Sauka (dabas parks)

Satiksme

Nokļūšanai no Rīgas var izmantot autoceļu P73 cauri Vecumniekiem līdz Neretai vai arī autoceļu P85 cauri Jaunjelgavai, pēc tam pa autoceļu P86. Tiešā parka teritorijas tuvumā atrododas 1. šķiras autoceļš P75 ar asfalta segumu Jēkabpils-Viesīte-Nereta-Lietuvas robeža.
Vietējie autoceļi ir Viesīte-Deši-Sauka-Rite (V820), Daudzeva-Viesīte-Apserde (V956), Lone-Sauka (V792) un Klauce-Sauka (V787).
Attālums no Lones ciemata (lielākās Saukas dabas parka apdzīvotās vietas) līdz Viesītei ir 11 km, līdz Lietuvas pilsētai Suvainišķiem — 15 km, līdz Jēkabpilij — 41 km, līdz Rīgai — 155 km.

Dabas resursi

Saukas dabas parka ir iekļauts Latvijas Natura 2000 — Eiropas nozīmes aizsargājamo dabas teritoriju sarakstā (kods Latvijas īpaši aizsargājamo dabas teritoriju reģistrā LV0300800) ar tam piešķirto "C" tipu, kas nozīmē tās teritorijas, kas noteiktas īpaši aizsargājamo sugu un īpaši aizsargājamo biotopu aizsardzībai.

Klimats

Saukas dabas parks ietilpst Lubāna zemienes un Latgales augstienes klimatiskajā rajonā. Šis ir viskontinentālākais un siltākais Latvijas klimatiskais rajons. Teritorijas klimats ir mēreni silts un vidēji mitrs. Aizsargājamās teritorijas klimats kopumā atbilst izdalītajam klimatiskajam rajonam raksturīgajam. Gada vidējā gaisa temperatūra tajā ir +5,4 °C. Savukārt, vidējā gaisa temperatūra janvārī ir —6,0 °C, bet jūlijā — tā ir +17,2 °C. Vidējā gada nokrišņu summa ir 660 mm. Gada siltajā periodā tā ir 460 mm, bet aukstajā — 200 mm. Klimatiskā rajona robežās mitruma pakāpe samazinās ziemeļrietumu — dienvidaustrumu virzienā, savukārt, temperatūra šādā virzienā — palielinās. Teritorijā valdošie ir dienvidrietumu, dienvidaustrumu, rietumu un dienvidu vēji. Aktīvo temperatūru summa 1900-2100 °C. Bezsala periods teritorijā kopumā ilgst vidēji 150 līdz 160 dienas gadā. Sniega sega ziemā ir nepatstāvīga. Noturīgas sniega segas veidošanās sākas decembra beigās vai janvāra sākumā un saglabājas līdz marta beigām aprīļa sākumam.

Ģeoloģija, ģeomorfoloģija un augšņu raksturojums

Saukas dabas parks atrodas Augšzemes augstienes Sēlijas paugurvalņa dabas apvidū. Ģeomorfoloģiski Sēlijas paugurvalnis ir starpmēlu paugurvalnis, kurš pirms 14 tūkstošiem gadu ir radies divu ledāja mēļu ledus masas saskares zonā. Teritorijai raksturīgs ir paugurotais morēnpauguru reljefs, kura augstākais punkts ir Ormaņu lielpaugura masīvā esošais Ormaņkalns. Minētā kalna augstākie punkti ir 145 līdz 185 metrus, bet tā pakāje ir 100 līdz 110 metrus virs jūras līmeņa.
Saukas ezers atrodas 78,9 m virs jūras līmeņa. Tam apkārt paceļas pauguri, kuru relatīvais augstums sasniedz 10 līdz 15 metri. Savukārt, Ormaņkalna paugurmasīva augstākie punkti ir 145 līdz 185 metrus, bet tā pakāje ir 100 līdz 110 metrus virs jūras līmeņa. Ormaņkalna virsma un nogāzes būtībā ir mazāku pauguru sakopojums, kuri atrodas uz kopīga pacēluma, tādējādi Ormaņkalna relatīvais augstums ir 85 līdz 45 metru robežās.

Bez minētās Saukas ezeraines un Ormaņkalna aizsargājamajā dabas teritorijā atrodas arī pauguraines, kurām ir raksturīgas samērā plašas ieplakas. Tās sākotnēji ir bijušas pārmitras un savulaik tikušas nosusinātas. Atsevišķas no tām atrodas nelieli purviņi un slapjie meži. Pauguru relatīvais augstums sasniedz 10 — 15 m.
Īpatnēju ainavas telpu veido arī Klauces — Bukūža ezeru garenā ieplaka un Klauces upītes ieleja. Saposmotajā dabas parka reljefā sastopami arī tādi ekoloģiskie ainavas elementi kā gravas un avoksnāji.
Sēlijas paugurvaļņa vidusdaļā pie Viesītes un Saukas ir veidojušās subglaciālo vagu ezeru virknes. Subglaciālo vagu ezeriem ir izstiepta ezerdobes forma un salīdzinoši lieli maksimālie un vidējie dziļuma rādītāji. Saukas dabas parka teritorijā atrodas daļa no Klauces ezeru virknes. Teritorijas zemāko daļu aizņem ezeru ieplakas. Dabas parka centrālo daļu veido Saukas mikroglaciodepresija, ko aizpilda lielākais dabas parka teritorijā esošais Saukas ezers.
Saukas dabas parks atrodas Viduslatvijas morēnu līdzenuma un Sēlijas pauguraines augšņu rajona Sēlijas pauguraines apakšrajonā. Dominējošie cilmieži ir vidējs un smags morēnas smilšmāls, kā arī mālsmilts. Tā kā dabas parka teritorija jau sen ir apgūta un lauksaimniecībā izmantota teritorija, plašās velēnu podzolaugsnes platības ir vidēji un vāji erodētas.
Dabas parka mežos dominējošās ir velēnu podzolaugsnes un velēnpodzolētās glejotās augsnes, velēnpodzolētās glejaugsnes. Glejaugsnes ir veidojušās zem zālājiem, lapkoku un jauktajiem mežiem. Podzelētās glejaugsnes ir veidojušās mitruma sastrēguma apstākļos pārpurvojoties podzelaugsnēm. Šīm augsnēm ir labi izveidots trūdvielu horizonts, augsnes reakcija ir skāba. Augsnes ir sastopamas galvenokārt reljefa padziļinājumos, kuros ir slikti noteces apstākļi.
Lauksaimniecībā izmantojamās zemēs, galvenokārt tīrumos, dominē velēnu podzolaugsnes, velēnu glejaugsnes un velēnglejotās augsnes. Šīm augsnēm piemīt potenciāli laba auglība, taču to uzlabošanai ir nepieciešama nosusināšana un mikroorganismu darbības uzlabošana.
Reljefa zemākajās vietās un Saukas ezera krastos sastopamas ir zemā purva kūdraugsnes ar labu un vidēju kūdras sadalīšanās pakāpi.

Hidroloģija un hidrobioloģija

Saukas dabas parks atrodas Sēlijas upju hidroloģiskajā rajonā. Šis ir viens no 17 Latvijā pēc virszemes un pazemes ūdeņu hidroloģiskā režīma viendabīguma rādītājiem izdalītajiem hidroloģiskajiem rajoniem. Aizsargājamās teritorijas hidroloģisko režīmu kopumā raksturo visam izdalītajam rajonam raksturīgie nokrišņu un noteces rādītāji, kuri salīdzinot ar citiem hidroloģiskajiem rajoniem ir vidēji lieli (7 lielākie no 17 izdalītiem hidroloģiskajiem rajoniem), kā arī tāpat vidēji lielie iztvaikošanas rādītāji.
Aizsargājamās teritorijas hidrogrāfiskais tīkls ir samērā blīvs. Vidējais upju blīvums teritorijā ir 627 metri vienā kvadrātkilometrā. Teritoriju atūdeņo Lielupes lielbaseinam piederošās upes. Lielākās no tām ir Klauces upe un no Saukas ezera iztekošā Dūņupe.
Teritorijā ir samērā daudz ezeru. Lielākais dabas parka teritorijā esošais ezers ir 718,2 hektārus lielais Saukas ezers. Dziļākais — teritorijā ietilpstošais ezers ir Lielais Klauces ezers.
Saukas ezers atrodas Sēlijas paugurvaļņa dienvidu daļā 78,5 metrus virs jūras līmeņa. Ezers ir vislielākais Zemgales ezers un piecpadsmitais lielākais Latvijas ezers. Ezeram ir noapaļota taisnstūra forma un mazrobota krasta līnija. Ezeram pieguļošajās teritorijās pārsvarā ir ganības, pļavas, dārzi, un meži. Krasti ir stingri, smilšaini lēzeni vai stāvi. Vietām tie ir krauji, mēreni apauguši ar kokiem un krūmiem. Ezera ziemeļaustrumu galā ietek Klauce, tā dienvidu galā — vairāki grāvji un strauti. No ezera tā rietumu galā iztek Dienvidsusējas pieteka — Dūņupe.
No Klauces ezeru pāra dabas parka teritorijā atrodas Lielais Kauces ezers. Tam ir rietumu — austrumu virzienā izstiepta ezerdobe. Ar ezeram cauri tekošo Klauces upi abi Klauces ezeri ir savienoti ar Saukas ezeru. Ezera krasti tā malās ir stāvi — 2 līdz 4, bet vietām pat 10 metrus augsti. Atsevišķās vietās ezera krasti ir slīpi, bet abos tā galos — zemi. Ezera malās krasti pārsvarā ir mālaini. Savukārt tā galos atrodas purvaina paliene.
Saukas ezers ir ierindojams vidēji lielo (platība 10,0 līdz 1,0 km²) un vidēji dziļo (dziļums no 9 līdz 5 m) ezeru grupā. Pēc ezera morfometriskajiem rādītājiem ezers ir morfometriski eitrofs ezers. Šādiem ezeriem ezerdobes morfometrija nodrošina vienmērīgu ūdens sasilšanu un sajaukšanos visā ezera dziļumā, kā arī pozitīvu skābekļa bilanci veģetācijas sezonā. Ja organisko vielu produkcija ir liela un netiek pilnībā patērēta, tad nemineralizētās organiskās vielas ezerdobē veido dūņu nogulumus, kā rezultātā samazinās ezera dziļums. Sateces baseina ietekme šādiem ezeriem nodrošina augstu produktivitāti. Tas nozīmē, ka barības vielu ieskalošanās ezerā veicina aļģu un ūdensaugu savairošanos. Tam notiekot masveidā, ezera kvalitāte pasliktinās. Eitrofikācija morfometriski eitrofajos ezeros norit ne tikai to piekrastes seklūdens daļā, bet visā to platībā. Saukas ezeram ir labi izteikta litorāla jeb seklūdens zona.
Par ezera reakciju uz bagātināšanos ar barības vielām, kam par iemeslu ir biogēno elementu — slāpekļa un fosfora savienojumu, citu organisko vielu, ieskalošanās no sateces baseina, liecina arī tādi ezerus raksturojošie rādītāji, kā ezera platības attiecība pret sateces baseina platību un nosacītās ūdens apmaiņas ātrums. Saukas ezera baseina platības un ezera virsmas platības attiecības rādītāji, kā arī krasta līnijas garums un tās veids liecina par zināmu ezera stabilitāti attiecībā pret barības vielu ieskalošanos no sateces baseina. Tomēr tāds ezera noturību un eitrofikācijas tendenču raksturojošs rādītājs kā vidējais dziļums, rāda ezera jūtību un pastiprinoties saimnieciskajai darbībai ezeram pieguļošajās sauszemes teritorijās un/vai palielinoties novadīto notekūdeņu slodzei, sagaidāma eitrofikācijas procesu intensificēšanās un ezera kvalitātes pasliktināšanās.
Ezera gultne ir līdzena. Gultne pārsvarā ir smilšaina un tikai vietām to klāj neliels dūņu slānis. Vietām, galvenokārt ezera centrālajā daļā, gultni klāj 2 metrus biezs sapropeļa slānis. Šobrīd ezera eitrofikācijas pakāpe ir zema. Tas nozīmē, ka tajā nav novērojama aļģu masveida savairošanās — aļģu ziedēšana. Tāpat arī ūdensaugiem klātās ezera daļas procentuāli ir nelielas. Tikai 20% no ezera kopējās platības ir klāti ar augstākajiem ūdensaugiem. Ezera piekrastes seklūdens daļā aizaugumu veido niedres — Phragmites australis, ezermeldri — Schoenoplectus lacustris, kalmes — Acorus calamus, abinieku sūrenes — Polygonum amphibium un kosas — Equisetum palustre. Ezera dziļūdens zonā sastopamas galvenokārt glīvenes — Potamogeton sp.
Lielā Klauces ezera gultne ir viļņaina ar divām dziļām iedobēm. Gultne pārsvarā ir smilšaina un tikai vietām to klāj neliels dūņu slānis. Ezers ir samērā nabadzīgs ar barības vielām un pieder mezotrofajam ezeru tipam. Šāda tipa ezeros ir sastopamas pret skābekli prasīgas augu un dzīvnieku sugas, kuras tiek apdraudētas ezera kvalitātei pasliktinoties. Ezers ir sugām bagāts, bet to indivīdu skaits ir neliels. Mezotrofā tipa ezeru Latvijā ir nedaudz un to aizsardzībai ir pievēršama īpaša uzmanība.
Ezera aizaugums ir ļoti neliels. Tikai 10% no ezera kopējās platības ir klāti ar augstākajiem ūdensaugiem. Ezera piekrastes seklūdens daļā aizaugumu veido niedres — Phragmites australis, ezermeldri — Schoenoplectus lacustris, kalmes — Acorus calamus, abinieku sūrenes — Polygonum amphibium un kosas — Equisetum palustre. Ezera dziļūdens zonā sastopamas galvenokārt spožās glīvenes — Potamogeton lucens.

Flora un fauna

Saukas dabas parks atrodas Viduslatvijas ģeobotāniskā rajona austrumu perifērijā. Dabas parka ziedaugu un paparžaugu sastāvs ir sekundāru lapkoku mežu — baltalksnāji, bērzu birzis, skujkoku mežu — egļu meži, un vecu lapu koku mežu zemsedzēm un mitro pļavu augu sabiedrībām raksturīgais. Aizsargājamajā teritorijā līdz šim nav veikta detalizēta ziedaugu un paparžaugu inventarizācija. Līdz šim Saukas dabas parkā ir konstatēta tikai viena īpaši aizsargājamo augu kategorijā iekļaujama augu suga. Tas ir Sarkanās grāmatas otrajā kategorijā iekļautais ķērpis — kausveida parmēlija — Parmelia acetabulum (neck.) duby.
Tā kā Saukas dabas parka izveidošanas galvenais mērķis ir aizsargāt savdabīgo un krāšņo ainavu un šīs teritorijas kultūrvēsturisko mantojumu, teritorijā līdz šim veiktie pētījumi ir koncentrējušies galvenokārt uz ainavu inventarizāciju, tās ekoloģisko, vizuālo un kultūrvēsturisko novērtējumu, kultūrvēsturisko objektu inventarizāciju.
Saukas dabas parkā līdz šim ir konstatētas trīs īpaši aizsargājamo zīdītāju sugas — dīķu naktssikspārnis — Myotis dasycneme (Boie), rūsganais vakarsikspārnis — Nyctalus noctula (Schreber), ūdrs — Lutra lutra (L.) un bebrs — Castor fiber L., kurš ir iekļauts EP Direktīvas "Par dabisko biotopu, savvaļas faunas un floras aizsardzību" (EP direktīva 92/43/EEC, 1992) sarakstā.
Seklajos ūdensaugiem bagātajos lēma tecējuma upju posmos sastopamas dūņas apdzīvojošās dūņu pīkstes — Misgurnus fossilis. Savukārt, tīrajos un nepiesārņotajos upju straujteču posmos un caurplūdes ezeros sastopami ir akmeņgrauži — Cobitis taenia. Abas minētās sugas ir iekļautas Eiropas Padomes Direktīvā "Par dabisko biotopu, savvaļas faunas un floras aizsardzību".
Aizsargājamajā teritorijā ir konstatētas arī divas "Noteikumos par īpaši aizsargājamo sugu un ierobežoti izmantojamo īpaši aizsargājamo sugu sarakstu" (MK noteikumi Nr.396, 2000) iekļautās tauriņu sugas — kārklu zaigraibenis — Apatura iris L., ozolu karminpūcīte — Catocala sponsa L. Dabas parkā bagātīgi pārstāvēta ir putnu fauna. No aizsargājamajā teritorijā kopumā konstatētajām 37 īpaši aizsargājamo putnu sugām 18 ir iekļautas Ministru kabineta noteikumos "Noteikumi par īpaši aizsargājamo sugu un ierobežoti izmantojamo īpaši aizsargājamo sugu sarkstu", bet 32 no tām — EP Direktīvā "Par savvaļas putnu aizsardzību" (EP direktīva 79/409/EEC, 1979).

Kultūrvēsturiskie resursi

Teritorija ir vēsturiski vienota, ja to saista noteikta pakāpes kultūrvēsturiskā kopība. Saukas dabas parka un apkārtesošo teritoriju vēsturiskā saistības svarīgums, kas ir nozīmīgs arī tūristu piesaistes aspektā, ir atrašanās Sēlijas novadā. Sēļi bija viena no četrām baltu maztautām (letgaļi, zemgaļi, kurši un sēļi), kas 13.-16. gadsimtā kopā līviem un citām nelielām Latvijas teritorijā dzīvojošajām etniskām grupām saplūda latviešu tautā. Sēlija ir senās sēļu cilts izplatības areāls, etnogrāfisks novads ar mīkstajām, sēliskajām izloksnēm, arī kultūrvēsturisks novads ar īpatnēju mentalitāti, ar savām kultūrvēsturiskām īpatnībām.
Sēļu galvenais apmešanās areāls atradās Sēlijas paugurvalņa apvidū. Sēlijas paugurvalnis ir 8-20 km plata pauguru josla, kas sākas Daugavas kreisajā krastā iepretim Pļaviņām un stiepjas uz dienvidiem. Līdz mūsdienām ir saglabājušies daudzi senkapi un pilskalni šajā apvidū, kurus arheologi grupē novados. Sēlijas vaļņa augstākā virsotne — Ormaņkalns — ir viens no Saukas dabas parka centrālajiem objektiem.

Vēsture

Pašreizējā Saukas dabas parka teritorija jau senatnē ir bijusi lauksaimnieciski apgūta teritorija. Pēc Indriķa Šterna uzskata Sēlijas paugurvaļņa daļā atradās Kalves zeme, kuras nosaukums cēlies no senbaltu vārda "kalve" (pakalns). Livonijas ordeņa valsts laikā 14.-16. gadsimtā zemnieku saimniecības pakāpeniski nonāca ordeņa saimniecības muižu atkarībā. Kurzemes un Zemgales hercogistes pastāvēšanas laikā parka teritorija bija sadalīta starp Sēlpils draudzes novadu (Vecsaukas muiža, Jaunsaukas muiža, Elkšņu muiža u. c.) un Neretas draudzes novadu (Rites muiža). Pēc 1818. gada dzimtbūšanas atcelšanas Kurzemes guberņā no 19. gadsimta vidus zemnieku saimniecības pakāpeniski kļuva ekonomiski neatkarīgas.
Tagadējā parka teritorija lauksaimniecība īpaši intensīvi izmantota bija pēc 1920. gada agrārās reformas. Tajā laikā teritorijā dominēja lauksaimniecībā izmantojamās zemes un meži aizņēma mazākas platības. Atsevišķos pagastos tie aizņēma tikai 10% ko kopējās teritorijas. Garām tagadējam dabas parkam veda 1916. gadā izbūvētā Viesītes šaursliežu dzelzceļa atzars Viesīte-Rimšāni-Lone-Rempi-Nereta, ko demontēja tikai 1964. gadā. Pēc 2. pasaules kara lauksaimniecībā izmantojamo zemju platība platības samazinājās. Īpaši intensīvi tas notika 1960. gados, kad lauksaimniecībā sāka izmantot traktora vilkmes agregātus. Šādai apsaimniekošanai nepiemērotās teritorijas — stāvās nogāzes, akmeņainie lauki, pakāpeniski pārauga ar krūmiem un mežiem.
1939. gadā visa tagadējā Saukas dabas parka teritorija atradās toreizējā Saukas pagasta teritorijā, bet no 1949. gada bija iekļauta Neretas rajona administratīvajā teritorijā. Vēlāk ciemu un rajonu teritorijas vairakkārt apvienoja un mainīja un 1956. gadā iekļāva Jēkabpils rajona sastāvā. Pēc 2009. gada administratīvās reformas rezultātā Saukas dabas parka teritorijā ietilpstošie pagasti tika apvienoti Viesītes novadā.
Ierosme par Saukas dabas parka veidošanu 1980. gados nāca no Saukas iedzīvotāju un meliorācijas speciālistu puses. Tādēļ arī Ormaņkalna meliorācijas projekts tika uzskatīts par pirmo soli dabas parka veidošanā.