Surinama

Ģeogrāfija

Tā robežojas ar Franču Gviānu austrumos (robežas garums - 510 km) un Gajānu rietumos (robežas garums - 600 km). Dienvidos Surinama robežojas ar Brazīliju (robežas garums - 597 km), bet valsts ziemeļu daļu apskalo Atlantijas okeāns. Pirms 1975. gada, kad Surinama ieguva neatkarību no Nīderlandes, to sauca par Holandiešu Gviānu. Surinama ir mazākā suverēnā valsts Dienvidamerikā - tās platība ir 163 820 kvadrātkilometri, kas nozīmē, ka tā ir 91. lielākā valsts pasaulē. Surinamas augstākais kalns Julianatops, ir 1 286 metrus augsts.
Surinamā ir trīs ģeogrāfiski atšķirīgi rajoni: šauras un vietām purvainas piekrastes zemienes, neliels plato, ko aizņem savannas zālāji un skrajmežs, un plašas biezu tropisko lietus mežu joslas. Lietus meži klāj 90% valsts teritorijas, un tos caurvij tikai daži ceļi. Atšķirībā no kaimiņvalstīm Gajānas un Franču Gviānas, Surinamas teritorijā ir vairāki lieli ezeri. Šeit uz dienvidiem no Brokopondo, atrodas arī Dienvidamerikas lielākais mākslīgais ezers - ūdenskrātuve pie hidroelektrostacijas.

Klimats

Surinama atrodas pie ekvatora un Surinamā ir karsts un mitrs klimats. Gaisa temperatūra praktiski nemainās (± 2°C robežās), vidējā gada temperatūra Paramaribo ir +26°C.
Gadā ir divas lietus sezonas: no decembra līdz februāra sākumam un no aprīļa beigām līdz augusta vidum. 
Gadā ir līdz 200 lietainām dienām un nokrišņi no 2000 - 2500 mm. Spēcīgi pasātu vēji.

Vēsture

Surinamas piekrasti atklāja Alonso de Oheda un Visente Jaņess Pinsons 1499 gadā. Vietā, kur mūsdienās Surinamas upes krastos atrodas galvaspilsēta Paramaribo, angļi 1651. gadā nodibināja koloniju. 1667. gadā Lielbritānija un Nīderlande samainīja savus Amerikas īpašumus: Lielbritānija atdeva Surinamu pret Jauno Amsterdamu, kas šodien pazīstama kā Ņujorka ASV. No 1667 gada Surinama bija Nīderlandes īpašums, izņemot no 1799.-1802. un 1804.-1816. gadus.
XVII gadsimta beigās Surinama kļuva par vienu no vadošajām cukura piegādātājām Eiropai.
1922. gadā Surinamu oficiāli beidza saukt par koloniju un tā kļuva par Nīderlandes Karalistei pievienoto teritoriju.
1954. gadā Surinama ieguva autonomiju. Nīderlande nodarbojās tikai ar aizsardzību un ārlietām.
Neatkarību no Nīderlandes Surinama ieguva 1975. gada 25. novembrī.

Iedzīvotāji

Darbam plantācijās holandieši ieveda vergus ne tikai no Āfrikas, bet arī no daudziem Āzijas rajoniem. Tā Surinamā izveidojās ļoti dažādu kultūru sajaukums. Aptuveni 37% ir indieši, 31% - kreoli, bet 15% ir indonēziešu izcelsme. Tā kā iedzīvotājiem ir tik dažāda izcelsme, tad arī reliģijas ir dažādas. Surinamā ir izplatītas trīs vislielākās reliģijas - gan hinduisms, gan islāms, gan kristietība. Surinamā ir arī vērā ņemama ķīniešu kopiena un vietējo indiāņu pēcnācēji. Valstī 2017. gadā bija 591 919 iedzīvotāji.

Ekonomika

Ekonomikas pamatā ir kalnrūpniecība, mežsaimniecība un lauksaimniecība. Ārvalstu, galvenokārt amerikāņu, kapitāls kontrolē visas galvenās nozares. Ekonomiskās izaugsmes temps ir atkarīgs no pasaules izejvielu cenām. Reālais IKP pieaugums ir 4,7% (2013); ārvalstu tiešo investīciju apjoms ir 112,8 miljoni ASV dolāru, IKP struktūrā (2013. gadā) pakalpojumu sektora īpatsvars ir 54,5%, rūpniecība un būvniecība - 36,6% (ieskaitot apstrādes rūpniecību 21%), lauksaimniecība ar mežsaimniecību un zivsaimniecību - 8,9%.

Lauksaimniecība

Zemes fondi: aramzeme: 0,36%, ieskaitot graudaugus: 0,06% (2005. gadā). Vairāk nekā 90% teritorijas sedz meži. Apūdeņotā zeme: 510 kv km (2003).
Galvenā kultūra ir rīsi, kurus audzē galvenokārt valsts piekrastes zonās. Surinamas svarīgākais rīsu audzēšanas apgabals ir Vageningena ar 10 000 hektāru platību, kur gadā tiek novāktas divas rīsu ražas. Tur galvenokārt strādā indonēzieši. Kopš septiņdesmito gadu beigām Surinamā vidējā rīsa raža sasniedza 170–180 tūkstošus tonnu gadā, un tās eksportēja 50–60 tūkstoši tonnu gadā. 
Otrs svarīgākais lauksaimniecības produkts joprojām ir banāni, kuriem ir liela nozīme Surinamas iedzīvotāju apgādē ar pārtiku, kā arī valsts eksporta ieņēmumos. Cukurniedrēm, kafijai, kakao, apelsīniem, greipfrūtiem un kokosriekstiem arī ir zināma nozīme lauksaimniecībā. Novāktās cukurniedres pilnībā apstrādā vienīgā Surinamas cukura rūpnīca Marienburgā.
Attīstīta lopkopība un zveja (ieskaitot garneļu zveju), kā arī vērtīgās koksnes apstrāde.

Enerģijas un naftas ražošana

Valsts degvielas un enerģijas bilances struktūrā 2013. gadā naftas produktu īpatsvars ir aptuveni 54%, hidroenerģija - aptuveni 46%, biodegviela - mazāk nekā 1%. Naftas ieguves, pārstrādes, transportēšanas un pārdošanas monopoltiesības pieder valsts uzņēmumam “Staatsolie Maatschappij Suriname” (“Staatsolie”). Naftas ieguve ir 0,83 miljoni tonnu (2014), notiek Saramakas apgabalā (lielākā atradne ir Tambaredho, nodrošina apmēram 3/4 no kopējās naftas produkcijas), daļēji - jūras šelfā; aptuveni puse no iegūtās naftas tiek eksportēta. Vienīgā naftas pārstrādes rūpnīca (ražo 0,39 miljonu tonnu jēlnaftas gadā) darbojas 12 km uz dienvidiem no Paramaribo. Etanola ražošana no biomasas (40 tūkstoši tonnu gadā).
Elektroenerģijas ražošana ir 1,75 miljardi kWh (2013), ko galvenokārt veic Surinama Aluminium Company (Suralco, līdz 2015. gadam  Alcoa kontrolē) un Staatsolie Power Company Surinam (SPCS, Staatsolie nodaļa).  Lielākā spēkstacija ir  Afobakas HES (180 MW jauda; uz Surinamas upes Brokopondo rajonā; saražo apmēram 1/2 valsts elektroenerģijas), mazuta TES ir Saramaccastraat Paramaribo (68 MW) un SPCS  (62 MW).

Zelta ieguve

Lielākā daļa no Surinamā iegūtā zelta nāk no nelielām raktuvēm, nevis lielajiem starptautiskiem uzņēmumiem. No 27,8 tonnām valstī saražotā dārgmetāla 2015. gadā ar roku darbu tika iegūtas 18,9 tonnas. 2016. gada beigās valstī darbojas tikai divas lielas rūpnieciskās raktuves, IAMGOLD Rosebel (2016. gadā zelta ražošana bija 9,2 tonnas, pierādītās un iespējamās rezerves - 62 tonnas), un 2016. gada beigās atklāja Newmont Mining “Merian” (zelta ražošana gadā - 11–12 tonnas, pārbaudītās un iespējamās rezerves - 133 tonnas). "Rosebel" atradne ir ievērojama ar 5 MW saules elektrostacijas palaišanu 2014. gadā.

Ārējā tirdzniecība

Dati par  2016. gadu.
Eksports - 1,6 miljardu USD. Galvenās preces: zelts (64%), nafta un naftas produkti (8,6%), kokmateriāli (4,3%), banāni, rīsi, boksīts, garneles, zivis. Galvenie pircēji: Šveice (30%), Apvienotie Arābu Emirāti (27%), Beļģija un Luksemburga (9,6%), Gajāna (5,6%) un ASV (4,5%).
Imports - 1,32 miljardu USD. Galvenās preces: naftas produkti, mašīnas un iekārtas (ieskaitot kalnrūpniecību un automobiļus), ķīmiskie produkti, pārtika. Galvenie piegādātāji ir ASV (24%), Trinidāda un Tobago (13%), Nīderlande (13%), Ķīna (8,6%) un Sentlūsija (3,2%).

Valsts svētki

1. janvāris - Jaunais Gads (Nieuw jaar)
27. februāris - Kirasao karnevāls (Curacao Carnival, mainīgs satums)
1. maijs - Strādājošo diena (Dag van de arbeid)
1. jūlijs - Verdzības atcelšana (Keti Koti)
25. novembris - Neatkarības diena (Dag van de onafhankelijkheid)
25. decembris - Ziemassvētki (Kerst)