google/wiki40b huggingface dataset:
Rīgas variants (spāņu atklātne)

Vēsture

Rīgas variants ir Latvijas matemātiķa un šahista Pīrsa Bola ideja un pirmoreiz ticis lietots starppilsētu mača partijā Berlīne - Rīga (1906-1908).  K. Bētiņa vadītā Rīgas Šaha biedrības Korespondencspēles komiteja, kurā ietilpa arī idejas autors P. Bols, neparastās galotnes stratēģiskajos smalkumos apspēlēja Berlīnes šahistus, nodrošinot Rīgai pārliecinošu 2:0 uzvaru mačā. Partija ieguva plašu ievērību, šo P. Bola turpinājumu sīki jo sīki analizēja daudzos šaha periodikas izdevumos: Laskers Chess Magazine, Deutsche Schachzeitung (J. Bergers), Tidskrift fõr Schack (P. Leonhardts un Dr. H. Krauze). Lielu uzmanību tam veltīja Dr. Z. Tarašs izdevumā Berliner Lokalanzeiger.  Laika gaitā varianta vērtējums kļuva melniem nelabvēlīgs un mūsdienu praksē tas reti sastopams.
Pakri salas

Daba

Pakri salām raksturīgi stāvi, augsti kaļķakmens klinšu krasti. Sevišķi izteiksmīgs šīs stāvkrasts ir ziemeļos, kur tas sasniedz 13 metru augstumu. Pakri salu pakājē viļņi izskalojuši nišas un grotas. No klintīm vietām izplūst vareni avoti. Ziemās pār varenajām klintīm veidojas lieli leduskritumi. Ziemeļu daļā augsne ir plāna, to klāj nabadzīga veģetācija.
Neparasts dabas piemineklis ir viļņu izskaloti, milzu sēnēm līdzīgi kaļķakmens palikšņi salu piekrastē. Uz salām atrodas 21 liels laukakmens, katram no tiem diametrs ir lielāks par 10 metriem. Mazās Pakri salas austrumu piekrastē atrodas sens kaļķakmens karjers, kura gultnē aug daudz retu augu.
Pakri salās 1998. gadā izveidots Pakri ainavu liegums, kas aizsargā salu unikālos ģeoloģiskos pieminekļus, kultūrainavas atliekas. Ziemeļigaunijas glints kopš 2005. gada tiek pieteikts kā UNESCO Pasaules mantojuma objekts un Pakri salas ir viena no izcilākajām vērtībām šī potenciālā pieminekļa ietvaros.

Vēsture

Jau senos laikos Pakri salas apdzīvoja zviedri. Salas pirmoreiz minētas 1283. gadā kā Rogoy (Rudzu sala), vēstulē Dānijas karalim norādot, ka salas iegādājies Padizes klosteris. Uzskata, ka salās apmetās zviedri no Dalarnes, taču tam nav dokumentāla apstiprinājuma — lingvistiskā analīze norāda, ka viņi varētu būt nākuši no Somijas.
1345. gadā Padizes klosteris Lielo Pakri salu par 34 sudraba markām pārdeva pieciem zviedriem. Zviedriem bija atļauts salas apsaimniekot un bija arī mantošanas tiesības. Arī Mazajā Pakri dzīvoja zviedri, taču viņiem nebija rakstītas zemes lietošanas tiesības. Šī juridiskā atšķirība starp abām salām saglabājās ilgi.
Pakri zviedri centās uzturēt savas tiesības, mainoties laikiem. Jūtot savu tiesību apdraudējumu, viņi regulāri sūtīja delegācijas pie sava laika valdniekiem - Zviedrijas karaļiem un Krievijas cariem. Salās lemšanas tiesības bija tautas sapulcēm, oficiāli salas pārstāvēja vecākie. Laika gaitā salinieki attīstīja savdabīgas tradīcijas, dialektus. Salām bija attīstījusies sava, īpašajiem apstākļiem pielāgota arhitektūra, tai skaitā skurstenis ārpus ēkas sienām.
Sākoties Krievijas impērijas laikiem, salinieku dzīvē ielauzās "lielā zeme" — netālu no Pakri salām tika dibināta Paldiski pilsēta un militārā osta.
Salās bija pieci ciemi un 1939. gadā tajos bija vairāk kā 360 iedzīvotāji. Katrā salā bija pa baznīcai (celtas 1825. un 1890. gados)
1940. gadā salās tika izveidota PSRS armijas militārā bāze. Vairums zviedru 1944. gada augustā bēga uz Zviedriju. Pēc kara uz Mazās Pakri vēl dzīvoja 20 cilvēki, taču 1965. gadā salu pameta pēdējās divas ģimenes.
Abas salas, jo īpaši Lielo Pakri, visas Varšavas pakta valstis izmantoja kā artilērijas šaušanas treniņu laukumu. Tikai 1992. gadā šī prakse tika pārtraukta un salu attīrīšana no šāviņiem un to čaulām turpinās vēl tagad.
Dienvidu daļā vēl saglabājušās celtņu drupas, akmens žogi. Vairāki agrāko salinieku senči plāno salās izbūvēt vasarnīcas. Kopš 2004. gada uz salām atgriežas cilvēki.
Vana Sjui

Biogrāfija

Vana Sjui dzimusi 1985. gadā Pekinā. Astoņi gadu vecumā viņa iestājās sporta skolā, kur nodarbojās ar džudo. Jau 13 gadu vecumā iekļuva Pekinas cīņas sporta izlasē.
2001. gadā Vana kļuva par Āzijas čempioni. 2002. gada pasaules čempionātā izcīnīja sudraba medaļu, bet gadu vēlāk — bronzas medaļu. 
Vana Sjui piedalījās 2004. gada olimpiskajās spēlēs Atēnās, kur finālā ar rezultātu 7-2 pieveica Krievijas cīkstoni Guzeli Manjurovu. Viņa bija pirmā ķīniešu cīkstone — olimpiskā čempione. 2006. gadā viņa uzvarēja Āzijas spēlēs. 2007. gadā izcīnīja sudraba medaļas Āzijas čempionātā un pasaules kausā, bet pasaules čempionātā ieņēma piekto vietu.
15. SS-grenadieru apmācības un papildinājumu brigāde

Kaujas darbība

Lielākajā savas pastāvēšanas laikā brigāde pildīja ievainoto karavīru atveseļošanas un kaujas vienību papildināšanas funkciju - 1. maršrota frontē nogādāja dienestam derīgos vīrus 15. divīzijai, bet 2. maršrota - 19. divīzijai, taču frontes tuvošanās un kaujas vienību trūkums Jelgavas rajonā spieda kaujas uzdevumiem novirzīt arī rezerves brigādi.

Bredova kaujas grupa

1944. gada 18. jūlijā II bataljona komandieris kapteinis Kunkulis saņēma pavēli ar trim kājnieku rotām, vienu ložmetēju vadu, diviem 8 cm mīnmetējiem un vienu piedalīto prettanku lielgabalu vadu iziet Lietuvas robežas virzienā, ieņemot pozīcijas no Sesavas pagasta valdes līdz Mežmuižai ar mērķi neļaut ienaidnieka izpletņlēcēju un lietuviešu sarkano partizānu pāriet Bauskas-Elejas-Vilces lielceļu. 26. jūlija 15:30 notika ienaidnieka aviācijas uzlidojums, ievainojot 2 bataljona virsniekus un 15 instruktorus un kareivjus un nogalinot 2 instruktorus, šajā pašā dienā brigādes komandieris pulkvedis fon Bredovs saņēma pavēli saformēt no brigādes vienībām kaujas grupu un doties uz  Jonišķiem Lietuvā; par atlikušo brigādes vienību komandieri Jelgavā atstāja pulkvežleitnantu Indriķi Jurko. Par vienību pulcēšanās vietu noteica Eleju un kopskaitā Bredova kaujas grupā ietilpa ap 500 kaujā rūdītu vīru, robežas apsardzību no II bataljona pārņēma Jelgavas aizsargi, ļaujot arī tam pievienoties kaujas grupai. Aucē novietotais III bataljons Elejā neieradās autotransporta trūkuma dēļ.
26. jūlijā ap plkst. 22 kaujas grupa uzsāka virzību Jonišķu virzienā, pilsētu sasniedzot 27. jūlija rītā. Jonišķos jau atradās ģenerālis Jekelns ar savu štābu un SS policijas komandu "Libau", 62. vācu kājnieku bataljons, 4. sapieru pulka 3. rota kā arī trīs mīnmetēju un divas artilērijas baterijas. Šī paplašinātā kaujas grupa, tagad ģenerāļa Jekelna pakļautībā, 27. jūlija rītā uzsāka virzību uz Šauļiem, ap 18:00 2 km no Meškuiči ciema saduroties ar ienaidnieka spēkiem. Pulkvedis fon Bredovs deva pavēli ciemu triecienā ieņemt, taču, sadursmē iesaistoties ienaidnieka 51. armijas 279. strēlnieku divīzijai ar 9. mehanizētā korpusa tanku atbalstu, kaujas grupas vienības bija spiestas Meškuičus pamest. Šajā cīņā kaujas grupa zaudēja 25 no 32 virsniekiem un ap 2/3 pārējā personālsastāva, kā arī vairākas artilērijas vienības.
Pēc šīs katastrofālās sadursmes kaujas grupa atkāpās uz Jonišķiem, tos sasniedzot 27. jūlija vakarā starp 21 un 23, kur novietojās atpūtā. Jau 23:20 ienaidnieka 9. mehanizētās brigādes izlūkgrupa no Meškuičiem uzsāka virzību uz Jonišķiem un 28. jūlija 01:30 Jonišķu pievārtē saskārās ar kaujas grupas ārējā perimetra sardzē nozīmēto leitnanta Zariņa komandēto sakaru rotu. Tā kā sakaru rotai nebija smago ieroču atbalsta, tā atkāpās uz galveno aizsardzības līniju, kurā atradās septiņi Tiger tanki, taču tie nezināmu iemeslu dēļ cīņā neiesaistījās un ienaidnieks jau starp 02 un 03:00 ielauzās Jonišķos, pārsteidzot atpūtā novietotos kaujas grupas vīrus; lielākā daļa krita kaujā vai tika sagūstīti, pašam pulkvedim fon Bredovam izdevās ar automašīnu Jonišķus pamest.
Ķīmija

Ķīmija (grieķu: chēmia, chēmeia — ‘metālu sakausēšanas māka’) ir zinātnes nozare, kas pēta vielu sastāvu, īpašības, pārvērtības un parādības, kas saistītas ar šīm pārvērtībām, izstrādā racionālas vielu iegūšanas un pārstrādes metodes. Tā ir viena no nozīmīgākajām un plašākajām dabaszinātnēm.
Galvenās ķīmijas nozares ir neorganiskā ķīmija, organiskā, analītiskā, fizikālā un polimēru ķīmija. Ķīmija ir arī kā praktiska nozare (metālu iegūšana, krāsošana un tā tālāk).
Ķīmija ir veidojusies, cilvēkam izzinot, novērojot un pētot dabas norises un parādības.
Sigismunds III Vāsa

Pilns tituls

Kā Polijas karalis Sigismunds svarīgākos valsts dokumentus cita starpā parakstīja kā "Livonijas lielhercogs", kas norādīja uz to, ka pēc Livonijas iekarošanas viņam bija tiesības uz tās valdnieka pārmantojamo titulu:
"Sigismunds Trešais, no Dieva žēlastības Polijas karalis, Lietuvas, Rutēnijas, Prūsijas, Mazovijas, Žemaitijas, Livonijas lielhercogs, un arī zviedru, gotu un vandaļu karalis ar mantojuma tiesībām."
(Sigismundus Tertius Dei gratia rex Poloniæ, magnus dux Lithuaniæ, Russiæ, Prussiæ, Masoviæ, Samogitiæ, Livoniæque, necnon Suecorum, Gothorum Vandalorumque hæreditarius rex.)

Dzīvesgājums

Sigismunds III Vāsa piedzima un uzauga luterāniskajā Zviedrijā, tomēr tika audzināts katolismā. 1587. gadā tika ievēlēts par Polijas karali, kaut arī uz troni pretendēja arī Austrijas erchercogs Maksimilians III, kuru Sigismunds III sakāva Silēzijā. 1596. gadā pārcēla valsts galvaspilsētu no Krakovas uz Varšavu. 1605. gadā Sigismunds III centās ierobežot seima varu, tāpēc 1606. gadā notika Zebžidovska sacelšanās (rokošs), kas tika apspiesta. 1605. gadā iesaistījās Polijas-Maskavijas karā (dimitriādē).
Centās personālūnijā nodibināt apvienotu Polijas-Lietuvas-Zviedrijas valsti, kas 1592. gadā arī izdevās. Tomēr 1595. gadā zviedri Sigismunda tēvoča Kārļa IX vadībā gāza Sigismundu no Zviedrijas troņa. Sigismunds III lielu daļu no mūža veltīja Zviedrijas troņa atgūšanai, izraisot gandrīz nepārtrauktus karus ar Zviedriju. Otrs šo karu iemesls bija cīņa par Livonijas kontroli. Liela daļa no tiem notika arī mūsdienu Latvijas teritorijā (skat. Kokneses kauja, Salaspils kauja). Sigismunds III Vāsa piedalījās arī Moldāvijas magnātu karos pret Osmaņu impēriju. Tajā pašā laikā Krievijā beidzās Juku laiki un tronī nostiprinājās Romanovu dinastija, bet par Prūsijas hercogiem kļuva Hoencollerni.
Tiek uzskatīts, ka Sigismunda III Vāsas valdīšana ir Zelta laikmeta beigas Žečpospoļitā, lielā mērā Sigismunda gandrīz nepārtraukto karu ziemeļos, austrumos un dienvidos dēļ, kas novājināja valsti.
Frīdrihs Skujiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1890. gada 20. maijā Rīgā ierēdņa ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas reālskolā (1901—1908), studēja Rīgas Politehniskā institūta (RPI) Arhitektūras nodaļā (1908-1916). Jau studiju laikā strādāja dažādos Rīgas arhitektu birojos, Pirmā pasaules kara laikā 1917. gadā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, kur piedalījās Voroņežas rūpnīcu projektēšanā, Maskavā ieguva RPI inženiera-arhitekta grādu, darbojās Padomju Krievijas Kara būvniecības pārvaldē.    
Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām Skujiņš 1921. gadā atgriezās dzimtenē, uzsāka arhitekta privātpraksi un sāka strādāt par asistentu Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātē.  
Piedalījās daudzu būvju projektēšanā, 1923. gadā viņš izplānoja jauna kinoteātra Splendid Palace projektu Elizabetes ielā Rīgā un kinoteātra Gloria Palace projektu Tallinā.
Pēc viņa būvmeta 1936.—1938. gadā uzcēla Latvijas Tiesu pils ēku Rīgā, 1938. gadā viņš kopā ar Georgu Daugi ieguva vienu no trim 1. godalgām Uzvaras laukuma idejas projektu sacensībās un saņēma uzdevumu strādāt pie tā novietnes projekta.
Otrā pasaules kara laikā pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā Skujiņš pārcēlās uz dzīvi Vācijā, kur viņš strādāja profesora Rimpela (Rimpel) arhitektūras birojā Berlīnē.
Pēc kara beigām bija Lielberlīnes maģistrāta (Magistrat von Groß-Berlin) arhitekts (1945–1948), pēc tam vadīja PSRS vēstniecības jaunbūves projektēšanu Berlīnē (1949–1951), bija Vācu Būvakadēmijas (Deutsche Bauakademie) vadošais arhitekts (1951–1953), Leipcigas opernama (Opernhaus Leipzig) projekta galvenais arhitekts (1953–1954), Vācu Būvakadēmijas institūta direktors (1955–1957).
Miris 1957. gada 27. februārī Berlīnē.
Leikocīti

Leikocīti jeb baltās asins šūnas ir imūnsistēmas šūnas, kas aizsargā organismu pret infekcijas slimībām un iznīcina tajā iekļuvušās kaitīgās daļiņas un vielas — mikrobus, baktērijas, kā arī atmirušās organisma šūnas. Leikocītus iedala granulocītos un agranulocītos. Granulocītu citoplazmā ir specifiski graudiņi, kas raksturīgi tikai šīm šūnām. Šie specifiskie graudiņi ir eozinofilie, neitrofilie vai bazofilie un attiecīgi atrodas eozinofilo, neitrofilo un bazofilo leikocītu citoplazmā. Pie agranulocītiem pieder limfocīti un monocīti un tiem ir tikai nespecifiskas granulas, kas atrodamas arī granulocītu sastāvā. Visas šīs šūnas veidojas sarkanajās kaulu smadzenēs no hematopoētiskās cilmes šūnas.
Leikocīti atrodas visā ķermenī, ieskaitot asinis un limfātisko sistēmu. Balto asins šūnu skaits asinīs bieži var norādīt uz saslimšanu. Vienā litrā asiņu veselam cilvēkam ir no 4x10⁹ līdz 1.1x10¹⁰ leikocītu. Leikocītu skaita paaugstināšanos sauc par leikocitozi, bet pazemināšanos — par leikopēniju.
Leikocītu fizikālās īpašības var mainīties saistībā ar to aktivāciju, nenobriedušu šūnu klātbūtnē, kā arī ļaundabīgo leikocītu klātbūtnē leikēmijas gadījumā.

Leikocitoze

Ja leikocītu skaits 1 mm³ asiņu ir lielāks par normu — tā ir leikocitoze. Tā var būt fiziologiska (piemēram, veselam cilvēkam pēc ēšanas, kā arī fiziskā vai garīgā darbā) un patoloģiska (piemēram, iekaisumu, leikēmijas gadījumos).

Leikopēnija

Samazināts leikocītu skaits 1 mm³ asiņu ir leikopēnija. To var izraisīt dažas infekcijas slimības (gripa, vēdertīfs, masalas) un medikamenti (sulfonamīdi, antibiotikas u.c.), kas toksiski ietekmē sarkanās kaulu smadzenes.

Funkcija

Leikocīti nodrošina organisma neuzņēmību pret infekcijas slimībam — imunitāti. Granulocīti un monocīti piedalās nespecifiskās imunitātes reakcijās pret plašu antigēnu spektru. Turpretī limfocīti nodrošina specifiskās imunitātes mehānismus — nosaka noteikta antigēna identificēšanu un iznīcināšanu.
Leikocīti ir kustīgas šūnas, kas spēj pārvietoties noteiktā virzienā reaģējot uz signālmole­kulām. Šo parādību sauc par pozitīvo hemotaksi. Leikocīti atstāj kapilārus, migrējot caur endoteliocītu starpšūnu zonu. Šo procesu sauc par diapedēzi. Diapedēzes rezultātā šīs šūnas nonāk īste­najos saistaudos un imūnās sistēmas orgānos, kur veic vietējiem apstākļiem piemērotas funkcijas. Asinīs cirkulē tikai neliela daļa no kopējās organismā esošās leikocītu populācijas.
Supernova 2017

Norises vieta un skatuve

Jau trešo gadu pēc kārtas konkurss "Supernova" notika LTV koncertstudijā Latvijas Televīzijas augstceltnē, Zaķusalā, Rīgā. Šogad, atšķirībā no iepriekšējiem gadiem, tika izmainīts skatuves dizains.
Supervaronis

Supervaronis (angļu: Superhero) vai supervarone (angļu: Superheroine) ir tēls ar pārcilvēcisku fizisko spēku vai ar kādām citām pārdabiskām spējām. Kopš prototipiskā supervaroņa Supermena rašanās 1938. gadā stāsti par supervaroņiem, no epizodiskiem piedzīvojumiem līdz gadu ilgām sāgām, sāka pārņemt Amerikas komiksus un grafiskos romānus, vēlāk arī filmu un datorspēļu nozari. Pats apzīmējums ir pastāvējis jau kopš 1917. gada. Nosaukums Super Heroes pieder komiksu kompānijām DC Comics un Marvel Comics.
Supervaroņiem nevajag būt ar pārcilvēcisku spēku, lai viņus varētu dēvēt par supervaroņiem, tomēr tos, kuri cīnās ar noziedzību ģērbušies kā supervaroņi, bet kuriem nepiemīt nekādas superspējas, apzīmē ar jēdzienu maskējušies noziedzības apkarotāji.
Džims Peks

Spēlētāja karjera

1985. gada NHL drafta devītajā kārtā ar kopējo 170. kārtas numuru Peku izvēlējās Pitsburgas "Penguins". Pirms pievienošanās NHL klubam Peks uzspēlēja Ošavas "Generals" komandā Ontārio hokeja līgā un Maskigonas "Lumberjacks" IHL. 1990.—1991. gada sezonā spēlējis arī Kanādas izlasē.
Peka NHL karjera ar Pitsburgas "Penguins" sākās 1990.—1991. gada sezonā. Viņš kļuva par pirmo Dienvidkorejā dzimušo spēlētāju, kurš ir spēlējis NHL, un savā debijas sezonā kļuva par Stenlija kausa ieguvēju. Nākamajā sezonā ar komandu šo panākumu atkārtoja. 
1993.—1994. gada sezonā tika aizmainīts uz Losandželosas "Kings", kurā aizvadīja tikai 18 spēles. Pirms nākamās sezonas parakstīja līgumu ar Otavas "Senators". 1994.—1995. gada sezonā nospēlēja 29 spēles un pēc tās turpināja karjeru IHL. Kopumā NHL karjeras laikā aizvadīja 217 regulārās sezonas spēles, guva piecus vārtus un atdeva 29 rezultatīvas piespēles. Izslēgšanas spēlēs 27 mačos vieni gūti vārti un četras piespēles.
Spēlētāja karjeru noslēdza 2003. gadā Notingemas "Panthers" komandā Lielbritānijas hokeja līgā.

Trenera karjera

Trenera karjeras sākumā strādāja ar Orlando "Seals" WHA2 līgā. 2005. gada augustā kļuva par AHL kluba Grandrepidsas "Griffins" trenera asistentu. Šajā amatā aizvadīja deviņas sezonas, palīdzot komandai 2005.—2006. gadā uzvarēt regulārajā sezonā un 2013. gadā izcīnīt Kaldera kausu.
2014. gada 23. jūlijā tika apstiprināts par Dienvidkorejas hokeja izlases galveno treneri, ar mērķi sagatavot komandu 2018. gada ziemas olimpiskajām spēlēm Phjončhanā, kur tā kvalificējās mājinieku statusā. Peka vadībā komanda izcīnīja 2. vietu 2017. gada pasaules čempionātā 1. divīzijā un pirmo reizi tās vēsturē kvalificējās elites divizījai — 2018. gada čempionātam.
Vecmēmeles muiža

Vecmēmeles muiža (vācu: Alt-Memelhof) bija muiža Vecmēmelē, tagadējā Neretas novada Mazzalves pagasta teritorijā. Līdz 1920. gada agrārajai reformai muiža 1086 ha platībā piederēja baronu fon Hārenu dzimtai.
No muižas ēku kompleksa saglabājusies kungu māja, kalpu lejas māja, galdnieka māja, divi pagrabi un labības klēts. Rijas mūri un staļļa drupas. Vecmēmeles muižas kungu māja ir nodota privātīpašumā.

Vēsture

Livonijas ordeņa valsts pastāvēšanas beigās 1516. gadā Valters fon Pletenbergs muižu izlēņoja Johanam Štihhorstam (Stichhorst), kura pēcteču valdījumā tā atradās līdz 1675. gadam.  Muižai īpašnieki bijuši arī fon Manteifeļi-Cēges, fon Bistrami, Dranenfelsi, pēdējais īpašnieks bija Eižens fon Hārens (von Haaren).
1704. gadā pieminēta kā Vecmēmeles muiža, arī kā Prankes muiža (Pranke), 1753. gadā kā Mēmeles muiža. 
1870. gadā, kad muižas īpašnieki bija Bistrami, Vecmēmeles muižā piedzima lietuviešu mācītājs, mūziķis un folklorists Teodors Brazis.

Muižas kungu māja

Vecmēmeles muižas kungu māja ir celta 19. gs. 2. ceturksnī. Sākotnēji ēkas dārza fasādi rotāja trīsstūra frontons, bet pagalma puses fasādes frontons, pārbūvējot pili, tika aizvietots ar itāļu neorenesanses formās izbūvētu pakāpienveida atiku. Tam laikam ārkārtīgo modernās izbūves apdarē izmantotas arkas, pilastri, karnīzes un dekoratīvi medaljoni. Pils pārbūve tika sākta ne agrāk kā 19. gs. 70. gadu 2. pusē. Muižas pils interjera apdarē dominēja vienkāršotas formas, piemēram, sienu un arī griestu apdarei tika izmantoti gleznojumi, kas nosacīti imitēja koka konstrukcijas.
Sojuz MS-09

Lidojuma gaita

Sojuz MS-09 tika palaists 2018. gada 6. jūnijā 11:12:40 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas. 
Kosmosa kuģis ar staciju saslēdzās 8. jūnijā 13:01 UTC pie Rassvet moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās notika automātiskā režīmā.
29. augustā aptuveni 23:00 UTC, kad stacijas apkalpe gulēja, lidojuma vadības darbinieki pamanīja nelielu gaisa spiediena samazināšanos. Kad apkalpe piecēlās, viņiem tika paziņots par noplūdi. Pēc plašām pārbaudēm tika noskaidrots, ka gaiss izplūst no Sojuz MS-09. Tā orbitālajā nodalījumā tika atrasts caurums divu milimetru diametrā. Sākotnēji kosmonauti tam virsū uzlīmēja lentu, un gaisa spiediens kādu brīdi stabilizējās, bet vēlāk atkal sāka kristies. Pa dienu atmosfēra tika papildināta ar gaisa krājumiem, un apkalpe tika instruēta remonta veikšanai. 17:00 UTC caurums bija pārklāts ar epoksīda un auduma ielāpu. Sākotnēji tika pieņēmts, ka kosmosa kuģim bija trāpījis mikrometeorīds vai kosmiskā atlūza. 3. septembrī Roskosmos publiskoja informāciju, ka uzņemtos attēlos var redzēt urbja iedarbības pēdas.
Lai apskatītu urbto caurumu no ārpuses un paņemtu paraugus no materiāla, ar kuru bijis aizdarīts caurums, 11. decembrī 57. ekspedīcijas dalībnieki Oļegs Konoņenko un Sergejs Prokopjevs veica iziešanu kosmosā.
No stacijas Sojuz MS-09 atvienojās 2018. gada 20. decembrī 01:40 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 05:02 UTC, 147 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas, Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 196 dienas 17 stundas 50 minūtes.
Vecās pagastmājas mistērija

Sižets

Filma sastāv no trim daļām - "MEA CULPA", "AGNUS DEI" un "TUBA MIRUM".
"MEA CULPA" ir stāsts par vecu čekistu un "tautas atriebējiem", kas vēlējās šo čekistu pakārt.
"AGNUS DEI" stāsts norisinās Līgo naktī. Kādas filmas veidotāji tās uzlabošanai grib piefilmēt šausmu skatu, kurā miroņi vajā slepkavu un krustā tiek sists Pestītājs. Starp statistiem ir varoņa prototips - īstais čekists. Viņš atriebjas māksliniekiem un jauneklis, kas tēlo Jēzu Kristu, tiešām tiek pienaglots pie krusta.
Arī "TUBA MIRUM" notiek Līgo nakts laikā. Līgo naktī no krusta noņemtais jauneklis vienatnē stājas pretī mūsdienu varmākam un sadistam, lai aizstāvētu savu meiteni. Puisim palīgā iet pagastmājā nomocītie upuri. Ļaundari saņem pelnīto sodu.
Pidžinvaloda

Pidžinvaloda jeb vienkārši pidžins (angļu: pidgin) ir vienkāršota jaukta kontaktvaloda starp cilvēkiem, kuri savstarpēji nepārzina sava sarunbiedra valodu, bet tomēr ir nepieciešams kontaktēties. Parasti pidžinvaloda veidojas pamatā balstoties uz angļu, franču vai nīderlandiešu valodām, un tām ir Austrumu vai Āfrikas valodu vārdu piejaukumi, bet pidžinvalodu definīcija neizslēdz, ka tā var balstīties arī uz citām valodām. Vēsturiski pidžinvalodas bija plaši izplatītas tirdzniecībā starp dažādu tautību cilvēkiem. Atšķirībā no kreoliskajām valodām, kas ir noteiktu cilvēku grupu dzimtās valodas, pidžinvalodas nav neviena indivīda dzimtā valoda.
Franke Kerskorfs

Dokumenti

Rusova hronika par mestru Franku:
"Franks Ķersdorfs, 34. Vācu ordeņa mestris, turpināja sava priekšgājēja Cīses Rutenberga iesākto kaŗu ar leišiem un uzbruka viņiem ar lielu kaŗaspēku. Bet vienā kaujā mestris pazaudēja 20.000 dižciltīgāko kaŗotāju. Tas bija lielākais zaudējums, kāds jel kādreiz bija piedzīvots, un Livonija ar to tika novājināta.
Šim mestrim piederēja lieli zelta un sudraba krājumi, kuŗi bija savākti Rīgā. Tā mirušais Vilandes komturs bija atstājis 30.000 zelta un 600 pilnsvarīgas, lietas sudraba markas, neieskaitot kaltos galda traukus. Bez tam Vitenšteinas fogts Helvigs Gilzens, dzīvs būdams, atsūtīja mucu zelta, un pēc viņa nāves mestris saņēma vēl 100.000 marku, neieskaitot Anglijas roznobļus, citas dažādas naudas, lietu sudrabu un kaltus galda traukus. Šīs bagātības mestŗa brālis, tā laika Prūsijas lielkomturs, Valters Ķersdorfs, aizveda uz Prūsiju, kas citiem, Livonijas ordeņkungiem ļoti nepatika, kādēļ viņi cēla sūdzību pret virsmestri Paulu Rosdorfu un Valteri Ķersdorfu, bet nekā nepanāca, Franku Ķersdorfu, kuŗš valdīja gandrīz 10 gadu, bija iecēlis virsmestris Pauls Rosdorfs bez Livonijas ordeņkungu piekrišanas un gribas".