google/wiki40b huggingface dataset:
Komandu iedzīšana

Sacensību formāts

Gan sieviešu, gan vīriešu komandas sacenšas 4 km distancē četru cilvēku komandās. Līdz 2012.—2013. gada sezonas sākumam sievietes sacentās 3 km distancē triju cilvēku komandās.
Gluži kā individuālajā iedzīšanā, mērķis ir ātrākajā laikā pieveikt distanci vai noķert un apdzīt otru komandu. Komandas braucēji seko cieši viens otram, izmantojot aizvēju, lai samazinātu kopējo gaisa pretestību. Periodiski vadošais braucējs, kurš strādā vissmagāk, uzbrauc augstāk trekā, palaižot komandas biedrus un pievienojas tiem aizmugurē. Trešā braucēja pozīcija ir svarīga, jo gala rezultāts tiek mērīts brīdī, kad šī braucēja priekšēja riepa šķērso finiša līniju. Tā kā uzvarētāju nosaka pēc trešā braucēja, bieži vien viens braucējs savu posmu veic ar tādu piepūli, ka pēc tam vairs nespēj pievienoties komandas aizmugurē. Tas ļauj komandas biedriem īsi atgūties aiz viņa muguras pirms pēdējā trīs dalībnieku paātrinājuma pirms finiša.

Latvijas sportistu panākumi

1924. gada olimpiskajās spēlēs Parīzē 4000 m komandu iedzīšanā Latvijas komanda — Andrejs Apsītis, Roberts Plūme, Fridrihs Ukstiņš un Arturs Zeiberliņš ieņēma dalītu 7.—10. vietu. 1928. gada olimpiskajās spēlēs Amsterdamā iedzīšanas komanda — Ernests Mālers, Roberts Ozols, Roberts Plūme, Zenons Popovs un Fridrihs Ukstiņš (rezervists) ieguva dalītu 9.—12. vietu.
Šaujampulveris

Šaujampulveris jeb novecojuši biszāles ir strauji degošs produkts, kuram sadegot izdalās gāzes, kuras darbojas kā virzošais spēks šaujamieročos. Šaujampulveris ir zemi eksplozīvs. Tam degot, rodas drīzāk sadegšanas zemskaņas ātruma vilnis, nekā virskaņas sprādziena vilnis, kurš ir raksturīgs augsti eksplozīvām vielām. Rezultātā spiediens šaujamieroča stobrā ir pietiekošs, lai dzītu uz priekšu lodi, bet nepietiekošs, lai iznīcinātu stobru. Tajā pašā laikā, šī īpašība padara šaujampulveri mazāk piemērotu klinšu vai nocietinājumu sagraušanai, kam ir vairāk piemērtotas brizantās sprāgstvielas.

Vēsture un izcelsme

Par salpetra izmantošanu pirmie dokumentētie pieradījumi ir no 5. gadsimta, bet šaujampulveri no salpetra, sēra un kokoglēm ķīnieši iemācījās izgatavot trīs līdz četrus gadsimtus vēlāk. Šaujampulveri uzskata par vienu no ķīniešu "četriem diženajiem izgudrojumiem". Ķīnas valdība aizliedza eksportēt šaujampulveri uz ārzemēm, un šaujampulvera ražošanas tehnoloģija nekad nebija parādīta ārzemju valstīm. Choe Mu-seon, Gorueo dinastijas korejiešu zinātnieks, ar Ķīnas amatnieka Lī Juana palīdzību pirmais ārpus Ķīnas izgudroja un uzlaboja šaujampulveri, lai atvairītu japāņu pirātu uzbrukumus.
Šaujampulveris ir pasaules vēsturē pirmā sprāgstošā ķimikālija.

Sastāvs

Melnā šaujampulvera sastāvā ietilpst kālija nitrāts (salpetris), sērs un kokogles, masas daļu attiecībās 15:3:2 (pēc citiem datiem: salpetris:sērs=3:1 un ogli pievieno 11% no salpetra un sēra kopējās masas). Proporcijas var tikt mainītas, lai pielāgotu šaujampulveri kādiem konkrētākiem mērķiem. Atšķirībā no bezdūmu reaktīvajiem maisījumiem, tas uzvedas vairāk kā sprāgstviela, tā kā tā degšanas ātrumu neietekmē spiediens, tomēr tā ir ļoti vāja sprāgstviela. Tā kā šī viela satur ogli, tā ir melnā krāsā. Degot šīm maisījumam, veidojas daudz dūmu (cieto daļiņu), tāpēc to sauc arī par dūmu pulveri.
Bezdūmu šaujampulveris sastāv no plastificētas nitrocelulozes vai nitrocelulozes un nitroglicerīna maisījuma. Dinitro un trinitro celuloze šķīst acetonā un dietilēterī. Nitrocelulozi izšķīdina nelielā daudzumā šķīdinātāja, un no iegūtās plastiskās masas izveido vajadzīgo izmēru pārslas.
Oginska kanāls

Vēsture

Kanāls ekspluatācijā tika nodots 1783. gadā. 19. gadsimtā pa to ikdienas kursēja tvaikoņi. Pateicoties kanāla izbūvei, tā apkārtnē izveidojās vairākas apdzīvotās vietas.
Oginska kanāls nebija dziļš un sausajās vasarās tvaikoņu satiksme un zāģbaļķu pludināšana bija apgrūtināta. Tādēļ no 1799. līdz 1804. gadam tika veikti dažādi kanāla uzlabojumi.
Kanāls stipri cieta Pirmajā pasaules karā, kad visas hidrotehniskās iekārtas tika uzspridzinātas un nodedzinātas. Pēc Rietumbaltkrievijas pievienošanas Polijai kanāls tika atjaunots un modernizēts, tas tika izmantots līdz 1939. gadam. 1942. gadā, cīņas laikā starp padomju partizāniem un vācu karaspēku, visas kanāla navigācijas sistēmas tika iznīcinātas un vairs nav atjaunotas. 1960. gados tika saspridzināti pēdējie dambji.
Ilze Loze

Dzīvesgājums

Dzimusi 1936. gada 3. martā Rīgā Aleksandra Lozes ģimenē. Studēja arheoloģiju Ļeņingradas Valsts universitātes Vēstures fakultātē. 1959. gadā viņa tika pieņemta darbā Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Vēstures institūta Arheoloģijas sektorā par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieci. 1962. gadā viņa uzsāka pētījumus Lubāna ieplakā.
1972. gadā Ļeņingradā aizstāvēja vēstures zinātņu kandidātes, bet 1995. gadā Rīgā habilitētās vēstures doktores disertāciju.
Kopš 1994. gada viņa ir Latvijas vēstures institūta vadošā pētniece. Starptautiskās aizvēstures un senākās vēstures zinātņu asociācijas Dzintara komisijas locekle.
2001. gadā viņa vadīja IV starptautiskās dzintara konferences organizēšanu Talsos. Vadīja nodarbības arheoloģijas studentiem Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē un Rēzeknes augstskolas Humanitārajā fakultātē.
Austrāliešu futbols

Austrāliešu futbols (angļu: Australian rules football, Australian football) ir komandu sporta veids, kurā piedalās divas komandas.
Katrā komandā ir 18 spēlētāji. Sacensības tiek aizvadītas uz speciāla austrāliešu futbola laukuma, modificēta kriketa laukuma vai līdzīga izmēra laukuma. Laukums ir ovāls. Galvenais punktu gūšanas veids ir bumbas iesišana starp vārtiem. Spēlē par uzvarētāju tiek pasludināta komanda, kas guvusi vairāk punktu, ja vien netiek izmantoti neizšķirti. Spēlētāji var izmantot jebkuru sava ķermeņa daļu, tomēr pastāv dažādi noteikumi par bumbas pārvietošanu spēles laikā. Austrāliešu futbolā ir atļauts fiziskais kontakts starp spēlētājiem, tiek atļauta roku un visa auguma izmantošana pretinieku traucēšanai.
Šis ir apmeklētākais sporta veids Austrālijā. Ar šo sporta veidu nodarbojas amatieru līmenī arī vairākās citās valstīs. Prestižākās sacensības ir Australian Football League (AFL), kur katra sezona noslēdzas ar finālu. 2013. gada sezonas finālu apmeklēja 100 007 skatītāji, tādējādi tas kļuva par pēdējo desmitgažu apmeklētāko finālu starp sporta veidiem, kuros bijusi uzskaite.
1956. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Melburnā, Austrālijā, austrāliešu futbols tika iekļauts kā demonstrējumu sporta veids.
Sporta veida pirmsākumi ir datējami ar 1858. gadu, nākamajā gadā tikuši izdoti pirmie noteikumi.
Svētais Izidors no Seviljas

Biogrāfija

Svētais Izidors piedzima Spānijas dienvidaustrumos, ap 560. gadu (pēc dažiem avotiem no 566. — 570. gadam), bet viņa ģimene nāca no Kartahenas. Izidora tēvs, ciltstēvi nāk pat no grieķu un romiešu aristrokrātu ģimenēm, bija Kartahenas pilsētas prefekts. Māte, Teodora, bija attāla vestgotu karaļu radiniece. Izidors ģimenē bija jaunākais no četriem bērniem. Viņa brālis Leandrs vēlāk kļuva par Seviljas arhibīskapu un Fulgencijs — Kartahenas un Astihi bīskaps, bet māsa Florentina — vairāku klosteru abate un dzejniece. Pēc tam, kad Kartahenu iekaroja bizantieši, ģimene pārcēlās uz Sevilju. Pēc vecāku nāves, rūpes par Izidora audzināšanu uzņēmās viņa vecākais brālis, Leandrs. Seviljas katedrāles skolā Izidors apguva latīņu, grieķu un ebreju valodas.
2016.—2017. gada KHL sezona

Izslēgšanas kārta

Katrā kārtā sērija tiek aizvadīta līdz kādas komandas četrām uzvarām
Frīdrihs Biders

Dzīvesgājums

Dzimis 1810. gada 9. novembrī Bormaņu muižas (Treppenhof) pārvaldnieka Ernesta Kristiāna Bidera un viņa sievas Amālijas Jakobīnes, dzimušas Štokirhas (Strohkirch), ģimenē. 
Mācījās sava tēvabrāļa Kārļa Johana Bidera vadītajā privātskolā Rīgā (1821-1824), tad Jelgavas ģimnāzijā (1824-1827).    
Studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1828-1834), papildinājās Berlīnes, Halles und Leipcigas universitātēs. Pēc atgriešanās Tērbatā viņu ievēlēja par anatomijas ārkārtas preofesoru un prozektoru. 1837. gadā viņš apprecējās ar Mariju Johannu Rapu. Bija vācbaltiešu studentu korporācijas Curonia biedrs.
1842. gadā viņu ievēlēja par anatomijas profesoru, vēlāk par fizioloģijas profesoru. Izveidoja plašu fiziologu skolu, viņa vadībā aizstāvētas 77 doktora disertācijas. No 1858. līdz 1865. gadam viņš bija Tērbatas Universitātes rektors, pensionējās 1869. gadā.
Miris 1894. gada 22. augustā Tērbatā.
Gomeļas apgabals

Administratīvais iedalījums

Apgabalā ietilpst 1 apgabala pakļautības pilsēta — Gomeļa, kā arī 21 rajons — Akcjabrsku rajons, Brahinas rajons, Budas-Kašaļovas rajons, Čačerskas rajons, Dobrušas rajons, Gomeļas rajons, Hojņiku rajons, Jeļskas rajons, Kaļinkaviču rajons, Karmas rajons, Lojevas rajons, Ļeļčicu rajons, Maziras rajons, Narovļas rajons, Pjetrikavas rajons, Rahačovas rajons, Rečicas rajons, Svjetlahorskas rajons, Vjetkas rajons, Žitkaviču rajons, Žlobinas rajons.
Peļu klijāns

Izplatība

Peļu klijāns ir sastopams lielākajā daļā Eiropas (izņemot Skandināvijas ziemeļus, Islandi un Īriju) un Āzijas. Pamatā tas ir nometnieks, bet no reģioniem, kuros ir auksta un sniegota ziema, peļu klijāns migrē uz Eiropas dienvidiem, Dienvidāziju vai Āfriku.

Latvijā

Latvijā tas ir visbiežāk sastopamais vanagveidīgais putns. Neliela daļa šo putnu pārziemo Latvijā, tomēr lielākais vairākums dodas uz ziemošanas vietām centrālajā un dienvidrietumu Eiropā. Tā kā peļu klijāns ziemot dodas ne pārāk tālu, tad kopā ar cīruļiem tas ir viens no pirmajiem putniem, kas pavasarī atgriežas mājās. Dzīvo vecos un vidēji vecos jauktu koku mežos atklātu vietu un mežmalu tuvumā.

Izskats

Peļu klijāns ir liels vai vidēji liels klijāns. Mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Ķermeņa garums ir 50—57 cm, spārnu izplētums 113—128 cm, svars tēviņiem 525—1180 g, mātītēm 625—1365 g. Apspalvojums var būt dažāds: no tumši brūna līdz gaišam, gandrīz baltam. Tomēr parasti tas ir brūns. Astes un spārnu lidspalvas ar gaišāku šķērssvītrojumu. Vēderpuse gaišāka nekā mugura. Acis brūnas, knābja paugurs un kājas dzeltenas. Peļu klijānam ir raksturīgi plati spārni, kā arī aste ir salīdzinoši īsa un plata.

Uzvedība

Pamatā peļu klijāns ir vientuļnieks, neskaitot ligzdošanas periodu. Migrēšanas laikā tie var apvienoties lielākā barā un ceļot kopā. Lidošana barā nodrošina to, ka peļu klijāni spēj ilgstoši planēt, balstoties uz siltajām gaisa straumēm. Šķērsojot plašāku ūdens klajumu, piemēram, Gibraltāra jūras šaurumu, peļu klijāni paceļas pēc iespējas augstāk un tad ļaujas planēšanai.

Barošanās

Peļu klijāns medī dažādus grauzējus: strupastes, peles, žurkas. Tas medī arī kurmjus, jaunus zaķēnus un trusēnus, putnus, vardes, rāpuļus, kukaiņus un sliekas. Ziemā neatsakās arī no maitas. Medī, vērojot ainavu, no augstākas novērošanas vietas. To bieži var redzēt, sēdam uz kāda staba. Peļu klijāns pārlūko medību teritoriju, arī lēni lidojot vai plivinoties gaisā uz vietas. Kad upuris pamanīts, klijāns sakļauj spārnus un uz to pikē, medījumu satverot asajos nagos uz zemes.

Ligzdošana

Peļu klijāns ligzdot sāk otrajā vai trešajā mūža gadā. Riesta laikā tēviņš mātītei demonstrē savu prasmi veikli lidot. Pāris ligzdu vij galvenokārt bērzos vai priedēs 8—20 m augstumā, bet tas var būt arī kāds cits augsts koks. Ligzdu taisa no sausiem zariem, izklājot ar lapotiem zariņiem, skujkoku dzinumiem, salmiem, sūnām un dzīvnieku vilnu. Vienu un to pašu ligzdu peļu klijāns izmanto daudzus gadus. Dējumā ir 2—3 baltas olas ar dažiem raibumiņiem. Sezonā ir viens perējums. Perēšanas ilgums 32—34 dienas. Pamatā perē mātīte, bet dažkārt to nomaina tēviņš. Mazuļi paliek ligzdā 42—49 dienas. Par tiem rūpējas abi vecāki, kuriem ir dalīti pienākumi: tēviņš medī un pienes barību, mātīte to atdod mazuļiem. Pēc jauno putnu izlidošanas ģimene turas kopā vēl 9—11 nedēļas. Peļu klijāns var nodzīvot līdz 25 gadu vecumam.
Kārlis Georgs fon Zīverss

Dzīvesgājums

Dzimis 1814. gada 31. augustā Bauņu muižā (vācu: Bauenhof) grāfa Paula fon Zīversa (1773-1824) un Katrīnas fon Zīversas, dzimušas fon Gincelas (Katharina v. Günzel a. d. H. Bauenhof, 1792-1845) ģimenē. Mācījās pie vēlākā Bērzaines ģimnāzijas dibinātāja A. Holandera Brenguļos, tad Tērbatas ģimnāzijā. Pēc dienesta Krievijas impērijas armijā (1832-1838) saimniekoja tēva mājās Košķeles muižā (Ostrominsky), vēlāk Bauņu muižā. 1852. gadā apprecējās ar Konstanci Elīzu Katrīnu fon Vulfu (v. Wulf). Savu brīvo laiku viņš veltīja arheoloģisko izrakumu veikšanai netālu no Burtnieku ezera un pie Strantes ezera Smiltenes novadā. No 1871. gada pilnībā nodevās Latvijas vēsturei un arheoloģijai, 1875. gadā iznāca viņa pētījums par Indriķa hronikas ģeogrāfiskajiem aspektiem. 1875. gadā Kārlis Georgs fon Zīverss izdarīja pirmos izrakumus Zvejnieku kapulaukā pie Burtnieku ezera, bet 1876. gadā Āraišu ezera salā, kur konstatēja piecas vai sešas apbūves kārtas, atrada senlietas, taču izrakumu apstākļi bija ļoti neērti - izrakumu laukumos nemitīgi plūda iekšā ūdens, kas nemitīgi bija jāizsmeļ. 1877. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi Cēsu jaunajā pilī. 1877. gadā viņš uzaicināja vācu zinātnieku Rūdolfu Virhovu doties "arheoloģiskā ceļojumā" uz Baltiju, kur izrādīja savus atradumus Āraišu ezerpilī un citur.
Miris Cēsu pilsmuižā 1879. gada 19. jūlijā, apglabāts Mazsalacas kapos.
Routing Information Protocol

Routing Information Protocol (RIP) vēsturiski bija viens no biežāk lietotajiem maršrutēšanas protokoliem. Pārsvarā tas tiek lietots nelielos iekšējos tīklos.
Neskatoties uz to, ka eksistē daudzi citi maršrutēšanas protokoli, kas pārspēj RIP konverģences ātrumā un mērogojamībā (EIGRP, OSPF, IS-IS u.c.), RIP joprojām tiek pielietots, jo to atbalsta daudzas iekārtas un operētājsistēmas un šī protokola konfigurācija ir ļoti vienkārša. RIP priekšteci - protokolu Gateway Information Protocol izstrādāja Xerox PARC kā protokolu kopas PARC Universal Packet sastāvdaļu. Vēlāka šī protokola versija Routing Information Protocol bija iekļauta XNS protokolu kopā.
Pirmā RIP versija, kas atbalstīja IP bija iekļauta BSD UNIX kā routed dēmons. 1988. gadā RIP tika standartizēts ar RFC 1058.
RIP ir distance-vector maršrutēšanas protokols un izmanto Bellmana-Forda algoritmu.
Par metriku tas izmanto lēkumu skaitu hop-count — maršrutētāju skaitu caur kuriem paketei jāiet, lai sasniegtu adresātu. Lēkumu skaita maksimālā vērtība RIP protokolā ir 15. Vērtība 16 nozīmē nesasniedzamu maršrutu. Nelielā maksimālā vērtība samazina maršrutēšanas cilpu rašanās iespējamību, bet arī ierobežo RIP protokola mērogojamību.
RIP izmanto split horizon un holddown mehānismus lai nesūtītu nepareizu maršrutēšanas informāciju un nepieļautu maršrutēšanas cilpas. RIP rotokolā holddown taimeris ir 180 sekundes.
RIP protokols sūta citiem maršrutētājiem pilnu maršrutēšanas informācijas tabulu katras 30 sekundes. Mazā tīkla ar nelielām maršrutēšanas tabulām tas nerada problēmas, bet lielākos tīklos RIP maršrutēšanas jauninājumi var veidot lielu datu apjomu. Mūsdienu RIP realizācijās jauninājumu izsūtīšanas laiks tiek mainīts, lai izvairītos no situācijas, kad maršrutētāji sūta jauninājumus reizē.
Maršrutēšanas informācijas pārraidei RIP protokla datu bloki (PDU) tiek iekapsulēti UDP. RIP izmanto UDP porta numuru 520.
Ir trīs RIP protokola versijas: RIPv1, RIPv2 un RIPng.

RIPv1

RIPv1 ir classful maršrutēšanas protokols, tas neatbalsta VLSM. Šajā versijā nav arī autentificēšanas mehānismu.
RIPv1 izmanto apraides (broadcast) adresi (255.255.255.255) maršrutēšanas informācijas nosūtīšanai.
RIPv1 ir aprakstīts RFC 1058.

RIPv2

RIPv2 tika izstrādāts 1994. gadā. Tā galvenais uzlabojums ir CIDR atbalsts. RIPv2 ir classless maršrutēšanas protokols.
Papildus tika pievienota arī RIPv2 atbalsta arī atklāta teksta autentificēšanu. 1997. gadā tas tika papildināts arī ar MD5 autentificēšanas iespēju (RFC 2082).
Lai samazinātu slodzi tīkla iekārtām, kas nepiedalās RIP maršrutēšanā, RIPv2 izmanto multiraides (multicast) adresi (224.0.0.9) maršrutēšanas informācijas nosūtīšanai.
RIPv2 ir aprakstīts RFC 2453.

RIPng

RIPng ir RIP papildinājums IPv6 atbalstam.
RIPng neatbalsta autentificēšanu. IPv6 vidē to paredzēts darīt ar IPSec.
RIPv2 atbalsta tagus, bet RIPng nē.
RIPv2 pievieno nākamā lēkuma (next hop) adresi katram maršrutam, bet RIPng to nosūta atsevišķi maršrutu kopai.
RIPng ir aprakstīts RFC 2080.
Romans Hajeckis

Biogrāfija

Piedzimis vēsturnieka Aleksandra Hajecka (dzimis 1954.) ģimenē. No piecu gadu vecuma piedalījies šaha turnīros. 2002. gadā ar izcilību beidzis Ļvovas Valsts fiziskās kultūras institūtu un sācis strādāt par Nikolajevas bērnu jaunatnes sporta skolas šaha nodaļas vecāko treneri. Paralēli mācījies Kijevas Nacionālā fiziskās kultūras un sporta universitātes aspirantūrā. Savas trenera karjeras laikā sagatavojis vairākus Ukrainas un Eiropas jauniešu šaha čempionātu laureātus. 2008. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā Hajecka audzēkņi izcīnījuši astoņas medaļas: divas zelta, četras sudraba un divas bronzas. Pazīstamākais viņa audzēknis ir starptautiskais lielmeistars Oleksandrs Bortniks, kas 2014. gadā Durbanā kļuva par Pasaules jauniešu šaha čempionu U18 vecuma kategorijā. 2016. gadā Hajeckis uzvarējis Leonīda Šteina memoriālā.
Dienvideiropa

Dienvideiropa ir Eiropas dienvidu daļa, kurā pēc Eiropas Savienības (ES) ieteiktās definīcijas ietilpst Eiropas Vidusjūras valstis Grieķija, Itālija, Malta, Portugāle, Sanmarīno, Spānija, Vatikāns (Svētais Krēsls), autonomā AK daļa Gibraltārs, kā arī Turcijas Eiropas daļa.
Šim terminam nav skaidras definīcijas un tas var variēt atkarībā no tā vai ģeogrāfiski, kulturāli, lingvistiski vai vēsturiski faktori tiek ņemti vērā. Francijas dienvidi bieži tiek ieskaitīti Dienvideiropā, taču visa Francija reti (no lingvistiski-kulturāla viedokļa) tiek iekļauta šajā reģionā.

Ģeogrāfija

Dienvideiropā ir vairāki vulkāni, tie atrodas Itālijā. Slavenākie no tiem ir Etna, Vezuvs un Stromboli.
Lielākā daļa no valstīm atrodas pie Vidusjūras. Lielākā Vidusjūras sala Sicīlija pieder Itālijai. Lielākā daļa no Itālijas atrodas Apenīnu pussalā.
Egejas jūra ir ļoti bagātīga ar salām; lielākā daļa no tām pieder Grieķijai. Tai pieder vairāk nekā 2000 salu. Lielākā no šīm salām ir Krēta.
Baleāru Salas pieder Spānijai, tās ir tūristu ļoti iecienītas salas. Baleāru salu lielāka ir Palma, kas atrodas Maļorkas salā.
Adrijas jūras austrumu piekrastē atrodas Dalmācija, kas pieder Horvātijai.
Krotes pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 8. oktobrī pagastā izveidoja Krotes ciemu, ko gan 1947. gada 18. novembrī likvidēja, bet 1949. gada 31. decembrī, līdz ar pagasta likvidēšanu, atjaunoja, ciemu iekļaujot Priekules rajonā. Mūsdienās Krotes pagasta teritorija iekļauta Priekules novada Bunkas un Aizputes novada Kalvenes pagastos.
Jānis Opincāns

Biogrāfija

Jānis Opincāns piedzima 1899. gada 25. martā Bērzgales pagasta Micānu ciemā.
Opincāns rakstīja prozu ar pseidonīmu «Mycānu Jōņs» un bija žurnāla «LISMIA» redaktors. 1925. gadā ievēlēts 2. Saeimā no Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (LSDSP) saraksta. No partijas atšķēlās un izveidoja Latgales Sociāldemokrātisko strādnieku un zemnieku partiju un tās frakciju Saeimā. No tās saraksta 1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā. Parlamentā strādāja līdz 1931. gadam.
Miris 1973. gadā Ludzas rajona Mežvidu ciemā. Apglabāts Sila kapos.
Siltumietilpība

Siltumietilpība — fizikāls lielums, kas raksturo to siltuma daudzumu, kas jāpievada ķermenim, lai tā temperatūra palielinātos par vienu kelvinu.
Daudzos svarīgos gadījumos ķermeņa temperatūras paaugstināšanās ir tieši proporcionāla tam pievadītajam siltuma daudzumam un ķermeņa siltumietilpība paliek kā konstants (nemainīgs) lielums. Vispārīgajā gadījumā ķermeņa siltumietilpība var būt atkarīga no ķermeņa stāvokļa parametriem, piemēram, no tā temperatūras vai tilpuma konkrētā brīdī.

Siltumietilpība dažādiem procesiem un vielas stāvokļiem

Siltumietilpība ir definēta kā vielām dažādos agregātstāvokļos (cietiem ķermeņiem, šķidrumiem, gāzēm), tā arī daļiņu grupām, ansambļiem  un kvazidaļiņām (metālu fizikā, piemēram, runa ir par elektronu gāzes siltumietilpību).
Ceļojošais bruņinieks (1982. gada seriāls)

Sižets

Maikls Longs (Michael Long) bija policists un labi veica savu darbu. Taču cilvēki, kuriem viņš uzticējās, viņu nodeva un iešāva tam galvā. Jauno vīrieti izglābj cilvēku komanda, kurus vada smagi slims miljardieris Viltons Naits (Wilton Knight). Maikls izdzīvo, pateicoties metāla plāksnei galvā, kas tikusi ievietota jau laikā, kad Maikls dienēja armijā. Maiklu izdodas izglābt, veicot viņam plastisko operāciju un sagādājot jaunu identitāti. Tagad viņš ir Maikls Naits (Michael Knight), bet Maikls Longs oficiāli skaitās miris. Lai atriebtos pāridarītājiem, aiz kuriem stāv ietekmīgi cilvēki, pēc Viltona nāves Maiklam tiek dots palīgs – melna mašīna, kas būvēta uz Pontiac bāzes. Taču tas nav parasts automobilis. Bez lieliska ātruma šī mašīna (Knight Industries Two Thousand jeb saīsinājumā KITT) aprīkota ar turbostrūklu, kas palīdz lēcienos. Mašīnas virsma ir klāta ar jaunas paaudzes molekulāro savienojumu, kas padara mašīnas virsmu neievainojamu pret jebkāda veida bojājumiem. Turklāt mašīna ir aprīkota ar mākslīgo intelektu – mašīna spēj braukt arī bez šofera, bet tajā ierīkotais dators spēj analizēt apkārtni, rīkoties nestandarta situācijās, runāt un pat jokot.
Pirmajās sērijās Maikls ar KITT atriebjas pāridarītājiem, taču turpinājumā viņus gaida ne mazums citu interesantu, bet arī bīstamu piedzīvojumu.
Mažino līnija

Mažino līnija (franču: Ligne Maginot) bija 20. gadsimta trīsdesmitajos gados izbūvēta nocietinājumu līnija uz Francijas austrumu robežām. Nosaukta par godu Francija kara ministram Andrē Mažino, kas bija viens no šīs līnijas būvniecības iniciatoriem.

Iecere

Līnijas būvniecības ieceri ietekmēja Pirmā pasaules kara pieredze, precīzāk, pozīciju karš, kur būtiska nozīme bija nocietinājumiem. Otrs arguments bija kara radītais demogrāfiskais robs, kas noveda pie grūtībām ar mobilizāciju, jo trūka karavīru iesaucamajā vecumā. Tādēļ tika aizstāvēta ideja par nocietinājumu izbūvi, kas ļautu ar mazāka apjoma karaspēku aizturēt pretinieka uzbrukumu, lai nākamo nedēļu laikā varētu veikt mobilizāciju un karaspēka izvēršanu līdz karam nepieciešamajiem apjomiem. Cits arguments par labu Mažino līnijai bija tas, ka pie Vācijas—Francijas robežas atradās Francijai rūpnieciski nozīmīgi reģioni, kuru krišana pretinieka rokās novestu pie būtiskām ražošanas problēmām. Tomēr starp jaunās paaudzes virsniekiem valdīja noraidoši viedokļi par šādas līnijas būvniecību, piemēram, Šarls de Golls piedāvāja labāk ieguldīt naudu modernu ieroču šķiru (tanku, aviācijas u. c.) attīstībā, tomēr šie viedokļi neguva atbalstu.

Raksturojums

Mažino līnija sastāvēja no dzelzsbetona bunkuriem, no kuriem daļa bija savienoti savā starpā ar tuneļiem un pazemes dzelzceļa līnijām. Tie bija apbruņoti ar lielgabaliem, ložmetējiem. Tāpat līnijā ietilpa ložmetēju ligzdas, drakona zobi, prettanku grāvji u. c. statiskās aizsardzības līdzekļi. Mažino līnija atradās pie Beļģijas, Luksemburgas, Vācijas, Šveices un Itālijas robežām, spēcīgākie nocietinājumi atradās uz Francijas—Vācijas robežas.
Orala

Vēsture

Oralu dibinaja kazaki 1613. gadā, nosaucot to par Žajiku, atvasinot Žajikas upes nosaukumu — tā kazaki sauc Urālas upi. Tāpēc, ka Žajikas kazaki (Urālas kazaki) bija nemiernieku pusē, Stepana Razina un Jemeļjana Pugačova sacelšanās laikā, imperatore Katrīna II 1775. gada 15. janvārī pārsauca Žajikas upi par Urālu un Žajiku par Uraļsku.
Pilsētu iekaroja Pugačovs un tās cietoksnis izturēja aplenkumu no 1773. gada 30. decembra līdz 1774. gada 17. aprīlim. Cara armija komandiera Manzurova vadībā ieņēma pilsētu pēc tam, kad Sergejs Goļicins bija ieņēmis Orenburgu.
1833. gada septembrī Puškins kopā ar draugu Vladimiru Daļu apmeklēja pilsētu, veicot pētījumu savai grāmatai "Pugačova sacelšanās vēsture" un savam romānam "Kapteiņa meita".
Krievijas pilsoņu kara laikā pilsētu aplenca kazahu armija. Tās aizsardzībā piedalījās Mihails Frunze, Vasīlijs Čapajevs un Georgijs Žukovs. Uraļsku pārsauca par Oralu pēc tam, kad Kazahstāna 1991. gadā ieguva neatkarību.

Sports

Pilsētu pārstāv futbola klubs FC Akzhayik.
Izoleicīns

Atrašanās dabā

Izoleicīns ir visu olbaltumvielu sastāvdaļa. Dzīvnieki nespēj paši sintezēt izoleicīnu, bet augi un mikroorganismi to sintezē no pirovīnogskābes un α-ketoglutarāta.