Kureļa grupa

Kureļa grupa bija latviešu militārais formējums Otrā pasaules kara laikā. Tas tika izveidots 1944. gada jūlijā no Rīgas apriņķa aizsargiem ar oficiālu mērķi vācu atkāpšanās gadījumā aizstāvēt Daugavu starp Pļaviņām un Ķegumu un organizēt partizānu vienības padomju aizmugurē. Grupas vadība bija saistīta Latvijas Centrālo padomi un bija iecerēts, ka tā varētu stāties jaunveidojamās Latvijas valdības rīcībā.

Rubeņa bataljona pretošanās

Pretstatā Kureļa grupas galvenajiem spēkiem, Rubeņa bataljons atteicās nolikt ieročus un nolēma izrādīt pretestību vāciešiem. Rubeņa vienības štāba izvietojumā Ugāles pagasta Ilziķos 14. novembrī ieradās kāds vācu kapteinis ar tādiem pašiem noteikumiem. Leitnants Rubenis lūdza 24 stundas laika rīkojuma izpildīšanai. Rubeņa bataljona štābu bija ielenkuši aptuveni 70 SS un SD vīri, jo, acīmredzot, vācieši nezināja, ka grupas sastāvs sasniedzis jau 450 vīru, kuriem vēl bija pieskaitāmi simpatizētāji tuvākajā apkārtnē. Uzzinot par vienības štāba aplenkumu, citas bataljona vienības, savukārt, ielenca vāciešus. Vācieši bez cīņas atkāpās, ticis nošauts tikai viens vācu virsnieks, kurš esot mēģinājis izrādīt pretestību. 
Pulksten 18 Rubenis ar vienības komandieriem nolēma atiet uz drošākām pozīcijām un vienība līdz ar vezumiem (kopā aptuveni 650 vīri) devās gar Usmas ezera krastu dienvidu virzienā. 
Vācu aviācija kolonnu atklāja 16. novembra rītā. Starp Rendu un Mežzīlēm pie Pērkoņiem bataljons aizturēja vācu žandarmērijas kapteini, kas Rubenim apliecināja, ka Kuldīgas apriņķī, atšķirībā no Talsu apriņķa vācieši grupu nevajāšot. 
17. novembrī kāds vācu pulkvedis izkārtoja Rubenim un virsnieka vietniekam Šulcam tikšanos ar Jekelnu, kura štābs tai laikā bija Lejasmeķos. Jekelns pieprasīja tūlītēju padošanos, pretējā gadījumā solot bataljona iznīcināšanu. Bataljons jau bija ielenkts no trim pusēm. 
Pēc atgriešanās nometnē Rubenis vienībai uzdeva izšķirties par padošanos vai pretošanās turpināšanu. Bataljona karavīri vienprātīgi nolēma cīnīties. Bataljons bija izvietots trijstūrī Pērkoņi-Mežzīles-Slujas ezers netālu no Lielrendas. 
Pirmā kauja ar vāciešiem notika 18. novembrī. Pretuzbrukumā Rubeņa vīriem izdevās ieņemt vācu štābu un atņemt vāciešiem divus mīnmetējus, divus ložmetējus, lauka virtuvi un lielu daudzumu citu kara materiālu. Abās pusēs bija kritušie un ievainotie. Smagi ievainots tika arī bataljona komandieris leitnants Rubenis, kurš no ievainojumiem vēlāk mira. Pēc leitnanta Rubeņa nāves vienības komandēšanu uzņēmās virsnieka vietnieks Druviņš, kurš 19. novembrī tos, kas vēlējās, atlaida mājās. Pārējie nolēma turpināt cīņu. 20. novembrī bataljons atkāpās uz Dižķīru mājām netālu no Abavas ietekas Ventā, kur bez starpgadījumiem uzturējās līdz 5. decembrim. 50 rubenieši izsita kādu vācu vienību no Cirkales mājām. 
Kauju starplaikā Rubeņa bataljonam savu palīdzību un sadarbību piedāvāja "Sarkanās bultas" partizāni, taču bataljona vadība šo piedāvājumu noraidīja. 
4. decembrī sākās Rubeņa bataljona jauno pozīciju ielenkšana. Uzbrukumu uzsāka 5. decembrī. Vācieši uzbrukumā iesaistīja 200 SS vīrus un 70 latviešu būvbataljona karavīrus B. Jankava vadībā, taču, atklājuši, ka viņiem jācīnās pret kureliešiem, būvbataljona vīri no tālākas cīņas atteicās. 7. decembrī vācieši kaujās iesaistīja kādu vācu kājnieku bataljonu. 
Pie Vēveriem rubeniešiem izdevās ievilināt vāciešus slazdā. Vācu pusē krita majors Helds un Salaspils darba nometnes komandants SS oberšturmfīrers Kurts Krauze, kā arī 11 citi vīri. Rubeņa bataljons zaudēja virsnieka vietnieku Šulcu, smagi tika ievainots bataljona komandieris Druviņš. 
8. decembrī notika bataljona pēdējā sadursme ar vāciešiem, kad bataljona atliekām ar lieliem zaudējumiem izdevās izlauzties no ielenkuma. Ielenkuma pārraušanā rubeniešiem atbalstu sniedza "Sarkanās bultas" partizāni, dodot triecienu vācu vienībām no aizmugures. Pēc tam pēdējais bataljona komandieris Briedis vienību izformēja, atļaujot vīriem izklīst. 
Saskaņā ar Jekelna 1944. gada 21. novembra pārskatam pievienoto pielikumu par cīņām ar kureliešiem un Rubeņa bataljonu, akcijā kopumā tika sagūstīti 1360 latviešu karavīri, bet 24 krituši. Vācieši ieguvuši 770 šautenes, 41 mašīnpistoli, 18 pistoles, 5 tanku dūres, 3 vieglos un 3 vidējos mīnmetējus, 35 vieglos un 15 smagos ložmetējus un 2 tonnas munīcijas. Vācu puse akcijā zaudējusi 4 kritušos un 7 ievainotos (ziņojumā nav uzrādīti daudz lielākie SS un SD spēku zaudējumi). 
Savukārt, 9. decembrī vācu 16. armijas štābs ziņoja, ka partizāni zaudējuši 161 kritušo, bet vācieši — 18 (arī šajā gadījumā vācu zaudējumu skaitā neietilpa SS un SD kritušie). 
70 līdz 90 Rubeņa bataljona vīru vēlāk pievienojās "Sarkanajai bultai". 1945. gada janvārī neatkarīgi darbojās vēl aptuveni 50 kureliešu, kuri atradās apvidū starp Saldu un Skrundu. Cirkales rajonā kā slēgta vienība darbojās Rubeņa bataljona 4. vads.