Ventspils Strādnieku kluba lībiešu un ventiņu dziesmu un deju ansamblis

Ansambļa izveide

Alfrēds Rūja Ventspilī vadīja tautas deju ansambļus gan Arodbiedrības klubā, gan arī zvejnieku kolhozā Sarkanā bāka, kur Rūjam tika ieteikts un piedāvāts izmantot lībiešu tautas materiālus. Šo faktu apraksta Dzintars Kļaviņš: “Viņējā darbavietā tad arī dzima doma, ka ventspilnieku pienākums būtu rūpēties arī par tolaik pagalam aizmirstajiem Ziemeļkursas pamatiedzīvotājiem — lībiešiem” (Kļaviņš 2001). Rezultātā Arodbiedrības klubā tika nodibināts dziesmu un deju ansamblis, kuram, tāpat kā deju kolektīvam, bija nepieciešams repertuārs, lai varētu piedalīties VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā 1957. gadā. Tieši tā — meklējot iespējamo repertuāru ansamblim, aizsākās Kļaviņa un Rūjas interese par lībiešu tradicionālo kultūru. Dziesmu un deju apkopošana un dokumentēšana sākās tieši ar Rūjas vadīto Ventspils Arodbiedrības kluba deju kolektīvu.

Deju repertuāra izveide

Pēc piedalīšanās Padomju Latvijas XV gadadienai veltītajos republikāniskajos Dziesmu svētkos deju kolektīvs turpināja darbu, gatavojoties republikāniskajai strādnieku un kalpotāju mākslinieciskās pašdarbības skatei. Dejotāju ansamblim nebija repertuāra, jo skatei bija nosacījums neizmantot Dziesmusvētku programmu. Būtisks ir arī fakts, ka 20. gs. 50. gados amatiermākslas kolektīvus īpaši aicināja veidot savus jaundarbus gan koros, gan arī deju kolektīvos. Tā kā jau 1955. gada pavasarī Ventspils zvejnieku kolhoza Sarkanā Bāka kultorgs R. Pūliņš bija ieteicis savākt lībiešu deju materiālus, lai tās varētu iestudēt deju kolektīvi, jautājums tika atrisināts. Arī deju kolektīva dalībniekus šis ierosinājums ļoti ieinteresēja.
Sākotnēji Rūja vērsās pie Ventspils novadpētniecības muzeja darbiniekiem, iegūstot informāciju par dziesmām, tērpiem un lībiešu valodu. Diemžēl ziņu par dejām muzejā nebija nemaz. Muzeja direktors Andrejs Šulcs iepazīstināja Rūju ar muzeja zinātnisko līdzstrādnieku lībiešu jautājumos Mārtiņu Lepsti, kurš pēc tautības bija lībietis un daudzus gadus nodzīvojis Kolkā un Mazirbē, kur strādājis par lībiešu valodas skolotāju. Neskatoties uz to, ka Mārtiņš Lepste tolaik bija jau 74 gadus vecs, viņš pats devās pie jūrmalas ciemos dzīvojošajiem lībiešiem, lai uzzinātu vairāk par lībiešu tradicionālajām dejām. Atgriežoties viņš atveda Rūjam triju deju horegrāfijas aprakstus un informāciju, ka Ventspilī dzīvo tolaik jau 72 gadus vecais muzikants Fricis Bīleskalns, kurš agrāk spēlējis dažādos lībiešu svētkos un godos un var daudz pastāstīt par lībiešu ieražām un dejām. Kādā no tikšanās reizēm Bīleskalns Rūjam nodziedāja pāris lībiešu deju melodijas, kuras tikšanās laikā pierakstīja tolaik Ventspils mūzikas skolas audzēknis Kārlis Tenne:
“Un tad mēs te Ventspilī, ostgals tas nav, bet tā bija tād iela, kas izved uz jūrmalu, bija tāds vecs lībiešu muzikants viņš bija latvietis viņš nebija lībietis, bet viņš bija ar sav akordeon un daudz gads staigājs pa lībieš kazām un tad šo to pastāstīja kā tas notiek un kaut ko tur mums paspēlēj.” (Tenne 2013)

Dziesmu repertuāra vākšana

Republikāniskajā strādnieku un kalpotāju mākslinieciskās pašdarbības skatē, kura norisinājās 1956. gada janvārī, Rīgā tika parādītas divas ekspedīcijā dokumentētās lībiešu dejas — Sarabumbal un Vana — valc, kā arī Ventiņu deja — šī Alfrēda Rūjas horeogrāfija tika veidota uz iegūtā ventiņu deju materiāla pamata.
Jau laikā, kad kolektīvs gatavojās skatei, radās ideja par koncertu, kura programmu veidotu lībiešu un ventiņu dziesmas un dejas. Pēc skates šī doma tika īstenota, jo Dzintara Kļaviņa dzīvesbiedre Dzidra Kļaviņa, sekojot sava vīra ierosmei, arī ieinteresējās par lībiešu un ventiņu dziesmām. Dzidra Kļaviņa, pati būdama dziedāšanas skolotāja Ventspils 1. vidusskolā, redzēja iespēju šīs dziesmas iekļaut skolas ansambļu repertuārā. Viņa atlasīja dziedātāju kolektīvu, kuri apguva lībiešu un ventiņu dziesmas. Kolektīvi apvienojās un rezultātā izveidojās Ventspils strādnieku kluba dziesmu un deju ansamblis, kuru vadītāji bija Dzintars Kļaviņš un Alfrēds Rūja. Taču arī jaunizveidotajam kolektīvam nebija pietiekami liela dziesmu repertuāra, lai izveidotu pilnvērtīgu programmu. Tika izlemts turpināt mūzikas folkloras materiālu dokumentēšanu. Alfrēds Rūja raksta, ka dziesmu un citu materiālu vākšanā gan ar padomiem, gan ar praktisku palīdzību iesaistījusies vesela rinda dažādu profesiju pārstāvju. Alfrēds Rūja piemin arī Dzintaru Kļaviņu:
“Dziesmu vākšanā ļoti aktīvi un aizrautīgi piedalījās Ventspils mūzikas vidusskolas pedagogs – Gņesinu vārdā nosauktā institūta neklātienes students Dzintars Kļaviņš. Tika pierakstītas vairākas lībiešu dziesmas, ko nodziedāja b. Lepste, citas dziesmas atradām sen izdotajos lībiesu dziesmu krājumos. Biedrs Kļaviņš pierakstīja arī vairākas dziesmas, kuras nodziedāja Ventspilī dzīvojošais 78 gadus vecais Kārlis Bērzs, kas zināja ļoti daudz veco ventiņu meldiņu un dziesmu un vēl šodien labi spēlē paša darināto kokli. Visu iegūto materiālu b. Kļaviņš apdarināja piemēroti vokālajiem ansambļiem un solo balsīm.” (Rūja 1960) 
Aptuveni gada laikā tika savākts pietiekoši liels folkloras materiāls, lai varētu veidot kolektīvam apdares. Pēc Rūjas rakstītā var redzēt, cik svarīgi 20. gs. 50. gados bija veidot tautas dziesmu un deju apdares. Zināmā mērā uz jautājumu “kāpēc?”, atbild arī pats Alfrēds Rūja: “Protams, ne katreiz iegūta dziesma vai deja der tāda, kādu to saņem. Pat ļoti bieži nepieciešamas apdares, kas padara, to šodienas skatītājam interesantāku, pie kam tā nezaudē savu senatnīgo īpatnību.” (Rūja 1960) Arī Dzintaram Kļaviņam bija savs viedoklis par tautas melodiju apdarināšanu. Viņš uzskatīja, ka tautasdziesmu apdares cilvēkiem ir interesantāk klausīties nekā orģinālās tradicionālās melodijas."

Ansambļa sastāvs

Viens no ansambļa solistiem Edgars Lecis stāsta, ka (Lecis 2014) Ventspils Strādnieku kluba dziesmu un deju ansamblī kopumā piedalījās 36 mūziķi — tai skaitā dejotāji, dziedātaji, teicēji un instrumentālisti. Ansambļa veidotajā uzvedumā Līvu zeme — dzintarzeme solisti bija Edgars Lecis un Dzidra Kļaviņa, instrumentālo pavadījumu veidoja: Dzintars Kļaviņš — klavieres, Jānis Kuģinieks — akordeons. Jānis Kuģinieks Ventspilī bija pazīstams kā muzikāls brīnumbērns. Pēc Edgara Leča stāstītā Kuģnieks esot spēlējis septiņus mūzikas instrumentus: akordeonu, vijoli, kontrabasu, saksafonu u. c. Ansambļa instrumentālajā sastāvā bija arī Rozenbergs — trompete, Alfrēds Tīss — vijole un Skolmeistars — saksafons, čells un ģitāra; iespējams, ka uzvedumā izmantota vella bunga.

Ansambļa līdzdalība VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā 1957. gadā

Pēc pirmajiem panākumiem jaunizveidotā ansambļa vadītāji — Dzintars Kļaviņš un Alfrēds Rūja nolēma veidot muzikāli horeogrāfisku uzvedumu Līvu zeme — Dzintarzeme, ar kuru pieteica jaunizveidotā ansambļa dalību Pirmajam jaunatnes festivālam Rīgā, kur uzvaras gadījumā bija iespēja kļūt par līdzdalībniekiem VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā 1957. gada augustā.
Gatavojoties festivāla skatei, ansamblī bijuši 34 dalībnieki — dejotāji, dziedātāji un instrumentālisti (spēlēts akordeons, vijole, trompete u. c.). Aprakstot gatavošanos skatei, Kļaviņš raksta: “Rūja meklēja rokā tos, kuri vēl atceras, kā līvu vidē dancojuši, es dzinu pēdas īsteni lībiskiem meldiņiem gan Melngaiļa, gan Vīgneru Ernesta, gan Loritsa pierakstos un publikācijās..” (Raipulis 1994). Ir zināms, ka Kļaviņš bez jau minētajiem avotiem dziesmas pierakstījis arī no lībiešu teicējiem Mārtiņa Lepstes, Pētera Damberga, Hildas Grīvas, Andreja Šulca, Rūdolfa Ermanbrika, kā arī no Rūdolfa un Melānijas Veidēm (Raipulis 1994,). Materiāli tika iegūti arī Latviešu folkloras krātuvē. Kā atzīst Dzintars Kļaviņš: “Laiks bija labvēlīgs folkloras krātuvju pārcilāšanai: 1956.—1959. gadā uz šo nodarbi vēl neraudzījās ar tādu aizdomīgumu kā vēlāk.” (Raipulis 1994) Abu vadītāju izveidotais ansamblis ar uzvedumu Līvu zeme — dzintarzeme arī uzvarēja skatē jeb konkursā, apsteidzot Rīgas folkloras ansambli Saulgrieži (vadītājs Jēkabs Graubiņš), taču uz Maskavu brauca abi kolektīvi.
Kādreizējā ansambļa dalībniece Rasma Mažāne , atceroties ansambļa gatavošanos dalībai VI Vispasaules studentu un jauniešufestivālā Maskavā, stāsta:
“Ansamblis bija diezgan slavējams, jo strādāja visi – Kļaviņš ar Rūju, kolektīvs, kā arī instrumentālais kolektīvs – Dzintars citreiz pieaicināja klāt arī pūtējus, jo ar klavierēm visur jau nevarēja izgrozīties, viņš vienmēr sadabūja kaut kādus pensionārus vai bezdarbniekus, kuri kaut ko arī spēlēja.” (Mažāne 2013) 
Mažāne saka, ka arī ansambļa dalībnieki ļoti centās, jo laiks līdz skatei bijis ierobežots. Ansambļa dalībnieku pacietību un centību Mažāne skaidro ar to, ka viņi visi bija kara laikā auguši bērni, kuros jau bija skarbumā ieaudzināta pienākuma apziņa. Rasmas Mažānes atmiņās spilgti palicis mēģinājums, kurš ildzis veselu nakti: “Mēs jau arī centāmies, mācījāmies pat visu nakti līdz pat pulkstens 5:30, kad jau bija laiks pavadīt režisorus uz staciju, bet paši pēc tam gājam uz saviem darbiem, kur, kā pa brīnumu mums neviens neko nepārmeta” (Mažāne 2013) Kā jau daudzviet Latvijā, arī Ventspilī kontrolēja un uzmanīja, lai nenotiktu pretvalstiskas darbības. Tika pratināti ansambļa dalībnieki. Rasma Mažāne atceras, kā aģenti izsaukuši dalībniekus no mēģinājumiem, lai uzzinātu, ko viņi tur dara un par ko runā. Atceroties šo notikumu un saspringto mēģinājumu laiku, Mažāne secināja, ka viņiem nav bijis laika runāt, kur nu vēl organizēt ko pretvalstisku.
Sākt vadīt ansambli, kura repertuārā galvenokārt bija lībiešu un ventiņu dziesmas, Alfredam Rūjam un Dzintaram Kļaviņam nebija viegli, jo bija jāprasa atļaujas dažādām amatpersonām un nekad nevarēja zināt, vai tās tiks saņemtas. Lūk, kā Rasma Mažāne atceras šo faktu un tolaik valdošo attieksmi pret lībiešiem:
“Dzintars jau abi divi ar Rūju ņēmās klapatodami, lai vispār tādu lībiešu ansambli atļautu un mums būtu iespēja gatavot viņu dziesmas. Dzintars pat prasīja atļauju kultūras ministram un tas atbildējis – vai tad tādi lībieši vispār vairs ir, nu ja ir, lai tad dzied, bet tikai bez pretvalstiskiem virzieniem!”(Mažāne 2013) 
Mažāne atceras arī Rīgā dzīvojošo lībiešu attieksmi pret ansambļa darbību — viņi bijuši aizkaitināti par to, ka kāds cits dzied viņu dziesmas: “Rīgā bija pirmā skate — žūrija jau bija štrunts, galvenais jau bija lībieši — Staltes tēvs piemetās pie mums skuķiem dusmīgs klāt:
“Kā jūs drīkstat dziedāt lībiski, ja jūs neesat lībieši?!”Bet Dzintars padzirdējis momentā bija klāt, viņš prata visu klīdināt: “Mēs jau tikai vēl mācāmies!” Un veco nomierināja.”(Mažāne 2013)
Ieguvis augstāko vērtējumu republikāniskajā skatē, Ventspils strādnieku kluba dziesmu un deju ansamblis skatē ieguva iespēju piedalīties VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā. Rasma Mažāne braucienu uz Maskavu atceras kā ļoti saspringtu laiku — notikuši vismaz trīs koncerti dienā un līdz ar to Alfrēds Rūja un Dzintars Kļaviņš ansambļa dalībniekiem bija noteikuši precīzu dienas kārtību. Tomēr šo laiku viņa arī atceras kā panākumiem pilnu, jo visiem bija paticis ventspilnieku uzvedums:
“Panākumi jau bija – krieviem visiem jau bija visas tās dejas, bet mums bija pilnīgi viss savādāks, mums jau pa priekšu augstākajās aprindās arī gāja informācija, ka neesam tīri latvieši, ka mēs jau esam tādi kā aborigēni, un tas jau krieviem šķitā kā tāda eksotika.” (Mažāne 2013)
Arī Dzintars Kļaviņš ir izteicis gandarījumu par paveikto Maskavā: “bijām gandarīti. Pašiem latviešiem vēl tikpat kā svešā lībiešu valoda, melodijas un danči nu varēja apgrozīties raibumraibajā pasaules tautu mākslas forumā. Dažu atzinīgu vārdu un derīgu padomu guvām no izcilās tautasdziesmu zinātājas Irmas Jaunzemes, no maniem profesoriem Maskavā.” (Raipulis 1994.) Tomēr atšķirīgi notikušo atceras Aina un Ilgvars Draviņi, kuri uzvedumā izpildīja teicēju lomu:
“Kad beidzām (Rīgā), uzņēmu laiku pulkstenī un septiņas minūtes applausi bija (..) Bet tieši Maskavā – tur mums švaki bija, dažādu apstākļu dēļ. Pirmkārt, prospekt vilkšan, un tur nebija izgaismojums, no tās poētikas, kas tur bija, vairs nevarēja būt nekas. Tas bija vienkārš vien plik padarīšan. Tur viens pēc otr priekšnesum nāc, pirms tam bij kaut kād ugunīg krievu deja, un mums jau tāds rāms un līrisks kaut kā tas bij.” (Draviņš 2013)

Uzvedums "Līvu zeme — Dzintarzeme"

Uzvedums Līvu zeme — dzintarzeme ir par jūrmalas zvejnieku sadzīvi un savstarpējām attiecībām. Galvenie tēli ir zvejnieku ciemu jaunieši, kuru attiecības tiek attēlotas dziesmās un dejās. No režijas viedokļa šeit iespējams iezīmēt galvenos vadlīnijas punktus: vispārējs skatījums uz jūras piekrastē dzīvojošajiem, kāpinājums, konflikts un atrisinājums. Katrs posms sastāv no četriem līdz pieciem priekšnesuma numuriem.
Kopumā uzvedums sastāv no 22 numuriem — gan dziesmām, gan dejām. Trīs ir daļējas solo dziesmas — Tšītšorlinkist, Ar tautieti dancot gāju, Velti, velti Tu, tautieti, kurās ansamblis pievienojas vēlākos pantos. Visā uzvedumā ir tikai viens duets — Meitiņ baltpuķīte. Ansambļu dziedājumi ir triju veidu — vīru, sieviešu un jauktais. Vīru ansamblis dzied trīs dziesmas— Didriķis, Pirms bāliņ sievu ņem un Dižena meitiņa, savukārt sievu ansamblis dzied divas dziesmas: Trīs putan dižen dzied un Puiš ķer mūs meitiņs. Visvairāk ir jaukto ansambļu — piecas dziesmas: Vecais Taizels, Sarabumbal, Apdziedāšanas imitēšana, Vecie zvejnieki un Tu, smilšainā zemes mala. Bez dziesmām uzvedumā ir iekļauti pieci instrumentālie numuri — dejas — un četras deklamācijas, kuru funkcija ir saistīt uzveduma posmus.
Uzvedums Līvu zeme — dzintarzeme sākās ar deklamāciju, kuru izpilda Aina un Ilgvars Draviņi. Deklamācija izpaužās kā tautasdziesmu teksta deklamēšana pārspīlēti teatralizētā izpildījumā: “Kas var dziesmas izdziedāt, kas valodas izrunāt. Kas var jūras dziļumiņu līdz dibenu izmērīt…” Starp abiem “teicējiem” veidota dialoga forma, kurā viens otru papildina. Fonā ansamblis bez teksta vokalizē dziesmu Tu, smilšainā zemes mala, tādā veidā savienojot trīs aspektus: tekstu, dekorācijas un publikas uzmanību. Jāņem vērā arī, ka koncerta programmās tika nodrukāts uzveduma apraksts:
“Kurzemes jūrmala. Skarba jūra, sačervēlējušās priedes, smilšainas kāpas. Taču jūra glabā sidrabotas zivis un zeltainu dzintaru, priežu zaros vējš ievijis simtiem dziesmu, kuras gaida, lai tās atdzīvinātu ļaudis.” 
Tālāk uzstājās Dzidra Kļaviņa un sieviešu ansamblis, atskaņojot lībiešu tautasdziesmu Tšītšorlinkist (Mazputniņš),dziesma tiek dziedāta ar klavieru pavadījumu. Tšītšorlinkist lībiešu folklorā tiek dēvēta par putnu modināšanas dziesmu. Muzikologs Maksis Goldins rakstā “Lībiešu muzikālais mantojums“ citē Dzintaru Kļaviņu, kurš stāsta par Tšitšorlinkist izpildījumu:
“Tšitšorlinkist dziedāja agrā pavasarī – martā, aprīlī. Rītausmā meitenes ar sarkanām lentēm slepus (lai puiši neredzētu) ielavījās piekrastes kāpās. Dziedot šo dziesmu, viņas aicināja gājputnus atgriezties dzimtenē, atnest uz saviem spārniem pavasari.” (Goldins 1983: 103) 
Dziesma ir atrodama Dzintara Kļaviņa lībiešu un ventiņu folkloras vākumā (1955) ar numuru 19558.Šai vienībai klāt dots arī Kļaviņa komentārs, ko citējis Maksis Goldins, kā arī sniedz informāciju, ka šo dziesmu esot dziedājis lībiešu koris Staltes četrbalsīgā salikumā.
Kā kontrasts dziesmai Tšītšorlinkist tiek pretstatīts nākamais numurs. Vīru ansambļa un instrumentālā pavadījuma izpildījumā tiek dziedāta igauņu tautasdziesma Didrõk opiz kengšepaks, kura, šķiet, ir savienota ar nākamā numura deju. Kļaviņa apkopotajos materiālos šādas dziesmas nebija, taču tā ir tikusi publicēta Lauri Ketunena 1929. gadā publicētajā lībiešu kordziesmu krājumā „Līvõkiel lõlõd“. Sekojošo deju atskaņo instrumentālais sastāvs un dejotāji. Kļaviņa materiālu apkopojumā dejas melodija atrodama ar nosaukumu „Sūrkadrill“ (Nr. 19552) — tātad, tas varētu būt četrpāru dejas variants. Kā pierakstītājs tiek minēts Kārlis Tenne.
Nākamais numurs ir vienīgais uzveduma duets Meitiņ baltpuķīte, kuru dzied Edgars Lecis un Dzidra Kļaviņa. Lībiešu sabiedrībā šī dziesma pazīstama ar nosaukumu „Knaš’ neitst vālda putkõz“, tā ir publicēta gan Emiļa Melngaiļa „Latviešu mūzikas folkloras materiālos“, gan Oskara Loritsa krājumā „Volkslieder der Liven“. Dziesmu pierakstījis arī Dzintars Kļaviņš Ventspilī 1957. gadā no 68 gadus vecā Augusta Lepstes (Nr. 19566, 19559). Rodas jautājums, kāds varēja būt iemesls tam, ka dziesma tiek dziedāta latviešu valodā, jo iecere bija attēlot lībiešu un ventiņu folkloru. Pēc dueta seko vēl viena deja, kuru atskaņo instrumentālais sastāvs, melodiju Dzintara Kļaviņa pierakstos nav atrodama.
Nākamais numurs ir dziesma „Vecais Taizels“, kuru dzied jauktais ansambļa sastāvs, lai gan vīru ansamblis dominē un sievu ansamblis pievienojas tikai piedziedājumos. Dziesma „Vecais Taizels“ lībiešu sabiedrībā pazīstama kā ziņģe, kurā tiek apdziedāts Taizelu sētas saimnieks Niks Freimanis — vecā Taizela prototips. Iespējams, šī dziesma pirmoreiz pierakstīta somu valodnieka Ēmila Nestora Seteles ekspedīciju laikā 1888. vai 1912. gadā (Šuvcāne 2006: 85). Dzintara Kļaviņa pierakstos šī dziesma nav atrodama. Jāpiebilst, ka dziesmu par veco Taizelu 20. gadsimta vidū popularizēja literāts un komponists Marģeris Zariņš (Šuvcāne 2006: 89). Arī šī dziesma tika dziedāta latviešu valodā. Šajā dziesmā nav jūtama Kļaviņa apdares klātbūtne, jo tā ir ziņģe, taču Kļaviņa apdares vairāk esot atbildušas estrādes mūzikas žanram. Kļaviņa apdaru stilu komentē Ventspils Mūzikas vidusskolas pedagogs Kārlis Tenne:
“..es domāju, tās bija demokrātiskā tādā stilā nu un ne jau tādā Melngaiļa apdares stilā, tas bija kaut kā citādāk, tas bij vairāk uz pops vilk, ja, bet ļoti liela piekrišana bij, viņš meistarīgi visu sabalsoja un harmonizēj un bija ļoti populāras, bieži tika dziedātas un mīlētas. (..) Tas viņa piegājiens pāriet pat uz orģinālmūziku kaut kur ļoti biež, kā jau jūs zināt, ka brīžam viņa orģināl meldijs liekās, ka tā ir tautā saklausīt.” (Tenne 2013)
Pēc humoristiskās dziesmas par veco Taizelu izskanēšanas kāds no dalībniekiem nodeklamēja tekstu ar humoristisku saturu. Tas bija kā tilts uz nākamo numuru — deju Sarabumbal.
Deju Sarabumbals (ragu bumbulis — uzgalis govs ragiem) atskaņoja instrumentālais ansamblis kopā ar dejotājiem un dziedātājiem. No ieraksta var secināt, ka dejai ir vairākas tūres. Šo deju iespējams atrast Dzintara Kļaviņa kolekcijā ar numuru 19555 un sekojošu komentāru:
“Deju un mūziku pierakstījuši A. Rūja un K. Tenne 1956. gadā no vecā Bīleskalna. Interesanti, ka skolot. Dambergs apstrīd nosaukuma pareizību: ‚sārabumbal‘ esot beznozīmes vārds. Melodiju /pēc Damberga/ arī esot it kā sacerējis.” (19555)
Pēc dejas Sarabumbal tiek dziedātas divas solo dziesmas Ar tautieti dancot gāju un Velti, velti Tu, tautieti, kuras dzied Dzidra Kļaviņa. Dziesmām ir klavieru pavadījums, ko spēlēja Dzintars Kļaviņš.
Kā kontrasts Dzidras Kļaviņas liriskajam izpildījumam ir ansambļa dalībnieka deklamācija: “Butes groza šķībās mutes uz jauniem zvejniekiem, meitas trina savas mēles gar jauniem puisēniem.” Ar šo deklamāciju tiek pieteikts ventiņu repertuārs. No režijas viedokļa, šķiet, iezīmējās uzveduma posms, kurā atdarināta apdziedāšanās tradīcija vai arī koflikta veicināšana ar dziesmu un deju palīdzību.
Pirmā dziesma šajā posmā ir Trīs putan dižan dzied. Dziesmu izpilda sieviešu ansamblis bez instrumentālā pavadījuma. Dzintara Kļaviņa kolekcijā dziesma ierakstīta divas reizes ar numuriem 19541 un 19571, kā arī sniegti komentāri. Pie vienības Nr. 19541 rakstīts, ka dziesma dzirdēta 1956. gadā no teicējas, kuras vārdu pierakstīt neizdevās, vilcienā Ventspils—Rīga. Šai dziesmai esot raksturīgs ritms, kurš izriet no ventiņu dialekta. Savukārt, pie vienības Nr. 19571 kā teicējs norādīts 79 gadus vecais Juris Bērzs, kā arī komentārs, ka dziedātājs ir vecs mūziķis, kurš spēlē pašdarinātu kokli un dzied diezgan drošā balsī, bet tekstu vairāk neatceroties. Teksta turpinājumu pēc parauga sacerējis Ventspils dzejnieks Zigfrīds Strauts. Pēc šīs dziesmas seko vēl viena deja ar instrumentālā ansambļa pavadījumu.
Apdziedāšanās posms turpinās ar dziesmu Puiš ķer mūs meitiņs sieviešu ansambļa izpildījumā ar klavieru pavadījumu. Kļaviņa pierakstos šī dziesma atrodama ar numuru 19542, kā arī norādīts, ka dziesmu dziedājusi Anna Treimane Ventspilī, 76 gadu vecumā. Vēlāk ansambļa vajadzībām teksts papildināts ar trīs pantiem. Arī nākamajā dziesmā tiek imitēta apdziedāšanās. Dziesmu Ventiņu apdziedāšanās dzied apvienotais ansamblis, dziesma ir „ventiņu mēlē“, dziesmu pavada instrumentālais ansamblis. Kļaviņa manuskriptā dziesma atrodama ar vienības numuru 19550 — ar komentāru, ka dziesmas autore ir 64 gadus vecā Katrīna Stūrmane — zvejnieka atraitne, kura dzīvoja Ventspilī, bet vēlāk parcēlusies uz Rīgu. Arī šai dziesmai Zigfrīds Strauts sacerējis papildus pantus.
Tālāk skan dejas dziesma Vecie zvejnieki, kurā piedalās apvienotais ansamblis, dejotāji un instrumentālisti. Kļaviņš piemin, ka dziesma dzirdēta Ventspilī kādā ģimenes sarīkojumā un dziedātāju vārdus nav izdevies noskaidrot.
Uzveduma Līvu zeme — dzintarzeme noslēdzošais posms, kurā ietilpst dziesmas Pirms bāliņ sievu ņem un Dižena meitiņa. Uzveduma noslēgumā atkal tiek deklamēts teksts, ar kuru uzvedums sākās, bet šoreiz apvienotais ansamblis dziesm Tu, smilšainā zemes mala dzied ar tekstu.

Ansambļa priekšnesumu atspoguļojums presē

Laikrakstos Cīņa, Padomju jaunatne, Literatūra un Māksla, Par atgriešanos Dzimtenē, Zvaigzne un Pionieris var tuvāk iepazīt un izprast Ventspils Strādnieku kluba etnogrāfiskā ansambļa darbību.
Apkopojot presē rakstīto var secināt, ka Ventspils etnogrāfiskais ansamblis sabiedrības atzinību ieguva ar “senā” lībiešu un ventiņu folkloras materiāla atdzīvināšanu, jo gandrīz katrā rakstā bija pateicības un slavināšanas vārdi par to, ka ansamblis ir meklējis un arī iestudējis nozīmīgus folkloras materiālus un arī pārējiem Latvijas kolektīviem vajadzētu ņemt piemēru no Ventspils ansambļa. Ansamblim veltītā kritika skar dažādas tēmas — tie ir gan aizrādījumi par izpildījuma (vokāla, horeogrāfijas, instrumentālā pavadījuma) kvalitāti, gan par uzveduma režijas jautājumiem, skarts arī dziesmu valodas jautājums. Neskaidrs fakts ir Ventspils diriģentes Elvīras Salmiņas vārda figurēšana ansambļa vadītāju vidū, jo ansambļa dalībnieku sniegtajā informācijā šāds fakts neparādās. Pastāv divas varbūtības — vai nu diriģente darbojusies ansamblī neilgu laika posmu, līdz ar to dalībnieku atmiņās tas nav palicis kā īpaši izceļams notikums, vai arī tam ir saistība ar tālaika prasībām, jo diriģente Elvīra Salmiņa bija ievērojama Ventspils koru virsdiriģente, līdz ar to viņas vārds, tāpat kā režisores Margas Teteres vārds, ansamblim nestu atpazīstamību LPSR Kultūras komitejā.

Atzinīgi novērtētais ansambļa darbībā

Laikraksta Cīņa korespondenta Pētera Miklāva recenzijā Skan ventiņu un lībiešu dziesmas ansamblim sniegts tikai atzinīgs vērtējums. Recenzijas ievadā Miklāvs apraksta ansambli un tā repertuāru, kā arī tiek minēts fakts, ka ansamblis dziedās lībiešu valodā:
„Koncerts šovakar neparasts. Gatavojoties Vispasaules jaunatnes festivālam, strādnieku kluba jaunieši izveidojuši jaunu etnogrāfisku ansambli, kura programmā senās ventiņu un lībiešu dziesmas un dejas. Kluba ansamblis dzied ventiņu dziesmas „Lai stāv druvas atmatā”, „Trīs putān dižan dzied”, „Dzirdēj ļods runājot”, senās lībiešu dziesmas „Čīčorliņķi”(mazputniņš), „Ikši piti kielderīši” (alus muca pagrabā). Tās skan lībiešu valodā.” (Miklāvs 1956: 3)
Citātā minētās dziesmas ir atrdodamas Kļaviņa kolekcijā Latviešu folkloras krātuvē, izņemot dziesmu Lai stāv druvas atmatā. Tālāk Miklāvs raksta, ka ansambļa repertuārā tiek izmantotas agrāko laiku lībiešu un ventiņu dziesmas un dejas, kuras atceras tikai uz koncertu atnākušie vecākās paaudzes cilvēki:
„Dziesmas seko dejām, dejas dziesmām. Visas tās nedzirdētas, neredzētas. Tikai gados vecākie skatītāji atceras, ka kādreiz jaunībā dejojuši tādas ventiņu dejas kā Ķistgalpolka, Vecluncis, Dancis. Dziesmu un deju starplaikā programmas pieteicēji Aina Grunte un Ilgvars Draviņš ventiņu izloksnē deklamē par ostu, zvejniekiem.”(Miklāvs 1956: 3) 
Tiek minēts fakts, ka ansamblis ir tērpies īpatnējos lībiešu un ventiņu tērpos. Šis formulējums 21. gadsimta lasītājam var radīt nepareizu priekšstatu, liekot domāt, ka bijuši vēsturiskie lībiešu un ventiņu tautas tērpi, taču, pēc dalībnieku sniegtās informācijas, tika veidoti stilizēti tērpi. Tālāk aprakstīta ansambļa izveides vēsture, kura pamatā aprakstīta tāpat kā Rūjas rakstā Vāksim sava rajona etnogrāfiskos materiālus un citās publikācijās.
Recenziju Miklāvs noslēdz ar pārdomām par ansambļa repertuārā izmantoto „seno” lībiešu un ventiņu dziesmu un deju materiālu. Interesanta ir Miklāva pozitīvā attieksme pret nacionālā mantojuma „augšāmcelšanu”, jo laikraksts Cīņa tomēr bija viens no galvenajiem PSRS izdevumiem. Viņa attieksmi pret „senā” materiāla popularizēšanu varam lasīt nākamajā citātā:
„Skatoties Ventspils strādnieku kluba ventiņu un lībiešu dziesmu un deju ansambļa pirmo koncertu, neviļus iedomājos, cik bagāts un daudzpusīgs ir mūsu tautas dziesmu un deju kamols. Daudzas no tām pamazām aiziet līdz ar vecajiem ļaudīm, bet tas taču nedrīkstētu notikt! Vai senās dienās dainas skandēja tikai Bārtā, Nīcā, Preiļos? Nē, tās skandēja un dejoja visur. Tāpēc sevišķu atzinību pelna tie entuziasti, kas neļauj pagātnes daiļumam nogrimt, bet ceļ to mūsu dienu spožumā.”(Miklāvs1956: 3)
Z. Avota recenzijā Iesākums labs izdevumā Literatūra un Māksla, līdzīgi kā iepriekšējā, tiek aprakstīts ansambļa iespējamais izveides iemesls—VI Vispasaules jauniešu un studentu festivāls Maskavā. Ievadā Avots piemin faktu, ka uzvedumā iekļauta arī Kļaviņa orģināldziesma, kura izveidota no savāktajiem ventiņu materiāliem:
„..šīs daļas repertuārā blakus dziesmām „Dzierde ļods runājot”, „Trīs putan dižan dzied” u. c. uzņemta arī jauna, humoristiska, no vietējās dzīves materiāliem radīta dziesma „Mūs zveinik” (Dz. Kļaviņa mūzika, Z. Strauta teksts).” (Avots 1956: 1)
Neskaidrība paliek par arī Avota recenzijā pieminēto diriģentes Elvīras Salmiņas darbību: „Jāpiemin arī dziesmu ansambļa vadītāja E.Salmiņa, kas daudz pūlējusies, lai izveidotu skanīgu un saliedētu dziedājumu.” (Avots 1956: 1)
Muzikoloģisku skatījumu ansambļa recenzijās ievieš arī Oļgerts Grāvītis recenzijā Ventspilnieku muzikālā rosme. Grāvītis recenzijas ievadā uzsver, cik lielu popularitāti Ventspils ansamblis ir ieguvis neilgā laika posmā, kā arī ventspilnieku lepnumu par savu vietējo ansambli:
„Ja iebraucējs apjautājās, ventspilniekiem „kas jauns jūsu mūzikas dzīvē”, tad parasti dzirdama lepna atbilde „Kā, vai tad par mūsu lībiešu un ventiņu dziesmu un deju ansambli, jūs neka neesat dzirdējuši? Par to jau rakstīja arī avīzes.” Tieši tāpēc, ka esam lasījuši, iebraucām Ventspilī ansambļa kārtējā koncertā noklausīties, ko tad īsti veikuši šī ansambļa organizatori un vadītāji..” (Grāvītis 1956: 3)
Šajā recenzijā minēts fakts, ka koncerta publikas vidū esot bijuši arī ciemiņi no Kolkas. Līdz ar to rodas jautājums, vai tie bija lībieši, no kuriem Kļaviņš un Rūja ieguva dziesmu un deju materiālus, vai arī kādi citi: „..ieradāmies sarīkojumā, kurā netrūka arī viesu no Kolkas, smilšaino kāpu un priežu zemes — Līvzemes.” (Grāvītis 1956: 3) Grāvītis formulē gan plusus, gan mīnusus ansambļa uzvedumā. Pirmkārt, viņš kā plusu uzsver izmantotā materiāla senatnīgo pievilcību un dzejnieka Zigfrīda Strauta tekstus ar folkloras elementiem:
„Nu jāatzīst, ka jau ar pirmo priekšnesumu – liriskas smeldzes piestrāvoto dziesmu „Mazputniņš” – ansamblis iekaroja mūsu simpātijas. Cik daudz neparasta senatnīga skaistuma lībiešu un ventiņu mūzikā, cik daudz poēzijas, dzirkstoša prieka dziedājumu tekstos. Apsveicami, ka jaunais dzejnieks Zigfrīds Strauts mācējis folkloras elementus pārliecinoši saliedēt ar savu orģinālmateriālu. Tā radusies skaista dziesmu, deju un deklamāciju virkne..”(Grāvītis 1956: 3)
Otrkārt, Grāvītis par atzinīgu faktu uzsver lībiešu deju horeogrāfijas izmantošanu, kura, cik noprotams, līdz Ventspils ansambļa darbībai netika nekur izmantota: „Netrūkst pārsteigumu arī choreografijas mākslas interesentiem, jo, piemēram, kāzu deja „Sārabumbel” var lepoties ar tik īpatnu soli, kādu ne jaunās, ne arī vecās dejas citos mūsu republikas deju kolektīvos nepazīst.” (Grāvītis 1956: 3) Recenzijā Grāvītis Ventspils strādnieku kluba ansambli izvirza par paraugu citiem Latvijas kultūras namu darbiniekiem, īpaši akcentējot Vidzemes Malienu, Piebalgu un Latgali: „Bet Ventspils mūzikas dzīve var lepoties ne tikai ar etnogrāfisko ansambli vien, pēc kura parauga būtu vēlams organizēt līdzīgus pasākumus arī citos kulturas namos (īpaši Vidzemes Malienā, Piebalgā, Latgalē u. c.).” (Grāvītis 1956: 3)
Laikraksta Padomju Jaunatne korespondente vai korespondents G. Dzelde apraksta pirmo festivālu Rīgā, kurš bija veltīts VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālam Maskavā 1957. gadā. Tiek aprakstīts pats pasākums, kā arī atsevišķi kolektīvi. Kā viens no spilgtakajiem kolektīviem tiek minēts Ventspils Strādnieku kluba etnogrāfiskais ansamblis ar augstu meistarības līmeni un atkal tiek pieminēta diriģente Elvīra Salmiņa:
„Visinteresantākos priekšnesums koncertā sniedza Ventspils Strādnieku kluba pašdarbnieki, kas izpildīja seno lībiešu dziesmas un dejas. Šis kolektīvs, kuru vispareizāk vajadzētu saukt par lībiešu un ventiņu etnogrāfisko ansambli nodibināts pavisam nesen. Savas mākslinieciskās vadītājas Elvīras Salmiņas, deju grupas vadītāja Alfrēda Rūjas un muzikālās daļas vadītāja Dzintara Kļaviņa vadībā tas īsā laikā sasniedzis augstu meistarību, varētu teikt, jau zināmu profesionālu meistarību.”(Dzelde 1956: 1)
Mintauts Ģeibaks rakstā Lībiešu un ventiņu dziesmu un deju koncerts izceļ uzveduma režijas un teksta detaļas. Ģeibaks sniedz ieskatu uzveduma režijā, kur viņš apraksta uzveduma pirmo un otro daļu — otrajā daļā tiek attainota kolhoznieku dzīve piecdesmitajos gados, līdz ar to veidojas salīdzinājums starp pirmo un otro daļu jeb īpatnējo lībiešu senatni un „darbaļaužu” tagadni. Rodās jautājums vai tāda bija režijas sākotnējā uzbūve vai arī daļa par kolhozu tika pievienota vēlāk / gatavojoties.....?.
„Ventspilnieku koncerta programmu veido divas daļas – vispirms senās Līvzemes ainas un Ventspils novada senatne, bet otrajā daļā, mūsdienu dzīve, kur līdz ar tradicionālajām dziesmām un dejām saklausām arī Ventspils ostas darba trauksmi un Popes kolchoznieku priekus un bēdas.” (Ģeibaks 1956: 4)
Ģeibaks atzinīgi novērtē Zigfrīda Strauta izveidotos tekstus, kurus veiksmīgi deklamējuši Aina Grunte un Ilgvars Draviņš:
„Ļoti daudz ansambļa koncertā izsaka dzīvais vārds, Zigfrīda Strauta literārais teksts talantīgo teicēju Ainas Gruntes un Ilgvara Draviņa izpildījumā kļūst gan par poētiskiem komentāriem, gan par savdabīgām koncerta daļu ieskaņām, gan veido patstāvīgu priekšnesumu.” (Ģeibaks 1956: 4)
Ģeibaks pauž atzinību arī par sieviešu un vīru ansambļiem un solistiem, par dejotājiem un jaunapgūtajām lībiešu deju horeogrāfijām, kā arī izsaka sajūsmu par to, ka ansamblis ir sācis nodarboties ar folkloras materiālu apgūšanu un popularizēšanu:
„Kā sieviešu un vīriešu ansambļi, tā arī solisti Dz. Kļaviņa. E. Lecs, V. Šidlovskis dzied pietiekami iejūtīgi, un, dzirdot gan „Čīčorļiņķi” („Mazputniņš”),  gan „Ikši piti keldarīši” („Alus muca pagrabā”) tāpat „Dzierdē ļods runājoti” un „Trīs putan dižan dzied”, var tikai priecāties par ansambļa sākto darbu sava novada folkloras bagātību apgūšanā un popularizēšanā.” (Ģeibaks 1956: 4)
Laikrakstā Literatūra un Māksla publicētais raksts Viņi uzstājās Rīgā ir ansambļa pašreklāma, jo raksta autors ir dzejnieks Zigfrīds Strauts, kurš ir ansambļa literāro tekstu veidotājs. Rakstā Strauts apraksta, kā ansamblis strādā, lai uzvarētu turpmākajos festivālos Rīgā. Viņš apraksta arī, kā ansamblis ir mainījies gada laikā kopš pirmizrādes:
„Kopš lībiešu un ventiņu dziesmu un deju uzveduma pirmizrādes ir pagājis gandrīz gads. Mūsu koncertus uzņēma atsaucīgi. Taču ar sasniegto neapmierinājāmies. Turpinājām un vēl tagad turpinām piestrādāt kā pie dziesmām, tā arī pie dejām.” (Strauts 1957: 2)
Strauts uzskaita, kas tieši gada laikā ir mainīts uzveduma dziesmās un dejās, liekot lasītājam pamanīt, ka tādā veidā viņi vēl vairāk parāda sava novada „seno” tautas mākslu:
„Sākās mēginājums. Dziedātājus nomaina dejotāji. Kas redzējuši lībiešu un ventiņu uzveduma pirmos koncertus, tas tūlīt ievēros pārmaiņas. Programma iekļautas jaunas dziesmas. Viena no tām humoristiskā, ventiņu izloksnē dziedātā „Ko ta šie nu dārs”. Dzīvespriecīgi izskan „Dzintarzeme”. Kā jaunums atzīmējama arī „Apdziedāšanās dziesma” starp zvejnieku puišiem un meitām. Pilnīgi jaunā variantā iestudēta ventiņu deja „Veclunes”. Krietni pārveidota lībiešu deja „Sūrkadrilis”, arī lībiešu „Vecajā valsī” cita mūzika, savādāki soļi. Un iznācis labāk. Ansamblim vēl spilgtāk izdevies parādīt sava novada seno tautas mākslu.”  (Strauts 1957: 2)
Aprakstīta arī ansambļa nopietnā gatavošanās, garie mēģinājumi. Nākamajā citātā sastopami trīs iezīmīgi izsaucieni no vadītāju puses: „Vēl lielāku sirdskvēli! Vairāk izteiksmes! Drošāk!”, kas rada priekšstatu, ka uzvedums tika veidots pēc pastāvošās teatrālās, pārspīlējošās estētikas principiem:
„Ielās jau satumsis, bet uz skatuves mēģinājums rit pilnā sparā. Šķiet nekā vairs nevajadzētu. Dziesmas skan jauki. Deju soļi saskanīgi un izteiksmīgi. Taču ansambļa vadītāji Dzintars Kļaviņš un Alfrēds Rūja nav apmierināti. – Vēl lielāku sirdskvēli! Vairāk izteiksmes! Drošāk! Atkal un atkal tiek atkārtotas dziesmas un dejas. Ansambļa dalībnieki nekurn un uzmanīgi seko savu vadītāju norādījumiem. Viņi klusībā cer, ka varbūt izdosies pabūt arī Maskavā.”(Strauts 1957: 2)
Komponists Nils Grīnfelds, aprakstot iespaidus pēc Pirmā Latvijas PSR jaunatnes festivāla, pievērsa uzmanību Ventspils etnogrāfiskajam kolektīvam un Latvijas Valsts universitātes deju kolektīvam. Viņš atzinīgi novērtē ventspilnieku māku parādīt senatnīgo lībiešu materiālu laikmetīgajā kontekstā, nosaucot ansambļa darbību par patiesu tautas daiļrades elpu:
„Īpašu analīzi pelna etnogrāfisko un tautisko deju ansambļu sniegumi, no kuriem visspilgtāk izcēlās Ventspils Strādnieku kluba etnogrāfiskais ansamblis un Latvijas Valsts universitātes deju kolektīvs H. Sūnas vadībā. Nedalītas simpātijas ieguva ventspilieši ar savdabīgo uzvedumu „Līvu zeme – dzintarzeme”, īpatnejā, senlaicīgā lībiešu folklora organiski iekļaujas itin laikmetiskā uzveduma formā. Lieli nopelni, te muzikālajam vadītājam Dz. Kļaviņam, baletmeistaram A. Rūjam. Saista solistes A. Kļaviņas  izjustais, valdzinošais, priekšnesums, jaunekļīgais brašums un spirgtums, kas dveš no visa nelielā ansambļa. Tā ir patiesa tautas daiļrades elpa.” (Grīnfelds 1957: 1)
Interesantas ir Birutas Dreizes pārdomās par redzēto etnogrāfisko ansambļu skatē. Viņa uzskata, ka skate bija izdevusies un tās klausītāji bija gandarīti, jo tika atviedots pareizs folkloras gara mantu tulkojums:
„Gatavojoties pirmajam Padomju Latvijas jaunatnes festivālam, vairāki mākslinieciskās pašdarbības kolektīvi izvēlējās savam priekšnesumam plašus etnografiskus uzvedumus. Šie kolektīvi nenoliedzami gāja programmas izvēlē grūtāko un atbildīgāko ceļu. (..) Ar lielu prieku skatē klausītaju pārpildītā zāle pauda savu atzinību etnogrāfisko kolektīvu vairumam, kuri parādīja prasmi un pareizu izpratni mūsu tautas garu mantu tulkojumā un ar lielu muzicēšanas prieku un atbildības sajūtu veidoja ik sīkāko niansi savā priekšnesumā.” (Dreiže 1957: 2)
Šajā gadījumā Dreižes lietotais termins „folkloras tulkojums”, domājams, tiek lietots kā sinonīms terminam „folkloras interpretācija”. Dreize atzinīgi novērtē etnogrāfiskos kolektīvus, kas parādījuši “pareizu izpratni” folkloras interpretācijā. Nav zināms, kāda bijusi Dreizes autentiskuma izpratne un zināšanas par tradicionālo kultūru. Kā liecina arhīva ieraksti, kopumā tā laika priekšnesumos sastopami gan teatralizēti, aranžēti, stilizēti tautas mūzikas priekšnesumi, gan maz mainītas lokālās tradīcijas.
Ventspils etnogrāfisko kolektīvu Dreiže novērtē atzinīgi. Viņas uzmanību saista mazpazīstamā folkloras materiāla izmantošana un ansambļa svaigā pieeja uzveduma izkārtojumā. Tiek uzsvērts, ka ansambļa vadītāji ir pratuši izveidot brīvu, dzīvīgu priekšnesumu, kurš nav šablonisks:
„..galvenā kārtā uzmanību saista svaigā pieeja un izdoma uzveduma izkārtojumā. Saista, bez šaubām arī īpatnejā Latvijas vidienā maz pazīstamā lībiešu un ventiņu folklora. (..) Visumā – ar labu gaumi veidots, savdabīgs uzvedums.” (Dreiže 1957: 2)
Galveno kritiku viņa velta solistu vokālajām prasmēm un dejotāju veiklībai, kuru viņa pamato ar ansambļa neilgo pastāvēšanas periodu. Vēl viņas uzmanība tiek veltīta dziesmai par Veco Taizelu— viņa uzskata, ka šis tēls esot parādīts pārāk neizteiksmīgs un kariķēts:
„Jaunais kolektīvs pašlaik vēl nevar lepoties ar sevišķi spilgtām solistu balss dotībām ne arī ar lielu dejotāju veiklību..(..) Mazs jautājums – vai teiksmaino jūras braucēju Ventspilnieki neparādīja nenozīmīgu un kariķētu?” (Dreiže 1957: 2)

Trūkumi ansambļa priekšnesumā

Dažās recenzijās un rakstos pieminēti arī ansambļa trūkumi. Avota recenzijā "Iesākums labs" ansambļa nepilnības tiek saskatītas uzveduma režijas kompozīcijā un dramaturģijā. Avots uzskata, ka uzveduma pirmajā daļā lībiešu materiāla atveide ir pārāk bāla un nepiesaistoša,atšķirībā no otrās daļas, kur tiek parādīts ventiņu materiāls, kurš, viņaprāt, ir daudz interesantāks, par to varam lasīt: „Krāsaināka un skanīgāka, kā arī kompozicionāli stiprāka ir otrā — ventiņu daļa (..) Spirgtāka dzīvība jāienes pirmajā — lībiešu daļā, kas pagaidām vēl par īsu un pabālu.”(Avots 1956: 1) Avots uzskata, ka uzvedumā ir jaieliek vairāk teksta, kuros tiek stāstīts gan par pagātni, gan tagadni.
Tālāk muzikologa Oļģerta Grāvīša recenzija "Ventspilnieku muzikālā rosme". Grāvīts atzinīgi novērtēja Ventspils ansambļa darbību un folkloras materiāla izmantošanu, taču kā mīnusus viņš izvirza, pirmkārt, vokālā ansambļa vienveidīgumu ar parāk dominējošu soprānu grupu: „Nelielais vokālais ansamblis pagaidām muzikāli samērā vienveidīgs, vienkrāsains. Ansambļa soprānu grupa brīžam nevajadzīgi dominē („Lai stāv druvas atmatā”).”(Grāvītis 1956: 3) Otrkārt, viņš iebilst pret dziesmu instrumentālajiem pavadījumiem:
„..jāiebilst arī pret nemitīgajiem dziesmu pavadījumiem.Vai tad ventiņos un lībiešos acappella dziedājumi nav skanējuši? Turklāt, pavadījumi brīžam ir improvizatoriska rakstura, tajos ne vienmēr atbalsojas visas tās savdabības, kas rodamas ventiņu un lībiešu daiļajās dziesmu melodijās.” (Grāvītis 1956: 3)
Treškārt, iebildumi tiek izteikti arī pret uzveduma režiju, kurā Grāvītis vairāk grib redzēt dzīvīgumu un kaut ko, kas saistītu uzveduma daļas, kā arī vairāk humora. Grāvītis kā paraugus izvirza Nīcas un Bārtas etnogrāfiskos ansambļus:
 „Derētu padomāt arī par dzīvāku skatuvisko izveidojumu, īpaši šai ziņā atraisot kora dziedājumus. Varbūt, ka šeit palīdzētu, kāda tematiska saite, kas, sekojot Bārtas un Nīcas etnogrāfisko ansambļu paraugam, apvienotu visa vakara programmu vienā viengabalainākā lējumā. Nenāktu par ļaunu arī vairāk humora, jo sevišķi pirmajā daļā, kas šimbrīžam ar savu noskaņojumu pārāk kontrastē dekalmējumos asprātīgajai otrajai daļai.” (Grāvītis 1956: 3)
Grāvītis izsaka secinājumu par Ventspils ansambli, kas reizē ir arī novēlējums:
„Tātad darba netrūkst, tomēr jau pašreiz ansamblis pelna ievērību. Tam jākļūst par īstu sava novada folkloras bagātību krājēju un popularizētāju, jau drīzi iepazīstinot ar lībiešu un ventiņu interesanto mākslu arī plašāku klausītāju saimi republikas galvaspilsētā.” (Grāvītis 1956: 3)
Ja atceramies laikraksta Padomju jaunatne korespondenta vai korespondentes Dzeldes atzinīgo novērtējumu Ventspils ansamblim, aprakstot to kā augstas meistarības ansambli, tad gluži pretēji recenzijā vērtēts valodas jautājums — tiek izteikta piezīme par to, ka publikā esošie krievu tautības cilvēki nesaprata uzveduma tekstus, kā arī to, kuras dziesmas ir ventiņu un kuras lībiešu. Šīs piezīmes PSRS laikā ir būtiskas, jo bija noteikts, ka pasākumi un to programmas tiek rakstītas un vadītas gan latviešu, gan krievu valodā:
“Žēl tikai, ka koncerta organizētāji nebija padomājuši par paskaidrojumiem šinī sakarā, kādēļ arī daudzi klausītāji, it sevišķi krievu tautības, palika neskaidrībā par priekšnesuma savdabīguma saknēm. Pie tam tas bija viegli, jo viegli izdarāms sakarā ar to, ka ansamblim ir divi aktieri, kuri patstāvīgajos koncertos sniedz visus nepieciešamos paskaidrojumus. Tā arī skatītāji palika neskaidrībā, kuras no izpildītajām dziesmām (..) ir lībiešu un, kuras ir ventiņu.” (Dzelde 1956: 1)
Mintauts Geibaks recenzijā Lībiešu un ventiņu dziesmu un deju koncerts uzteica folkloras materiālu izmantošanu un solistu balsis, taču kritiski aprakstīja uzveduma režijas detaļas kā, piemēram, neizpratni par gaismu pielietojumu uzvedumā. Uzmanība tiek veltīta arī uzveduma muzikālajai pusei — izteikta neizpratne par dziesmu Vecais Taizels, kurai esot neizdevies nobeigums, nekonkretizējot, kādā ziņā neizdevies, kā arī tiek atzīmēta nepieciešamība pēc lielāka dziedātāju skaita, pēc kā varam noprast, ka autors vēlējies koriskāku skanējumu (Ģeibaks 1956: 4)

Ansambļa darbības pārtraukšana

Ansamblis pastāvēja līdz 1959. vai 1960. gadam. Tad Dzidra Kļaviņa (Dz. Kļaviņa sieva) Ventspilī izveidoja Skolotāju kori, ansambļa dziedātāji pārgāja uz jaundibināto kori un ansamblis beidza pastāvēt. Lai gan Rasma Mažāne atceras, ka ansamblis beidza pastāvēt šī iemesla dēļ (Mažāne 2013), tomēr to varēja ietekmēt arī notikumi Latvijas PSR 20. gs. 50. gadu beigās, kad stājās spēkā likums pret buržuāzisko nacionālismu, Latvijā beidzās īsais “Hruščova atkušņa” un nacionālkomunistu aktivitāšu periods un tika ierobežota arī etnogrāfisko ansambļu darbība, piemēram, darbību bija jāpārtrauc Margas Teteres un Jēkaba Graubiņa vadītajam ansamblim Saulgrieži. Dzidra un Dzintars Kļaviņi līdz 1971. gadam strādāja Ventspils Mūzikas vidusskolā un vadīja Skolotāju kori, bet 1971. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Horeogrāfs Alfrēds Rūja aizbrauca strādāt Čeļabinskas operā par baletdejotāju (Mažāne 2013).