google/wiki40b huggingface dataset:
Rātslaukums (Rīga)

Rātslaukums ir Vecrīgas laukums, pie kura atrodas Rīgas rātsnams, Melngalvju nams, Latvijas Okupācijas muzejs un citas ēkas. Viduslaikos tas bija Rīgas centrālais laukums, vēlāk pilsētas saimnieciskais un administratīvais centrs. Laukumā atrodas Rolanda statuja.

Vēsture

Laukums izveidojās 13. gadsimta beigās kā tirgus vieta (Marktplatz). 1334. gadā minēts Jaunais nams, vēlāk Melngalvju nams un Rātsnams. Uz laukumu veda Tirgoņu, Kaļķu, Audēju un Kungu ielas. Laukumu pie pilsētas svariem dēvēja par Svaru laukumu (Wageplatz). Viduslaikos laukumā uzveda arī mistērijas, notika gājieni, sacensības, turnīri, dejas, namnieku gvardes skates, tika svinēti svētki, tajā atradās pilsētas svari un soda izpildes vieta.
16. gadsimtā Rātslaukuma teritorija pakāpeniski samazinājās un tirgus pārcēlās uz Daugavmalu. Bijušo tirdzniecības ēku vietā tika celtas dzīvojamās mājas ar veikaliem pirmajos stāvos.
Reizi gadā no Rātsnama balkona nolasīja Rīgas rātes pieņemtos likumi un noteikumi. Pēdējo reizi, tas notika 1877. gadā, kad rāte paziņoja par savu likvidāciju.
Rātslaukuma ēkas tika bojātas Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas artilērijas apšaudē Bermontiādes laikā. 1937. gadā Rātslaukuma rietumu puses apbūvi nojauca, atbrīvojot vietu neīstenotā pilsētas valdes biroju nama celtniecībai. Visas Rātslaukuma ēkas pilnīgi sagrāva 1941. gada Vērmahta uzbrukuma laikā. 
Pēc Otrā pasaules kara beigām Latvijas PSR varas iestādes nolēma Rātslaukuma ēkas neatjaunot. Līdz 1950. gadam ēku paliekas nojauca un laukumu pārdēvēja par Vecrīgas laukumu, 1965. gadā par Latviešu sarkano strēlnieku laukumu, bet 1990. gadā – par Latviešu strēlnieku laukumu. Uzcēla Latviešu sarkano strēlnieku muzeja ēku, kurā vēlāk atradās Latvijas Okupācijas muzejs.
1999. gadā laukums atguva Rātslaukuma nosaukumu. Daļu ēku rekonstruēja 20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā.

Švābes nams

Uzcelts 19. gadsimta beigās, arhitekts Kārlis Johans Felsko pārveidoja kādreizējās policijas tiesas māju un pieskaņoja to blakus stāvošajam Melngalvju namam.

Zilās gvardes nams

Celts kā Zilās pilsoņu gvardes ieroču noliktava. Zilās gvardes jātnieku rotas pienākumos bija eskortēt augstus viesus. 19. gadsimtā to pārveidoja par bēru un palīdzības kasi, 20. gadsimta sākumā namā atradās Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības 1. depo.

Kamarinu nams

Ēku 18. gadsimta beigās cēlis Kristofs Hāberlands pēc rātskunga J. H. Holandera pasūtījuma. Tirgotāju Kamarinu dzimta 19. gadsimta otrajā pusē namu pārbūvēja un to sāka dēvēt viņu vārdā. 1941. gadā namu nopostīja.
Autoceļš V1442

Vēsture

2015. gada 24. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa V1442 seguma periodiskās uzturēšanas darbiem pilnā garumā.
RAF-Avia

Militārās pārtveršanas atgadījums

2014. gada 29. oktobrī britu prese ziņoja, ka RAF-Avia Antonov An-26 lidmašīna ceļā no Francijas uz Lielbritāniju nenodibināja sakarus ar gaisa satiksmes kontrolieriem. Tas izsauca aviotrauksmi un Lielbritānijas kara flotas iznīcinātāji piespieda lidmašīnu nosēsties Stanstedas lidostā, kur to pārmeklēja, bet neatrada neko aizdomīgu.

Noslīdēšana no skrejceļa

2019. gada 7. janvārī lidmašīna ar trim apkalpes locekļiem uz borta noslīdēja no skrejceļa Somijā Savonlinnas lidostā.

Neprecīza nolaišanās

2019. gada 9. oktobrī lidmašīna, nolaižoties Zviedrijā, Trolhatanas lidostā, neprecīzi piezemējās un nobrauca no skrejceļa. Lidmašīnas apkalpe neziņoja par incidentu un vēlāk izmeklētājiem skaidroja, ka nebija pamanījuši, ka lidmašīnas rats atrodas ārpus skrejceļa.
Laimes formula

Sižets

Kā būt laimīgam? Kā kļūt veselam? Kur gūt iedvesmu? Uz šiem jautājumiem katrs mēģina atbildēt citādāk. Viens brauc ceļojumos, bet otrs - zināšanas smeļas žurnālos un grāmatās. Tomēr bieži cilvēki sagaida, ka laime viņiem tiks pienesta klāt. Šajā filmā tiek stāstīts par tiem, kuri ir atraduši savu laimes formulu.
Rūjienas draudzes novads

Rūjienas draudzes novads (vācu: Kirchspiel Rujen) bija viens no 16 Vidzemes guberņas Valmieras apriņķa (līdz 1783. gadam — Rīgas apriņķa) draudzes novadiem.

Vēsture

Pēc 1217. gada Svētā Matīsa dienas kaujas agrāk Metsepolei vai Sakalai piederējušo Rūjienas apkārtni pakļāva Zobenbrāļu ordenis un tā sabiedrotie Tālavas leti un līvi. Līdz 14. gadsimta sākumam Livonijas ordenis pie ceļa, kas veda no Vīlandes pils uz Burtniekiem, uzcēla Rūjienas pili (hove to Ruyen), kas pieminēta 1414. gadā un Rūjienas Sv. Bērtuļa baznīcu, kas ietilpa tieši Livonijas ordeņa mestram pakļautajā teritorijā.  1461. gadā rakstos pieminēts miests pie pils (hakelwerk to Rugen).  1481. gadā Rūjienas pilij uzbruka Maskavijas karaspēks.      
1582. gadā pilsnovads tika iekļauts Livonijas hercogistes Pērnavas prezidiāta sastāvā. Pili  dzimtas īpašumā ieguva Jirgens fon Fārensbahs, kas vēlāk kļuva par Cēsu vaivadu (1598-1602). Lielā Ziemeļu kara laikā 1704. gadā pili ieņēma Pētera I karaspēks, pēc tam pili sagrāva un tā vairs netika atjaunota.
Rūjienas luterāņu baznīca pēc nopostīšanas Livonijas karā atjaunota Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimta vidū, atkal nopostīta 1704. gadā. Pārbūves veiktas 1820. gadā, 1854. gadā, 1856. gadā un 1899. gadā. 
1889. gadā Rūjienas draudzi sadalīja Dienvidrūjienas un Ziemeļrūjienas draudzēs, abu draudžu dievkalpojumi notika Rūjienas baznīcā, bet tajās bija dažādi mācītāji.
1974. gada ugunsgrēkā Rūjienas baznīca pilnībā izdega, 1987. gadā to sāka atjaunot. 2017. gada jūlijā uzcēla jaunu baznīcas torni.
Endrū Šovs

Spēlētāja karjera

Pēc trim Ontārio hokeja līgā aizvadītām sezonām profesionāļa karjeru Šovs sāka 2011.—12. gada sezonā AHL klubā Rokfordas "IceHogs". Sezonas gaitā gan Šavs aizvadīja arī 37 spēles NHL vienībā Čikāgas "Blackhawks". 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja "IceHogs", taču, sākoties NHL sezonai, to pilnībā aizvadīja "Blackhawks" rindās, sezonas izskaņā kopā ar komandu izcīnot Stenlija kausu. 2015. gadā kopā ar "Blackhawks" Stenlija kausu izcīnīja otro reizi.
2016. gada vasarā Šovs noslēdza līgumu ar Monreālas "Canadiens". Komandas rindās aizvadīja trīs sezonas, līdz 2019. gada vasarā tika aizmainīts atpakaļ uz "Blackhawks".
Miera dārzs

Miera dārzs ir parks Rīgā, Maskavas priekšpilsētā, kuru ierobežo Katoļu, Kalupes, Daugavpils un Jēkabpils iela. Jēkabpils iela to atdala no Klusā dārza. Dārza platība ir 3,6 hektāri.
Parks izveidots 1908. gadā teritorijā, kur no 1773. gada līdz 1872. gadam atradās trūcīgo kapi. Plānošana notika jau 1904. gadā, kad Georgs Kufalts izveidoja šī parka projektu. Viņš iesniedza Dārzu pārvaldei projektu un maksas aprēķinu 6945 kvadrātasu liela parka ierīkošanai. 1905. gadā arī Rīgas pilsētas dome nolēma pakāpeniski pārveidot slēgto pilsētas kapsētu sabiedriskajā dārzā. Pilsētas rīcībā dārza ierīkošanai tika nodota arī neizmantotā katoļu kapsētas daļa 818 kvadrātasu platībā. Šī kapsēta bija slēgta 1885. gadā. Līdz ar to Kūfalts izstrādāja jaunu projektu, iekļaujot toposa dārza teritorijā arī katoļu kapsētas daļu. Līdz ar to dārza platība palielinājās līdz 7461 kvadrātasij.
Kapsētas teritorijā bija daudz lielu koku. Tie tika saglabāti un ar jauno stādījumu palīdzību apvienoti atsevišķās grupās. Brīvajās vietās izveidoja zālājus. Parka plānojumā izmantoti ainavu dārza kompozīcijas elementi. Apliecinot cieņu pret apglabātajiem, pieminekļus pie koptajiem kapiem saglabāja, bet nekopto kapu pieminekļus un piemiņas plāksnes novietoja zem vecu liepu grupas.
Dārzā izvietoja atpūtas solus, kā arī ierīkoja ūdensvadu parka laistīšanai. Gar Katoļu un Palisādes ielām 1909. un 1910. gadā uzcēla jaunu koka sētu ar mūrētiem ķieģeļu stabiem un mūrētu pamatni. Arī slēgtā katoļu kapsēta no dārza teritorijas tika nodalīta ar koka žogu. 1908. dārzs tika nodots publiskā lietošanā. Dārza nosaukumu izvēlējās, pieminot bijušo kapsētu. 
Pirmā pasaules kara laikā Miera dārzs nebija cietis. 20. gadu gadu sākumā, kamēr dārzs vēl nebija pārveidots, tur tika organizēti sportistu treniņi. Ņemot vērā to, ka iepriekš šeit atradās kapsēta, pilsētas valde nedeva atļauju rīkot šeit koncertus un deju vakarus.
20. gadu beigās pēc Andreja Zeidaka projekta sākās dārza pārveide. Zeidaks uzskatīja, ka dārzs vairs neatbilst laikmeta prasībām. Dārzā tika izbūvēti rotaļu un koncertu laukumi. Dārza platību palielināja, pievienojot slēgtās katoļu kapsētas teritoriju. Šajā dārza daļā pēc arhitekta A. Bisenieka skices uzcēla mūzikas gliemežnīcu un ierīkoja koncertlaukumu 5000 apmeklētājiem. 1927. gadā parkā novietoja tēlnieka Riharda Maura veidoto vāzi Memento mori (atceries nāvi), kas bija veidota makslīgā akmens. Tā arī palika vienīgā norāde, ka šeit kadreiz ir bijusi kapi. 
Pēc Otrā pasaules kara dārzā atjaunoja stādījumus. 60. gados to nedaudz paplašināja. Dārza ainavā uz pārējo koku fona spēcīgi izceļas baltās apses, kas paceļas pāri pārējiem kokiem. Arī vecās Eiropas un Ledebūra lapegles piešķir apstādījumiem īpašu savdabību. Pavasaros sārtiem ziediem krāšņi zied lielziedu pildītās divirbuļu vilkābeles. Dārzā aug apmēram 11 vietējo koku un krūmu sugas, kā arī 45 svešzemju augu sugas.
Parkā atrodas Sv. Franciska Romas katoļu baznīca.
Monjē Viljamss

Dzīvesgājums

Dzimis 1819. gada 12. novembrī Bombejā Britu Indijas virsnieka ģimenē. Jau 1822. gadā viņš pārcēlās uz Angliju, kur mācījās vairākās privātskolās, vēlāk Oksfordas Universitātes Baliola koledžā (1838–1840), Austrumindijas kompānijas koledžā Hārtfordšīrā (1840–1841) un Oksfordas Universitātes koledžā (University College, 1841–1844), kur apguva sanskritu profesora Horasa H. Vilsona vadībā. 
Mācīja Āzijas valodas Austrumindijas kompānijas koledžā (1844–1858), 1860. gadā uzvarēja sacensībā ar Maksu Milleru par sanskrita profesora vietu Oksfordas Universitātē.
1872. gadā viņš izdeva Sanskrita-angļu vārdnīcu, kas līdzās 1853.—1875. gadā Pēterburgā septiņos sējumos izdotajai Oto fon Bētlinka (von Böhtlingk) Sanskrita-vācu vārdnīcai (vācu: Sanskrit-Wörterbuch) bija lielākā tālaika sanskrita vārdnīca. 1877. gadā viņš publicēja grāmatu "Hinduisms" (Hinduism). 
Lai veicinātu labāku Indijas izpratni Anglijā, 1883. gadā Monjē Viljamss nodibināja Indijas institūtu, kuram viņš ilgstoši vāca ziedojumus arī Indijā, uz kurieni devās 1875., 1876. un 1883. gadā. Indijas institūtā viņa līdzstrādnieki veica gan akadēmiskus pētījumus, gan arī gatavoja ierēdņus dienestam Indijā. Institūta ēku cēla no 1883. līdz 1896. gadam. 1887. gadā viņš mainīja savu vārdu uz Monjē Monjē-Viljamss.
1876. gadā iecelts bruņinieku kārtā. 1887. gadā saņēma Indijas impērijas bruņinieka komandiera titulu.
Miris 1899. gada 11. aprīlī Kannās.
Starpniekserveris

Starpniekserveru veidi

Izplatītākais ir HTTP starpniekserveris. Tas lieto HTTP protokolu. Viens no pielietojumiem ir http cache, lai samazinātu kopējo trafika patēriņu. Universālāks starpniekserveris lieto SOCKS protokolu, to var lietot gandrīz jebkuram TCP bāzētam klienta gala protokolam.
Ingrida Lannmarka Tandrevolla

Karjera

Ar biatlonu nodarbojas kopš 2007. gada. Pārstāv klubu Fossum IF. Guvusi panākumus pasaules jauniešu un junioru čempionātos. 2015. gadā jauniešu līmenī izcīnīja 4 medaļas, tai skaitā zeltu iedzīšanā. 2016. gada pasaules junioru čempionātā ieguva zeltu stafetē, bet 2017. gadā izcīnīja trīs medaļas — zeltu stafetē, sudrabu sprintā un bronzu iedzīšanā. 
Pasaules kausa sacensībās debitēja 2016. gada 17. martā Hantimansijskā, sprinta disciplīnā ierindojoties 29. vietā un uzreiz iegūstot PK ieskaites punktus. Piedalījusies 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā. Pirmo reizi vietu uz goda pjedestāla PK posmā izcīnīja 2018.—2019. gada sezonā Rūpoldingā distancē ar kopēju startu (2. vieta). 2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā izcīnīja sudraba medaļu sprintā un Norvēģijas komandas sastāvā ieguva zeltu stafetē.
Fāžu nobīde

Fāžu nobīde rāda, par cik grādiem vai radiāniem viens svārstību process atpaliek no otra vai to apsteidz.
Fāžu nobīdi mēra grādos vai radiānos. Ja attālums starp daļiņām ir , tad svārstību fāzes sakrīt (vērtība  vai )
Internacionālā Darbaļaužu fronte

Latvijas PSR Internacionālā Darbaļaužu fronte (krievu: Интернациональный фронт трудящихся Латвийской ССР) jeb Interfronte (krievu: Интерфронт) bija LKP inspirēta sabiedriskā organizācija Latvijā (1989-1991), kas cīnījās par PSRS saglabāšanu un pret Latvijas neatkarības atjaunošanu.

Darbība

Dibināja LKP reakcionārā spārna krievvalodīgie biedri 1989. gada 7. janvārī kā pretsvaru 1988. gada 8. oktobrī dibinātajai Latvijas Tautas frontei. Tā izmantoja LKP un Padomju Armijas infrastruktūru - izdeva laikrakstu «Единство» (Vienotība), no ārzemju radiostaciju slāpētājiem izveidoja savu radiostaciju «Содружество» (Sadraudzība). Interfrontes vadītāji bija Igors Lopatins un Anatolijs Aleksejevs, dibinātāju vidū bija arī Tatjana Ždanoka. 1989. gada vasarā tās pārstāvji piedalījās PSRS Apvienotās Darbaļaužu frontes dibināšanā.
Barikāžu laikā Interfrontes vadība 15. janvāra mītiņā stadionā Kr. Barona ielā sapulcināja ap 10 000 dalībnieku. „Latvijas tautas sapulces” ietvaros pieņemtā Latvijas sabiedrības glābšanas komitejas politiskajā paziņojumā tika paziņots, ka tā uzskata 1990. gada 4. maija deklarāciju par spēkā neesošu un Padomju Latvijai ir jāpaliek atjaunotās PSRS sastāvā. Barikāžu aizstāvji gaidīja Interfrontes mītiņa dalībnieku gājienu uz Rīgas centru, tas nenotika, tomēr no Padomju Armijas helihopteriem tika kaisītas Interfrontes skrejlapas.

Likvidācija

Augusta puča laikā Latvijas Republikas Augstākā padome, sakarā ar apsūdzību valsts apvērsuma mēģinājumā Interfrontes darbību 1991. gada 24. augustā apturēja, un 10. septembrī izbeidza.
Darbošanās Interfrontē pēc 1991. gada 13. janvāra vēlāk tika izmantota kā pamats nepilsoņu aizliegumam naturalizēties, bet Latvijas pilsoņiem tikt ievēlētiem Saeimā un pašvaldībās. Šis aizliegums 2000. un 2006. gadā tika pārsūdzēts Satversmes tiesā.
Deivids Leins

Biogrāfija

Dzimis mazpilsētā Aiovas štatā ceļojošu fermas strādnieku ģimenē. Vēl ģimenē bez viņa auga māsa un brālis. Tēvs bija alkoholiķis, kurš 1942. gadā pameta ģimeni. Nedaudz vēlāk, kad Deivida brālis tika atrasts rakājamies atkritumos, viņu kopā ar brāli un māsu ievietoja bērnu namā. Drīz vien viņu adoptēja luterāņu mācītāja ģimene. Pēc Leina teiktā viņš bija "dedzīgs dogmu piekritējs un reliģiskais fundamentālists no "vecās skolas" pārstāvjiem". Bezgalīgās stundas, kas viņam bija jāpavada baznīcā, viņā izraisīja nepatiku un vēlāk pilnīgu noliegumu pret kristietību. Bērnībā un pusaudža gadus viņš kopā ar ģimeni apmetās dažādās ASV vietās līdz beidzot apmetās uz dzīvi trešajā lielākajā pilsētā Kolorādo štatā — Aurorā. Tur viņš ieguva augstāko izglītību Hinklija augstskolā. Viņš vēlējās kļūt par profesionālu golfa spēlētāju. Iztiku viņš pelnīja strādājot par nekustamo īpašumu mākleru, tomēr drīz vien viņš atsauca savu licenci un atteicās no šī darba, jo "nebija ar mieru pārdot īpašumus krāsainajiem kaimiņos baltajiem Kolorādo iedzīvotājiem".
Leins jau tobrīd bija konservatīvās Džona Berča biedrības biedrs. Pēc tam viņš iestājās Kukluksklanā. 1979. gadā viņš kļuva par šīs organizācijas Kolorādo bruņinieku priekšnieku un organizatoru. 1981. gadā viņš uzņēmās arī organizācijas Āriešu nācija vadību Kolorādo štatā.
Āriešu nācijas pasaules kongresā 1983. gada jūlijā Deivids Leins sastapa Robertu Metjūsu. Kopā ar viņu un vēl 7 cilvēkiem viņi kļuva par Ordeņa dibinātājiem. Šī organizācija par savu mērķi izvirzīja sabiedrības atbrīvošanu no ebrejiem un totālas āriešu uzvaras izvešanu dzīvē. Vēlāk Ordeņa biedri tika notiesāti par 4,1 ASV dolāru bruņotu nolaupīšanu aplaupot inkasatoru mašīnu, divu cilvēku slepkavību, naudas viltošanu un militarizētu nometņu rīkošanu ar mērķi apmācīt cilvēkus, lai vēlāk varētu gāzt ASV federālo varu.
Pēc Deivida Leina notveršanas 1985. gada naktī no 30. uz 31. martu viņš tika tiesāts par izdarītajiem noziegumiem. Kopumā ASV tiesa viņam piesprieda 150 gadus cietumsoda (20 par reketu, 20 par līdzdalību dažādu noziegumu izdarīšanā, bet 150 gadus par ebreju tautības radioraidījuma vadītāja Alana Berga slepkavību). Alanu Bergu 1984. gada 18. jūnijā Denverā nošāva trīs Ordeņa biedri. Bez tam Leins tika arī apsūdzēts par četrpadsmit cilvēku musināšanu uz nozieguma izdarīšanu, tomēr viņa vaina šajā epizodē netika pierādīta.
Leins tika atzīts par īpaši bīstamu noziedznieku, tāpēc tika ieslodzīts augstākās drošības cietumā īpaši bīstamiem noziedzniekiem. Ieslodzījumā viņš nodarbojās ar literāru darbu rakstīšanu par numeroloģiju, sociālpolitiku un citiem jautājumiem, kas vēlāk tika publicēti periodikā un interneta mājaslapās. Tikt izlaists no cietuma Leins teorētiski varēja, agrākais, tikai 2035. gada martā, kad viņam būtu 96 gadi. 2007. gada 28. maijā viņš nomira miegā savā kamerā epilepsijas lēkmes laikā. 30. jūnijā baltie nacionālisti izgāja ielās ASV, Apvienotajā karalistē, Vācijā, Krievijā, Ukrainā un citās valstīs, lai pieminētu viņu.
Risto Riti

Biogrāfija

Dzimis daudzbērnu zemnieka ģimenē. 1909. gadā pabeidza tieslietu studijas Helsinku Universitātē. Vēlāk kļuva par viena no Somijas bagātākā cilvēka Alfrēda Kordelina juristu un draugu. Bija liecinieks kā 1917. gada 7. novembrī Kordelinu nogalināja matrozis boļševiks.
1919. gadā Riti tika ievēlēts Somijas parlamentā. 1921. gadā viņš kļuva par valsts finanšu ministru, bet no 1923. līdz 1939. gadam strādāja par Somijas bankas prezidentu.
Pēc PSRS uzbrukuma Somijai un Ziemas kara sākuma Riti piekrita kļūt par valsts premjerministru. Pēc Ziemas kara 1940. gada 12. martā bija viens no Maskavas miera līguma parakstītājiem no Somijas puses. Pasliktinoties prezidenta Kiesti Kallio veselības stāvoklim, 1940. gada 19. decembrī Riti tika ievēlēts par valsts prezidentu, un veica šos pienākumus Turpinājuma kara laikā. Pēc vācu armijas sakāvēm frontē, Sarkanajai armijai atkal ieņemot Viborgu, demisionēja, tā ļaujot Somijai sākt pārrunas ar PSRS par izstāšanos no kara.
Pēc kara PSRS spiediena rezultātā tika tiesāts kā t.s. "atbildīgais par karu". Tika notiesāts uz 10 gadiem cietumā. Somijas prezidenta apžēlots 1949. gadā. Miris 1956. gadā, apglabāts ar valsts vadītāja godu. 2004. gadā ieguvis otro vietu (tūlīt pēc Karla Gustava Mannerhema) televīzijas balsojumā par "izcilākajiem somiem".
Micro Analog Systems

Vēsture

1980. gadā Somijas uzņēmumi, kuriem bija elektronikas iekārtu ražotnes — Nokia, Salora un Aspo dibināja kopuzņēmumu Micronas Oy pusvadītāju komponentu konstruēšanai un ražošanai. Vēlāk par Micronas akcionāru kļuva arī Outokumpu.
Ražošana sākta 1986. gadā.
Sākotnēji uzņēmums galvenokārt izstrādāja un ražoja radioprocesorus un sprieguma regulatorus mobilajiem telefoniem. Vēlāk tas pievērsās arī citai produkcijai.
Micronas nebija ienesīgs, un 1992. gadā tas tika pārdots Šveices uzņēmumam Crosstec Engineering AG, kurš dibināts 1989. gadā. Pēc Somijas uzņēmuma iegādes Crosstec Engineering AG mainīja savu nosaukumu uz Micronas. 1995. gadā izveidots mātes holdinga uzņēmums Micronas Semiconductor Holding AG.
1999. gada februārī Micronas Oy kļuva neatkarīgs no Micronas grupas, izmantojot vadības izpirkšanas vienošanos. Uzņēmumu pārdēvēja par Micro Analog Systems Oy.
2005. gadā Micro Analog Systems kļuva par fabless (izstrādā produktus, bet tos neražo) uzņēmumu, ražošanu atdalot jaunā uzņēmumā SiP Technologies Oy. SiP Technologies Oy turpināja izstrādāt integrētās pasīvās iekārtas.
1956. gada ziemas olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Kortīna d'Ampeco par 7. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1949. gada 27. aprīlī 43. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Romā, Itālijā. Kortīna d'Ampeco par spēļu rīkošanu apsteidza Monreālu (Kanāda), Kolorādospringsu (ASV), Leikplesidu (ASV).
Rīgas karogs

Vēsture

Pirmo reizi Rīgas pilsētas karogs minēts 1232. gadā (vexillum civitatis Rigensis), taču tā krāsa un forma nav zināma. Pēc 1282. gada avotos minēts, ka Rīgas kuģu karogā ir balts krusts, bet karoga forma un krāsa nav norādīta (14. gadsimta sākumā zināms, ka Rīgai bija melns karogs ar baltu krustu). Pēc 1582. gada Rīgas karogs bijis balts ar sarkanu pilsētas ģerboni, savukārt 1656. gadā, pateicoties pilsētas varonībai aizstāvībā pret Maskavijas karaspēku, Zviedrijas karalis piešķīra Rīgai savu kroņi. Dzeltenais krusts nozīmē Rīgas pakļautību Livonijas ordeņim, bet krusta centrā uz sarkana vairoga divas sakrustotas atslēgas simbolizē Svētā Pētera aizsardzību Rīgai.
Mūsdienās lietotais zili-baltais Rīgas pilsētas karogs izveidots 1673. gadā, kad tas apstiprināts Rīgas statūtos - zils ar baltu uz pusēm taisnstūra formā. 
20. gadsimta 30. gados četrām Latvijas novadu pilsētām: Rīgai (apstiprināts 1937. gada 4. maijā), Jelgavai, Liepājai un Daugavpilij pilsētu karogi tika standartizēti -- ar divām vienāda platuma dažādu krāsu joslām, kas gareniski dalīja karogu uz pusēm, bet karogiem un joslām pa vidu tika izvietoti attiecīgo pilsētu ģerboņi.

Apraksts

Taisnstūra forma, tā audekls sadalīts divās horizontālās vienāda platuma joslās: augšējā daļā - gaiši zilā, apakšējā daļā - baltā krāsā. Karoga vidū attēlots Rīga pilsētas ģerbonis.
Dzilnveidīgie

Latvijā

Latvijā sastopamas 9 dzilnveidīgās sugas: baltmugurdzenis (Dendrocopos leucotos), dižraibais dzenis (Dendrocopus major), mazais dzenis (Dendrocopos minor), vidējais dzenis (Dendrocopus medius), melnā dzilna (Dryocopus martius), trīspirkstu dzenis (Picoides tridactylus), pelēkā dzilna (Picus canus), zaļā dzilna (Picus viridis) un tītiņš (Jynx torquilla). Visbiežāk sastopamais Latvijā ir dižraibais dzenis. No deviņām sugām Latvijas Sarkanajā grāmatā ierakstītas 4 sugas.

Īpašības

Dzilnveidīgie putni ir gan mazi, gan vidēji lieli vai lieli putni. Mazākie kārtā ir zeltpieres dzenītis (Picumnus aurifrons) un rudais dzenītis (Sasia abnormis). Abu sugu ķermeņa garums ir apmēram 8 cm, svars 7 grami. Lielākais dzilnveidīgais putns ir lielais tukāns (Ramphastos toco), kura ķermeņa garums, masīvo knābi ieskaitot, ir 63 cm (knābja garums 20 cm), spārnu izplētums 119 cm, svars 680 g
Dzilnveidīgajiem putniem raksturīga liela galva, spēcīgs knābis un aste, un īsas kājas. Lielākā daļa dzilnveidīgo putnu ir kukaiņēdāji, lai gan bārdaiņi un tukāni pamatā barojas ar augļiem. Toties medusrādītāji, lai gan pamatā barojas ar kukaiņiem, ir unikāli putni tādēļ, ka spēj sagremot bišu vasku. Gandrīz visām dzilnveidīgajām sugām ir papagaiļveidīgas pēdas — divi pirksti uz priekšu, divi uz aizmuguri. Šādas pēdas raksturīgas putniem, kas lielāko daļu laika pavada kokos un tās nodrošina putnam stabilitāti, pārvietojoties pa koka stumbru. Izņēmums ir dažas dzeņu sugas, kurām ir tikai trīs pirksti — divi uz priekšu, viens atpakaļ. Atšķirīgs apspalvojums ir jakamarām - šīm sugām nav dūnu un mazuļiem uzreiz pēc izšķilšanās ir jau īstās spalvas. Visi dzilnveidīgie putni ligzdo koku dobumos.
Bulgāri

Izcelsme un valoda

Vieni no mūsdienu bulgāru priekštečiem, no kuriem veidojies nācijas etnonīms, bija tjurku valodā runājošu cilšu grupa, saukti par protobulgāriem, kas līdz 7. gadsimtam apdzīvoja Azovas jūras piekrasti un apkārtējās stepes. Kagana Kubrata valdīšanas laikā 632. gadā pirmbulgāri atbrīvojās no avāru pakļautības un nodibināja konfederāciju Onogurijas kaganātu, ko bizantieši vēlāk dēvēja par Seno Lielo Bulgāriju (grieķu: Παλαιά Μεγάλη Βουλγαρία). Galvenā Onogurijas pilsēta bija grieķu nodibinātā Fanagorija (Φαναγόρεια) Kerčas jūras šauruma austrumu pusē. Pēc Kubrata nāves 665. gadā hazāri sagrāva šo cilšu konfederāciju. Dažādas pirmbulgāru ciltis viņa dēlu vadībā bēga dažādos virzienos. Kotrags nodibināja Volgas Bulgāriju mūsdienu Kazaņas apvidū, bet Alceks devās uz Itāliju. Kubers un Asparuhs ielauzās Bizantijas teritorijā, pēc uzvaras 680. gada Ongalas kaujā aizņemot teritoriju uz dienvidiem no Donavas, kurā lielā skaitā jau dzīvoja agrāk ieceļojušas slāvu ciltis un pamatiedzīvotāju trāķiešu atliekas. Bizantijas imperators 681. gadā bija spiests atzīt bulgāru valsti, ko vēsturnieki dēvē par Pirmo Bulgāru caristi (bulgāru: Първo българско царство, 681—1018). Tās valdījumi ziemeļos 10. gadsimtā sniedzās līdz pečeņegu zemēm mūsdienu Ukrainas teritorijā.
Pakāpeniski protobulgāru iekarotājus un viņu valodu asimilēja vietējās slāvu ciltis. Lielā mērā pateicoties Bizantijas misionāru Kirila un Metodija darbībai, bulgāru cars Boriss I un viņa padotie 864. gadā pieņēma kristīgo ticību. Modificējot grieķu alfabētu, viņi lika arī pamatus mūsdienu kirilicas alfabētam, kas ir mūsdienu bulgāru, serbu, horvātu un krievu rakstības pamatā. Bulgāru kultūra iespaidoja arī Kijevas Krievzemes kultūru, reliģiju un rakstību. Bulgāru hanus Bizantijas rakstiskajos avotos dēvēja par cariem, ko vēlāk krievi attiecināja arī uz mongoļu un tatāru Zelta Ordas haniem.