Panslāvisms

Panslāvisms, no grieķu πάν (pán) "viss" — nacionālistiska ideja un sabiedriska kustība kopš 19. gs. par slāvu tautu kopību - par kopīgo, no citām tautām atšķirīgo mentalitāti, valodu, vēsturi, kas tās vienojot atsevišķā un unikālā veselumā.
Šādas nacionālas kustības 19 gs. raksturīgas visai Eiropai — Vācijā panģermānisti, Itālijā mazīnisti, Baltijā latviešu un lietuviešu panbaltisti, pat Skandināvijā ideja par skandināvu vienotību, u.c.

Rašanās un ideja

19 gadsimta pirmajā pusē visu Eiropu pārņēma nacionālās pašidentificēšanās vilnis (pirms tam nacionālā piederība neguva popularitāti — cilvēki pašidentificējās pēc reliģiskās piederības un pavalstniecības). Līdz ar nacionālo literāro valodu dzimšanu, dzima pats nācijas jēdziens un nacionālā apziņa. Paralēli valdību cīņai ar liberālismu un politiskās brīvības idejām, pieauga nacionālo kopību idejas. Nacionāli politiskās apvienošanās kustībās daudzi saskatīja vienīgo sabiedrības optimālās attīstības ceļu, kas apmierinātu gan nacionālās kopības ideju, gan prasības pēc politiskajām brīvībām, gan „sacementētu“ sabiedrību spēcīgā valstī. Tas norisa gan Vācijā (teorētiskās politikas ceļā), gan Itālijā (karbonāriju sazvērestību, mazīnisma un revolūciju ceļā) un citur. Politiskā spriedze bija tik izteikta, ka 1848. gada Francijas revolūcija uzreiz atbalsojās Vācijas zemēs, Austrijā, Itālijā. Rezultātā, piemēram, sabiedrība gan Vācijā, gan Itālijā pozitīvi uztvēra mazo pusfeodālo valstiņu apvienošanu nacionālā valstī.
Tāpat kā visā Eiropā, nacionālās konsolidācijas kustība norisa arī slāvu zemēs. No ārpuses to pamanīja gan gadsimta sākumā, serbu sacelšanās laikā, gan saskatīja arī dienvidaustrumu slāvu zemēs dzimušajās kustībās par nacionālu valstu izveidošanu, gan Balkānu slāvu tendencē apvienoties, lai pretotos Portas un Vīnes varai, līdz beidzot šo kustību un tās idejas sāka dēvēt par “panslāvismu”.
Savu ieguldījumu deva valodniecības kā zinātnes attīstība, konstatējot valodu grupas un tās definējot. Plaši sāka pētīt šo tautu antropoloģiju un folkloru, dibinājās slāvu kultūrizglītojošas biedrības. Piemēram, 1846. gadā Kijevā Kostomarovs, Kulišs un Ševčenko nodibināja “Kirila un Metodija brālību”, kas nodarbojās ar panslāviskas literatūras vākšanu un izplatīšanu, tautas izglītošanu. Slavofili 19 gs. 50.-60. gados radīja veselu teoriju par Austrumu un Rietumu, Krievijas un Eiropas pretnostatījumu, neatrisināmām pretrunām; mazo slāvu tautu labprātīgu asimilāciju. Šīs teorijas pamatlicēji bija Kirjevskis, Homjakovs, pēc tam K.Aksakovs, I.Aksakovs, Jelagins, Novikovs, Hilferdings, Lamanskis. Pamatā viņi akcentēja pretrunas starp katolicismu un pareizticību.
Panslāvisms dzima šauras nacionālistisku intelektuāļu saujiņas lokā kā ideja par “radniecīgas literatūras apmaiņu”, un tikai laika gaitā sāka izplatīties plašāk un pieņēma politiskas ideoloģijas iezīmes. Tautas līmenī bulgāriem nebija informēti par to, kas notiek pie čehiem vai slovēņiem; čehi nezināja neko par serbiem un bulgāriem. Par informētības līmeni liecina kaut vai tas, ka vēl čehu panslāvists Šafariks domāja, ka bulgāru ir apmēram 600 000, kaut arī tai laikā viņu bija apmēram 6 000 000. Ja 19. gs. Rietumeiropā uz panslāvismu raudzījās kā uz teorētiski iespējamām briesmām, tad pašiem slāviem tas vairāk bija neskaidrs nākotnes ideāls, bez reāla seguma.
Eiropas publicistikā 19. gs. dominēja doma, ka panslāvisms ir slāvu pasaules politiskā apvienošanās Krievijas vadībā, akcentējot, ka Krievijas ārpolitikai vienmēr bijis agresīvas ekspansijas raksturs. Līdz ar to secinājums: panslāvisms kā kustība apdraud visu Rietumeiropu. Taču bija arī otrs teorētiskais virziens, kurš saskatīja panslāvisma nākotni dienvidu un rietumu slāvu apvienošanos ap Poliju, kura līdz ar to kļūtu ievērojams spēks Centrāleiropā un spētu kalpot kā barjera tālākai Krievijas ekspansijai rietumu virzienā (vēsturiskais Polijas/Krievijas konflikts un sāncensība šai idejai deva visai loģisku pamatu). Pašu Centrālās un Dienvidaustrumu Eiropas slāvu vidū dominēja ideja par brīvu slāvu valstu konfederāciju, kas būtu optimālais slāvu kopības risinājums.
Krievijas loma panslāvisma ģenēzē bija visai īpatna. Panslāvismam kā sabiedriski politiskai kustībai bija visai ievērojama loma Krievijas jauno laiku iekšpolitikā un ārpolitikā 19 gs. otrajā pusē, taču līdz tam līdzīgu ideju izplatība nav novērojama. Var konstatēt, ka Krievijas valdības simpātijas panslāvismam sākās tikai tad, kad tā konstatēja tā noderīgumu savu politisko mērķu īstenošanā, bet nevis otrādi.
19. gs. sākumā dienvidrietumu slāvi vēl runāja par “vienlīdzīgu slāvu tautu federāciju”, taču pēc jauno Balkānu slāvu valstu izveidošanas 20. gadsimta sākumā situācija mainījās. Čehi, kategoriski norobežojās no slavofilu un rusofilu piedāvātās panslāvisma definīcijas. Poļi savu naidīgo nostāju pret Krieviju un tās hegemonijas tieksmēm nav slēpuši nekad. Horvāti atmeta panslāvismu jau 19. gs. 40. gados un pārorientējās uz Lielhorvātijas ideju. Pat bulgāri pēc Krimas kara, propagandējot savā Rumānijā izdotajā presē nacionālās atbrīvošanas idejas, visai krasi nostājās pret domu pievienoties Krievijai kā tās province. Serbi, kaut arī vēsturiski, reliģiski un politiski vienmēr bijuši tuvi Krievijai, līdz ar neatkarīgas valsts izveidošanu arī pamazām atteicās no panslāvisma idejas, to veiksmīgi aizstājot ar panserbismu - dienvidslāvu apvienošanu savā vadībā un veco slāvu zemju atgūšanu. Savukārt citas Balkānu slāvu tautas nebūt nealka apvienoties zem serbu vai horvātu karogiem, lai zaudētu nupat kā iegūto neatkarību. Krievijas sabiedrībā slāvu kopības jautājums nekad nav bijis īpaši aktuāls, un publiskā telpā pa laikam parādās politisko notikumu inspirēts.