Marika Reke

Jaunības gadi un pirmie panākumi

Marika Reke, īstajā vārdā Marija Karolīne Reke, dzimusi ungāru arhitekta un būvuzņēmēja Eduarda Rekes un viņa sievas Marijas Karolīnas Šarlotes ģimenē Kairā, tolaik Ēģiptes kedivātā, tagad Ēģiptes arābu republikā, bet uzaugusi Budapeštā.
Marika Reke agri sāka apmeklēt dejošanas stundas. Kad viņas ģimene 1924. gadā pārcēlās uz Parīzi, Reke absolvēja krievu emigranta Rudkovska deju skolu un tika pieņemta darbā Mulenrūžas deju trupā "Hofmaņa meitenes". Jau nākamajā gadā Reke tika angažēta darbam Brodvejas teātrī Ņujorkā, kā arī citās ASV pilsētās.
1929. gada beigās Reke atgriezās Eiropā un uzstājās kā dziedātāja un dejotāja dažādās Eiropas valstīs un pilsētās: Londonā, Parīzē, Montekarlo, Kannās, Ungārijā. Guvusi žilbinošus panākumus kā rēviju māksliniece, Reke nolēma pievērsties kinemotogrāfam un 1930. gadā Londonā piedalījās savā pirmajā kinolomā filmā "Kāpēc jūrnieki pamet mājas" (angļu: Why Sailors Leave Home).

Vācijas ekrāna zvaigzne

1934. gadā Marika Reke parakstīja sadarbības līgumu ar Vācijas un, vienlaikus, Eiropas lielāko filmu studiju UFA. Viņas pirmā vācu spēlfilma bija "Vieglā kavalērija" (vācu: Leichte Kavallerie), kurā viņas ekrāna partneris bija Heincs fon Klēve, pazīstams kā "Ufas skaistulis".
Rekes debija vācu kinomotogrāfa bija neapšaubāms panākumu stāsts. Viena spēlfilma sekoja citai, tostarp sadarbībā ar tādām ekrāna zvaigznēm kā Zāra Leandere (filmā "Tā bija reibinoša balles nakts" (vācu: Es war eine rauschende Ballnacht)), Johanness Hēsters (filmās: "Nabaga students" (vācu: Der Bettelstudent), "Gasparone" un "Hallo, Žanīne!" (vācu: Hallo Janine!) u.c.).
Filmu scenāriji pārsvarā tika pielāgoti Marikas Rekes daudzajiem, profesionāli pilnveidotajiem talantiem. Neskaitāmās filmās no jauna un jauna atkārtojās viena un tā pati tēma — jauns, neatzīts talants pārvar dažāda veida grūtības, bieži klajus pazemojums, līdz finālā svin triumfālu uzvaru, bauda vispārēju atzīšanu, kā arī izpilda žilbinošu skatuves numuru. Bieži filmās tika ekspluatētas Rekes profesionālās dejotprasmes, veidojot deju ainas, kas lielā mērā pārkāpa Trešājā reihā noteiktos morāles un atbrīvotības standartus. Spēlfilmā "Kora Terija" (vācu: Kora Terry) Reke dejo eksotisku numuru, tērpusies trūcīgā bikini un rotaļājoties ar prāvu čūsku.
Marikas Rekes filmu režisors visbiežāk bija viņas nākamais vīrs Georgs Jakobī.
UFA studija turpināja virzīt Mariku Reki vadošajām filmu lomām, veidojot viņu par pirmā lieluma vācu ekrāna zvaigzni. 1941. gadā Reke nospēlēja galveno lomu pirmajā vācu pilnmetrāžas krāsu spēlfilmā "Sievietes ir labākie diplomāti" (vācu: Frauen sind doch bessere Diplomaten), tā apstiprinot savas vadošās filmu zvaigznes statusu.
Vienlaikus Marikas Rekes filmās izpildītās dziesmas kļuva arī par mūzikas industrijas kases grāvējiem, kā, piemēram, Ich brauche keine Millionen no filmas "Hallo, Žanīne" (vācu: Hallo Janine!, 1939) vai In der Nacht ist der Mensch nicht gern alleine no filmas "Mana sapņu sieviete" (vācu: Die Frau meiner Träume, 1944), kas cauri laikiem kļuvuši par Eiropas kinomūzikas zelta fondu.

Pēckara gadi

1945. gadā, tūlīt pēc Nacistiskās Vācijas kapitulācijas, Marika Reke kā viena no ievērojamākajām un veiksmīgākajām Propagandas ministrijas kontrolētās vācu filmu industrijas pārstāvēm tika apsūdzēta kolaboracionismā un spiegošanā nacistiskā režīma labā, uz kā pamata saņēma uzstāšanās aizliegumu kā Austrijā, tā Vācijā. Tomēr 1947. gadā Austrijas aktieru asociācijas goda tiesa Mariku Reki reabilitēja, kas māksliniecei ļāva atjaunot un veiksmīgi turpināt savu karjeru.
Reke atsāka filmēšanos un saņēma galvenās lomas tādās filmās kā "Čardaša karaliene" (1951) un "Skatuve Tava, Marika" (1958), kuru scenāriji tika veidoti pēc labi atstrādātām UFA receptēm, bet viņas ekrāna partneris atkal bija UFA laiku filmu zvaigzne Johanness Hēsters. Tomēr laikmets bija mainījies, kādreiz žilbinošās ekrāna zvaigznes sāka pavīst un reiz bijušos slavas augstumus kinemotogrāfā Reke sasniegt vairs nespēja.
Tomēr, vienlaikus, ar vērā ņemamiem panākumiem Marika Reke turpināja kāpt uz muzikālo teātru skatuvēm, piedaloties muzikālajās izrādēs un rēvijās Vīnē, Hamburgā, Minhenē un Berlīnē. Jo īpaši atzīmējamas Rekes titullomas izrādēs "Hallo, Dollija!" (1968), kā arī komēdijā "Hercogiene no Našmarktas" (1978), kas māksliniecei atnesa vēlīno gadu slavu. Līdz pat 1986. gadam Reke nenogurdināmi strādāja dramatiskajās, operešu un deju lomās. Savu pēdējo galveno lomu Marika Reke nospēlēja 1986.—1987. gada sezonā bulvāra komēdijā "Dzeguzes ola".
Līdztekus skatuvei un ekrāna lomām Marika Reke 1970. gadā Rietumvācijas otrajā televīzijas kanālā izveidoja un vadīja pati savu TV šovu — Eine Frau in unseren Träumen, kas ēterā regulāri parādījās līdz pat 1975. gadam.
Pēc komunistiskā režīma sabrukuma, 1996. gadā, Marika Reke, jau esot sirmā vecumā, atgriezās savā dzimtajā Ungārijā un piedalījās filmas "Grāfiene Marica" uzņemšanā.

Privātā dzīve

1940. gadā Marika Reke apprecējās ar UFA filmu režisoru Georgu Jakobī, ar kuru viņiem bija viena meita, Gabriele Jakobī. Četrus gadus pēc vīra nāves 1968. gadā Reke apprecējās otrreiz — ar filmu aktieri un režisoru Fredu Raulu (1910–1985).
Marika Reke mirusi 90 gadu vecumā (2004. gada 16. maijā) no sirds infarkta un apglabāta blakus vīram Fredam Raulam Helenenfriedhof kapos, Bādenē pie Vīnes.