google/wiki40b huggingface dataset:
Vidējais dzenis

Izplatība

Vidējais dzenis sastopams Eiropas centrālajā un dienvidu daļā, no Spānijas ziemeļiem un Francijas austrumos līdz Ukrainai un Rietumkrievijai rietumos, kā arī nelielas populācijas Itālijā. Vienlaidu areāls turpinās pāri Balkānu pussalaem līdz Grieķijai un tālāk uz austrumiem Turcijā, Aizkaukāzā un Irānas rietumos. Pēdējās desmitgadēs Eiropas izplatības areāls ievērojami paplašinājies uz ziemeļaustrumiem, sasniedzot Latviju un Igaunijas dienvidu daļu. Savukārt Eiropas ziemeļu daļā - Lielbritānijā, Skandināvijā, Dāniju ieskaitot, vidējais dzenis nav sastopams, lai gan 1980. gados tas ir ligzdojis Zviedrijā.

Latvijā

Vidējais dzenis Latvijā ienācis pēdējo 40 gadu laikā, lai gan pirmo reizi Latvijā konstatēts 1923. gadā Pilsblīdenē, tagadējā Brocēnu novada teritorijā. Otrais pierādītais novērojums bijis tikai 1979./80. gadu ziemā. Šobrīd vidējais dzenis Latvijā ir samērā parasts ligzdotājs un nometnieks, tomēr tā izplatība ir samērā nevienmērīga, jo neapdzīvo skuju koku mežu masīvus. Tas mājo platlapu un jauktu koku mežos ar veciem lapu kokiem, īpaši ozoliem. Visbiežāk sastopams vecos muižu parkos, vecu koku grupās pie viensētām. Pēdējos desmit gados to skaits ir pieaudzis vairāk kā par 30%.

Izskats un īpašības

Vidējais dzenis ir vidēji liels punts, nedaudz mazāks par dižraibo dzeni. Tā ķermeņa garums ir 19—22 cm, spārnu izplētums 33 – 34 cm, svars 50—85 g.
Vidējā dzeņa apspalvojums mugurai un spārniem ir līdzīgs dižraibajam dzenim. Tas ir melni-balti raibs, bet salīdzinoši ar lielākiem baltajiem laukumiem spārnu platākajā daļā. Galvas virsa abiem dzimumiem sarkana un satraukumā vidējais dzenis var uzbozt nelielu cekulu. Seja gandrīz balta. Vēders iedzeltens ar gareniskiem sīkiem raibumiem, zemaste netīri rozā. Galvas melnais svītrojums vienkāršāks nekā dižraibajam dzenim, ar mazāk melnajām šķērssvītrām. Atšķirībā no dižraibā dzeņa, kura jaunajiem putniem arī ir sarkana galvas virsa un rozīgas zemastes spalvas, vidējam dzenim nav melnās, ūsām līdzīgās joslas, kas dižraibajam dzenim sākas uzreiz pie knābja.

Uzvedība un barība

Vidējais dzenis pamatā sastopams platlapu un jauktu koku mežos. Tas ir nometnieks un ziemo ligzdošanas areālā. Vidējais dzenis barojas ar dažādiem kukaiņiem, kas tiek meklēti gan uz koku stumbru, zaru un lapu virsmas, gan kaļot mīkstus, trupējošus stumbrus un meklējot kukaiņus koksnes iekšpusē. Tas barojas arī ar sēklām un mīkstiem augļiem.

Ligzdošana

Sezonā vidējam dzenim ir viens perējums. Ligzdošanai tiek izkalts dobums kādā mīkstākā kokā, visbiežāk trupējošā. Tas parasti atrodas 1,25 - 4,5 metru augstumā no zemes. Dobuma dziļums ir apmēram 35 cm, ieejas caurma diametrs - 5 cm. Dējumā ir 4 - 7 baltas olas. Perē abi vecāki. Inkubācijas periods ilgst 11 - 14 dienas. Jaunie putni ligzdu pamet, sasniedzot 22 - 23 dienu vecumu.
Dienvidu tropu loks

Dienvidu tropu loks — viena no piecām galvenajām paralēlēm, kas atzīmētas uz Pasaules kartes. Tas atrodas 23° 26′ 22″ uz dienvidiem no ekvatora. Šis loks ir ievērojams ar to, ka tas ir tālākā vieta uz dienvidiem, kur Saule dienas vidū var atrasties 90° augstumā virs horizonta, t.i., tieši virs galvas. Šādā gadījumā priekšmetiem un mājām nav ēnu, šis brīdis ilgst pavisam neilgu laiku un tikai vienu reizi gadā, decembrī.
Tādos pašos ziemeļu platumos atrodas arī Ziemeļu tropu loks. Visa teritorija, kas atrodas uz dienvidiem no dienvidu tropu loka un līdz dienvidu polārajam lokam, ir mērenā josla ar mērenu klimatu.
Dienvidu tropu loka atrašanās vieta ir mainīga, jo tas atkarīgs no Zemes ass slīpuma, kurš savukārt mainās sarežģītas Zemeslodes kustības dēļ.
Dzeltenpieres jakāns

Izskats un ieradumi

Dzeltenpieres jakānam kā visiem jakāniem ir garas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem, kas ļauj tam pārvietoties pa peldošu ūdensaugu lapām. Mātītes ievērojami lielākas par tēviņiem. Ķermenis vidēji liels; apmēram 17—23 cm, svars mātītēm apmēram 145 g, tēviņiem 87 g. Dzeltenpieres jakānam uz pieres ir koši dzeltena sekste, kas vizuāli pagarina knābja pamatni. Knābis ir ass, vidēji garš, dzeltens. Jakāna apspalvojums ir kastaņbrūns, kakls, pleci, vēders melns. Spārnu lidspalvas ir zaļgandzeltenā krāsā, bet to var redzēt tikai lidojumā, kad spārni ir izplesti. Kājas pelēkdzeltenā krāsā.
Panamā dzīvo gan sarkanpieres jakāns, gan dzeltenpieres jakāns. Abus var atšķirt tikai pēc pieres sekstes krāsas. Sarkanpieres jakānam tā ir koši sarkana, dzeltenpieres jakānam dzeltena. Abu sugu jaunie putni izskatās vienādi, jo sekstes tiem vēl nav attīstījušās.
Jakāns barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām, jebko, ko var atrast uz un ap ūdensaugiem. Tas ne tikai uzlasu visu, kas atrodams uz lapām, tās mēdz lapas apgriezt riņķī un pārmeklēt arī no otras puses. Jakāns ir lielisks peldētājs un nirējs. Sausās sezonas laikā jakāni uzturas mitru vietu tuvumā, brienot un pārmeklējot dubļus un dūņas.

Reprodukcija

Lai arī apspalvojums tēviņiem un mātītēm ir vienāds, mātītes ir daudz lielākas par tēviņiem. Mātītēm ir dominantā loma jakānu attiecībās. Katrai mātītei ir sava teritorija, kura tiek aizsargāta no citām mātītēm. Cīņas var būt ļoti agresīvas. Savā teritorijā mātīte pārojas ar vairākiem tēviņiem, bet ne vairāk par četriem. Tēviņš uz ūdens iekārto peldošu ligzdu, mātīte tajā iedēj 4 melni iesvītrotas, brūnas olas. Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī viņš aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas. Ja olas vai cāļi kādam no tēviņiem aiziet bojā, mātīte ligzdā iedēj nākamās olas. Tikko izšķīlies no olas, cālēns uzreiz spēj staigāt un meklēt barību.
Ja kādu iemeslu dēļ mātīte iet bojā, viņas teritoriju pārņem jauna mātīte. Tādā gadījumā vecās mātītes cālēniem draud briesmas, jo tos var nogalināt jaunā teritorijas saimniece, kas nogalināto cāļu vietā tēviņam ligzdā izdēj jaunas olas. Tēvs par saviem cālēniem rūpējas 2 mēnešus, mācot meklēt barību uz lapām un zem lapām. Kad cālēni paaugas, tie cāļa pūkas tiek nomainītas pret pieaugušu putnu spalvām, bet jaunie putni ir balti ar kastaņbrūnu muguru, spārniem un galvas virspusi. Tiem nav arī dzeltenās sekstes.
Rīgas 89. vidusskola

Vēsture

Rīgas 89. vidusskola tika dibināta 1978. gadā kā Rīgas 2. pagarinātās dienas astoņgadīgā skola.  Skolēni mācījās latviešu un krievu plūsmās. 1985. gadā to pārveidoja par Rīgas 89. vidusskolu.
Šrilankas zilā žagata

Izskats un īpašības

Šrilankas zilā žagata ir vienā augumā ar Eiropas žagatu (Pica pica), sasniedzot 40—47 cm, svars ap 200 g. Tās ķermeņa, plecu un astes apspalvojums ir zils, bet galva, kakls, krūtis un spārni ir sarkani vai sarkanbrūni. Astes gals balts. Kājas un knābis sarkans, kā arī āda ap acīm ir sarkana. Jaunie putni nav tik koši kā pieaugušie indivīdi: zilais tonis ir pelēcīgs, un āda ap acīm ir brūna. Šrilankas zilā žagata daudz pļāpā un spēj atdarināt citu putnu balsis.

Uzvedība

Šrilankas zilā žagta ir sabiedrisks putns un veido nelielus barus, kas sastāv no 6—7 putniem. Tā ir visēdāja un barojas ar vardēm, ķirzakām, kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kā arī ar augļiem un ogām. 
Par ligzdošanas ieradumiem zināmi tikai daži fakti. Ligzdu Šrilankas zilā žagata būvē kādā kokā vai krūmā, tai ir bļodas forma. Abi dzimumi piedalās ligzdas būvniecībā un putnēnu audzināšanā, bet olas perē tikai mātīte. Dējumā parasti ir 3—5 olas. Tās ir baltas ar brūniem raibumiem.
Starptautiskā fonētiskā asociācija

Starptautiskā fonētiskā asociācija (angļu:International Phonetic Association, IPA: [ði ɪntəˈnæʃənəl fəˈnɛtɪk əsoʊsiˈeɪʃn] (IPA), franču: L'Association Phonétique Internationale (API)) ir organizācija, kas veicina fonētikas zinātniskos pētījumus un dažādus šīs zinātnes praktiskos pielietojumus. Asociācijas lielākais ieguldījums zinātniskajā sabiedrībā ir Starptautiskais fonētiskais alfabēts - visu valodu fonētiskā attēlojuma pieraksta standarts. Abreviatūra IPA tiek lietota gan asociācijai, gan alfabētam. Asociācija publicē "Starptautiskās fonētiskās asociācijas žurnālu" (Journal of the International Phonetic Association).

Vēsture

1886. gadā neliela grupa franču un britu valodu pasniedzēju franču lingvista Pola Pasī (Paul Passy) vadībā nodibināja biedrību, kuras mērķis bija veicināt fonētiskā pieraksta lietošanu skolās, lai palīdzētu bērniem apgūt reālistisku svešvalodu izrunu, kā arī palīdzētu jaunāko bērnu lasītapmācībā. Šī grupa pati sevi sauca par Fonētikas skolotāju asociāciju (Dhi Fonètik Tîtcerz' Asóciécon). 1889. gada janvārī asociācijas nosaukums tika mainīts uz Dzīvo valodu profesoru fonētikas asociācija (L'Association Phonétique des Professeurs de Langues Vivantes), bet 1897. gadā - Starptautiskā fonētiskā asociācija (L'Association Phonétique Internationale).
Asociācijas lielākā ietekme pasniedzēju aprindās un kuplākais dalībnieku sastāvs bija ap 1914. gadu, kad tās sastāvā bija 1751 biedrs no 40 valstīm. 1.Pasaules karš un tā sekas stipri iedragāja asociācijas aktivitātes un žurnāls atjaunoja regulāras publikācijas tikai 1922. gadā.

Alfabēta izveide

Grupas sākotnējais mērķis bija izveidot tādu fonētisko simbolu kopumu, kas derētu dažādām izrunām. Respektīvi, lai katrai valodai būtu alfabēts, kurš detaļās atbalstītu šīs valodas skaņas. Vēlāk tika izlemts, ka tam jābūt universālam alfabētam, kur katram simbolam atbilstu viena skaņa dažādās valodās. Alfabēta izveide raiti progresēja līdz 20.gadsimtam. Kopš tā laika ir veikti vairāki alfabēta grozījumi, ko noteica fonētikas zinātnes attīstība.

Eksaminācijas

Asociācija kopš 1908. gada rīko eksāmenus fonētikā, piešķirot Kompetences sertifikātu (Certificates of Proficiency) angļu, franču un vācu valodas fonētikā.
Bernards Bolcāno

Dzīvesgājums

Dzimis Prāgā katoļu garīdznieka ģimenē. 1796. gadā iestājās Prāgas Universitātē. 1804. gadā kļuva par katoļu priesteri. 1818. gadā — par Prāgas Universitātes Filozofijas fakultātes dekānu. 1819. gadā pacifistisko uzskatu dēļ tika izslēgts no universitātes. Atlikušo mūža daļu pavadīja lauku apvidū (uz dzīvi Prāgā atgriezās 1842. gadā), nodarbojoties ar matemātikas un filozofijas pētījumiem, publicējot tos mazpazīstamos izdevumos. Viens no pazīstamākajiem Bolcāno darbiem "Bezgalības paradoksi" (Paradoxien des Unendlichen) tika publicēts jau pēc Bolcāno nāves. Šo darbu vēlāk augstu vērtēja Čārlzs Pīrss, Georgs Kantors un Rihards Dēdekinds.
Hercogs

Erchercogs

Erchercogs (vācu: Erzherzog, angļu: Archduke) - rangā zemāks par kūrfirstu un karali, taču augstāks par hercogu. Pirmo reizi tituls pieminēts Austrijas hercoga Rūdolfa IV (1358.-1365.) izveidotajā it kā 1156. gadā Vācu nācijas sv. Romas impērijas imperatora Fridriha I Barbarosas Austrijas hercogiem piešķirtajā privilēģiju sarakstā „Privilegium Maius”. Kaut arī imperators to neatzina, jau Austrijas hercogs Ernsts (1406.-1424.) sāka dēvēties par "erchercogu". Oficiāli tituls tika atzīts ap 1458. gadu, kad imperators Fridrihs III to piešķīra savam jaunākajam brālim Albrehtam VI. Sākot ar XVI gs. titulu sāka izmantot ne tikai Austrijā, bet arī citos Habsburgu dinastijas karaļnamos, lai nošķirtu karaliskās asins prinčus un princeses no nekaraliskiem hercogiem.

Lielhercogs

Lielhercogs — (vāc. Großherzog, angl. Grand duke) absolūti suverēns monarhs, pēc ranga līdzvērtīgs lielkņazam un karalim (ja vien šis lielhercogs nav kāda karaļa vasalis). Pirmais šādu titulu no pāvesta Pija V saņēma Florences hercogs Kozimo I dei Mediči 1569. gadā. Pēc Vīnes kongresa šis tituls piederēja Hesenes, Badenes, Saksijas-Veimāras, Mēklenburgas-Švērīnas, Mēklenburgas-Štrēlicas, Oldenburgas, Luksemburgas hercogiem, Prūsijas karalim kā Lejasreinas un Poznaņas lielhercogam, Austroungārijas imperatoram kā Krakovas lielhercogam.

Hercogi Latvijā

Pirmo reizi Latvijas vēsturē hercoga tituls lietots Indriķa Livonijas hronikas tekstā, vēstot par zemgaļu hercoga Viestura (Viesthardus, dux Semigallorum) pret Gaujas līviem vērsto 1205. gadā noslēgto militāro savienību ar Livonijas bīskapu Albertu. Pēc Zemgales valsts pakļaušanas šo titulu lietoja arī Lietuvas dižkunigaitis Ģedimins kādā 1323. gada dokumentā sevi dēvēja par Zemgales kņazu un hercogu (princeps et dux Semigallie). Pēc Livonijas ordeņa padošanās un Viļņas ūnijas noslēgšanas 1561. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieks Sigismunds II Augusts piešķīra Livonijas ordeņa mestram hercoga titulu ((latīņu: Deo Gracia in Livonia, Curlandiae et Semigalliae Dux, vācu: Von Gottes Gnaden in Liefland, zu Curland und Semgallen Herzog). Hercogistes pēdējais hercogs Pēteris Bīrons pēc trešās Polijas dalīšanas 1795. gada 28. martā atteicās no troņa un titula par labu Krievijas impērijai, tomēr viņa pēcteči saglabāja mantojamu prinča titulu. Kad 1918. gada 22. septembrī tika proklamēta Apvienotā Baltijas hercogiste, tās hercoga kronis tika piedāvāts Mēklenburgas hercogam Ādolfam Frīdriham.
Saržokļaiņi

Morfoloģija

Ķermenis izstiepts, bultveidīgs, puscaurspīdīgs, nesegmentēts; 3 mm — 12 cm garš. Tiem ir sānu (1-2 pāri) un astes spuras. Celoms (ķermeņa dobums) sadalīts ar iekšējām šķērseniskām septām galvas, ķermeņa un astes nodalījumos. Uz galvas ir sirpjveida sari (no tā cēlies nosaukums), kas kalpo barības satveršanai. Miera stāvoklī tie ir cieši piekļauti pie galvas. Galvas trešā daļa ir apklāta ar ādas kroku — kapuci, kas pārvietošanās laikā piesedz tvērējsariņus.

Ekoloģija

Saržokļaiņi ir brīvi peldoši jūras organismi, kas galvenokārt sastopami okeāna virspusē. Tie pārvietojas izlokot ķermeni pārmaiņus uz augšu un leju. Sānu spuras turklāt paliek nekustrīgas un kalpo līdzsvaram, kā arī kustības virziena maiņai. Reizēm saržokļaiņi piestiprinās pie dažādiem ķermeņiem ar ādas gļotu dziedzeru izdalījumiem.
Tie ietilpst planktona sastāvā, skaita ziņā atpaliekot tikai no airkājvēžiem. Saržokļaiņi ir plēsēji, kam ir liela nozīme jūras ekosistēmās. Tie barojas ar sīkiem mikroplanktona augiem un dzīvniekiem (diatomejas, infuzorijas, airkājvēžiem), reizēm arī no lielāka laupījuma — zivju kāpuriem, sīkām medūzām vai citiem saržokļaiņiem. Laupījuma satveršanai izmanto galvas sānos esošos sariņus. Dažas sugas izdala neirotoksīnus. Saržokļaiņiem ir receptori, kas ļauj sajust citu organismu radītās ūdens kustības. Saržokļaiņi savukārt kalpo par barību daudzām zivīm un citiem jūras organismiem.

Vairošanās

Saržokļaiņi ir hermafrodīti, olnīcas tiem atrodas ķermeņa nodalījumā, bet sēklinieki — astes nodalījumā. Domājams, ka dažas sugas spēj pašapaugļoties. Apaugļošanās ir iekšēja. Apaugļotās olas attīstās mātītes ķermenī, tiek piestiprinātas pie zemūdens augiem, vai arī iznērstas ūdenī.
Vladimirs Gomanovičs

Piemiņa

Kanālmalas apstādījumos starp Bastejkalnu un Raiņa bulvāri atrodas akmens ar uzrakstu Vladimira Gomanoviča piemiņai. 1991. gada barikāžu muzejā atrodas vitrīna ar milicijas leitnanta Vladimira Gomanoviča formas tērpu. 
Pēc 1991. gada barikāžu dalībnieku atbalsta fonda ierosinājuma Vladimira Gomanoviča ģimenes locekļiem piešķīra Latvijas Republikas pilsonību. Ar Iekšlietu ministra Daiņa Turlā pavēli 1996. gada 18. janvārī viņa atraitnei Natālijai Gomanovičai piešķīra naudas pabalstu.

Apbalvojums

2010. gadā par sevišķiem nopelniem Latvijas valsts neatkarības aizstāvēšanā Vladimiru Gomanoviču pēc nāves apbalvoja ar Viestura ordeni un atzina par Viestura ordeņa lielkrusta komandieri. Valsts prezidents Valdis Zatlers ordeni nodeva glabāšanā viņa tuviniekiem.
Javornīka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1290. gadā. Vēsturisks sudraba un dzelzs ieguves centrs. Vislielāko uzplaukumu piedzīvoja 18. gadsimta otrajā pusē. Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Jauerniga (vācu: Jauernig). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.

Cilvēki

Pilī pie Javornīkas no 1771. līdz 1773. gadam dzīvoja austriešu komponists Kārlis Diterss fon Ditersdorfs (Carl Ditters von Dittersdorf, 1739-1799), un radīja šeit daudzus no saviem darbiem. 1856/57. gadā pilī uzturējās vācu rakstnieks Jozefs fon Eihendorfs (Joseph von Eichendorff, 1788-1857).
Aleksandra Švedova

Biogrāfija

Maskavas šaha skolas audzēkne. 2016. gadā uzvarējusi Maskavas un Krievijas jauniešu šaha čempionātos meitenēm U9 vecuma grupā. 2017. gadā bijusi labākā Krievijas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U11 vecuma grupā.
Pārstāvējusi Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielākos panākumus guvusi 2016. gadā, kad Prāgā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U8 vecuma grupā. 2016. gadā uzvarējusi Eiropas skolnieku šaha čempionātā meitenēm U9 vecuma grupā. 2016. gadā uzvarējusi Eiropas jauniešu čempionātā ātrajā šahā meitenēm U8 vecuma grupā. 2018. gada augustā Rīgā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā G10 vecuma grupā. 2019. gada augustā Bratislavā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā G12 vecuma grupā.
Miza

Miza ir kokaugu ārējais segaudu slānis. Tā aizsargā augu no izžūšanas, ārējās vides faktoriem un parazītiem. Jēdzienu "miza" var attiecināt uz visiem kambija slāņiem. Ārējā mizā pārsvarā ietilpst miruši audi.
Lietas un izstrādājumi, kuru izgatavošanā tiek izmantota kāda auga miza: krēsli, sienas segums, garšvielas un citas pārtikas piedevas, latekss, zāles, ķīmiskas vielas un korķi. No koka mizas izgatavo kanoe laivas. Tā ir labs materiāls mulčēšanai.

Mizas plīsumi

Mizas plīsumi (ang. - Frost cracks) var veidoties augiem, kam ir salīdzinoši plāna mizu un izpaužas, kā lieli vertikāli plīsumi. Plīsumi veidojas visbiežāk ziemas beigās un pavasara sākumā. To veidošanās pamatā ir strauja ūdens izplešanās un saraušanās mizas slāņos. Lielākiem kokiem plīstot mizai var dzirdēt brakšķēšanu. Veicinošie faktori - temperatūras svārstības, vējš, slikta augsnes drenāža, iepriekšējas traumas mizā.
Pagājušo gadu vēsture

Pagājušo gadu vēsture arī Nestora hronika vai Pagājušo laiku stāsts (baznīcslāvu: Повѣсть времяньныхъ лѣтъ) ir senkrievu hronika par notikumiem Senajā Krievzemē un apkārtējās valstīs no 852. līdz 1117. gadam.

Tapšana

Ilgu laiku tika uzskatīts, ka Pagājušo gadu vēstures autors ir Kijevas Pečoru klostera mūks Nestors, un tāpēc to historiogrāfijā dēvēja par Nestora hroniku. Vēlāk noskaidrots, ka Nestors tikai apkopojis un rediģējis vairākas senākas hronikas. Šo darbu viņš veicis ap 1113. gadu, izmantojot Kijevas Pečoru klosterī glabājušos 1093. gadā sastādītu senāku hroniku — tā saukto Pirmhroniku (Начальная летопись), kā arī citus senās Krievzemes un Bizantijas rakstītos avotus. Senākās daļas sastādīšanai Nestors izmantojis bizantiešu autora Georgija Hamartolas hroniku, kas senkrievu valodā pārtulkota jau 10.—11. gadsimtā, 10. gadsimta krievu—bizantiešu līgumus, 11. gadsimtā senkrievu valodā pārtulkoto bizantiešu hronogrāfu (vēsturisku apcerējumu krājumu), kas papildināts ar faktiem par Krievzemes vēsturi, svēto dzīves aprakstus un citus materiālus. Rakstīto avotu ziņas Nestors papildinājis arī ar mutvārdu tradīcijā atrodamajām ziņām. Hronika sastādīta labvēlīgi toreizējam Kijevas kņazam Svjatopolkam Izjaslavičam.

Hronikas pārveidošana

Vēlākie kņazi centās hroniku pārveidot atbilstoši savām politiskajām interesēm. 1116. gadā Kijevas lielkņaza Vladimira Vsevolodoviča Monomaha uzdevumā hroniku pārstrādāja Mihailovskas Vidubickas klostera igumens Silvestrs. Divus gadus vēlāk tika sagatavota vēl trešā hronikas redakcija. Šīs senākās, tāpat kā vēlākās hronikas redakcijas nav saglabājušās.
Sākotnējā hronikas teksta restaurēšanai galvenokārt izmantotas divas 14. gadsimta hronikas — Laurentija hronika (Лаврентьевская летопись) un Hipatija hronika (Ипатьевская летопись). Mūks Laurentijs vadīja Suzdaļas kņaza Dmitrija Konstantinoviča uzdevumā izveidotu pārrakstītāju grupu, kura 1377. gadā hroniku pārrakstīja no kāda 1305. gadā izgatavota noraksta. Savukārt Hipatija hronika savu nosaukumu ieguvusi no Hipatija klostera Kostromā, kurā šis noraksts glabājies. Tās sarakstīšanas laiks ir 15. gadsimta sākums.
Savukārt 13. gadsimtā tapušo Radvilu hroniku 15. gadsimtā pārrakstījis kāds Lietuvas dižkunigaitijas pareizticīgais mūks.

Nozīme Latvijas vēsturē

No Latvijas vēstures viedokļa darbs ir interesants ar to, ka Nestora hronika, blakus Rimberta („Svētā Ansgara dzīve”) un Bartolomeja Angļa vēstījumiem, ir viens no hronoloģiski senākajiem avotiem, kas sniedz ziņas par tagadējo Latvijas teritoriju un to apdzīvojušo cilšu uzskaitījumu — zemgaļi, kurši, latgaļi un līvi (lībieši). Tāpat būtiska ir norāde, ka daļa šo tautību atradās meslu atkarībā no Krievzemes kņaziem. Tas ir vienīgais rakstu avots, kas uzrāda iespaidīgo Polockas kņaza sakāvi Zemgalē, kas bija lielākie senkrievu kņazu zaudējumi kaujā līdz pat 13. gadsimtam.
Javas seskāpsis

Izskats un īpašības

Javas seskāpsis ir maza auguma āpsis. Tā ķermeņa garums ir 33—44 cm, astes garums 15–23 cm, svars 1—2 kg. Visas seskāpšu sugas ārēji izskatās ļoti līdzīgas, tām nedaudz atšķiras tikai melnbaltās svītras uz sejas un muguras. Tos ir grūti atšķirt pēc ārējā izskata. Seskāpsim, salīdzinot ar pārējiem āpšiem, ir slaidāks, garāks ķermenis, smalkāki kauli, bet kājas īsas kā jau sermuļu dzimtas dzīvniekam. Purns garš, smails, atgādina seska purniņu, tādēļ šie āpši ir ieguvuši savu nosaukumu. Seskāpša seja nav tik plata kā pārējiem āpšiem, tā ir konusveidīga. Aste ir gara un kupla. Ķepas platas, ar spēcīgiem nagiem, kas piemēroti zemes rakšanai. Starp pirkstiem ir daļēji attīstīta peldplēve.
Kažoks ir biezs, ar īsu matojumu. Kažoka krāsa pelēka vai pelēkbrūna. Atšķirībā no Birmas seskāpša Javas seskāpša galva ir melna ar nelieliem, baltiem laukumiņiem virs acīm un uz pieres. Pakakle un zods Javas seskāpsim ir balta, degungals un pēdu apakšas rozā. Aste tumša, ar baltu astes galu. Uz galvas sākas koša, bieza, balta svītra un, šķērsojot visu ķermeni, beidzas pie astes pamatnes. Svītra virzienā uz asti paliek arvien šaurāka un vizuāli izzūd.
Uguņošana

Uguņošana ir spožu krāsainu sprāgstošas pirotehnikas izstrādājumu dedzināšana svētkos. Uguņošana var būt gan haotiska (bez noteikta scenārija), gan arī ar scenāriju (tie tiek saukti par uguņošanas priekšnesumiem). Uguņošanā izmantotā pirotehnika var degt ar liesmu, kā arī var būt ar dzirksteli dažādās krāsās, piemēram, sarkanā, oranžā, dzeltenā, zaļā, zilā, violetā, sudraba un zelta krāsā.
Uguņošana tiek praktizēta visā pasaulē, bieži tas ir kādu kultūras vai reliģisku svētku centrālais notikums. Senākā zināmā uguņošana notikusi Ķīnā 7. gadsimtā, kur tā arī tika izgudrota. Uguņošana pieder pie Ķīnas kultūras, un laika gaitā tā izplatījās citās kultūrās un sabiedrībās. Ķīna ir arī pasaulē lielākais uguņošanā izmantojamās pirotehnikas ražotājs un eksportētājs.
Aleksandrs Burmistrovs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Burmistrovs sāka 2008.—09. gada sezonā, kad aizvadīja savu debijas spēli KHL kluba Kazaņas "Ak Bars" rindās. Iepriekšējās divas sezonas hokejists bija aizvadīja kluba otrajā sastāvā Krievijas Augstākajā līgā.
2009.—10. gada sezonu uzbrucējs aizvadīja Ontārio hokeja līgas klubā Berijas "Colts", taču 2010.—11. gada sezonu aizvadīja jau NHL kluba Atlantas "Thrashers" vienībā. 2011. gada vasarā kopā ar franšīzi Burmistrovs pārcēlās uz Vinipegas "Jets", tās rindās aizvadot nākamās divas sezonas. 2012.—13. gada sezonā "Jets" sastāvā Burmistrovs gan aizvadīja vien 44 spēles.
2013. gada jūlijā Burmistrovs noslēdza divu gadu līgumu ar Kazaņas "Ak Bars". 2013.—14. gada sezonā ar 38 punktiem viņš bija "Ak Bars" rezultatīvākais spēlētājs. 2015. gada vasarā noslēdza divu gadu līgumu ar Vinipegas "Jets" un atgriezās NHL. 2017. gada janvāra sākumā tika aizmainīts uz Arizonas "Coyotes", taču jūlijā noslēdza viena gada līgumu ar Vankūveras "Canucks".
Krievijas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu.