google/wiki40b huggingface dataset:
Luka Jovičs

Karjera

2005. gadā Jovičs sāka spēlēt Belgradas "Crvena Zvezda" jauniešu komandā. 2014. gada 28. maijā, 16 gadu vecumā, debitēja Crvena Zvezda galvenās komandas sastāvā spēlē pret FK Vojvodina un guva vārtus, kļūstot par jaunāko vārtu guvēju kluba vēsturē un labojot Dejana Stankoviča rekordu. 
2016. gada janvārī parakstīja līgumu ar Portugāles klubu Benfica. Kluba pirmajā komandā debitēja tā paša gada martā spēlē pret Boavista. Pārsvarā spēlēja dublieru komandas sastāvā. 2017. gada jūnijā uz īres līguma pamata pievienojās Vācijas Bundeslīgas vienībai Frankfurtes "Eintracht". 2017.—2018. gada sezonā guva 8 vārtus Bundeslīgā. 2018. gadā Eintracht sastāvā kļuva par Vācijas kausa ieguvēju. 2018. gada 19. oktobrī guva piecus vārtus Bundeslīgas spēlē pet Fortuna Düsseldorf. 2018. gada aprīlī Eintracht paziņoja, ka ar Joviču 2019. gada 30. jūnijā tiks noslēgts līgums. Tomēr 2019. gada 4. jūnijā Joviča līgumu izpirka Madrides "Real".
Serbijas futbola izlasē debitēja 2018. gada 4. jūnijā draudzības spēlē pret Čīles izlasi. Tika iekļauts komandas sastāvā 2018. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā, kurā izgāja uz maiņu spēlē pret Brazīliju.
Critérium International

1997. gada epizode ar zirgu

1997. gadā zirgs pārlēca žogam un pievienojās pelotonam, apdzenot to un pametot tikai 20 kilometrus no finiša līnijas. Šī aina īsi tika parādīta kinofilmā Amélie un bieži tiek uzskatīta par ainu no Tour de France sacensībām.
Morganīts

Morganīts (nosaukts finansista Džona Pīrponta Morgana (John Pierpont Morgan I) vārdā) (cēzija berils, sārtais smaragds) ir rožaini sārts minerāla - berila paveids. Nereti atrod arī orandži sārtu berilu, kuru arī dēvē par morganītu - šādu akmeni karsējot, tas paliek sārts. Nereti morganītam ir dažādu krāsu zonas.
Akmeni nodēvēja juvelierizstrādājumu firma Tiffany & Co. savulaik ASV bagātākā cilvēka Dž. P. Morgana vārdā, jo finansists aizrāvās ar minerālu kolekcionēšanu. Tiffany izmanto morganītu savos izstrādājumos kopš 1900. gada līdz mūsdienām.

Atradnes

Ir zināmas ap 70 morganīta atradnes, no kurām nozīmīgākās ir ASV, Madagaskarā, Brazīlijā, Afganistānā un citur.
Latīņu valoda

Lietošana viduslaiku Latvijā

Pēc Livonijas krusta kariem 13. gadsimtā izveidotajā Livonijas konfederācijā latīņu valoda kalpoja kā valsts valoda, kurā tika rakstīti oficiālie dokumenti un likumdošanas akti. Līdztekus tai kā starptautu sazināšanās valoda (lingua franca) arvien lielāku nozīmi ieguva vācu valoda un tās lejasvācu dialekts, bet zemnieku vidē kā sazināšanās valoda Livonijā dzīvojošo maztautu starpā līdz 16. gadsimtam izveidojās latviešu valoda un igauņu valoda.
Laikmetīgā deja

Vēsture

Laikmetīgās dejas pamatā ir klasiskais balets un modernās dejas. Mers Kanighems (Merce Cunningham) tiek uzskatīts par pirmo šī stila horeogrāfu. 1944. gadā savai dejai viņš pievienoja Džona Keidža mūziku, kurš konstatēja, ka Kanighema deja vairs nebalstās uz lineāriem elementiem, kā arī tā nebalstās uz kustībām ap kulmināciju. Mers izveidoja 1953. gadā izveidoja deju kompāniju un izveidoja tai vairāk kā 150 deju priekšnesumus no kuriem daudzus izpildīja starptautiski izpildīja baleta un modernās dejas grupas

Improvizācija

Caur improvizāciju dzimst jaunas lietas. Improvizācijas nozīme atmest jebkādus stereotipus par deju, nedomāt ne par ko, tikai ļaut savam ķermenim kustēties un ieklausīties mūzikā. Šeit tev nekas nav jāpierāda, galvenais esi tu pats. Nodarbībās tiek izmantoti dažādi uzdevumi lai cilvēks pilnība atbrīvoti ķermeni un prāt. Šis veids ir unikāls, jo atkārtot to nebūs iespējams.

Kontaktimprovizācija

Kontaktimprovizācija radusies Stīva Pakstona izpētes rezultātā 1972. gadā Amerikā. Tās pamatā ir aikido cīņas māksla, kas apvienota ar laikmetīgo deju, sporta metodēm un rotaļām. Šis veids visbiežāk tiek dejots duetā. Saskaroties dejotāju ķermeņiem visdažādākajās vietās veidojās kontaktpunkti. Šajā dejā ir ļoti svarīgi ieklausīties sevī un savā partnerī, just to, ko jūt partneris.

Kompozīcija

Kompozīcijā tiek izmantoti dažādi uzdevumi, kuros caur improvizāciju tiek radīta konkrēta deja, tas ir radošs process, kuru veic gan individuāli, gan grupās

Laikmetīgā deja Latvijā

Latvijā ir ļoti daudz pasākumi un laikmetīgo deju uzvedumi, kurus var iet un baudīt vai pats piedalīties. Ar katru brīdi laikmetīgā deja arvien vairāk ienāk Latvijas dejas dzīvē. http://www.journal.dance.lv/category/laikmetiga-deja-latvija/
Nacionālais veselīgo pašvaldību tīkls

Dalība Nacionālajā veselīgo pašvaldību tīklā

Pašvaldību dalība tīklā ir brīvprātīga un bezmaksas. Pašvaldībām, kas darbojas vai vēlais iesaistīties tīklā, jāīsteno virkne darbību iedzīvotāju veselības veicināšanai. 
Plānoto pasākumu īstenošanai pašvaldībām pieejams valsts un Eiropas Savienības finansējums.
HNK Hajduk Split

Latvijas futbolisti

2007.—2008. gadā klubā spēlēja Māris Verpakovskis, 18 spēlēs gūstot 5 vārtus, būdams īrē no Kijevas "Dinamo".
Ģeocentriskā orbīta

Ģeocentriskā orbīta ir orbīta, kurā riņķo kāds objekts ap Zemi, piemēram Mēness vai Zemes mākslīgais pavadonis.
Akrēcijas disks

Akrēcijas disks ir tora formas gāzes disks, no kura viela pakāpeniski pa spirālveida trajektoriju krīt uz zvaigzni vai melno caurumu.
8. septembris

8. septembris ir gada 251. diena (252. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 114 dienas.
Koku ķauķi

Sistemātikas izmaiņas

Saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem atklājumiem ķauķu sistemātikā ir veiktas izmaiņas un no koku ķauķu ģints ir nodalīta jauna ģints — blāvie ķauķi (Iduna), kurā mūsdienās ir vairāk sugu nekā koku ķauķu ģintī.

Latvijā

Latvijā sastopama viena koku ķauķu ģints suga — iedzeltenais ķauķis (Hippolais icterina).

Kopīgās īpašības

Koku ķauķi ir vidēja auguma ķauķi. Salīdzinot ar tuvu radniecīgajiem kāpelētājķauķiem, koku ķauķi atšķiras ar taisnstūrveida astes galu un platāku knābja pamatni. Apspalvojums pelēcīgi brūns, neuzkrītošs, atkarībā no sugas pavēdere var būt gaiši dzeltena. 
Koku ķauķi asociējas ar kokiem. Tie mājo atklātos mežos, izvairoties no bieziem brikšņiem. Barojas ar kukaiņiem, nelielos daudzumos ar ogām un sēklām.
Edīte Mičela

Biogrāfija

Savas šahistes karjeras sākumā divas reizes uzvarējusi Redhillas šaha kluba čempionātos (1906, 1909). 1924. gadā Itālijas pilsētā Merano bijusi 4. vietā Eiropas neoficiālajā sieviešu šaha čempionātā. Trīs reizes uzvarējusi Lielbritānijas sieviešu šaha čempionātos (1931, 1932, 1935).
Divas reizes piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempionātos. 1927. gadā Londonā dalījusi 4.—5. vietu ar Edīti Holoveju, bet 1933. gadā Folkstonā izcīnījusi 4. vietu (abos čempionātos uzvarējusi Vera Menčika).
Bijusi precējusies ar angļu šaha meistaru Redžinaldu Mičelu (1873—1938).
5. Saeima

5. Saeimas darbība

5. Saeimas priekšsēdētājs bija Anatolijs Gorbunovs (Latvijas Ceļš). Saeimā darbojās 15 komisijas, kā arī vairākas apakškomisijas un izmeklēšanas komisijas. 5. Saeimā notika 137 sēdes, kurās izskatīja 839 likumprojektus, tika atjaunota Satversme, 1925. gada likums "Par Ministru kabineta iekārtu", pieņemts Pilsonības likums, Korupcijas novēršanas likums, tika veikta pašvaldību reforma, noslēgts līgums par Krievijas Federācijas Bruņoto spēku pilnīgu izvešanu.
5. Saeimas laikā darbojās Birkava Ministru kabinets un Gaiļa Ministru kabinets.
Rukirahu bāka

Raksturojums

Bākas augstums ir 16 m. Bāku veido apaļš, cilindrisks betona tornis ar galeriju un laternu. Tornis ir baltā krāsā. Gaismas elements atrodas 18 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta un sarkana, atkarībā no virziena (0,3 s deg, 0,9 s pārtraukums, 0,3 s deg, 4,5 s pārtraukums). Gaismas signāli redzami 5 - 6 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Patria (studentu korporācija)

Vēsture

Organizācijas sākumi ir meklējami Rīgas Latviešu Studentu Savienībā, kas 1908. gadā dibināta pie Rīgas Politehniskā institūta, kā savā ziņā pretstats korporācijām, ko tajos gados uzskatīja par vāciski noskaņotām. Pēc Pirmā pasaules kara un neatkarības cīņām praksē pierādās savādāk - un organizācija savā būtībā arī sāk pieskaņoties korporāciju principiem. 1923. gadā Rīgas Latviešu Studentu Savienība maina nosaukumu uz "Studentu biedrība Patria", un 1926. gada 20. septembra pilnsapulcē nolemj pārveidoties par studentu korporāciju. 1940. gada 13. jūlijā Padomju okupācijas vara slēdz korporācijas un filistru biedrības un to īpašumus nacionalizē. Vēlākajā vācu okupācijas laikā korporācija neatjaunojas, bet tās biedri agrāk dibinātās krājaizdevu sabiedrības "Kasīte" aizsegā tomēr pulcējas. 1948. gada 24. janvārī notiek pirmais Patrias konvents ārpus Latvijas - Valkas nometnē Nirnbergā, Vācijā. Vēlāk pēc emigrācijas patrieši vienojas kopās - galvenokārt ASV, Kanādā, Austrālijā un Zviedrijā. 1990. gada 6. jūlijā notiek pirmā sanāksme Latvijā ar mērķi korporācijas darbību atjaunot.
Antons Benjamiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1860. gada 13. jūlijā Baložu mūra krogā Madlienā zemnieku Jāņa un Annas Benjamiņu ģimenē. Drīz pēc tam viņa vecāki pārcēlās uz Bilskas pagasta Bānūžu muižu (vācu: Bahnus), kur tēvs strādāja par stārastu.
Mācījās Smiltenes draudzes skolā, Cimzes skolotāju seminārā Valkā, ko beidza 1880. gadā. Bija skolotājs Rūjienā, Ogrē un Plāterē (1884—1904). Apprecējās ar Madi Jurjāni, laulībā piedzima pieci bērni: Kārlis, Jānis, Marija, Anna un Marta. Vadīja Plāteres-Aderkašu jaukto kori, piedalījās Trešajos Dziesmu svētkos Rīgā (1888), bet uz Ceturtajiem dziesmu svētkiem Jelgavā (1895) uzrakstīja savu vienīgo lugu "Miglā". 1897. gadā A. Benjamiņš atvēra veikalu Madlienā, otru veikalu – Skrīveros.
Pēc veikalu bankrota un laulības izjukšanas 1904. gadā pārcēlās uz Rīgu, sāka strādāt par reportieri vācu avīzē Rigasche Rundschau, vēlāk laikrakstu " Mājas Viesis" (1907—1908) un "Rīta Vēstnesis" redaktors (1910).
1911. gada 21. decembrī kopā ar izdevēju Emīliju Elku nodibināja latviešu avīzi "Jaunākās Ziņas", bet 1922. gada 26. martā apprecējās ar viņu.
Miris 1939. gada 14. jūnijā savā lauku īpašumā Kandavas pagasta Valdeķu muižā, apbedīts Rīgas Meža kapos.
Briselizācija

No 1950. līdz 1980. gadiem

Sākotnēji briselizācija bija pilsētvides atjaunošanas veids, ko Briselē veica sakarā ar Expo 58. Lai sagatavotu pilsētvidi Expo 58, ēkas tika nojauktas, neņemot vērā arhitektūras un vēsturisko nozīmi, tika izbūvēti augstas ietilpības biroji, dzīvokļu ēkas, tika izveidoti bulvāri un izrakti tuneļi. Viens no strīdīgāk vērtētajiem procesiem bija neskaitāmu māju nojaukšana Ziemeļbriseles vilcienu stacijas apkārtnē. Rezultātā aptuveni 10 tūkstoši cilvēku bija spiesti pamest savus mājokļus. Visas šīs izmaiņas tika veiktas, lai ātri palielinātu to cilvēku skaitu, kas strādā un dzīvo pilsētā, kā arī uzlabotu transporta kvalitāti.
Vēl radikālas izmaiņas radās Briseles lomas Eiropas Savienībā un NATO dēļ, kas sākās 1959. gadā ar Eiropas Komisijas galvenās mītnes būvniecību.
Šīs izmaiņas radīja nesaskaņas Brieseles iedzīvotāju un dabas aizsardzības piekritēju un restauratoru vidū. Viktora Ortā jūgendstila ēkas Maison du Peuple nojaukšana 1965. gadā un IBM torņa būvniecība 1978. gadā bija vieni no protestu fokusa elementiem.
Daudzi arhitekti protestēja pret briselizāciju. Arhitekti Leons Kriers un Moriss Kulots radīja antikapitālisma pilsētplānošanas teorijas, cīnoties pret Briselē dominējošo modernismu.

Vēsturiskie pamati modernizācijai Briselē

1950. gadi nebija pirmā reize, kad pilsētvide tika radikāli mainīta. 19. gadsimtā Briselē tika aizbērta Sennas upe un tās vietā tika uzbūvētas vairākas avēnijas, vadoties pēc Parīzes pilsētas plānojuma. Andrē de Vries apgalvo, ka tieksmi uz pilsētas modernizēšanu var izsekot uz 19. gadsimtu, Leopolda II valdīšanas laiku, un pat uz 1695. gadu, kad Luijs XIV veica apšaudi pilsētā. Pēc apšaudes pilsētā tika iznīcinātas gandrīz visas ēkas, izņemot dažas baznīcas un rātsnamu.
Leopolds II centās piešķirt Briselei lielas galvaspilsētas tēlu. 20. gadsimtā bija vārdos neizteikta alianse starp pilsētas attīstības uzņēmējiem un pašvaldību ar modernisma uzskatiem un skatu uz liela mēroga attīstības projektiem. Briseles iedzīvotāju viedoklis netika ņemts vērā.

1990. gadi: no briselizācijas uz fasādismu

1990. gadu sākumā tika ieviesti likumi, kas ierobežoja vēsturiski svarīgu vai izcilu arhitektūras pieminekļu nojaukšanu. 1999. gadā pilsētas varas iestādes pilsētas attīstības plānā paziņoja, ka daudzstāvu ēku arhitektūra nesader ar pilsētas centrā esošo estētiku. Tas noveda pie fasādisma pieauguma, kad tika pilnīgi mainīts ēkas interjers, saglabājot tikai tās vēsturisko fasādi.
Šie likumi tika iekļauti "1991. gada pilsētas plānošanas likumā", kas deva vietējām varas iestādēm pilnvaras atteikties no nojaukšanas pieprasījumiem, pamatojoties uz vēstures, estētikas vai kultūras nozīmi. "1993. gada kultūras mantojuma saglabāšanas likums" deva Briseles galvaspilsētas reģiona pārvaldei pilnvaras, lai apzīmētu ēkas kā aizsargājamas vēsturisko iemeslu dēļ. Tomēr šai sistēmai bija savas nepilnības. Lai gan galvaspilsētas reģiona pārvalde izraugās vēsturiskās ēkas, ir deviņpadsmit pašvaldības iestādes, kas atbildīgas par nojaukšanas atļauju izsniegšanu.
Randene

Vēsture

Randene bija Līksnas muižas pusmuiža Jaunāmuiža (Neuhof), kas no 1869. līdz 1872. gadam piederēja Krišjānim Pliekšānam, tajā bērnību pavadīja viņa dēls Jānis Pliekšāns, vēlākais dzejnieks Rainis, un meita Dora. Pēc Pirmā pasaules kara tās īpašnieks bija Vilis Siliņš.
Tā atradās 4,5 km uz ziemeļiem no tagadējās Randenes ciema centra Daugavas kreisajā krastā. un tika iznīcināta Otrā pasaules kara laikā.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados kā kolhoza «Udarņiks» ciemats. «Udarņiks» vēlāk apvienots ar kolhozu «Čapajevs».

Piemiņas zīme

Tagad bijušo Randenes pusmuižas ēku vietā ir piemiņas zīme (autors tēlnieks I. Dobičins).
Vācijas Sociāldemokrātiskā partija

SDP pēckara periodā

Rietumvācijā pēc partijas atdzimšanas, iesākumā SDP atradās opozīcijā. Pirmo reizi uzvarēja VFR vēlēšanās 1969. gadā un atradās valdībā līdz 1982. gadam (valdību šajos gados vadīja Villijs Brants, bet pēc tam — Helmuts Šmits). Savā Godesbergas programmā, kuru pieņēma 1959. gadā, SDP oficiāli atteicās no šķiru cīņas koncepcijas un klasiskā marksistiskiem principiem, saglabājot uzticību sociālās aprūpes programmām. Iesākumā SDP iebilda pret Rietumvācijas apbruņošanos un iestāšanos NATO, bet vēlāk tās pozīcija mainījās.
Padomju okupācijas sektorā, kur tika izveidota VDR, SDP un Vācijas Komunistiskā partija apvienojās Vācijas Sociālistiskās vienības partijā (vācu: Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, SED). Komunistiskās sistēmas demontāžas procesā, 1989. gadā, sociāldemokrāti izveidoja savu partiju (SDP), kura vēlāk, pēc valsts apvienošanas, pievienojās Vācijas Sociāldemokrātiskajai partijai.

1998. — 2005.

1988. gada oktobrī SDP, kad vēlēšanu saraksta augšgalā atradās Gerhards Šrēders, ar lozungiem par bezdarba samazināšanu, ekonomikas modernizāciju, ražošanas atbalstu un sociālas aizsardzības sistēmas saglabāšanu, uzvarēja parlamenta vēlēšanās, savācot 40,9 % balsu. Tika izveidota koalīcijas valdība kopā ar Zaļo partiju.
1999. gada martā nesaskaņu dēļ ar valdības virzieniem no valsts un partijas vadītaja amata atkāpās Oskars Lafontēns, kurš 1995. gada novembrī tika ievēlēts par finanšu ministru. Partijas vadību pārņēma pats Šrēders.
Vadot valsti Šrēderam nācās izlemt starp divām krīzes pārvarēšanas koncepcijām — liberālo ekonomistu piedāvājumam (iedzīvotāju sociālā atbalsta samazināšanas veidā) vai to, par kuru bija uzstājīgi kreisie sociāldemokrāti ar Oskaru Lafontēnu vadībā (nodokļu paaugstināšana turīgākajai sabiedrības daļai). Šrēders izvēlējās pirmo variantu, kas kalpoja par nesaskaņu iemeslu ar Lafontēnu.
Nemākot atrisināt strukturālas ekonomiskās problēmas, Šrēders gandrīz cieta sakāvi 2002. gada 22. oktobra vēlēšanās. Tikai stingra opozīcija amerikāņu iebrukumam Irākā un efektīva palīdzība Vācijas austrumu plūdu upuriem, palīdzēja SDP savākt 38,5 % balsu un iegūt minimālu pārsvaru pār Kristīgi demokrātisko partiju. SDP atkal izveidoja koalīcijas valdību kopā ar "Zaļajiem".
2003. gada martā Šrēders palaida strukturālo ekonomisko reformu programmu, zināmu kā "Programma 2010" (Agenda 2010). Tā paredz izdevumu samazināšanu veselības nozarēs, pensiju un sociālajiem pabalstiem, kā arī darba likumdošanas liberalizāciju ar mērķi stimulēt jaunu darba vietu izveidi. Tas tomēr neļāva uzveikt ekonomisko stagnāciju, savukārt bezdarbnieku skaits Vācijā saglabājās 5 miljonu cilvēku līmenī vai 12 % darbspējīgo iedzīvotāju.
2004. gadā SDP rindas pameta liels skaits partijas biedru ar kreisām pozīcijām. 2005. gadā viņi kopā ar bijušajiem komunistiem no VDR izveidoja Kreiso partiju.
2004. gadā Šrēders atkāpjas no SDP vadītāja amata, par viņa pēcteci kļuva Francs Minteferings.
Eiropas Parlamenta vēlēšanas 2004. gadā atnesa katastrofāli zemus rezultātus, pašus zemākus pēc Otrā pasaules kara (21,5 % balsu).
Mirstošais dendijs

Provenance

1984. gadā glezna tika pārdota kā viens no dārgākajām Zviedrijas mākslas darbiem un šis notikums ieguva plašu publicitāti. Augsto cenu samaksāja zviedru finansists Fredriks Ross un notikums tika raksturots kā kapitālistiska mākslas tirgus simptoms. Samaksātā cena bija 3,4 miljoni kronu un bija jauns Zviedrijas mākslas rekords. Pēc četriem gadiem, 1988. gadā, Ross pārdeva gleznu par 13 miljoniem kronu finansistam Hansam Thulinam, kas atkal tika uzskatīta par pārāk augstu cenu. Pēc tam glezna nonāca finansista Tomasa Fišera īpašumā, kad Thulins 1991. gadā bankrotēja. Šobrīd tā pieder Stokholmas modernās mākslas muzejam.
2007. gada 4. aprīlī ar "Bukowskis" izsoļu uzņēmuma starpniecību gleznas mazāka akvareļu versija tika pārdota par 3,25 miljoniem kronu zviedru kolekcionāram. Dardela darbs Vattenfallet (Ūdenskritums) 2012. gadā tika pārdots par 25 miljoniem kronu un šobrīd ir dārgākā Zviedrijas glezna.
Zelta drudzis

Zelta drudzis ir parādība, kad pēc zelta atklāšanas kādā vietā uz to dodas liels daudzums cilvēku, lai to iegūtu un kļūtu bagāti. Zelta drudzis bija raksturīgs 19. gadsimtam, kad tādi norisinājās daudzās Jaunās pasaules zemēs un Dienvidāfrikā. Šādu parādību veicināja straujš ceļošanas izmaksu kritums pasaulē, neformēta piedalīšanās maksa un citi globalizācijas faktori. Lielajam vairumam zelta drudžu dalībnieku tas izrādījās komerciāli neveiksmīgs, kamēr atsevišķi veiksminieki spēja gūt lielus ienākumus.
Jānis Francis

Biogrāfija

Dzimis Ķoņu pagasta "Dirlās" lauksaimnieka ģimenē. Valmierā pabeidzis pilsētas skolu, bet 1894. gada decembrī ieskaitīts Krievijas impērijas armijā. Sākotnēji dienējis 113. (Starorusas) kājnieku pulkā, kurš bija dislocēts Rīgā. 1898. gada martā pabeidzis Viļņas junkurskolu kā praporščiks. Pēc tam dienējis 180. (Ventspils) kājnieku pulkā, kurš bija dislocēts Jelgavā. 1899. gadā paaugstināts par podporučiku, bet 1903. gadā par poručiku. 1904. gadā tika piekomandēts 160. Abhāzijas kājnieku pulkam.
Piedalījies Krievijas—Japānas karā 160. Abhāzijas kājnieku pulka sastāvā (vairākkārt apbalvots), bet pēc kara atgriezies iepriekšējā pulkā, kur bija rotas komandieris. 1907. gadā paaugstināts par štābskapitānu, bet 1914. gadā par kapitānu. Piedalījies Pirmajā pasaules karā. Sākotnēji komandējis rotu, bet vēlāk bataljonu. 1915. gada februārī paaugstināts par apakšpulkvedi. 1915. gada maijā bataljona komandieris 177. kājnieku pulkā. Pirmajās kaujās tika ievainots un divas reizes kontuzēts, bet palika ierindā.
Dibinoties latviešu strēlnieku vienībām ieradies Rīgā. 29. augustā iecelts par 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljona komandieri. Piedalījies kaujās pie Slokas, Ķemeriem un Ķekavas. Piedalījies arī Nāves salas aizstāvēšanā. 15. jūnijā tika kontuzēts un pēc tam evakuēts uz aizmuguri. Bez šīs kontūzijas, kura Jānim Francim bija jau trešā, viņš guva ievainojumus galvā un viņam bija sadragāts labās kājas papēdis. 1916. gada jūlijā paaugstināts par pulkvedi. Pēc izveseļošanās decembrī tika iecelts par Rezerves latviešu strēlnieku pulka komandieri, kurš atradās Valmierā. 1918. gada februārī atvaļinājies un devies uz Krieviju.
Septembrī mobilizēts Sarkanajā armijā, kur pildīja nenozīmīgus amatus, kādu laiku bija instruktoru bataljona rotas komandieris. 1920. gada septembrī atvaļināts kā Latvijas pilsonis. Pēc tam Jānis Francis atgriezās Latvijā.
1921. gada 3. februārī iestājās Latvijas armijā, kurā ieskaitīts pulkveža dienesta pakāpē. 1. aprīlī viņu iecēla par Galvenā štāba priekšnieka otro palīgu. No jūlija bija latviešu karavīru vēsturisko kaujas vietu apzināšanas komisijas vadītājs. Nākamajā gadā iecelts par Rīgas garnizona priekšnieku. Šajā amatā viņš atradās līdz 1924. gadam. 1925. gada 22. jūnijā paaugstināts par ģenerāli. Kopš 1928. gada aprīļa Galvenā štāba priekšnieks. No 1929. gada septembra bija Armijas komandiera štāba priekšnieka otrais palīgs.
1935. gada jūlijā tika atvaļināts, jo bija sniedzis maksimālo vecumu. 1944. gadā parakstījis Latvijas Centrālās Padomes memorandu. Pēc Latvijas atkārtotās okupācijas dzīvojis Rīgā, kur 1956. gadā miris. Apbedīts I Meža kapos.
Dienesta laikā tika apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni (III šķira), Triju Zvaigžņu ordeni (II, III šķira), Aizsargu Nopelnu krustu, Sv. Vladmira ordeni (III un IV šķiras (abi ar šķēpiem)), Sv. Staņislava ordeni (II un III šķira(abi ar šķēpiem), Sv. Annas ordeni (III(ar šķēpiem) un IV šķira), kā arī ar citiem apbalvojumiem.
Eross Rikio

Biogrāfija

Viens no Itālijas vadošajiem korespondencšahistiem. Trīs reizes uzvarējis Itālijas korespondencšaha čempionātos (2006, 2009, 2012). Itālijas izlases sastāvā izcīnījis sudraba medaļu Eiropas komandu korespondencšaha 7. čempionātā un bronzas medaļu Pasaules komandu korespondencšaha 17. olimpiādē. 2013. gadā uzvarējis Mihaila Umanska memoriālā. Par panākumiem turnīros Starptautiskā Korespondencšaha federācija (ICCF) 2007. gadā Rikio piešķīrusi starptautiskā korespondencšaha meistara (ICM) un vecākā starptautiskā korespondencšaha meistara (SICM), bet 2010. gadā -  starptautiskā korespondencšaha lielmeistara (CGM) nosaukumu.
Pazīstams kā viens no vadošajiem tā sauktā "uzlabotā šaha" (angļu: Advanced chess) vai "brīvā stila šaha" (angļu: Freestyle chess) spēlētājiem. Šajā šaha paveidā spēlētāji var lietot datora palīdzību, bet spēles parasti notiek ar interneta starpniecību. 2011. gadā uzvarējis FICGS (angļu: Free Internet Correspondence Games Server) Pasaules čempionātā.