google/wiki40b huggingface dataset:
Otepē

Vēsture

Otepē rakstiskās liecībās pirmo reizi pieminēta 1116. gadā, kad šeit uzcelts cietoksnis lāča galvas formā (Otepē igauņu valodā nozīmē 'lāča galva'). Šajā laikā Otepē bija Ugaunijas galvenais pilskalns. 1208. gadā to nodedzināja letu un līvu karavīri kopā ar saviem sabiedrotajiem krustnešiem no Rīgas. 1216./1217. gada ziemā notika Otepē kauja starp Novgorodas un Pleskavas krievu karaspēku un Otepē pils (latīņu: castrum Odempe) aizstāvjiem (ugauņiem un to sabiedrotajiem krustnešiem, letiem un līviem). Pēc krustnešu uzvaras Tērbatas kaujā 1224. gadā Otepē uzbūvēja mūra cietoksni, kas bija pirmais šāds cietoksnis Igaunijā - tā drupas saglabājušās līdz mūsdienām. Pilsēta vairākkārt nopostīta - gan Ziemeļu kara laikā 1702. gadā, gan II pasaules kara laikā 1944. gadā.
XIX gadsimta vidū pilsēta tika saukta par Nuustaku (no vācu: Nusstage), līdz 1922. gadā tā atguva vēsturisko nosaukumu Otepē.
Shigella dysenteriae

Epidemioloģija

Kopā ar Shigella flexneri Shigella dyseneriae ir ļoti izplatītas jaunattīstības valstīs. Shigella dysenteriae spēj izraisīt ilgstošas šigelozes epidēmijas. Rezistence pret antibiotikām Shigella dysenteriae baktērijai parādās ātrāk nekā pārējiem Shigella pārstāvjiem.

Bioķīmija

Pirmā serotipa Shigella dysenteriae producē šigatoksīnu (ST), atšķiroties no citām Shigella pārstāvjiem, kuri producē pseidošigatoksīnu (SL-T). Šigatoksīns un pseidošigatoksīns ir proteīntoksīni, kas sastāv no vienas enzimātiskās apakšvienības A un piecām receptorvienībām B, kuras ir radniecīgas ar receptoriem Gb3 (globotriasyceramide), kas savukārt novietojas uz kapilāru endotēlija membrānām.
A subvienība, iekļūstot inficēta organisma šūnā, iedarbojas uz 60S ribosomas apakšvienību, neatgriezeniski bloķējot olbaltumvielu sintēzi. Šigatoksīns un pseidošigatoksīns uzkrājas baktēriju šūnu periplazmatiskā vidē un pēc tās nāves toksīni nonāk apkārtējā vidē.
Pirmā serotipa Shigella dysenterae šigatoksīnu veido salīdzinoši maz, tāpēc toksīna iedarbības areāls ierobežots ar zarnu sieniņu. Ja tas nokļūst asinsritē, tad, cirkulējot ar asinīm, toksīns nonāk nierēs kur ietekmē nieru kamoliņus, tāpēc kopā ar asiņainu diareju parādās hemolītiskais urēmiskais sindroms ar nieru mazspēju.
Imunitāte

Par imunitāti sauc organisma neuzņēmību pret slimību baktērijām, noteiktām indēm un dažādiem svešķermeņiem. 20. gadsimta sākumā vācu zinātnieks Pauls Ērlihs noskaidroja, ka imunitāti rada asinīs esošās pretvielas jeb antivielas. Par šo atklājumu viņš kopā ar Mečņikovu 1908. gadā saņēma Nobela prēmiju.
Pretvielas ir asiņu plazmas olbaltumvielas, ko izstrādā viens no leikocītu veidiem - limfocīti. Īpaši daudz limfocītu ir limfmezglos. Pretvielas rodas pēc tam, kad limfocīti ir saskārušies ar slimību mikrobiem vai indēm. Īsumā dēļ visu, kas izraisa pretvielu veidošanos, apzīmē ar vārdu antigēns.

Imunitātes veidi

Izšķir iedzimto un iegūto imunitāti.

Iedzimtā imunitāte

Iedzimto jeb sugas imunitāti nodrošina organisma iedzimtās īpatnības. Piemēram, iedzimtās imunitātes dēļ cilvēki neslimo ar daudzām dzīvnieku slimībām, bet dzīvnieki ar cilvēku slimībām.
Fabiu Aureliu

Sao Paulo

Aurelio ir izgājis Brazīlijas kluba Sao Paulo jauniešu sistēmu un arī profesionāļa karjeru sāka šajā komandā, tajā debitējot 1997. gadā. Futbolists pārstāvējis arī Brazīlijas U-17, U-20 un U-23 valstsvienību un piedalījies Sidnejas Olimpiskajās spēlēs.

Valencia

Pēc 2000. gada olimpiādes Aurelio pievienojās "Valencia" vienībai no Spānijas, noslēdzot sešu gadu līgumu. Jau 2001./2002. gada sezonā aizsargs ieguva pirmo nozīmīgo trofeju karjerā, palīdzot Valensijas klubam triumfēt Spānijas čempionātā, kas komandai iepriekš nebija izdevies 31 gadu. Nākamajā sezonā viņš nostiprinājās pamatsastāvā, iemantojot stabila aizsarga reputāciju. Turklāt viņam sezona izvērtās arī visai rezultatīva, ar kopējiem 10 gūtajiem vārtiem.
Komandai ne mazāk veiksmīga bija 2003./2004. gada sezona, kur "Valencia" uzvarēja gan vietējā čempionātā, gan UEFA kausā, kur finālā uzveica Marseļas "Olympique" ar 2:0. Taču Aurelio lauztas kājas dēļ lielāko tiesu sezonas izlaida, piedaloties vien divos mačos.

Liverpool

2006. gada 5. jūlijā Anglijas Premjerlīgas klubs "Liverpool" paziņoja, ka tam pievienosies Aurelio. Viņš spēlēja visai nozīmīgu lomu komandas panākumos, taču sezonas laikā savainoja Ahileja cīpslu, izlaižot tās atlikušo daļu.
2010. gada 25. maijā klubs apstiprināja baumas, ka Aurelio aiziet no komandas. Tas tādēļ, ka futbolists nepiekrita jaunajam līgumam, kas paredzēja algas atkarību no aizvadīto spēļu skaita. Tomēr pēc četrām nedēļām viņš parakstīja līgumu un atgriezās klubā.
7TP

Vēsture

Poļu variants vienam no starpkaru perioda visizplatītākajiem tankiem - "Vickers Mk E". Izstrādāts 1933-1934 gados, sērijveidā ražots no 1935. līdz 1939. gadam. Kopumā izgatavoti 132 tanki, no kuriem daļa ar diviem torņiem, bruņoti ar diviem ložmetējiem, taču lielākā daļa ar vienu torni un 37 mm Bofors lielgabalu. Salīdzinājumā ar angļu tanku, poļu tanka uzlabojumi bija: labāks, uzticamāks un jaudīgāks dzinējs, 37 mm lielgabals, biezāka bruņa, modificēta ventilācijas sistēma, Gundlacha tanku periskops un rācija. Apzīmējums 7TP radies no "7 tonnas, Polijas" (patiesībā, tanka svars tika palielināts līdz 9 tonnām jau pēc prototipa izgatavošanas).
7TP bija pirmais tanks pasaulē ar dīzeļdzinēju. Japāņu Tips-89 arī lietoja dīzeļa dzinēju, taču tikai no 1936. gada (agrākie modeļi bija aprīkoti ar benzīna dzinēju).
Sākoties Otrajam pasaules karam lielākā daļa no tankiem ar diviem torņiem tika pārbūvēti par tankiem ar vienu torni. Jāpiemin, ka šī modifikācija netika dažādi apzīmēta. Mūsdienās dažkārt tiek lietoti apzīmējumi "7TP dw." un "7TP jw." (Poļu abreviatūras dwuwieżowy - divi torņi; jednowieżowy - viens tornis).
1938. gadā tika izgatavoti arī 13 prototipa modeļi ar labāku bruņojumu — 9TP. Lai gan sērijveida ražošana šiem tankiem netika uzsākta, prototipi piedalījās Varšavas aizstāvēšanā 1939. gada septembrī.

Pielietojums kaujās

Pilnīgi visi tanki 7TP piedalījās Polijas kampaņā. Lai gan 7TP tehniskā ziņā pārspēja tā laika vācu tankus, to bija pārāk maz, lai mainītu kara iznākumu. Kara pieredze pierādīja, ka 37 mm prettanku lielgabals spēja cauršaut jebkura tā laika vācu tanku bruņu, pat PzKpfw IV. Taču tanka bruņas bija pārāk plānas, it īpaši pret aviācijas uzlidojumiem. Kampaņas beigās 20 tanki nonāca Rumānijā un Ungārijā, gandrīz 40 tanki tika pamesti sakarā ar dzinēju problēmām vai degvielas trūkumu. Vienu tanku sagūstīja Padomju Savienības armija. Pēc Polijas krišanas, vācu armija sagūstīja 20 tankus, kuri vēlāk tika iekļauti 1. tanku divīzijā, ar apzīmējumu Pzkpfw 731 (p). Šie tanki vēlāk tika izmantoti cīņās pret Norvēģiju un Franciju 1940. gadā.
Jānis Apsītis

Dzīves gājums

Dzimis 1886. gada 16. jūnijā Vecates pagastā. Pēc 1905. gada revolūcijas sakāves devās bēgļu gaitās uz Franciju, 1911. gadā beidza studijas Nansī universitātē, līdz 1915. gadam strādāja par lauksaimniecības žurmālistu Ženēvā.
Pēc atgriešanās dzimtenē 1920. gadā sāka strādāt Latvijas Republikas Zemkopības ministrijā, no 1923. gada bija Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes docētājs, katedras vadītājs (1933) un profesors (1935).  
Pēc Otrā pasaules kara turpināja strādāt par Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas profesoru.
Miris 1952. gada 18. oktobrī Rīgā.
Magnetohidrodinamika

Magnetohidrodinamika (MHD) ir fizikas nozare, kas pētī elektrību vadošu gāzu vai šķidrumu mijiedarbību ar elektromagnētisko lauku. Nosaukums veidojies kā trīs šajā nozarē svarīgāko jēdzienu apvienojums — "magneto" no magnētiskā lauka, "hidro" no šķidruma un "dinamika" no kustības. 
Magnetohidrodinamikā tiek veikti nepārtrauktās vides pētījumi, kā vidi izmantojot plazmu, šķidros metālus, sāļu ūdeni vai elektrolītus. Tiek pētīta elektromagnētisko lauku ietekme uz vides kustību, tās fizikālajiem parametriem. Saskaņā ar MHD fundamentālo koncepciju, magnētiskais lauks kustībā esošā, elektrovadošā šķidrumā inducē strāvu, kas savukārt polarizē šķidrumu un līdz ar to ietekmē sākotnējo magnētisko lauku. Lai veiktu MHD pētījumu matemātisko aprakstu, izmanto vienādojumu sistēmu, kurā apvienoti Navjē-Stoksa vienādojumi no hidrodinamikas un Maksvela vienādojumi no elektromagnētisma nozares.
Par magnetohidrodinamikas pētījumu aizsācēju tiek uzskatīts Hanness Alfvēns, kas 1942. gadā publicēja zinātnisku darbu par elektromagnetohidrodinamiskiem viļņiem. Par fundamentālo darbu un atklājumiem magnetohidrodinamikā 1970. gadā Alfvēns tika apbalvots ar Nobela prēmija fizikā.

MHD pētījumi Latvijā

Fundamentālie un lietišķie pētījumi MHD jomā vairāk kā 50 gadus tiek veikti Latvijas Universitātes Fizikas institūtā. Šajā laikā iegūti vairāk par 500 patentiem, kas saistīti ar MHD tehnoloģijām. Kopš 1965. gada tika izdots Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas žurnāls Магнитная Гидродинамика, kurā tika publicēti pētījumi MHD jomā. Žurnāls tika izdots krievu valodā un bija vadošais MHD nozarē PSRS. Vēlāk žurnāls sāka iznākt divās valodās — krievu un angļu valodā. No 2001. gada žurnāls iznāk tikai angļu valodā ar nosaukumu Magnetohydrodynamics.
Vasilijs III

Dzīvesgājums

Dzimis 1479. gada 25. martā Maskavas lielkņaza Ivana III un Sofijas Paleologas ģimenē. 1502. gadā tēvs viņu iecēla par līdzvaldnieku, pēc Ivana III nāves 1505. gadā Vasilijs kļuva par pilntiesīgu valdnieku. 1505. gadā Vasilijs pēc līgavu skates apprecējās ar Solomoniju Saburovu. Tā kā laulībā nedzima bērni, 1525. gadā Vasilijs panāca laulības šķiršanu. Saburova tika aizsūtīta uz klosteri, bet Vasilijs III apprecējās ar Jeļenu Gļinsku, kura dāvāja Vasilijam divus dēlus, arī nākamo valdnieku Ivanu IV. Miris 54 gadu vecumā, kad vecākajam dēlam bija 3 gadi.
Iekšpolitikā ar baznīcas atbalstu aktīvi izrēķinājās ar bajāru opozīciju. Valsts piedzīvoja celtniecības bumu. Vasilijs III realizēja aktīvu ārpolitiku. 1510. gadā tika likvidēta Pleskavas republikas neatkarība, vēlāk Maskavijai tika pievienotas Rjazaņas, Starodubas un Novhorodas-Siverskas kņazistes. Vasilijs III karoja ar Kazaņas hanisti, Lietuvas lielkņazisti. 1514. gadā tika ieņemta Smoļenska. 1521. gadā Krimas un Kazaņas apvienotais karaspēks nopostīja Maskavas apkārtni.
Ardahanas ils

Vēsture

1878. gadā pēc Krievu- turku kara Ardahanas ilu iekļāva Krievijas impērijas sastāvā līdz 1918. gadam, kad to iekļāva Demokrātiskās Gruzijas Republikas sastāvā līdz tās sabrukumam 1921. gadā.
2000. gadā uzsāka naftas vadu būvniecību caur Ardahanas ilu, kurš savieno Azerbaidžānu, Gruziju ar Turciju.

Ģeogrāfija

Ardahanas ils katru gadu vairākus mēnešu pavada zem sniega segas. Vidējā temperatūra ziemas mēnešos var sasniegt -20°C, un pat vasaras mēnešos vidējā temperatūra var būt zem nulles.
Ils ir sadalīts sešos rajonos, no kuriem lielākais ir Ardahanas rajons. Lielākā pilsēta ar 17 171 iedzīvotājiem ir Ardahana, kas ir ila administratīvais centrs.
Mikronēzija (reģions)

Mikronēzija (grieķu: μικρος — ‘mazs’, grieķu: νησος — ‘sala’) ir reģions Klusajā okeānā, daļa no Okeānijas. Rietumos no Mikronēzijas atrodas Filipīnas, dienvidrietumos — Indonēzija, dienvidos — Papua-Jaungvineja un Melanēzija, dienvidaustrumos un austrumos — Polinēzija. Terminu pirmoreiz piedāvāja franču pētnieks Dimons D'Irvils 1831. gadā — līdz tam Klusā okeāna salas visas kopā tika dēvētas par Polinēziju.
Need for Speed II

Mašīnas

Lielākā daļa mašīnas kas bija iekš Need for Speed II bija eksotiskās bet dažas bija koncepti (nevienu no tiem tā arī nekad neuzstaisīja). Kā jau ieprekšējai spēlei The Need for Speed arī šeit mašīnas ir sadalītas trīs grupās A, B, C.
Spēlētajam arī ir iespēja braukt ar satiksmes smagajām automašīnām, autobusiem un citām mašīnām kas ir spēles satiksmē, kā arī ar viensliežu vilcieniem, kastēm, NLO jeb pat dinozauriem izmantojot kodus. Līdzīgas iespējas arī ir spēlēs Need for Speed III: Hot Pursuit un Need for Speed: Road Challange.
Mali

Vēsture

Pirms koloniālisma laikmeta mūsdienu Mali teritorijā pastāvēja vairākas lielas valstis, kā Ganas impērija, Mali impērija un Songaju impērija.
19. gadsimta beigās teritoriju pakļāva Francija un izveidoja tajā Franču Sudānas koloniju. 1960. gada jūnijā Mali kopā ar Senegālu ieguva neatkarību kā Mali Federācija, bet pāris mēnešus vēlāk, Senegāla izstājās no federācijas un Mali kļuva par Mali Republiku. Par valsts prezidentu tika ievēlēts Mobido Keita.
1968. gada novembrī armijas virsnieku grupa veica valsts apvērsumu un izveidoja Nacionālās atbrīvošanas militāro komiteju ar prezidentu Musu Traorē priekšgalā. 1974. gadā tika pieņemta jauna konstitūcija, saskaņā ar kuru vara valstī pakāpeniski pārgāja jaunizveidotās valodošās partijas- Mali tautas demokrātiskās savienības rokās. 1979. gada jūnijā tika sarīkotas prezidenta vēlēšanas, kurās Musa Traorē saņēma 99% balsu.
1991. gada martā sākās pret Traorē režīmu vērsti protesti, kas noveda pie Traorē atstādināšanas no amata. 1992. gada janvārī tika pieņemta jauna konstitūcija un sarīkotas pirmās demokrātiskās prezidenta vēlēšanas.
2012. gada janvārī valsts ziemeļu daļā sākās tuaregu sacelšanās, kas noveda pie Azavadas neatkarības pasludināšanas. Konfliktu saasināja martā notikušais valsts apvērsums un cīņas starp islāmistu un tuaregu kaujiniekiem. Islāmistiem izdevās ieņemt lielāko daļu Azavadas teritorijas, kas noveda pie Francijas iejaukšanās karadarbībā 2013. gada janvārī. Mēneša laikā Francijas un Mali bruņotie spēki bija atkarojuši lielāko daļu valsts ziemeļu daļas.

Ģeogrāfija

Mali raksturīgs subtropu un sauss klimats. Tā galvenokārt ir līdzena, ar kalnaināku apvidu un savannu dienvidaustrumos. Lielākā daļa valsts atrodas Sahāras tuksnesī. Augstākā virsotne valstī ir Hombori Tondo kalns (1 155 m). Garākā upe valstī ir Nigēra. Lielākais ezers valstī ir Faguibine ezers. Valsts ir bagāta ar dabas resursiem - zeltu, urānu, fosfātiem, kaolinītu, sāli un kaļķakmeni.

Demogrāfija

Aptuveni trešdaļa no visiem Mali iedzīvotājiem ir bambari, kas runā bambaru valodā. Šo valodu prot 80% valsts iedzīvotāji, bet tā tomēr nav oficiālā valsts valoda. Šāds statuss ir tikai franču valodai. Nakošās lielākās etniskās grupas ir fuli, senufo un bva. Valsts ziemeļu daļu apdzīvo tuaregi.
90% no Mali iedzīvotājiem ir musulmaņi, apmēram 5% ir kristieši (divas trešdaļas no tiem katoļi, viena trešdaļa- protestanti).
Ivans Strods

Dzīvesgājums

Dzimis 1894. gada 10. aprīlī Ludzā feldšera Jēkaba Stroda ģimenē. Mācījās Ludzas draudzes skolā un trīsgadīgajā pilsētas skolā. 
Piedalījās Pirmā pasaules karā Rietumu un Ziemeļu frontēs 11. Somijas pulka sastāvā (1914-1916). Tika divas reizes ievainots, par drošsirdību kaujās viņu apbalvoja ar Svētā Jura krusta visām četrām šķirām. Kara beigas sagaidīja 81. rezerves pulkā Erevānā praporščika pakāpē.
Pēc Oktobra revolūcijas iestājās Sarkanajā armijā un piedalījās Krievijas pilsoņu kara cīņās Sibīrijā un Tālajos Austrumos, kur krita gūstā un no 1918. gada novembra līdz 1919. gada decembrim bija ieslodzīts Oļokminskas cietumā Jakutijā.
Pēc atbrīvošanas 1920. gadā tika iecelts par Tālo Austrumu Republikas Tautas revolucionārās armijas jātnieku vienības komandieri, 1921. gadā paaugstināts par bataljona komandieri un pulka komandiera palīgu.
No 1921. gada decembra līdz 1922. gada martam Strods piedalījās 2800 km garā ziemas karagājienā no Irkutskas līdz Jakutskai, lai apspspiestu pretpadomju sacelšanos Jakutijā. 1922. gada februārī un martā viņa vadītā kavalērijas vienība uzvarēja ģenerāļa A. Pepeļajeva (Пепеляев) karaspēku tagadējā Amgas ulusā. 1923. gada decembrī I. Strods sakāva D. Donskoja vadīto partizānu vienību Irkutskas guberņā. Par piedalīšanos Krievijas Pilsoņu kara kaujās viņš saņēma trīs Sarkanā karoga ordeņus.
Pēc pilsoņu kara beigām 1926. gadā pabeidza Sarkanās Armijas augstāko virsnieku kursus «Выстрел» ("Šāviens") un iestājās VK(b)P (1927). 
1927. gadā Strodu veselības stāvokļa dēļ demobilizēja un nosūtīja strādāt uz Tomskas OSOAVIAHIM (PSRS civilās aizsardzības organizācijas) nodaļu. Sarakstīja divus atmiņu krājumus, kas izdoti 1933. gadā un pēc nāves 1961. gadā.
Lielā terora laikā viņu 1937. gada 4. februārī apcietināja un ieslodzīja Maskavas NKVD cietumā. 
PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija 1937. gada 19. augustā Strodam "par piedalīšanos pretpadomju teroristiskā organizācijā" piesprieda nāvessodu, ko izpildīja tajā pašā dienā. Līķis sadedzināts Maskavas Jaunās Donas kapsētas (Новое Донское кладбище) krematorijā un apglabāts masu kapā. Pēc citiem datiem nāvessods izpildīts 1938. gada 4. februārī.

Piemiņa

1958. gadā Stroda vārdā nosauca ielu Jakutskā. Sasil-Sisi (Сасыл-Сысыы) apdzīvotajā vietā Jakutijā uzcelts piemineklis (tēlnieks P.Zaharovs, 1973). Tiksi ostā pierakstīts Krievijas arktiskās tirdzniecības flotes kuģis «Иван Строд».
Mēmeles pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Gricgales un Mēmeles ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Neretas rajonā. Mūsdienās Mēmeles pagasta teritorija iekļauta Neretas novada Mazzalves, Zalves un Pilskalnes pagastos.
Jēkabpils karogs

Apraksts

Jēkabpils karogs ir taisnstūra formas audums ar divām vienāda platuma horizontālām joslām melnā un sarkanā krāsā, no kurām melnās krāsas josla atrodas augšējā, bet sarkanās krāsas- apkšējā pusē. Karoga laukuma centrā izvietots Jēkabpils ģerbonis, kura augstums ir 3/5 no karoga platuma. karoga platuma attiecības pret garumu ir 1:2. Tā standarta izmērs ir 14 centimetri x 28 centimetri, bet pieļaujami arī izmēri 1 metrs x 2 metri un 1.5 metri x 3 metri.
Rubenes pagasts

Daba

Atrodas Austrumlatvijas zemienes Aknīstes nolaidenuma dienvidu malā. Augstākā vieta - 140,3 m vjl. pagasta dienvidos.

Vēsture

Rubenes pagasts izveidots Kurzemes guberņas Daugavpils draudzes novadā 1866. gadā, apvienojot Ancenes jeb Anceniškas (Anzenischek), Dunavas (Podunay) un Rubeņu (Rubinen) muižu pagastus. Pēc 1920. gada zemes reformas Dunavas muižu (1564 ha) sadalīja 107 vienībās, Rubeņu muižu (1129 ha) 75 vienībās, Ancenes muižu (567 ha) 40 vienībās, Marinavas (Marienhof) muižu (301 ha) 26 vienībās, sadalīja arī Izabelinas un Tadenavas pusmuižas. 1935. gadā pagasta platība bija 110 km² un tajā dzīvoja 2516 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Dunavas un Rubenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja.
Rubenes ciems ietilpis Aknīstes (1949-1956), Ilūkstes (1956-1962), Daugavpils (1962-1967) un Jēkabpils (pēc 1967. gada) rajonos. 1954. gadā Rubenes ciemam pievienoja Kaldabruņas ciemu, 1956. gadā — lielāko daļu likvidētā Dunavas ciema. 1959. gadā daļu Rubenes ciema iekļāva Dvietes ciemā, bet 1964. gadā daļu teritorijas iekļāva atjaunotajā Dunavas ciemā. 1977. gadā daļu Rubenes ciema pievienoja Slates ciemam, bet 1980. gadā Rubenes ciemam pievienoja daļu likvidētā Slates ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvu teritoriju iekļāva Jēkabpils novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas: Rubeņi, Slate, Kaldabruņa.
Vandaļi

Vandaļi ir viena no senākajām ģermāņu ciltīm, kas, kā uzskata daudzi vēsturnieki, pārcēlušies no Skandināvijas pāri Baltijas jūrai un apmetušies mūsdienu Polijas teritorijā ap 2. gadsimtu p.m.ē. Vēlāk vandaļi pārcēlās uz Oderas ieleju, kur tie uzturējās līdz 2. gadsimtam, bet sāka virzīties uz austrumiem, līdz izvietojās gar Donavas upi. Līdz ar citām ģermāņu ciltīm vandaļi 406. gadā iebruka Gallijā, bet, ilgi tur neuzkavējušies, virzījās tālāk uz dienvidiem, 409. gadā iekarojot Spāniju. Spānijā viņiem nācās cīnīties ar vestgotiem, kas arī pretendēja uz noteicošo lomu šajā reģionā, kā arī romiešu spēkiem, kas centās Spāniju arī turpmāk saglabāt kā savu provinci.
Meklējot mierīgāku zemi, kur apmesties, vandaļi pārcēlās uz Ziemeļāfriku. Tomēr arī šeit viņiem priekšā nostājās romiešu armija. Kaujās un tālos pārgājienos norūdītajiem vandaļiem izdevās romiešus sakaut un kļūt šajā reģionā par noteicošo spēku. Tā kā Romas impērija šajā laikā jau tuvojās sabrukumam, tā 422. gadā bija spiesta atzīt vandaļu neatkarību. Vandaļiem ar to nepietika, un viņi turpināja paplašināt savu Ziemeļāfrikas teritoriju. Tā, sākotnēji iekarotajam reģionam, kas aptvēra daļu mūsdienu Marokas un Alžīrijas piekrasti, viņi 439. gadā pievienoja arī Kartāgu. Kopumā vandaļi 33 gadu laikā no Reinas līdz Kartāgai bija pārvarējuši vairāk nekā 1300 km lielu attālumu.
Nostiprinājušies Ziemeļāfrikā, vandaļi izveidoja spēcīgu jūras floti un sāka laupīt visā Vidusjūras rietumu daļā, ieskaitot arī Romu, kuru viņi izlaupīja un nopostīja 477. gadā. Šajā gadā nomira vandaļu karavadonis Geiseriks, kura vadībā vandaļi izcīnīja vairumu savu uzvaru, un līdz ar viņa nāvi sākās šīs kareivīgās cilts noriets. Galīgi vandaļus 534. gadā sakāva Bizantijas ģenerālis Belisārs, un vandaļi drīz pārstāja eksistēt kā vienota tauta.
Mūsdienās vārdu «vandaļi» lieto, lai apzīmētu postītājus un laupītājus.
Ford Comète

Ford Comète (vai arī Simca Comète) bija Francijā būvēta automašīna (Ford Motor kompānija) laika posmā starp 1951. — 1954. gadam, pateicoties franču subsidētajai Ford SAF kompānijai. Tas bija iecerēts kā luksusa modelis. Comète virsbūvi projektēja FACEL, kas ražoja vairāk pazīstamos Facel Vega luksusa automobiļus. Sākotnējais auto motors bija 2.2 L V8, ko ražoja Ford SAF franču projektētāji. Tas tika lietots arī uz Ford Vedette. Tika izmantota Pont A Moussin 4 ātrumu manuālā transmisija.
Sākotnējam modelim bija viens, horizontāls stienis pāri priekšējam režģim, ar hromētu aizsargu vai lodi tā centrā, kas, līdzās pārējiem, nedaudz līdzinājās līdzgaitnieka Studebaker produktiem. Tam bija tērauda riteņi ar hromētiem dekoratīvajiem diskiem. Lai gan auto izskatījās, raksturojās un tika būvēts kā apbrīnas vērts un pircējus piesaistošs objekts, mazais motors smago Comète padarīja nespēcīgu un neuzticamu.
1953. gadā parādījās jaunais “Monte-Carlo” modelis ar 3.9 L V8 motoru (parasti ar šādu motoru aprīkoja Ford kravas automobiļus). Tā jauda bija 105 zirgspēki, un tas spēja ieskrieties ļoti ātri. Veiktspēja bija acīmredzami uzlabojusies, bet jaunais motors nepiesaistīja pircējus; tas kļuva pazīstams kā “kravas auto motors”, jo tā lielais motora tilpums īpašniekam nozīmēja lielākus ceļa nodokļus. Jaunais modelis bija aprīkots ar viltus motora pārsega padziļinājumu un, ļoti tipiski Ford, krustiskām restēm (vertikāli un horizontāli, vienādā attālumā). Francūži šo režģi dēvēja par “coupe-frī” un “franču-frī griezēju” 
Auto ražošanas laikā, franču milzis Simca bija pārņēmis Ford SAF, un beidzamos gadus ražošana norisinājās nu jau zem Simca vārda.
Mākslinieku biedrība "Zaļā vārna"

Mākslinieku biedrība "Zaļā vārna" bija viena no Latvijas pirmās brīvvalsts laika mākslinieku grupām, kas tika dibināta 1925. gadā un pastāvēja līdz 1939. gadam. Tai bija raksturīga dažādu kultūras nozaru tuvināšanas tendence.
Šajā biedrībā bija apvienojušies jauni un neatzīti mākslinieki, mūziķi, aktieri un literāti, kuri darbojās sekcijās. Pirmais biedrības priekšsēdētājs bija literāts Kārlis Štrauhs.
Biedrība izdeva literatūras un mākslas žurnālu "Zaļā vārna" 1929. un 1931. gadā, tā redaktors bija Fricis Gulbis. Žurnalā tika publicēti daiļliteratūras darbi, kā arī kritiski darbi par izstādēm, literatūru un izrādēm.
Tēlotājas mākslas sekcijā darbojās aptuveni 60 biedru. To sākotnēji vadīja gleznotājs Jānis Plase, vēlāk Kārlis Baltgailis. Biedrībā iestājās daudzi jauni mākslinieki, jo tā deva iespēju piedalīties izstādēs, to vidū minami Pēteris Upītis, Francisks Varslavāns, Voldemārs Valdmanis, Arturs Lapiņš. Biedrībā darbojās gleznotāji Aleksandrs Štrāls, Valdis Kalnroze, Fridrihs Milts, Ansis Cīrulis, Alberts Filka, Romans Suta, grafiķi Aleksandrs Junkers, Oļģerts Ābelīte, Kārlis Bušs un citi.
Literātu sekcijas dalībnieku vidū minami tādi vārdi kā Žanis Unams, Kārlis Egle, Aleksandrs Čaks, Jānis Kadilis, Anna Sakse, Kārlis Eliass, Ēriks Ādamsons, Fricis Gulbis, Kārlis Eduards Rabācs, Austra Skujiņa un citi.
Biedrībai bija aktīva izstāžu darbība, ka arī saviesīgu pasākumu rīkošana, to starp bohēmiski literāri sarīkojumi.