācijas šaha kausa uzvarētājs (2007, 2008, 2015).
Par panākumiem turnīros FIDE 2000. gadā Dētlingam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2003. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Ilīrija

Vēsture

Valsts eksistēja arī agrāk, bet par ievērojamu spēku kļuva 385.gadā p.m.ē., kad par valdnieku kļuva Bardils (Bardyllis). Karoja ar Maķedoniju, piedalījās arī Maķedonijas Aleksandra karagājienos.
168.gadā pirms mūsu ēras romieši sagūstīja pēdējo Ilīrijas valdnieku Gentiju (Gentius) un faktiski sāka valdīt Ilīrijā. Tika izveidota Ilīrijas (Illyricum) province Romas, pēc tam Bizantijas sastāvā. Ilīrieši asimilējās un vēstures avotos par tiem vairs ziņu nav.
Zboriva

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1166. gadā kā Volīnijas kņazistes apdzīvotā vieta. Kopš 14. gadsimta - Lietuvas lielkņazistes (vēlāk Lietuvas-Polijas) sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā (Austroungārijā) un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pirmā pasaules kara laikā 1917. gada jūlijā pie pilsētas notika Zborovas kauja, kurā pirmoreiz Krievijas pusē kaujās piedalījās Čehoslovāku leģioni. Pēc Pirmā pasaules kara Zboriva iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Zboriva tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada 2. jūlija līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Kara laikā pilsēta stipri nopostīta. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Libertīsitija

Libertīsitija ir neīsta, Rockstar Games izveidota pilsēta Grand Theft Auto sērijas spēlēm. Par pamatu pilsētas izveidē ņemta Ņujorka. Trīs dažādu veidu Libertīsitijas ir parādijušās daudzu paaudžu GTA spēlēs. Libertīsitija bija galvenā pilsēta pirmajā Grand Theft Auto. Tā atgriezās Grand Theft Auto III, Grand Theft Auto: Liberty City Stories, Grand Theft Auto Advance, Grand Theft Auto: Chinatown Wars un Grand Theft Auto IV. Spēlē Grand Theft Auto: San Andreas arī viena misija notiek Libertīsitijā.
14. septembris

14. septembris ir gada 257. diena (258. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 108 dienas.
Sālnīca (Latgales keramika)

Sālnīca (latgaliešu: suoļneica) ir viens no Latgales keramikas saimniecības trauku tipiem, ko lieto sāls servēšanai un uzglabāšanai.
Pēc formas un silueta tā atgādina uz mīksti ieliekta konusveida kājas grieztu puslodi, kurai ir pavērums uz augšu. Sālnīcu dekorē atturīgi, visbiežāk ar virpas līkloci sālnīcas augšējā malā. Tiek vāpeta kā tās iekšpuse, tā arī ārpuse.
Karūsas

Latvijā

Latvijā sastopamas divas savvaļas karūsu ģints sugas — karūsa (Carassius carassius) un sudrabkarūsa (Carassius gibelio), kā arī iemīļota akvāriju iemītniece ir dekoratīvā zelta zivtiņa jeb zelta karūsa (Carassius auratus). Karūsa Latvijas saldūdeņos ir viena no visizplatītākajām zivju sugām. Tā sastopama daudzās upēs un vairumā ezeru un dīķu, kā arī jūrā upju grīvu rajonos. Toties sudrabkarūsa Latvijā ievesta 1948. gadā un ielaista daudzos ezeros un dīķos. Palu laikā no dīķsaimniecībām mēdz nonākt ar tām savienoto upju baseinos. Gadu gaitā vairākos ezeros un citās ūdenstilpēs izveidojušās sudrabkarūsu populācijas.
Latvijas futbola izlase 1934. gadā

Spēles

 Latvija: Jānis Kļaviņš; Fricis Laumanis, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Rūdolfs Kronlaks, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Ludvigs Dudaņecs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ēriks Raisters (Jānis Rozītis 46').
 Latvija: Jānis Kļaviņš; Fēlikss Zandbergs, Rūdolfs Slavišens, Aņisims Pavlovs (Harijs Fogelis 40'), Alberts Šeibelis, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Aleksandrs Priede, Ēriks Pētersons, Jānis Vindiņš, Vaclavs Borduško.
Spēles sākums sanāca saraustīts, Latvijas izlase pamatā izmanto kreiso uzbrukuma flangu. 25.minūtē Latvija gandrīz zaudē vārtus - Kļaviņš no tiem jau ir izskrējis, taču somu uzbrucēja raidīta bumba iet vārtiem garām. 30.minūtē labu uzbrukumu veic Šeibelis, taču vārti nekrīt. Latvijas uzbrucējiem pietrūkst sadarbības un starta ātruma, izceļas vienīgi Borduško, bet arī tas nespēj tikt galā ar somu aizsardzību. Pēc pirmā puslaika rezultāts 0-0. Otrā puslaika 10.minūtē Kļaviņš tver bumbu pēc spēcīga somu raidījuma. Dažas minūtes vēlāk pēc Šeibeļa centrējuma Aleksandrs Priede ar galvu ieraida bumbu Somijas izlases vārtos. Latvijas komandu gūtie vārti atdzīvina un ir vēl virkne vārtu gūšanas iespēju, taču tās netiek realizētas. 78.minūtē somi rezultātu izlīdzina Latvijas aizsardzības nesaskaņotas darbības rezultātā. Atbilstoši "Latvijas kareivim", Latvijas izlases rindās labākie bijuši Šeibelis, Zandbergs un Pavlovs.
 Latvija: Jānis Kļaviņš; Fēlikss Zandbergs, Ādolfs Sīmanis, Aņisims Pavlovs, Alberts Šeibelis, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Hugo Vītols, Vaclavs Borduško.
Latvijas izlasē šajā spējā bija novērojamas izteiktas problēmas uzbrukumā, kamēr uzbrukumā Latvijas sniegums bija diezgan vājš. 28.minūtē Latvijas izlases vārtsargs Kļaviņš paviršības dēļ ielaida vārtos lēni ripojošu bumbu, ko viņam padeva komandasbiedrs. Desmit minūtes vēlāk Latvijai rezultātu izdevās izlīdzināt, kad nepiesegts bumbu saņēma Vaclavs Bordukšo, un ieraidīja to lietuviešu vārtos, taču jau dažas minūtes vēlāk lietuvieši atkal izvirzījās vadībā. Otrajā puslaikā labāk turpināja uzbrukt lietuvieši un likumsakarīgi bija Bubnova vārti 75.minūtē - pēc izpildīta stūra sitiena viņu neviens Latvijas izlases spēlētājs nebija nosedzis un Bubnovs varēja netraucēti ieraidīt bumbu Latvijas izlases vārtos. Atbilstoši laikrakstam "Latvijas kareivis", Latvijas izlases rindās labākie spēlētāji bija Zandbergs, Pavlovs un Sīmanis, relatīvi labi spēlēja arī Lidmanis un Šeibelis, kamēr pārējo spēlētāju sniegums bija zem jebkādas kritikas.
 Latvija: Harijs Lazdiņš; Fēlikss Zandbergs, Rūdolfs Slavišens, Aņisims Pavlovs, Alberts Šeibelis, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Aleksandrs Priede, Vaclavs Borduško.
 Latvija: Harijs Lazdiņš; Fēlikss Zandbergs, Rūdolfs Slavišens, Aņisims Pavlovs (Aleksandrs Stankus 20'), Alberts Šeibelis, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Aleksandrs Priede (Jānis Rozītis 35'), Hugo Vītols, Vaclavs Borduško.
Halvilerzē

Vēsture

Cilvēki ezera krastā dzīvojuši jau mezolītā. Ezera ziemeļu galā atradās romiešu apmetne. Ap 1300. gadu ezeru dēvēja vairākos vārdos: Halwiler se, lacus de Seingen, Escherse. Taču vairāk iegājās fogtu Halvilu vārds, kuri viduslaikos pārvaldīja ezeru. Tikai 1859. gadā ezers kļuva publisks. 1883. gadā ezera rietumu krastā sāka darboties dzelzceļš. Pirmie kuģi ezerā sāka kursēt 1888. gadā.

Vides problēmas

Ezera apkaimē notiek intensīva lauksaimniecība un rezultātā ezerā nokļūst lauksaimniecības mēslojums. Rezultātā 1980to gadu sākumā ezers bija praktiski miris, fosfātu piesārņojums veidoja biezus aļģu paklājus. Mirušās aļģes nogrima ezera gultnē, un to pūšanas process atņēma ezera ūdenim skābekli. 1985. gadā ezerā tika uzsākta mākslīgā aerācija -ezera gultnē tika pūsts saspiests gaiss, tādējādi veicinot ūdens cirkulāciju. Vienlaikus tika samazināts ezera piesārņojums. Pašlaik fosfora līmenis ezerā krities no 250 mg/l līdz 50 mg/l, kas joprojām ir samērā augsts piesārņojuma līmenis.
Migla

Migla ir sīku ūdens pilienu vai ledus kristālu uzkrāšanās zemes tuvumā esošajā gaisa slānī, padarot gaisu mazāk caurspīdīgu un apgrūtinot redzamību. Migla veidojas stabilās gaisa masās, kad nav novērojams vējš vai cita veida gaisa konvekcijas un gaiss kļūst piesātināts vai tuvojas šim stāvoklim.
Miglainā laikā ir apgrūtināta visu veidu transporta kustība.

Miglas veidošanās

Migla rodas, kondensējoties ūdens tvaikiem, tas ir, tiem pārejot no gāzveida stāvokļa mazos ūdens pilienos. Ledus migla var veidoties temperatūrā, kas zemāka par −20 °C un tādā gadījumā migla izskatās līdzīga izkliedētiem dūmiem vai dūmakai. Migla biežāk rodas virs pilsētām, nekā virs laukiem. Tas ir tāpēc, ka pilsētas gaisā ir vairāk higroskopisku produktu, kas veicina ūdens kondensēšanos, piemēram, automobiļu izplūdes gāzes, tomēr migla ir bieži novērojama veidojamies mežu ielokos vai reljefa pazeminājumos, kur augsne ir mitrāka vai purvaināka.
Izšķir radiācijas miglu un advektīvo miglu. Radiācijas migla parasti veidojas skaidrās un bezvējainās naktīs, atdziestot zemes virsai. Ūdens tvaiki, kas atrodas gaisā, sāk kondensēties un veidot ūdens pilienus. Šī migla visbiežāk tiek novērota pavasara un rudens periodos zemās vietās, purvos un pļavās. Adjektīvā migla veidojas, siltām un mitrām gaisa masām uzplūstot un atdziestot virs vēsākas zemes virsas vai gaisa. Migla var rasties, arī ūdenim iztvaikojot. Šāda veida migla parasti tiek novērota rudenī un ziemā, kad aukstais gaiss uzplūst siltākai ūdens virsmai. Migla reizēm veidojas arī siltā gadalaika vakaros pēc stipra lietus.

Miglas veidi

No putekļiem, izplūdes gāzēm vai dūmiem veidojas dūmaka vai smogs, kas ir līdzīga rakstura parādība, kā migla.
Nobela prēmija fizikā

Nobela fonda dibināšana

1895. gada 27. novembrī, gadu pirms savas nāves Alfrēds Nobels parakstīja savu trešo un pēdējo testamentu, kurā lielāko daļu savas bagātības novēlēja speciāli izveidojamam fondam, kas nodrošinātu ikgadēju balvu piešķiršanu izciliem savas jomas pārstāvjiem, kuru darbi uzskatāmi par "lielākajiem ieguvumiem cilvēcei". Nobels noteica balvas piecās nozarēs - fizikā, ķīmijā, fizioloģijā vai medicīnā, literatūrā un miera veicināšanā.
Kad pēc Nobela nāves izrādījās, ka balvām viņš novēlējis 94% no sava kapitāla (31 miljonu Zviedrijas kronu), viņa ģimene centās apstrīdēt testamentu, bez tam pret Nobela neparasto ieceri sabiedrībā bija skeptiska nostāja.  Tomēr pēc ilgstošām pārrunām Nobela norādītās institūcijas, kam būtu jāuzņemas balvu piešķiršana, piekrita piedalīties. Vispirms 1897. gada 26. aprīlī Norvēģijas parlaments apstiprināja Nobela testamentu un drīz vien ievēlēja Norvēģijas Nobela balvas piešķiršanas komitejas locekļus. Nākamajā gadā testaments tika apstiprināts arī Stokholmas Karolinska institūtā, Zviedrijas Akadēmijā un Zviedrijas Karaliskajā Zinātņu Akadēmijā. Tika nodibināts Nobela fonds, 1900. gadā izstrādāti tā statūti un noteikumi, ko izsludināja karalis Oskars II.
Pirmo reizi balvas pasniedza 1901. gada 10. decembrī, Nobela nāves piektajā gadadienā. Nobela prēmiju fizikā saņēma vācu zinātnieks Vilhelms Rentgens par ieguldījumu rentgenstaru atklāšanā.

Fizikas balvas nominācijas

Saskaņā ar Nobela testamentu, prēmijas fizikas jomā piešķir Zviedrijas Karaliskā Zinātņu Akadēmija. Apbalvot var ne vairāk kā 3 zinātniekus un ne vairāk kā divus darbus. Laureātus izvēlas Nobela Fizikas komiteja, kas sastāv no pieciem locekļiem, ko ievēlējusi Zviedrijas Karaliskā Zinātņu Akadēmija. Pirmajā kārtā pretendentus izvirzīt tiek aicināti apmēram trīs tūkstoši cilvēku. Informācija par izvirzītajiem un apspriestajiem kandidātiem paliek slepena 50 gadus. Fizikas komiteja sastāda sarakstu ar apmēram 200 pretendentiem. Tad tiek pieaicinātu nozares eksperti, kanditatūras tiek apspriestas, līdz sarakstā paliek apmēram 15 kanditāti. Tad Komiteja iesniedz ziņojumu Zviedrijas Karaliskajai Zinātņu Akadēmijai ar saviem ieteikumiem.
Nobela prēmijas fizikā nepiešķir jau mirušiem zinātniekiem. Izņēmums var būt tikai tad, ja zinātnieks ir miris jau pēc prēmijas oficiālas izziņošanas, kas parasti notiek oktobrī. Bet, tā kā prēmijas fizikā parasti piešķir par darbiem, kuru nozīmīgums  ir pierādījies laika gaitā, tad var paiet gadu desmiti, kamār zinātnieks tiek izvirzīts. Tādējādi pastāv iespēja, ka zinātnieks jau ir miris un prēmijai vairs nevar tikt izvirzīts.

Laureātu apbalvošana

Apbalvošana notiek Stokholmas koncertzālē. Katram fizikas Nobela prēmijas laureātam tiek pasniegta zelta medaļa, diploms ar citātu un naudas balva, kas atkarīga no Nobela fonda ienākumiem attiecīgajā gadā. 
Uz medaļas ir Alfrēda Nobela attēls profilā un viņa dzimšanas un miršanas gadi. Otrā medaļas pusē simboliski attēlota Daba dievietes veidolā, kuras plīvuru ir pacēlis Zinātnes ģēnijs. Diplomu laureātam pasniedz Zviedrijas karalis. Katrs diploms ir individualizēts un uz tā ir citāts, kas norāda uz laureāta sasniegumiem.
Tomass Hērens

Biogrāfija

No 1980. līdz 1987.gadam Tomass Hērens studēja teoloģiju un jurisprudenci Minsterē (Vestfālenē), Tībingenē un Londonā. 1986.gadā viņš ieguva teoloģijas licenciāta grādu un 1987.gadā nokārtoja pirmo valsts eksāmenu jurisprudencē. Savu promocijas darbu „Programmatūras nodošana kā lietas pirkums” viņš aizstāvēja Vestfālenes Vilhelma universitātē, Minsterē 1989.gadā. 1991.gadā viņš nokārtoja otro valsts eksāmenu jurisprudencē. Pēc 1994.gadā Minsterē veiktās habilitācijas par tēmu „Pašregulācija banku un apdrošināšanas tiesībās” Tomass Hērens 1995.gadā kļuva par profesoru Heinriha Heines universitātes Juridiskajā fakultātē, Diseldorfā, kur pasniedza civiltiesības un starptautiskās komerctiesības.
No 1996.gada aprīļa Tomass Hērens ir Diseldorfas augstākās federālās tiesas (vācu: OLG Düsseldorf) tiesnesis. 1997.gadā viņš saņēma piedāvājumu vadīt Vestfālenes Vilhema universitātes Juridiskās fakultātes Informācijas tiesību un juridiskās informātika katedru Minsterē, un vienlaikus viņš darbojas kā pētnieks turienes Eiropas informācijas sistēmu pētnieciskajā centrā (angļu: European Research Center for Information Systems). Viņš ir tiesīgs pasniegt civiltiesības, komerctiesības, civilprocesa tiesības un juridisko informātiku.
Līdz 1997.gadam Tomass Hērens bija Eiropas Komisijas/XIII Ģenerāldirektorāta „Juridiski konsultatīvās padomes informācijas tehnoloģijas jautājumos” (angļu: Legal Advisory Board on Information Technology) juridiskais padomdevējs, kā arī Eiropas Komisijas Intelektuālā īpašuma speciālistu grupas (angļu: Task Force Group on Intellectual Property) loceklis. Viņš ir Vācijas tīkla informācijas centra (saīsin. DENIC) zinātniskās padomes loceklis, kā arī St. Gallenas universitātes Informācijas tiesību zinātniski pētnieciskā centra uzraudzības padomes loceklis. No 1997.gada Tomass Hērens vada Informācijas, telekomunikāciju un mediju tiesību institūtu.
No 2000.gada jūnija Tomass Hērens strādā Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijā (saīsin. WIPO) Domēnu vārdu paneļa locekļa (angļu: Domain Name Panelist) statusā. Papildus tam no 2004.gada viņš ir Oksfordas Interneta institūta/Balliolas koledžas zinātniskais līdzstrādnieks, UNESCO Vācijas nacionālās komisijas Ekspertu komitejas komunikāciju jomā loceklis, Augstskolu rektoru apvienības (vācu: Hochschulrektorenkonferenz) darba grupas „Jaunie mediji” loceklis, Vācijas Rūpnieciskā īpašuma un autortiesību apvienības Autortiesību un izdevēju tiesību ekspertu komisijas loceklis.
Tomass Hērens dzīvo Šteinfurtē. Viņš ir precējis, un viņam ir divi bērni. Papildus savai pamatdarbībai Tomass Hērens darbojas kā neatkarīgs fotogrāfs.

Apbalvojumi

2006: Balva tehniskās komunikācijas izpētes jomā (vācu: Forschungspreis Technische Kommunikation)
Latvijas Republikas pasludināšana 1918. gada 18. novembrī

Personas

Attēlā redzami 38 Latvijas Tautas padomes (LTP) locekļi, kas piedalījās Latvijas valsts pasludināšanas aktā uz teātra skatuves (nebija ieradies Jānis Čakste).
Latviešu zemnieku savienības pārstāvji stāvēja kreisajā pusē, Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas pārstāvji labajā pusē, bet vidū pulcējās dažādu citu partiju pārstāvji. Aizmugurē redzami arī LTP nepiederošie svinīgā akta dalībnieki.
Pirmajā lokā ap galdu stāv (no kreisās): Gustavs Zemgals (LRDP, 1871—1939), Marģers Skujenieks (LSDSP, 1894—1941), Kārlis Ulmanis (LZS, 1877—1942), Jānis Zālītis (LRDP, 1874—1919), Erasts Bite (LDP, 1888—1942), Emīls Skubiķis (LRSP, 1875—1944), Staņislavs Kambala (LZP, 1893—1941), 
Otrajā lokā stāv (no kreisās): Oto Nonācs (LZS, 1890—1942), Edmunds Freivalds (LZS, 1891—1922), Ernests Bauers (LZS, 1882—1926), Nikolajs Svemps (LZS, 1889—1944), Jānis Bērziņš (LZS, 1894—19 ?), Jānis Akuraters (LNDP, 1876—1937), Miķelis Valters (LZS, 1874—1968), Atis Ķeniņš (LNDP, 1874—1961), Eduards Strautnieks (RP, 1886—1946), Spricis Paegle (LNP, 1876—1962), Dāvids Golts (LDP, 1867—1948), Rūdolfs Bēnuss (LRDP, 1881—1940), Jānis Bergsons (LDP, 1881—1960), Kārlis Kasparsons (LRDP, 1865—1962), Miķelis Bružis (LDP, 1868—1941), Andrejs Petrevics (LSDSP, 1883—1939), Kārlis Kurševics (LSDSP, 1874—1938), Pauls Kalniņš (LSDSP, 1872—1945), Klāra Kalniņa (LSDSP, 1874—1964), Fricis Menders (LSDSP, 1885—1971), 
Trešajā lokā stāv (no kreisās): Jānis Ampermanis (LZS, 1889—1942), Vilis Gulbis (LZS, 1890—1942), Kārlis Vanags (LZS, 1883—1942), Jānis Vārsbergs (LZS, 1879—1961), Pēteris Murītis (LZS, 1891—1924), Jūlijs Celms (LSDSP, 1879—1935), Bruno Kalniņš (LSDSP, 1899—1990), Eduards Traubergs (LRSP, 1883—1965), Kārlis Albertiņš (LRSP, 1889—1925), Augusts Raņķis (LDP, 1875—1937), Artūrs Žers (LZS, 1885—1944).