google/wiki40b huggingface dataset:
Viktors Skudra

Biogrāfija

Viktors Skudra ir dzimis Rēzeknes apriņķa Mākoņkalna pagastā. 1973. gadā ir absolvēja Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti. No 1963. līdz 1970. gadam strādāja Latvijas Teātra biedrības mākslas priekšmetu darbnīcā, no 1970. līdz 1980. gadam strādāja par Rīgas pilsētas prokurora palīgu, Rīgas pilsētas Oktobra rajona prokurora vietnieku, Saldus rajona prokuroru, Ventspils starprajonu prokuroru. No 1982. līdz 1987. gadam Skudra bija Latvijas PSR prokurora vietnieks, no 1987. līdz 1988. gadam — PSKP SK instruktors. 
Atmodas kustības laikā 1988. gadā kļuva par Latvijas PSR tieslietu ministru, atbalstīja Latvijas Juristu biedrības izveidošanu. Toreizējais Latvijas PSR prokurors Jānis Dzenītis tikšanās laikā ar Medvedevu uzstājās ar apsūdzošu runu, ka Latvijas PSR ir juristi, kuri esot "beatbildīgi nostājušies uz padomju valsti graujoša ceļa un atbalstot Latvijas tautas fronti", pieminot Viktoru Skudru, Ilmāru Bišeru, Juri Bojāru un Aivaru Endziņu.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas bija Latvijas Republikas tieslietu ministrs. 1992. gadā kopā ar tā laika ģenerālprokuroru Jāni Skrastiņu tiesā iesniedza prasību par Jāņa Kučinska vadītā laikraksta "Pilsonis" slēgšanu, jo tas savās slejās bija aicinājis boikotēt pilsoņu reģistra veidošanu, ko Skudra un Skrastiņš traktēja kā nepakļaušanos likumiem un likuma par presi pārkāpumu.
No 1993. gada bija zvērinātu advokātu biroja vadītājs, Aivara Lemberga advokāts lietā pret Ģenerālprokuratūru par goda un cieņas aizskaršanu.2006. gada nogalē Saeima apstiprināja par Satversmes tiesas tiesnesi. Pirms tam Saeimas juridiskā komisija viņa kandidatūru noraidīja, pārmetot Skudram zinātniskā grāda trūkumu un notikumus ap izdevumu "Pilsonis". Negaidīti miris 2011. gada 22. maijā.
Kārlis Frīdrihs Gauss

Regulāra septiņpadsmitstūra konstrukcija

1796. gadā 19 gadu vecumā Gauss pierādīja, ka regulāru septiņpadsmitstūri ir iespējams konstruēt, lietojot tikai cirkuli un lineālu. Gauss bija tik ļoti sajūsmināts par šo sasniegumu, ka vēlējās, lai regulārs septiņpadsmitstūris tiktu iegravēts viņa kapakmenī. Gausa pierādījums ir nekonstruktīvs, jo tas pierāda konstruēšanas iespējamību, bet neparāda, kā tieši to izdarīt. Pirmais konstruktīvais pierādījums pieder Johannes Erchinger ap 1800.

Algebras pamatteorēma

Gauss savā doktora disertācijā pierādīja algebras pamatteorēmu: jebkuram no konstantes atšķirīgam polinomam ar kompleksiem koeficientiem un vienu nezināmo ir vismaz viena kompleksa sakne. Savas dzīves laikā Gauss izstrādāja vēl trīs citus dažādus pierādījumus šai teorēmai.
Sociolingvistika

Sociolingvistika ir valodniecības nozare, kas pēta ar valodu un sabiedrību saistītas problēmas. Uzmanība tiek veltīta sabiedrības ietekmei uz valodu. Sociolingvistika daļēji pārklājas ar pragmatiku. Nozare radusies 20. gadsimta 20.—30. gados.
Sociolingvisti pēta, kā atšķiras lietotā valoda dažādām sabiedrības grupām (piemēram, cilvēkiem ar dažādu izglītības līmeni, vecumu, reliģiju, statusu sabiedrībā).
Sojuz-7

Galvenie uzdevumi

Šī lidojuma galvenie mērķi oficiālajā publiskotajā versijā bija kosmosa kuģa sistēmu un konstrukcijas izmēģināšana, kosmosa kuģu manevrēšana orbītā vienam attiecībā pret otru, kā arī zinātnisku, tehnisku un medicīniski bioloģisku eksperimentu veikšana grupas lidojumā.
Īstais galvenais mērķis bija pirmais trīs kosmosa kuģu vienlaicīgais lidojums, kur Sojuz-6 būtu jāfilmē, kā Sojuz-7 un Sojuz-8 veic saslēgšanos. Nav skaidri zināms, vai bija plānota kosmonautu pāriešana no viena kuģa uz otru, līdzīgi kā Sojuz-4 / Sojuz-5 lidojumā.

Lidojuma gaita

1969. gada 11. oktobrī startēja Sojuz-6.
Sojuz-7 tika palaists 12. oktobrī 10:44:42 UTC ar nesējraķeti Sojuz no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
Trešais kosmosa kuģis Sojuz-8 tika palaists gada 13. oktobrī.
Sojuz-7 un Sojuz-8 orbītas manevrus veica normāli. 250 km attālumā vajadzēja sākt darboties automātiskajai tuvošanās sistēmai. Plāns bija tāds, ka Sojuz-7 un Sojuz-8 saslēgtos, bet Sojuz-6 tos novērotu tikai 50 m attālumā. Kad Sojuz-7 un Sojuz-8 bija tikai kilometra attālumā, sabojājās automatizētā saslēgšanās sistēma Igla. Apkalpe varētu veikt manuālu saslēgšanos, bet to neatļāva tehniskie lidojuma vadītāji.
Pēc orbītas korekcijas nakts laikā bija paredzēts, ka Sojuz-7 un Sojuz-8 atradīsies mazāk nekā 1 km viens no otra, kad sakari tiktu nodibināti pulksten 9 no rīta. Tā vietā tie atradās 40 km attālumā. Bija jāveic vēl divi orbītas apriņķojumi virs PSRS teritorijas, lai precizētu kosmosa kuģu orbītas un pārrēķinātu nepieciešamos tuvošanās manevrus. Ap plkst. 12:40 tie bija 1700 m atstatumā, un apkalpes sāka manuālās tuvošanās manevru. Vladimirs Šatalovs četras reizes iedarbināja dzinējus, bet, tā kā nebija nekādu norāžu par mērķi, viņš nebija drošs, ka droši varēs veikt saslēgšanos. Viņam nācās attālināties drošā atstatumā.
Pēc Sojuz-6 nolaišanās 16. oktobrī notika vēl divi Sojuz-7 un Sojuz-8 saslēgšanās mēģinājumi, taču tika pieļautas lielas kļūdas manevru ballistiskajos aprēķinos, kas nepieciešami, lai koriģētu to orbītas.
Joprojām nav zināms, kāpēc neizdevās tuvošanās manevri.
17. oktobrī Sojuz-7 veica nolaišanos. Nolaižamais aparāts nosēdās 09:25:05 UTC 155 km uz ziemeļrietumiem no Karaghandi.
Verdzība ASV

Verdzība ASV sākās drīz pēc tam, kad angļu kolonisti dibināja Virdžīnijas koloniju un ilga 1619. – 1865. gadоs. Galīgi bija atcelta ASV Konstitūcijas trīspadsmitā labojuma veikšanas brīdī, bet štatu 1/4 daļa ratificēja to pakāpeniski. Pēdējais to izdarīja Misisipi štats 2013. gadā.

Vēsture

Verdzība pastāvēja britu amerikāņu kolonijās un ASV. Lielākā daļa vergu bija melnādaini, piespiedu kārtā izraidīti no viņu dzīvesvietas Āfrikā, un viņu pēcnācēji. 1862. gadā prezidents Abrahams Linkolns parakstīja verdzības atcelšanu Amerikas Savienotajās Valstīs, ko pastiprināja arī 1863. gada Vergu atbrīvošanas deklarācija. Tomēr dienvidu štati to neatzina, tāpēc līdz pat 1865. gada pilsoņu kara beigām verdzības atcelšana faktiski nenotika. Visbeidzot, tas tika paziņots ar 1885. gada 1. februāra ASV konstitūcijas 13. grozījumu, bet ceturtā daļa štatu to nav ratificējuši. Pēdējais štats, kas to darīja, bija Misisipi 2013.gadā.
1860. gadā no 12 miljoniem ASV iedzīvotāju štatos, kur saglabājās verdzība, 4 miljoni bija vergi. Vairāk nekā 390 tūkstošiem ģimeņu īpašumā bija vergi. 
Starp "baltajiem vergiem" dominēja īri, kas tika apcietināti pēc angļu uzvaras karā Īrijā 1649.-1651. gados. Starpstāvoklī starp apsūdzētiem un vergiem bija "kalpošanai pārdotie" (angļu: Indenture) — cilvēki, kas pārdevuši brīvību uz laiku (5-7 gadi) par parādsaistībām, "atstrādājot" tās. 
Vergu darbs pārsvarā tika izmantots lauksaimniecības plantācijās. ASV panākumi lielā mērā bija balstīti uz vergu darbu.
Laika posmā no XVI gadsimta līdz XIX gadsimtam no Āfrikas tika piegādāti aptuveni 12 miljoni afrikāņu, no tiem aptuveni 645 tūkstoši — mūsdienu ASV teritorijā. 
1850. gada 18. septembrī  ASV Kongress pieņēma likumu par izbēgušiem vergiem, kas atļāva bēgļu meklēšanu un aizturēšanu teritorijās, kur verdzība bija atcelta. Likums nosaka iedzīvotāju pienākumu visos štatos aktīvi piedalīties bēgļu noķeršanā un paredzēja bargu sodu tiem, kas bēgļus paslēpj un tiem, kas nav palīdzējuši noķert vergus. Lai vergs tiktu atzīts par kāda saimnieka īpašumu, bija pietiekami, lai jebkurš baltais teiktu un apstiprinātu ar zvērestu, ka šis vergs viņam pieder.  
Jāatzīmē, ka ar laiku ASV iekšienē izveidojas dziļa pretruna starp ziemeļiem un dienvidiem, jo ziemeļos sākās rūpniecības attīstība, kam bija vajadzīgs brīvais darba spēks, bet dienvidos verdzība pastāvēja plašā mērogā.
Lieldienas

Latviešu paražas Lieldienu svinēšanā

Senlatviešiem Lieldienas bija viens no četriem punktiem gadalaika maiņu ciklā, kas bija svarīgi zemkopju tautu, tostarp latviešu, dzīvē.
Lieldienas jeb pavasara saulgrieži tika svinētas pavasara ekvinokcijas laikā, kad Saules centrs šķērso debess ekvatoru. Ekvinokcijas brīdī uz Zemes diena un nakts ir vienādā garumā, un iestājas astronomiskais pavasaris.
Pēc Lieldienām, dienām kļūstot arvien garākām, nakts tumsa samazinās, bet dienas gaisma palielinās. Šo "gaismas uzvaru pār tumsu" senās baltu tautas atzīmēja ar pavasara saulgriežu svinībām. No tā arī varētu būt radies svētku nosaukums – Lieldienas – laiks, kad diena ir kļuvusi lielāka par nakti.

Ar šūpošanos saistītie ticējumi

Šūpoļu kāršana un vietas izraudzīšana bija īpašs goda pienākums. Parasti cirta ozola vai oša kārtis. Šūpolēm vietu izraudzījās kalnā, starp 2 ozoliem. Reizē ar šūpošanos notiek lielās apdziedāšanās. Puiši, kas izšūpina meitenes, tiek apdāvināti ar olām un pat cimdiem, zeķēm. Šūpojās vēl 1 nedēļu pēc Lieldienām, pēc tam šūpoles sadedzināja, lai raganas nevarētu šūpoties.
Neiztika bez sišanās ar olām. Katrs saņēma savu olu rokā un iedomājās kādu vēlēšanos; tad divi sasita savas olas ar tievajiem galiem kopā. Kam ola nesaplīst- tam vēlēšanās piepildās. Olas arī ripināja pa speciālu reni.
Viena no senākajām izdarībām ir putnu dzīšana. Putni nozīmē ļaunumu un slimības. Aizdzenot tos no sētas un lauka, tiek aizdzītas visas nelaimes un ļaunums.
Kad saule Lieldienu rītā pacēlās mazliet virs apvāršņa, tā šūpojoties 3 reizes uz vienu, 3 reizes uz otru pusi. Tā radies paradums Lieldienās šūpoties. Pirms šūpošanās 3 reizes apgāja ap šūpolēm, dziedot dziesmas, tad puiši meta olas pār kārti, zīlēdami sev mūža garumu, un tikai tad sākās šūpošanās.
Citos apvidos pirmajās Lieldienās notika olu mangošana. Jauni puiši apstaigāja kaimiņu mājas, meklēdami Lieldienu olas. Olas prasīja no meitām, un tas arī bija šis sirošanas galvenais iemesls.
Vairākās tautasdziesmās minētas 4 dienas, kurās tiek svinētas Lieldienas, dažās tikai 3. Arī ticējumi min 4 dienu Lieldienas. Tā, piemēram, 4. Lieldienās zemes darbu nestrādā — citādi mājas bērni sāk klibot. Tāpēc var domāt, ka senāk, tāpat kā Ziemassvētkus, arī Lieldienas latvieši svinējuši 4 dienas. Vēlāk gan skaits par 1 dienu samazināts.
Slēgtais satvēriens

Slēgtais satvēriens ir dejotāju savstarpējais novietojums, kas tiek izmantots galvenokārt klasiskajās Eiropas un Amerikas balles dejās.
Katra partnera abas pēdas atrodas aptuveni 10 cm attālumā viena no otras. Partneri stāv ar seju viens pret otru, dāma iepretī kunga labajam plecam. Partneru skata līnija vērsta pāri viens otra labajam plecam. Kunga labā plauksta ietver dāmas kreisās lāpstiņas apakšējo daļu. Dāmas kreisā plauksta ir novietota uz kunga labā augšdelma vidū starp elkoni. Kungs piedāvā dāmai savu kreiso plaukstu, bet dāma uzliek uz tās savu labo plaukstu.
Iecavas luterāņu baznīca

Vēsture

Senākā Iecavas koka baznīca uzcelta ap 1576. gadu pēc Kurzemes un Zemgales hercoga Gotharda Ketlera 1567. gada 28. februārī izdotā rīkojuma.
Tagadējā mūra ēka celta  hercoga Jēkaba valdīšanas laikā no 1641. gada līdz 1657. gadam, kad vizitācijas ierakstā teikts, ka tā ir "jauna un bez trūkumiem". 
1812. gada kara laikā baznīcā bija novietoti ievainotie, bet vēlāk ierīkots zirgu stallis.
1826. gadā baznīcas kapsētas ziemeļaustrumu stūrī tika uzbūvēta kapliča Iecavas muižas īpašnieka grāfa Pētera fon der Pālena (1745-1826) un viņa sievas Juliannas fon der Pālenas (1752-1814) apglabāšanai. Juliannas fon der Pālenas mirstīgās atliekas tika pārvestas no grāfu Mēdemu kapenēm Sesavā. 1874. gadā uzbūvēja jaunu torni ar dekoratīvo dzeguļu joslu kvadrātiskās daļas augšējā malā.
Celtne stipri cieta Otrajā pasaules karā, Latvijas PSR laikā ēka atkārtoti cieta no vandālisma. 1971. gadā tika izlauztas durvis, izsisti logi, uzlauzta grīda un sagriezta altārglezna. 1972. gadā iebruka jumts virs draudzes telpas un tika aizdedzināta baznīcas altāra daļa, sadega arī uz šejieni pārvestā Lambārtes baznīcas iekārta.
1976. gadā Bauskas rajona izpildkomiteja baznīcas ēku atsavināja draudzei un nodeva Iecavas pilsētciemata izpildkomitejai. 1982. gadā baznīcu tika plānots to pārbūvēt par koncertzāli, 1984. gadā tai nojauca torņa smaili.  
1988. gadā draudze atguva baznīcu savā īpašumā, 1991. - 1993. gadā pabeidza jumta remontu virs draudzes telpas un atjaunoja torņa galeriju un smaili, 1995. gadā uzlika jaunu jumtu arī baznīcas altāra daļai. 
Iecavas Luterāņu baznīca ar žogu un vārtiem ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. (Aizs. Nr. 6173). Iecavas luterāņu draudzi apkalpo prāvests Rolands Radziņš.

Baznīcas ēkas apraksts

Iecavas luterāņu baznīca ir garenbūve, kurai rietumu galā piekļaujas masīvs kvadrātisks tornis, bet austrumu galā - nedaudz šaurāka un zemāka poligonāla apsīdas formas kora daļa. Baznīcas pamati būvēti no laukakmeņiem, bet sienas ir akmens un ķieģeļu mūra. Ēka ir apmesta un balsināta. Logi būvēti tā, ka tie rada gotisku iespaidu.
Šiliņš

Etimoloģija

Vārda "šiliņš" izcelsme nav viennozīmīga. Nosaukums cēlies no Kārļa Lielā laika solidiem (latīņu: solidus), kas bija 20 daļa no sudraba mārciņas. Šī sudraba svara vienība tautā dēvēta par šiliņu. Uzskata, ka vārda saknei ir sakars ar senajās indoeiropiešu valodās sastopamo sakni *(s)kel- „skaldīt, nogriezt“.

Latvijā kaltie šiliņi

Arhibīskapa Johana VI Ambundi valdīšanas laikā pēc 1422. gada monetārās reformas visās Livonijas konfederācijas naudas kaltuvēs tika ieviests vienots standarts un ieviesta vienota Livonijas monetārā sistēma. 1 ārtavs (ārtigs) tika pielīdzināts 12 Lībekas vecajiem šiliņiem un kopš 1426. gada 18. janvāra Livonijas landtāga lēmuma tika dēvēts šiliņu (schilling), bet mazākās monētas tika sauktas par šerfiem (scherf). Vienā šiliņā bija 8 šerfi. No 1515. gadā Rīgā sāka kalt lielākas sudraba monētas - vērdiņus (ferding), markas un dālderus (thaler). Starp naudas vienībām bija šādas attiecības: 1 dālderis = 4,5 markas = 18 vērdiņi, savukārt 1 vērdiņš = 9 šiliņi = 27 feniņi.
Pirmais Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards Ketlers nodibināja naudas kaltuvi Jelgavā, kur no 1575. gada tika kalti pirmie hercogistes šiliņi (0,95-1,05 g) un dālderi. 1643. gadā hercogs Jēkabs Jelgavā lika uzsākt 0,45-0,52 gramu, 1646. gadā — 0,70-0,80 gramu sudraba Kurzemes šiliņu (Curlandiae solidus) kalšanu, kas kalpoja kā hercogistes galvenā naudas vienība.
1687. gadā hercoga Frīdriha Kazimira valdīšanas laikā ieviesa jaunu monetāro sistēmu, kurā bez 1,27-1,32 gramu šiliņiem (1696. gadā) un 3,51 gramu zelta dukātiem 1687., 1689., 1695. un 1696. gadā kala arī 1,02 gramu sudraba trīspolherus (Dreipolcher), 1689. un 1694. gadā kala 3,03 gramu sudraba sešgrašus (6 Grossus) un sudraba ortus (Ort). 1762. gadā, kad saasinājās cīņa par hercogistes troni, hercogs Kārlis Kristians Jozefs lika kalt 1,17-1,32 gramu vara šiliņus, 1,05-1,20 gramu sudraba grašus un 2,68 gramu sudraba sešgrašus. Pēc varas atgūšanas hercogs Ernests Johans 1763. gadā lika kalt 1,25-1,28 gramu vara šiliņus, 3,57 gramu vara grašus.
Ēvalds Grabovskis

Latvijas izlase

Ēvalds Latvijas izlasi ir vadījis 1995.gadā. Pēc čempionāta, kurā tika iegūta 14. vieta (2. vieta B grupā), Ēvalds Grabovskis tika atlaists no izlases galvenā trenera amata.
Veļki Krtīša

Vēsture

Pirmoreiz rakstos minēta 1245. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Veļki Krtīša gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Naģkerteša (Nagykürtös). No 1554. līdz 1593. gadam - Osmaņu impērijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pēc Otrā pasaules kara apkaimē attīstījas brūnogļu ieguve. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (86,9 %), dzīvo arī ungāri (6,2 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (54,26 %), nereliģiozi (21,58 %) un luterāņi (16 %).
Sirius FM-5

Lidojuma gaita

SIRIUS FM-5 palaists 2009. gada 30. jūnijā 19:10 UTC ar nesējraķeti Proton-M / Briz-M no Baikonuras kosmodroma 200. laukuma 39. palaišanas iekārtas. Ģeostacionāro orbītu SIRIUS FM-5 sasniedza ar saviem dzinējiem. To izvietoja punktā 96° rietumu garuma.
2009. gada 9. septembrī SIRIUS FM-5 tika nodots ekspluatācijā.
Vēlāk tas tika pārvietots uz punktu 86,2° rietumu garuma, līdzās XM-5.
Ērģemes pils

Ērģemes ordeņa pils (vācu: Schloß Ermes) bija Livonijas ordeņa nocietinājums Ērģemē pie robežas ar Tērbatas bīskapiju. Līdz mūsdienām saglabājušās iespaidīgas pils torņu un mūra paliekas 11-13 metru augstumā.

Vēsture

Ērģemes ordeņa pils uzcelta netālu no Ērģemes Garā kalna — sena ugauņu, vēlāk letu pilskalna, kas 1323. gada dokumentā saukts par Edermis. Pils bija tieši pakļauta Livonijas ordeņa mestriem, kas rezidēja Cēsu pilī. 
Pirmo reizi pils hronikā pieminēta 1422. gadā kā Ergemes vai Ergemys, pēc tam kā Argemes (1438), Ergemesz (1462), Armes (1467), Ergemis (1493), Ergamesz (1496), Ermis, Ermiss (1544).
Livonijas kara laikā Ērģemes ordeņa pils kļuva par vienu no galvenajiem robežnocietinājumiem pret atkārtotiem krievu un tatāru karaspēka uzbrukumiem no Krievijas caristes ieņemtās Tērbatas bīskapijas teritorijas. 1560. gada 2. augustā pie Lugažu - Ērģemes ceļa notika Ērģemes kauja, kurā krita vai tika saņemta gūstā gandrīz visa Livonijas ordeņa vadība. 
1562. gada oktobrī Sigismunds II Augusts Ērģemes pilsnovadu iznomāja Somijas hercogam Juhanam, 1575. gadā to ieņēma Livonijas ķēniņš Magnuss, bet 1578. gadā Polijas-Lietuvas karaspēks.    
1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā pils nav pieminēta, pēc līguma noslēgšanas Ērģemes pilsnovadu iekļāva Polijas—Lietuvas kopvalstij piederošās Pārdaugavas Livonijas hercogistes Pērnavas vaivadijā. Pilī rezidēja Ērģemes pilsnovada stārasts. 
Poļu—zviedru kara laikā 1621. gadā Ērģemes pili ieņēma zviedri, Zviedru Vidzemes piļu revīzijā minēts, ka ta atradusies labā stāvoklī. 1625. gadā karalis Gustavs II Ādolfs pili izlēņoja Zviedrijas ģenerālmajoram Vilhelmam de la Baram (de la Barre), kura pēcnācējiem Ērģemes pilsmuiža piederēja līdz 1795. gadam.   
Pils cieta ugunsgrēkā 1670. gadā un pēc tam, iespējams, vairs nav tikusi apdzīvota.

Apraksts

Ērģemes ordeņa pils celta no laukakmeņiem un dolomīta Ērģemes upītes stāvkrastā, kas padara pili grūti ieņemamu no austrumu un dienvidu pusēm. Mazāk aizsargātajā rietumu un ziemeļu pusē bija izrakts aizsarggrāvis, kas tagad aizbērts. 
Pils mūri sasniedza 2,2 metru biezumu un tās pamati aizņēma 70,2х69,1 metrus lielu laukumu. Mūru iekšpusē bija iebūvēti četri korpusi, veidojot 44,5х45,8 metrus lielu pagalmu. Rietumu mūrī 15. gadsimta beigās uzbūvēja 14 metrus platu pusapaļu sargtorni, caur kuru bija ieeja pilī. Otrs 13 metrus plats tornis bija uzcelts pils ziemeļaustrumu stūrī.

Mūsdienas

1986. gadā pilsdrupu ziemeļu sienai tika veikti konservācijas darbi. Regulāri tiek veikti arheoloģiskie izrakumi, kā arī   ir atrakts pagrabs. Pilsdrupu apkārtnē atrodas sens parks ar Vācijas lapeglēm un Sibīrijas balteglēm.
Ziema (glezna)

Apraksts

Glezna panorāmiskā kompozīcijā atveido ziemas ainavu ar augstiem, vertikāliem bērziem ar noapaļotām lapotnēm, centrā, veidojot nesimetrisku arku, radot majestātisku monumentalitāti. Mākslinieks centies veidot savu “latviskās” ideālās ainavas kanonu. Apmākusies dienas gaisma iezīmējas izgaismotajos, mežģīņu rakstu veidojošos, zaros un atstarojas neaizsalušā ezerā. Purvītim gaismas un detaļu atveidošanā ir raksturīgi mazi, apaļi, neregulāri triepieni, regulāri ar biezu krāsas kārtu, un izstrādātas sniega un debesu toņu nianses. Apakšējā kreisajā stūrī var redzēt mākslinieka parakstu – W.Purvit. Par spīti daudzajiem darbiem, ko Purvītis ir radījis reālisma manierē, šī glezna vairāk koncentrējas uz “noskaņu ainavas” radīšanu, tālākas egles un mežus atstājot fonā, bet neslēpjot Latvijas līdzeno ainavu. Šajā mākslas posmā Purvītim ir arī raksturīgs gleznot gaišas debesis un plašas, plakanas virsmas. Tai ir neizteikts neoklasicisma stils, kas sāk izpausties vairāk pēc mākslinieka ilgi dominējušā impresionisma stila. 
Ap 1910. gadu Purvīša radītajām gleznām ir kopīgas detaļas, kas norāda, ka tās ir nevis tieši, plenēriski dabas novērojumi, bet no novērotām detaļām komponēta kompozīcija, kas deva plašākas iespējas koncentrēties tieši uz noskaņu ietveršanu, kas var šo darbu iedalīt pie racionāli dekoratīvās glezniecības. Nevar noliegt arī romantisma iezīmes. Šīs dekoratīvās ievirzes aizsākums redzams jau laikā, kad Purvītis pēdējā Pēterburgas Mākslas akadēmijas gadā piedalījās novatorā krievu mākslinieka Arhipa Kuindži (1842-1910) vadītajā meistardarbnīcā. Tur Purvītis pārmantoja prasmi izmantot spēcīgus krāsu un gaismu efektus. Kuindži meistardarbnīcas beidzēji, kuru starpā bija arī tādi mākslinieki kā A. Rilovs. N. Rērihs, K. Bogajevskis, F. Ruščics, tika saukti par “kuindžistiem”. 
Glezna “Ziema (ap 1910)” ilgu laiku atradās Emīlijas Benjamiņas (1881-1941), avīzes "Jaunākās Ziņas" īpašnieces un miljonāres, apartamentos, kas arī ir redzamas Benjamiņas portretā, ko 1934. gadā gleznojis mākslinieks Kārlis Miesnieks (1887-1977). Padomju laikā Benjamiņu namā atradās Rakstnieku savienība, kas 1954. gadā gleznu nodeva Valsts Mākslas muzejam. 1998. gadā likumīgā īpašniece un mantiniece Johanna Benjamiņa savā un vīra Jura Benjamiņa vārdā gleznu oficiāli uzdāvināja muzejam. Glezna bieži eksponēta ārpus Latvijas – Briselē, Kauņā, Kijevā, Luksemburgā, Ļeņingradā, Maskavā un Tallinā. 2007. gadā, no 24.marta līdz 20.maijam, pēc Itālijas prezidenta Džordžo Napolitāno iniciatīvas rīkotajā starptautiskajā skatē par godu Eiropas Savienības piecdesmitgadei “Eiropas Mākslas šedevri” tā tika izstādīta Romas valsts prezidenta rezidencē – Kvirināla pilī (Palazzo dei Quirinale). Purvīša glezna atradās līdzās tādu mākslinieku kā Albrehta Dīrera, Ticiāna, Djego Velaskesa, Antonisa van Deika, Viljama Tērnera, Ogista Rodēna, Mikaloja Konstantīna Čurļoņa, Egona Šīles, Pīta Mondriāna un citu autoru darbiem.  No 2007. gada ir sākts veidot arī Latvijas kultūras kanonu, kurā vairākās kategorijās ir uzskaitītas latviešu izcilākās kultūras vērtības, tā Vizuālās mākslas sadaļā ir iekļauti vairāki Purvīša ainavu darbi, to skaitā “Ziema (ap 1910)”.
Olimpisko medaļu skaits pēc valsts

Šajā lapā ir apkopota informācija par visu valstu iegūtajām medaļām visās Olimpiskajās spēlēs.
Tabulās nav iekļauta informācija par 1906. gada neoficiālajās Olimpiskajās spēlēs iegūtajām medaļām, jo šīs sacensības SOK vairs neatzīst.
Etnoss

Etnosa jēdziens ir Padomju Savienības beigu gados PSRS Zinātņu akadēmijas Etnogrāfijas institūta izstrādāta teorija, kas izskaidro tautību kā sociālu cilvēku kopums, kuras locekļi apzinās sevi kā vienota grupa, pretstatā pārējiem etnosiem. Jēdziena galvenais izstrādātājs bija Etnogrāfijas institūta ilggadējais direkors Juliāns Bromlejs. Kopš Padomju savienības sabrukuma etnosa teorija ir zaudējusi nozīmi Krievijas Federācijas tautību politikas veidošanā un akadēmiskajā vidē.
Saskaņā ar etnosa teoriju etnosam piederošie identificē sevi ar reālu vai iedomātu kopēju izcelsmi un vēsturi. Izveidojies ilgstošā vēsturiskā attīstībā noteiktā vidē un to bieži, bet ne vienmēr, vieno līdzīga kultūra, valoda, mentalitāte vai līdzīgas antropoloģiskās īpašības. Etnoss — bioloģiski sociāla cilvēku kopa, kas izveidojusies ilgstošā vēsturiskā attīstībā noteiktā dabas vidē un kuru vieno kopēja kultūra, valoda, mentalitāte, vienādas antropoloģiskās īpatnības.
22. decembris

22. decembris ir gada 356. diena pēc Gregora kalendāra (357. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 9 dienas.
Boforta jūra

Robežas

Par ziemeļu robežu uzskata pastāvīgās ledus segas dienvidu malu, rietumu robežu — Kanādas Arktiskais arhipelāgs (Benksa sala), dienvidos jūra apskalo Kanādas Ziemeļrietumu teritorija un Aļaska, bet rietumos sastopas ar Čukču jūru. Galējais dienvidrietumu punkts ir Barova rags.

Vispārējs apraksts

Lielāko daļu gada jūra aizsalusi. Virsējā ūdens slāņa temperatūra vasarā -1,5 °C, ziemā -1,8 °C, sāļums 27—32 ‰.
Jūrā ietek lielā Makenzi upe un citas mazākas upes. Jūra ir nozīmīga dzīvotne vaļiem un jūras putniem, relatīvi maz skarta un dabiska.
Jūras robeža starp Kanādu un ASV joprojām nav nosprausta — pastāv viedoklis, ka zem jūras ir nozīmīgi naftas un dabasgāzes krājumi, jau ir atklātas atradnes pie Makenzi ietekas. Naftas resursu izpēte Boforta jūrā uzsākta 1960. gadā, 1986. gadā sāka darboties pirmā naftas platforma (Amaugilakas projekts).
Mazās Antiļu salas

Ģeoloģija

Lielākā daļa salu ir veidojušās, Ziemeļamerikas plātnei paslīdot zem Karību plātnes. Salas, kas atrodas gar Dienvidamerikas krastiem, veidojušās Dienvidamerikas plātnes berzēšanās gar Karību plātni rezultātā.

Teritoriālie valdījumi

Šajā salu grupā atrodas gan atsevišķas valstis, gan atkarīgās teritorijas ar dažādu statusu.