google/wiki40b huggingface dataset:
Melodifestivalen

Melodifestivalen (latviešu: Melodiju festivāls) ir ikgadējs mūzikas konkurss, kuru organizē zviedru sabiedriskās raidorganizācijas Sveriges Television (SVT) un Sveriges Radio (SR). Tajā tiek noteikts, kurš pārstāvēs valsti Eirovīzijas dziesmu konkursā un šis konkurss ir organizēts gandrīz katru gadu kopš 1959. gada. Kopš 2000. gadā Melodifestivalen ir skatītākais raidījums Zviedrijā; tas tiek pārraidīts arī radio un internetā.
Pēters Fošbergs

Spēlētāja karjera

Savu pirmo sezonu NHL viņš uzsāka 1994. gadā Kvebekas "Nordiques" rindās, kas nākamajā sezonā jau bija mainījis īpašnieku un arī nosaukumu, pārtopot par Kolorādo "Avalanche". Tā rindās Fošbergs aizvadīja deviņas sezonas, divreiz izcīnot arī Stenlija kausu. 2006.—07. gada sezonā Forsbergs spēlēja Nešvilas "Predators" rindās, bet pēc tās kļuva par brīvo aģentu, spēlējot Zviedrijas Elitsērijas klubā MoDo Hockey, kā arī apgalvojot, ka NHL vairs neatgriezīsies. 2008. gada 25. februārī Fošbergs parakstīja līgumu ar "Avalanche" līdz sezonas beigām.
No 2008. līdz 2010. gadam traumu nomocītais uzbrucējs spēlēja MODO rindās, taču 2010.—11. gada sezonā aizvadīja divas spēlēja "Avalanche" rindās, ar tām arī noslēdzot savu profesionāļa karjeru.
1996. un 2001. gadā, spēlējot Kolorādo, viņš izcīnīja Stenlija kausu. 1995. gadā ieguvis Kaldera balvu, tā tiek pasniegta labākajam NHL debitantam. Piedalījies piecās NHL visu zvaigžņu spēlēs. 2002.—2003. gada sezonā ieguvis arī Ārta Rosa un Harta balvas. Četras reizes ieguvis arī Vikinga balvu, kura tiek pasniegta katras sezonas labākajam zviedram NHL.
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā piedalījies piecos Pasaules čempionātos, divreiz izcīnot zelta medaļu, bet trīsreiz - sudraba medaļu. Četras reizes piedalījies arī Olimpiskajās spēlēs (1994., 1998., 2006., 2010.), 1994. un 2006. gadā izcīnot zelta medaļas. 1996. un 2004. gadā piedalījies arī Pasaules kausa izcīņā, 1996. gadā izcīnot bronzas medaļu. Viņš piedalījies arī divos Pasaules čempionātos junioriem.
Aleksandrs Petrovs (cīkstonis)

Biogrāfija

Aleksandrs Petrovs dzimis Jeļecā, kas tolaik bija Orlas guberņas pilsēta. Beidzis Maskavas 2.  ģimnāziju, mācījies Maskavas Universitātē, pēc tam Sanktpēterburgas Kara medicīniskā akadēmijā. Bijis vispusīgs sportists, nodarbojies vingrošanu, peldēšanu, ātrslidošanu, slēpošanu, vieglatlētiku, riteņbraukšanu un citiem sporta veidiem. 19. gadsimta 90-gados Krievijā populāra kļuva grieķu-romiešu cīņa. Sanktpēterburgas atlētu biedrībās manēžā cīņā trenējās arī Petrovs. 
Cara valdība neatbalstīja Krievijas sportistu dalību Londonas olimpiādē un Sanktpēterburgas sporta mecenāti par saviem līdzekļiem nosūtīja uz Londonu piecus sportistus, to skaitā divus cīkstoņus Aleksandru Petrovu un Nikolaju Orlovu. Šie abi cīkstoņi olimpiādē izcīnīja sudraba medaļas. 
Turpmākajos gados Petrovs vadīja vingrošanas un anatomijas kursus vairākos Sanktpēterburgas institūtos, turpinot iesaistīties tiesu medicīnā. Padomju laikā viņš kļuva par Sanktpēterburgas kara akadēmijas profesoru.
1938. gadā Petrovam saasinājās iedzimta asinsvadu slimība, viņam veica labās kājas amputāciju. Aleksandrs Petrovs nomira 1941. gada februārī.
Mencas

Sistemātikas izmaiņas

Nesenā pagātnē mencu ģintī tika izdalīta vēl ceturtā suga — Grenlandes menca (Gadus ogac), bet ģenētiskajos pētījumos atklājies, ka tā ir Klusā okeāna mencas (Gadus macrocephalus) pasuga.

Baltijas jūrā un Latvijā

Baltijas jūrā pie Latvijas krastiem sastopama viena mencu ģints zivju suga — Atlantijas menca (Gadus morhua) jeb Baltijas menca (Gadus morhua callarias), kas ir Baltijas jūrā dzīvojoša Atlantijas mencas pasuga.

Kopīgās īpašības

Mencas ir liela auguma zivis. Lielākā ne tikai ģintī, bet visā mencu dzimtā ir Atlantijas menca, kuras ķermeņa garums var sasniegt 200 cm, svars 96 kg. Mazākais ģintī ir mintajs (Gadus chalcogrammus), kura ķermeņa garums var sasniegt 91 cm, svars 3,9 kg.
Visas mencu sugas ir jūras zivis, kas uzturas līdz 800—1000 m dziļumam, kur ūdens temperatūra ir 0—14 °C un sāļums 11—35 PSV. Baltijas jūrā un piekrastēs mencas uzturas arī seklākās vietās: 150—200 m dziļumā, kā arī novērotas ir 30—80 m dziļumā.
Lauri Husars

Karjera

No 1992. līdz 1996. gadam Husars studēja teoloģiju Tartu Universitātē. No 1998. līdz 2006. gadam viņš strādāja par TV3 reportieri un redaktoru.
Līdz 2016. gada pavasarim Husars uzņēma Eesti Rahvusringhääling rīkoto valsts radio raidījumu Vikerraadio. 2016. gada marta vidū viņš kļuva par valsts dienas laikraksta Postimees galvenā redaktora vietnieku. Trīs mēnešus vēlāk Merita Kopli atstāja laikrakstu, un Husars kļuva par galveno redaktoru.

Privātā dzīve

Kopš 2008. gada jūlija Lauri Husars ir precējies. Kopš 1994. gada viņš ir Igaunijas studentu korporācijas Arminia Dorpatensis' Vingolfsbundā Neustifter.
Jaunpiebalga

Vēsture

1933. gadā Jaunpiebalgai piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema), 1950. gada 21. februārī — strādnieku ciemata (no 1961. gada — pilsētciemata) statuss. No 1949. līdz 1956. gadam Gaujienas rajona centrs. 1957. gadā pievienots likvidētais Abrupes ciems, izveidojot Jaunpiebalgas lauku teritoriju. 1990. gadā Jaunpiebalga zaudēja pilsētciemata statusu un kopā ar lauku teritoriju tika reorganizēta par pagastu.
Pēteris Dannenbergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1877. gada 14. oktobrī Ķoņu pagastā zemnieka Jēkaba Danneberga un viņa sievas Māretes ģimenē. Viņa jaunākais brālis bija Artūrs Dannebergs. Mācījās Rīgas pilsētas Rīgas reālskolā un tirdzniecības biedrības vakara kursos, līdztekus no 1895. gada strādāja K. Oša kokmateriālu eksporta firmā par mācekli. 1902. gadā ieguva šo firmu savā īpašumā, 1911. gadā to pārveidoja par rēdereju (kuģniecību). Iegādājās tvaikoņus "Balva" (1911), "Biruta" (1912), "Velta" (1914). Pirmā pasaules kara sākumā kuģniecības kompānijas valde pārcēlās uz Petrogradu.
1918. gadā Dannenbergs ar ģimeni atgriezās Rīgā. 1919.-1920. gadā bija Latvijas Jūrniecības departamenta direktors. Nodibināja Latvijas Loida banku un Latvijas tirdzniecības un rūpniecības banku un 1921. gadā atjaunoja savas kuģniecības kompānijas darbību ar vienīgo palikušo kuģi "Velta". 1923. gadā iegādājās tvaikoni "Biruta" (3200 BRT). Vēlāk iegādājās velkoņus "Kaija" un "Akots".
Miris 1925. gada 19. jūlijā Berlīnē, 25. jūlijā apglabāts Rīgas Jāņa draudzes kapos.
Pēc Pētera Dannenberga nāves visu darbību mantoja viņa vecākais dēls Pauls Dannebergs, kas iegādājās kuģi "Balva II" un " Konsuls P. Dannenbergs". 1933. gadā viņam piederēja seši kuģi, kas veica reisus uz Rietumeiropu ar ogļu un koksnes kravām. Kompānija pastāvēja līdz 1940. gada 29. oktobrim, kad to nacionalizēja. Viens no ekspropriētajiem kompānijas velkoņiem "Mednis" strādāja Rīgas ostā līdz pat 1970. gadam.

Sabiedriskā darbība

Bija Rīgas biržas vecākais un komitejas loceklis, Latvijas kuģu īpašnieku savienības priekšnieka biedrs, Latvijas Jahtkluba dibinātājs. Rīgas ložas "Jāņuguns" loceklis (1925).
Let L-410 Turbolet

L-410 Latvijas NBS

1993. gadā Latvijas bruņotajiem spēkiem Vācija uzdāvina divas L-410UVP tipa lidmašīnas.
1995. gadā Lielvārdē tiek gatavota aviācijas paraugdemonstrējumu programma par godu Latvijas kara aviācijas 76. gadadienai. Lai piesaistītu lielākus finansiālos līdzekļus tiek nolemts sagatavot iespaidīgu priekšnesumu. Tiek apspriesta arī augstākās pilotāžas elementa "Muciņa" iekļaušana programmā. Abi lidmašīnas piloti (Anšlavs J. un Pēteris S.) uzskata, ka ir spējīgi veikt šo manevru, taču virsleitnants Jānis Ļ. domāja, ka dotā lidmašīna šim manevram ir par nedrošu. Rīgas Gaisa spēku štāba priekšnieks aizliedza veikt šo pilotāžas elementu, viņa lēmumu atcelt varēja tikai Gaisa spēku komandieris. Pilotam Anšlavam svētku gadadienā bija jādodas meklēt pazudis zvejnieks, tāpēc viņu aizvietoja virsleitnants Jānis Ļ. Neilgi pirms lidojuma, pēc aculiecinieku teiktā, sarunā ar Gaisa spēku komandieri Pēterim tika dota mutiska atļauja izpildīt "Muciņu". Izpildot elementu, lidmašīnai (borta numurs 146) pietrūka 20—30 metru augstuma rezerves un tā 1995. gada 7. jūnijā avarēja. Abi piloti gāja bojā.
Apvērstais grafiti

Izcelsme

Angļu mākslinieks Pols Kērtiss (Paul Curtis, pazīstams arī kā Moose) ir viens no pirmajiem ielu māksliniekiem, kurš veidojis mākslas darbus, izmantojot apvērstā grafiti tehniku. Viņš aizsācis šo tehniku savā darbavietā, kad viņam izlikās garlaicīgi vienkāršā veidā notīrīt nokvēpušo sienu, un 2004. gadā izmantoja mazgāšanas līdzekli un stiepļu suku, lai izveidotu "tīro mākslu" uz ietves un sienas Līdsā un Mančestrā. 2008. gadā viņš sadarbībā ar mazgāšanas līdzekļu ražotāju ar tīrīšanu un trafaretiem apgleznoja garu tuneli Sanfrancisko.
Pirmo zināmo liela mēroga apvērstā grafiti mākslas darbu izveidoja Alešandri Orions 2006. gadā Brazīlijā, 17 naktīs tunelī izveidojot vairāk kā 3500 galvaskausu attēlus. Darba nosaukums bija Ossario (no latīņu ossuarium — vieta kaulu glabāšanai), un tā garums bija vairāk nekā 300 metru. Mākslinieks paziņoja, ka vēlējies piesaistīt uzmanību gaisa piesārņošanai. Sanpaulu pašvaldība to tai pašā gadā nomazgāja.
Vietējās varas iestādes reizēm iebilst pret apvērstajiem grafiti tādēļ, ka šāda daļēja tīrīšana piespiežot tās tīrīt visu sienu, kas noved pie izdevumiem pilsētu budžetam.

Komercija

Tāpat kā tradicionālo grafiti, šo paņēmienu komerciāli izmanto arī kā ārējās reklāmas veidu. Šajā kontekstā tirgotāji to sauc par “tīro reklāmu” vai “tīro grafiti”. 
Apvērstie grafiti reizēm tiek saukti par videi draudzīgiem reklāmas veidiem, jo tie ir īslaicīgi un tos var radīt ar nekaitīgiem vai bioloģiski noārdāmiem materiāliem. 
Ne mazums uzņēmumu, piemēram, Microsoft, Puma, Starbucks, Channel 4, Smirnoff, Monster un Magyar Telekom, ir reklamējuši savus produktus šādā veidā. Atbildot uz šīs tehnikas izmantošanu reklāmā Līdsā, pilsētas domes pārstāvis to raksturoja kā "nelegālu reklāmu". Līdsas padome vēlāk mēģināja izveidot 12 mēnešu izmēģinājuma programmu, kas atļāva tīro reklāmu uz dažiem trotuāriem. Citas vietējās amatpersonas šo programmu kritizēja. Svindonas pilsētas padome 2011. gadā Lielbritānijas reklāmas uzņēmumam piesprieda soda naudu par apvērstā grafiti kampaņu.
Nīderlandē, piemēram, vienmēr ir vajadzīga atļauja komerciālai reklāmai publiskajā telpā, arī ja nekas netiek sabojāts.
Anatolijs Baņņiks

Biogrāfija

Piedzimis tagadējā Sumu apgabala Vozdviženskas ciemā, bet skolas gadus pavadījis Kijevā, kur arī iemācījies spēlēt šahu. Jau 1940. gadā, astoņpadsmit gadu vecumā debitējis Ukrainas šaha čempionāta finālā, kur gan bijis jāsamierinās ar pēdējo vietu. Labi sāktos šahista karjeru pārtaucis Otrais pasaules karš, tikai 1944. gada novembrī izdodas atgriezties šaha turnīros, piedaloties Ukrainas šaha čempionātā un dalot 3.-6. vietu.
No 1940. gadu beigām līdz 1960. gadu vidum Baņņiks bija viens no vadošajiem Ukrainas šahistiem. Piecas reizes uzvarējis Ukrainas šaha čempionātu finālos (1945, 1946, 1951, 1955, 1964). PSRS šaha čempionātu finālos viņš piedalījās septiņas reizes, labāko rezultātu sasniedzot 1962. gadā Erevānā, kad kopā ar Ļevu Aroņinu dalījis 7.-8. vietu (uzvarējis Viktors Korčnojs).
1945. gadā Maskavā kopā ar Vasiliju Panovu dalījis pirmo vietu PSRS sporta biedrības Nauka šaha čempionātā. Divas reizes pēc kārtas uzvarējis PSRS sporta biedrības Spartak šaha čempionātos: 1961. gadā Sočos dalījis 1.-3. vietu ar Anatoliju Lutikovu un Alekseju Suetinu, bet 1962. gadā Minskā atkārtojis šo panākumu. 1981. gadā Erevānā šaha veterānu turnīrā dalījis 1.-2. vietu ar Dāvidu Bronšteinu.
Pārstāvējis Ukrainas PSR šaha izlasi PSRS komandu šaha čempionātos, kuros piedalījies 8 reizes (1948-1958, 1960-1963). PSRS komandu šaha kausa izcīņā piedalījies 4 reizes (1952-1954, 1964-1966).
Tā kā staļinisko represiju laikā bija gājis bojā Baņņika tēvs, tad PSRS laikos viņam neļāva spēlēt ārzemju turnīros. Pēc PSRS sabrukuma 1990. gadu otrajā pusē pārcēlies uz dzīvi Vācijā. Tur spēlējis dažādos vietējos šaha turnīros. 2000. gadā Landshūtē 79 gadu vecumā piedalījies Lejasbavārijas šaha komandu meistarsacīkstes.
Vecpilsētas laukums (Jēkabpils)

Vēsture

Pilsētas dibināšanas laikā 17. gadsimtā tas ir bijis valsts, tas ir, hercoga īpašumā un tā izmantošana bija saistīta ar ostas darbību, jo tai bez laivu piestātnēm bija nepieciešamas arī saimniecības un dzīvojamās ēkas, kā arī noliktavas. Tā tika atdāvināta 1715. gadā baziliāņu klosterim, kurš nodega 1773. gadā un tā vietā 1783. gadā tika uzcelts mūra klosteris ar mūra baznīcu. Dominējošā loma bija kvartāla Rietumu malā izvietotajai uniātu baznīcai, kas tagad ir Vissvētās Dievmātes patvēruma pareizticīgo baznīca, kas pacēlās pāri kvartāla apbūvei. 18. gadsimtā ap vecpilsētas laukumu koncentrējās galvenās sabiedriskās celtnes. 20. gadsimta sākums ir laiks, kurā izveidojās pašreizējais Vecpilsētas laukums kā pilsētas laukums, kurš tika izmantots kā tirgus laukums līdz pat 20. gadsimta sešdesmito gadu sākumam, kad daļu laukuma sāka izmantot arī autoostas vajadzībām, bet daļu kā autostāvvietu. 1936. gadā blakus laukumam tika uzbūvēts Aizsargu nams (tagad Tautas nams). 1920. gadu beigās laukuma dienvidrietumu stūrī tika uzbūvēta pirmā firmas "Shell" benzīna uzpildes stacija (pašlaik saldumu veikals). No 2005. gada pēc jaunas autoostas uzbūvēšanas Vecpilsētas laukums tika izmantots kā pilsētas galvenā autostāvvieta.

Pārbūve

2009. gadā noritēja Vecpilsētas laukuma pārbūve, kas 2010. gada vasarā tika pabeigta.
Pašlaik Vecpilsētas laukums ir Jēkabpils pilsētas sirds, pie kura atrodas Tautas nams, Jēkabpils tūrisma informācijas centrs, kafejnīcas un veikali. Uz laukuma ir izvietots pulkstenis, kā arī vides mākslas objekti- "Svari", "Aka", "Pilsētas stāsts" un lūša bronzas skulptūra. Pašlaik laukums kalpo kā autostāvvieta un masu pasākumu vieta.
1981. gada Tour de France

1981. gada Tour de France bija 68. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kas notika no 1981. gada 25. jūnija līdz 19. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 3753 km 24 posmu laikā un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 38,96 km/h. Šajā gadā velobraucienā trešo reizi savā karjerā uzvarēja Bernārs Ino. Viņš vadībā bija 19 sacīkstes posmos.
Mājiņa kāpās

Sižets

Kuģu dzinēju meistars, savu nostrādājis, nolemj iet pensijā. Sapņojot par klusu un mierīgu dzīvi, viņš vēlās kopā ar sievu un mazdēlu Volodju apmesties uz dzīvi pie jūras. Liekas, ka sapnis jau piepildījies, atrasts ērts namiņš, kuru pārdod pensionārs, bijušais zvejnieks. Bet vectēvs un mazdēls uzzina, ka mājiņas saimnieks, ir gatavs no tā šķirties tikai tādēļ, ka viņa ģimene nokļuvusi grūtā situācijā. Padomājot, vectēvs ar Volodju izlemj naudu, kas iekrāta mājas iegādei, aizdot vecajam zvejniekam.
Ostgoti

Ostgoti (latīņu: Ostrogothi — "austrumgoti", vācu: Ostgoten), zināmi arī kā greitungi (Greutungen), bija ģermāņu cilts. Tā no gotiem atšķēlās 3. gadsimtā (otrs atzars bija vestgoti). Ostgoti piedalījās lielajā tautu staigāšanā.
Iespējams, ka ostgotu nosaukums nāk no indoeiropiešu pirmvalodas vārda austr, kas nozīmē "spīdošs".

Izcelsme

Goti no Skandināvijas no 1. līdz 3. gadsimta sākumam bija kolonizējuši mežaino Vislas baseinu (Vielbarkas kultūra). 2. gadsimta vidū viņi virzījās uz dienvidaustrumiem, uz mūsdienu Ukrainas teritoriju, kur bija attīstījusies Zarubiņecas kultūra. Viņi sasniedza Dņestru, Dņepru un Melnās jūras ziemeļu piekrasti. 3. gadsimta vidū goti sasniedza Donu. Uz dienvidiem viņi ieņēma Dākiju. Šo kopējo gotu kultūru mūsdienās sauc par Čerņahovas kultūru.

Sadalīšanās

3. gadsimtā goti bija sadalījušies divās grupās. Melnās jūras ziemeļu stepes un mežastepes gotus, kuru valdnieki bija no Amalu dinastijas, sāka saukt par greitungiem jeb ostgotiem. Dākijas gotus, kurus pārvaldīja Baltu dinastija, sauca par tervingiem jeb vestgotiem.
Aptuveni 370. gadā gotu pārvaldītajā teritorijā no austrumiem iebruka huņņi. Nespējot pretoties tiem, daļa ostgotu devās uz Romas teritoriju Balkānos, bet daļa vienojās ar huņņiem un palika dzīvot iepriekšējās vietās. Neliela daļa nostiprinājās Krimas pussalā.
Kapeles Pirmā pasaules karā kritušo karavīru Brāļu kapi

Kapeles Pirmā pasaules karā kritušo karavīru Brāļu kapi ir vieni no Jēkabpils Brāļu kapiem, kas atrodas Kapeles kapos,pilsētas labās puses Krustpils ziemeļu daļas nomalē aiz Krustpils dzelzceļa stacijas pie Zvaigžņu ielas.
Brāļu kapos ir apbedīti Pirmajā Pasaules karā kritušie 4.Valmieras kājinieku pulka karavīri, kuri krita cīņās, ieņemot un atbrīvojot Krustpili un Jēkabpili no Vācijas iebrucējiem.
1938. gadā Kapeles kapos tiek atklāts granīta piemineklis 4.Valmieras kājinieku pulka kritušajiem brīvības cīņās, pieminekļa autors- V.Vitlands.
Andris Tomašūns

Biogrāfija

1976. gadā pabeidzis mācības Jelgavas 2. vidusskolā. 1985. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultāti, ieguvis vēsturnieka, vēstures un sabiedrības mācības pasniedzēja kvalifikāciju. No 1989. līdz 1992. gadam studējis arī Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē.
Dibinājis Jelgavas Spīdolas skolu, bijis vēstures un civilzinību skolotājs tajā. Strādājis Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē un Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskolā par pasniedzēju.
No 1997. līdz 2000. gadam vadījis Jelgavas latviešu biedrību. Viens no Latvijas Kultūras fonda, Ata Kronvalda fonda, Āraišu ezerpils fonda dibinātājiem, viens no Latvijas brāļu kapu komitejas atjaunotājiem. Sarakstījis (vai bijis līdzautors) vairākas vēstures mācību grāmatas.
1998. gadā apbalvots ar Norvēģijas Karaliskās Atzinības ordeni, 2000. gadā — ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Vēl saņēmis 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi. Divas reizes (1989, 1990) Latvijas Televīzijas konkursā "Gada skolotājs" atzīts par gada skolotāju.

Politiskā darbība

Laika posmā no 1985. līdz 1989. gadam bijis PSKP biedrs. 1988. gadā iesaistījies Latvijas Tautas frontē un 1989. gadā ievēlēts Jelgavas tautas deputātu padomē. Bijis Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (ievēlēts no Jelgavas vēlēšanu apgabala), 1990. gada 4. maijā balsojis par Latvijas neatkarības deklarāciju.
1993. gadā iesaistījies apvienībā "Latvijas Ceļš", bijis izglītības un zinātnes ministra Jāņa Vaivada padomnieks. 1994. gadā ievēlēts Jelgavas domē. 1995. gadā no "Latvijas Ceļa" saraksta ievēlēts 6. Saeimā. Bijis Izglītības un zinātnes ministrijas parlamentārais sekretārs. 1998. gadā kandidējis 7. Saeimas vēlēšanās, bet nav ievēlēts. Saglabājis parlamentārā sekretāra amatu.
Vēlāk vairākkārt kandidējis Saeimas un Jelgavas domes vēlēšanās, taču ne reizi nav guvis vēlētāju atbalstu.
Svītrainā zebiekste

Izskats un īpašības

Svītrainā zebiekste kā citi sermuļu dzimtas dzīvnieki ir ar garu, slaidu ķermeni, īsām kājām un saplacinātu galvas formu. To var viegli atšķirt no pārējām zebiekstēm, pateicoties smalkai, sudrabaini pelēkai svītrai uz muguras, kas sākas pie galvas pamatnes un beidzas pie astes pamatnes. Kažoka krāsa ir tumši brūna vai dzeltenbrūna. Pavēderē tai ir atkal šaura, dzeltena svītra, un sānu matojums gar paišo pavēderi ir nedaudz tumšāks par muguras matojumu. Aste un kājas ir vienā krāsā ar muguru. Augšlūpa un zods ir gaiši vai gandrīz balti. Pēdas ir bez matojuma. Aste vidēji gara, sasniedzot 1/3 no ķermeņa garuma. Mātītei, ko noķēra Laosā, ķermeņa garums bija 285 mm, astes garums 152 mm.
Indijā tika novērota svītrainā zebiekste, kas medīja lielu žurku.
Zemitāni (stacija)

Vēsture

Stacija atvērta 1889. gadā ar nosaukumu Aleksandra Vārti kā jaunuzbūvētā Rīgas—Pleskavas dzelzceļa galastacija, jo šajā vietā Pleskavas dzelzceļa līnija savienojās ar toreizējo Rīgas—Mangaļu dzelzceļu. 1902. gadā uzbūvēja savienojošo līniju Šķirotavas virzienā (toreiz Šķirotavas vēl nebija; līnija savienojās ar līniju Rīga—Daugavpils tās 4. verstī, starp tagadējiem Jāņavārtiem un Vagonu parku). Par Zemitāniem staciju pārdēvēja 1928. gadā par godu Ziemeļlatvijas brigādes komandierim Jorģim Zemitānam. Latvijas okupācijas laikā no 1942. līdz 1945. gadam stacija saucās Rīga-Gaisa tilts (vācu: Riga-Hohe Brücke), pēc Otrā pasaules kara tā atguva Zemitānu nosaukumu, bet 1948. gadā par godu sarkanajam partizānam Otomāram Oškalnam to pārdēvēja par Oškalniem.
1995. gadā stacija atkal atguva Zemitānu nosaukumu.
Pulkveža Oskara Kalpaka iela

Vēsture

Jau 17. gadsimta vidus Jelgavas kartēs paralēli Pētera ielai atrodama arī Pāvila iela (vācu: Paulstraße). Iela sākās pie Svētās Annas baznīcas krustojumā ar Lielo ielu un beidzās pie pilsētas vaļņu Mazajiem vārtiem (tagadējā krustojumā ar Raiņa ielu), aiz kuriem sākās Zaļās muižas — Tērvetes lielceļš. Pilsētas vārtu tuvumā atradās Diakonisu slimnīca, kur aprūpēja acu slimniekus, slimniekus ar lipīgām slimībām, kā arī nabagos un nespējniekus. Pēc 1921. gada no Upes ielas uz Pāvila ielu 16 pārcēla pilsētas slimnīcu, bet 1935.—1937. gadā uzcēla jaunu slimnīcas galveno ēku. 
1924. gada augustā iela ieguva Pulkveža Oskara Kalpaka ielas nosaukumu un to pagarināja aiz krustojuma ar Vaļņu ielu līdz Dārza ielai.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 27. augustā ielu pārdēvēja par Slimnīcas ielu. Pēc Otrā pasaules kara ielu pagarināja līdz Rūpniecības ielai.
Atmodas kustības laikā 1998. gada martā tai atjaunoja Pulkveža Oskara Kalpaka ielas nosaukumu.
Armins Adolfi

Dzīvesgājums

Dzimis 1841. gada 1. septembrī Jelgavā ārsta Vilhelma Adolfi ģimenē.
No 1858. līdz 1861. gadam mācījās Jelgavas ģimnāzijā. No 1863. līdz 1866. gadam studēja tieslietas Tērbatas Universitātē. No 1867. gada bija pašvaldības darbā Kuldīgā. Miris no 1905. gada 10. decembrī (1905. gada revolūcijas laikā) uzbrukumā iegūtajiem ievainojumiem  .
Pēteris Sockis

Dzīves gājums

Dzimis Liezeres pagastā lauksaimnieka ģimenē. Mācījies privātā reālskolā Cēsīs. Pēterburgā ieguvis jurista kvalifikāciju. Strādājis par notāru no 1919. gada līdz 1928. gadam Rīgā, no 1928. gada Smiltenē, bet 1932. gadā atgriezies par notāru Rīgā.
1944. gadā devies bēgļu gaitās uz Vāciju. Miris 1961. gadā Vircburgā.