Aleksandrs Solžeņicins

Biogrāfija

Dzimis Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā Deņikina armijas ieņemtajā Kislovodskā, Ziemeļkaukāzā. Tēvs, Isakijs Solžeņicins, demobilizēts virsnieks, bija miris pāris mēnešu pirms dēla dzimšanas. Māte Taisija, dzimusi Ščerbaka, bija no turīgas ukraiņu zemnieku ģimenes.
1924. gadā Aleksandrs kopā ar māti pārcēlās uz Rostovu pie Donas, kur 1936. gadā viņš iestājās Rostovas pie Donas Valsts universitātes (tagad Dienvidu Federālā universitāte) fizikas un matemātikas fakultātē, kuru absolvēja 1941. gadā. 1939. gadā paralēli iestājās Maskavas filozofijas, literatūras un vēstures institūta neklātienē.
Otrā pasaules kara laikā 1941. gada oktobrī viņu vispārējā mobilizācijā iesauca karadienestā. Pēc Kostromas artilērijas virsnieku skolas absolvēšanas, 1942. gada rudenī Solžeņicins devās uz fronti kā leitnants, baterijas komandieris. Piedalījās Kurskas kaujā, tika paaugstināts par kapteini, apbalvots ar 2. pakāpes Tēvijas Kara ordeni un Sarkanās Zvaigznes ordeni. 1945. gada 9. februārī karadarbības laikā Austrumprūsijā Solžeņicinu arestēja, jo kara cenzūras redzeslokā bija nonākušas viņa vēstules, kurās viņš visai kritiski izteicās par "saimnieku" (Staļinu). Solžeņicinu netiesāja uz vietas, bet gan aizveda uz Maskavu, kur 27. jūlijā Solžeņicinam par "pretpadomju aģitāciju un propagandu" piesprieda 8 gadu ieslodzījumu GULAG nometnē. Sodu sāka izciest vispirms Jaunās Jeruzalemes ("Новый Иерусалим") un "Kalugas vārtu" ("Калужские Ворота") nometnēs. 1946. gada septembrī viņš tika nosūtīts uz speciālo pētniecības institūtu, kur viss zinātnieku kolektīvs bija nokomplektēts no notiesātajiem matemātiķiem un fiziķiem, Ribinskā, bet pēc 5 mēnešiem uz tādu pašu institūtu Zagorskā. 1947. gada jūnijā viņš nonāca Marfinskas zinātniski pētnieciskajā cietuma institūtā. 1950. gadā Solžeņicins tika pārvests uz politieslodzīto "specnometnes" Steplaga ogļu raktuvēm pie Ekibastuzas Kazahijā.
1953. gada februārī Solžeņicins piespriesto soda termiņu bija izcietis un viņu, kā politiski neuzticamu "uz mūžu" izsūtīja uz Kokterekas aulā (Džambulas apgabalā Kazahijā). Pēc Staļina nāves 1956. gada 3. februārī ar PSRS Augstākās tiesas lēmumu Solžeņicinu reabilitēja, kas viņam ļāva atgriezties Krievijā. Solžeņicins kā bijušais ieslodzītais, kaut arī reabilitēts, Maskavā dzīvot nedrīkstēja, tāpēc apmetās iesākumā ciematā pie Rjazaņas, strādājot skolā par fizikas un matemātikas skolotāju. No 1957. gada beigām dzīvoja Rjazaņā, mācot skolā un intensīvi rakstot.
Pirmo Solžeņicina stāstu "Šč-854, jeb viena diena zeka dzīvē" publicēja žurnālā "Novij mir" (1962, Nr. 11) ar nosaukumu "Viena diena Ivana Deņisoviča dzīvē". Tēma, kura saskanēja ar tā brīža PSKP oficiālo nostāju, pirmo reizi literatūrā aprakstīja ieslodzījuma vietu sistēmu, apvienojot staļinisma kritiku ar tam laikam neraksturīgo "vienkāršās" tautas valodas sulīgumu. Visai precīzi izveidotie pretrunīgie raksturi, koncentrēta darbība, kas padarīja ikdienas sūrumu simbolisku, izraisīja ļoti lielu lasītāju interesi un sajūsmu. Tas, kopā ar oficiālu partijas augstākās vadības atbalstu, padarīja Solžeņicinu par “kulta” rakstnieku visā PSRS teritorijā.
Stāsts "Viena diena Ivana Deņisoviča dzīvē" tika izvirzīts Ļeņina prēmijai literatūrā, kas bija augstākais iespējamais pakāpiens rakstnieka karjerā PSRS, tomēr Solžeņicinam šo prestižo prēmiju nepiešķīra.
Pēc Brežņeva nākšanas pie varas, sākot ar 1965. gadu, Solžeņicins krita nežēlastībā un tā darbus nekur vairs nepublicēja, izņēma no bibliotēkām. Viņa privāto arhīvu konfiscēja. Solžeņicins nostājās opozīcijā varai, sāka aktīvi rakstīt kritisku publicistiku (kas kopš šī laika kļūst tikpat nozīmīga viņa daiļrades daļa kā literatūra), atklātās vēstules, kurās protestēja pret cilvēktiesību neievērošanu, citādi domājošo vajāšanu, un izplata tās mašīnrakstā. T.s. "samizdatā" (самиздат) tās izplatījās pa visu PSRS, kā arī aiz tās robežām. 1969. gadā Solžeņicinu izslēdza no PSRS Rakstnieku savienības. 1970. gadā viņam tika piešķirta Nobela prēmija literatūrā. Solžeņicins, kurš sākumā ar sajūsmu uzņēma šo ziņu un bija gatavs ierasties pats uz prēmēšanas ceremoniju, beigu beigās atteicās atstāt PSRS - esot baidījies, ka viņu varētu pēc prēmijas saņemšanas neielaist atpakaļ valstī. 1972. gadā Rietumos angliski tika izdots viņa romāns “Četrpadsmitā augusts”. 
Naktī no 1974. gada 12. februārī Solžeņicins tika arestēts, taču netika tiesāts un ieslodzīts - viņam atņēma pilsonību un kopā ar ģimeni izsūtīja uz Rietumvāciju (VFR). 
Sākumā viņš apmetās pie Heinriha Bella, tad divus gadus padzīvoja Cīrihē, pēc tam pārcēlās dzīvot uz Kavendišu, Vērmontā, ASV, kur pabeidza rakstīt "GULAGa arhipelāga" trešo sējumu un turpināja ciklu "Sarkanais ritenis", ko pats uzskatīja par savu nopietnāko darbu. Aktīvi nodarbojās ar publicistiku un priekšlasījumiem (runa Hārvardas 1978. gada izlaiduma asamblejā; 1982. gadā raksts "Mūsu plurālisti"; 1983. gadā uzstāšanās ar runu Londonā, Templtona prēmijas "Par reliģijas progresu un attīstību" ceremonijā u.c.), no liberāli kristīgām pozīcijām visai kritiski vērtējot atsevišķus Rietumu sabiedrības aspektus. 
1990. gada 16. augustā ar PSRS prezidenta Mihaila Gorbačova rīkojumu viņam atjaunoja pilsonību, izvirzītās apsūdzības oficiāli atsauca. 1994. gada 27. maijā Aleksandrs Solžeņicins atgriezās dzimtenē. 1994. gada 28. oktobrī uzstājās ar runu Krievijas Valsts Domē, kur tika uzņemts ar dalītām jūtām, jo dažādām partijām bija atšķirīgi viedokļi par Solžeņicinu.
1997. gadā Solžeņicinu ievēlēja par Krievijas Zinātņu akadēmijas locekli. 1998. gadā Krievijā tika izveidota Aleksandra Solžeņicina vārdā nosaukto prēmiju literatūrā. 1998. gadā Solžeņicins publicēja apjomīgu vēsturiski publicistisku darbu Россия в обвале, kurā kritizēja 1990. gadu reformas Krievijā, valdības nepārdomāto rīcību daudzos jautājumos.
2002. gadā Solžeņicins pārcieta smagu hipertonisku krīzi un turpmāk cieta no veselības traucējumiem, tomēr turpināja strādāt, gatavojot savu darbu izdevumu 30 sējumos. Solžeņicins nomira 2008. gada 3. augustā. Apglabāts Donas klostera kapsētā Maskavā.