google/wiki40b huggingface dataset:
Štricka nams

Vēsture

1854. gadā fabrikants Šulcs Rīgas Pēterburgas priekšpilsētā nodibināja alusdarītavu, kuru 1868. gadā pārpirka tirgotājs un uzņēmējs Kārlis Kristaps fon Štrickis (v. Stritzky). Tās oficiālais nosaukums bija Bier- und Porterbrauerei und Malzfabrik C. Stritzky (latviešu: K. Štricka alus un portera darītava un iesala rūpnīca).
Savrupmāja uz alus darītavas zemes uzcelta 1883. gadā pēc arhitekta Kārļa Felsko projekta kā Štricka alus darītavas administrācijas ēka. 1889. gadā tās īpašnieks arhitektam Felsko pasūtīja arī dzīvojamās mājas projektu. 1891. gadā jaunuzcelto savrupnamu un fabrikas administrācijas ēku savienoja ar mūra žogu un grezni dekorētiem vārtiem, ko rotāja tirgotāju patrona Merkura tēls. Starp Štricka dzīvojamo māju un pārējām fabrikas ēkām atradās labi iekopts dārzs, kura vidū bija izveidota strūklaka. 1901. gadā fabrikā ražoja 12 dažādu veidu alu un iesala dzērienu, un tajā strādāja ap 150 cilvēku.
Pirmā pasaules kara laikā alusdarītavas iekārtas tika aizvestas uz Krieviju, pēc kara fabrikā ražoja vīnu un citus alkoholiskos dzērienus, bet īpašnieka namā darbojās Annas Ašmanes mūzikas un ritmiskās vingrošanas skola, vēlāk Latvijas Jauno sieviešu kristīgās savienības skolnieču internāts-pansija, vācu ziņu aģentūras Ullstein-Nachrichtendienst pārstāvniecība un Rumānijas karalistes sūtniecība. Pirms vācbaltiešu repatriācijas K. K. Stricka dēls 1939. gadā zemesgabalu pārdeva a/s "Latvijas kredītbanka". 
Latvijas PSR laikā bijušā dārza vietā Palīdzības ielas stūrī 1958. gadā ierīkoja skvēru, bet ēkās no 1950. līdz 1995. gadam darbojās Civilās aviācijas 85. eksperimentālā rūpnīca un Valsts autoinspekcija.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas līdz 2000. gadam ēkā bija Baltijas Drošības skolas mācību centrs, vēlāk ēka netika izmantota. Kopš 2009. gada bijušās fabrikas telpās ierīkots biznesa centrs "Valdemāra Pasāža".
Pēc daļējas atjaunošanas 2015. gada vasarā par Stricka villu pārdēvētajā namā tiek rīkoti dažādi kultūras pasākumi. 2016. gada septembrī ēkā notika starptautiskais laikmetīgās mākslas festivāls "Survival Kit".
2017.gadā daļā no ēkas ierīkots naktsklubs.
Jānis Ikaunieks (futbolists)

Klubos

Karjeru Ikaunieks sāka FK Liepājas Metalurgs, bet 2014. gadā pēc Metalurga bankrota pievienojās FK Liepāja. Viņš tika atzīts par 2014. gada Virslīgas maija labāko spēlētāju. 2014. gada 11. jūnijā Ikaunieks FK Liepāja uzvarā 7:0 pār FC Jūrmala guva četrus vārtus. 2014. gada 5. decembrī viņš tika atzīts par 2014. gada sezonas Virslīgas labāko spēlētāju. 2015. gada 3. janvārī viņš oficiāli kļuva par Francijas FC Metz komandas futbolistu.
2016. gada nogalē Ikaunieks noslēdza divarpus gadu līgumu ar Grieķijas Superlīgas klubu Larisas AEL.
2017. gada jūnijā Ikaunieks atgriezās Latvijā — FK Liepāja/MOGO, tiekot izīrēts no FC Metz un Larisas AEL, taču aizvadīja tikai divas spēles, jo guva savainojumu, kura ārstēšanai bija vajadzīga operācija.
2017. gadā ar komandu FK Liepāja/MOGO ieguva Latvijas kausu futbolā

Izlasē

2014. gada 13. oktobrī Ikaunieks debitēja Latvijas izlasē Eiropas čempionāta kvalifikācijas spēlē pret Turciju. Savos pirmos (un arī otros) vārtus izlasē viņš guva 2016. gada 29. martā spēlē pret Gibraltāru.

Personīgā dzīve

Viņa vecākais brālis Dāvis Ikaunieks arī ir futbolists.
Urotropīns

Iegūšana

Urotropīnu iegūst, amonjakam reaģējot ar formaldehīdu.
Filips Sīmors Hofmans

Biogrāfija

Aktiera karjeru uzsāka 1991. gadā un jau nākamajā gadā sāka filmēties dažādās filmās. Aktieris ir pazīstams ar lomām tādās filmās kā "Sievietes smarža" (1992), "Viesuļvētra" (1996), "Naktis bugi stilā" (1997), Happiness (1998), "Lielais Lebovskis" (1998), "Magnolija" (1999), "Talantīgais misters Riplijs" (1999), "Gandrīz slaveni" (2000), "25. stunda" (2002), "Mīlas skurbulis" (2002), "Aukstais kalns" (2003), "Pollija ir klāt" (2004), "Neiespējamā misija 3" (2006), "Čārlija Vilsona karš" (2007), "Šaubas" (2008), "Radio pirāti" (2009), "Pavēlnieks" (2012), "Bada spēles: Spēle ar uguni" (2013), "Bada spēles: Zobgaļsīlis. 1. daļa" (2014), "Visbīstamākais cilvēks" (2014), "Bada spēles: Zobgaļsīlis. 2. daļa" (2015).
2005. gadā viņš attēloja galveno tēlu filmā "Kapote", par ko saņēma vairākas balvas, tai skaitā Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris, Zelta Globusa balvu un BAFTA kino balvu. Vēl ir ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai par lomām filmās "Čārlija Vilsona karš", "Šaubas" un "Pavēlnieks". 2010. gadā F. Hofmans debitēja kā režisors ar filmu Jack Goes Boating. Tēlojis arī teātrī.
Atrasts miris 2014. gada 2. februārī savā Manhetenas dzīvoklī no heroīna pārdozēšanas.
Kristaps Heinrihs fon Līvens

Dzīvesgājums

Dzimis 1774. gada 6. maijā (pēc VS) Kijevas komendanta Krievijas impērijas armijas ģenerālmajora Otto Andreasa Heinriha fon Līvena (1726-1781) un viņa sievas Šarlotes Margaretas (1742-1828) ģimenē. Jau piecu gadu vecumā pierakstīts karadienestā Krievijas armijas artilērijas daļā. 
Pēc tēva nāves 1783. gadā Katrīna II viņa māti pieņēma Pēterburgas galmā par viņas mazbērnu audzinātāju, savukārt Kristapu Heinrihu ieskaitīja Semjonovas leibgvardes pulkā. Piedalījās krievu-zviedru karā (1788—1790) un 1790. gadā ieguva praporščika dienesta pakāpi, 1794. gadā tika paaugstināts par poručiku. Napoleona karu laikā viņš Austrijas armijas sastāvā 1794. gadā piedalījās kaujās pret frančiem Flandrijā. 1796. gadā viņu piekomandēja Vladimiras dragūnu pulkam un nosūtīja uz Kaukāzu, kur viņš piedalījās karagājienā pret Persiju Dagestānas un Azerbaidžānas teritorijā. 
1797. gadā viņš kļuva par ķeizara Pāvila I flīģeļadjutantu (флигель-адъютант), 1798. gadā par ģenerāladjutantu (генерал-адъютант) un paaugstināja ģenerālmajora pakāpē. 1799. gadā viņa mātei un brāļiem piešķīra grāfa titulu. 1800. gadā viņs apprecējās ar galma dāmu Doroteju Benkendorfu (1784–1857)
1805. gadā Līvens piedalījās Austerlicas kaujā, 1807. gadā viņu paaugstināja par ģenerālleitnantu. 
1809. gadā viņu iecēla par Krievijas sūtni Berlīnē, bet 1812. gada kara laikā par sūtni Londonā. 1826. gadā ķeizars Nikolajs I viņa mātei un visiem viņas pēcnācējiem piešķīra kņazu titulu. 1831. gadā viņu iecēla par Krievijas impērijas Valsts padomes locekli. 
1834. gadā viņš atgriezās Pēterburgā, kur tika iecelts par troņmantnieka Aleksandra pilvaroto pārstāvi.
Miris pēc īsas slimības 1838. gada 29. decembrī Romā troņmantnieka Aleksandra ārzemju ceļojuma laikā, apglabāts Mežotnes kapsētā.
Mežmuižas avoti

Dabas liegums

1977. gadā tika izveidots Mežmuižas avotu dabas liegums. Tā platība ir 27 ha. Šo vietu īpašu padara tas, ka šeit ir sastopami nogāžu un gravu meži, mēreni mitras pļavas un boreālie meži, sausieņu meži un slapjie meži, kā arī un īpaši aizsargājamu biotopu — minerālvielām bagāti avoti un avotu purvi. Avotu apskates nolūkos ierīkotas laipu takas, kāpnes u.c. labiekārtojums. Allažu dabas takas 2001. gadā izveidoja Allažu pagasta padome. Avoti ir unikāli ar to, ka avoti šeit veido avotkaļķus. Lejpus avotiem esošā dzirnavu dīķa gultne iekrāsojusies īpatnējā zaļganā tonī. Teritorija atbilst Natura 2000 teritorijas izveidošanas kritērijiem, tādēļ ar likumu Par īpaši aizsargājamām dabas teritorijām liegums noteikts kā Eiropas nozīmes aizsargājamā teritorija — Natura 2000.

Dzirnavas

Tā kā Mežmuižas avotiem ir ļoti stāvs kritums, šeit bijušas ierīkotas ūdensdzirnavas. Senāk ūdens no dīķa dambja pa ūdens tiltu tecēja pāri ceļam uz Kaļķugravas dzirnavu ūdenratu. No šūnakmens veidotās dzirnavas cēlis tēlnieka Teodora Zaļkalna tēvabrālis.
Toronto

Vēsture

Toronto irokēzu valodā nozīmē "vieta, kur koki pie ūdens". Pirmie eiropieši, kas apmetās uz dzīvi šajā vietā, bija franči, kuri 1750. gadā šeit uzcēla fortu, tomēr 1759. gadā to pameta. 18. gadsimta 80. gadu vidū apkārtnē ienāca pirmie masveida ieceļotāji, kas bija angļu lojālisti, kuri nesamierinājās ar ASV neatkarību un pārcēlās uz Kanādu.
1793. gadā Augškanādas gubernators Džons Greivs Simko (John Graves Simcoe) pārcēla provinces galvaspilsētu uz mūsdienu Toronto, nosaucot jauno pilsētu par Jorku (York), tomēr vēl 1800. gadā pilsētas izmēri bija niecīgi.
1812. gada angļu-amerikāņu karā Toronto ieņēma ASV un nopostīja galvenās ēkas.
19. gadsimtā Toronto kļuva par vienu no galvenajiem imigrācijas centriem Kanādā.
1970. gados Toronto apsteidza Monreālu pēc iedzīvotāju skata un tagad ir lielākā pilsēta Kanādā.

Sports

Toronto ir 11 profesionāli sporta klubi, kas piedalās visdažādākajos sporta veidos. Vistitulētākā no visām ir Kanādas amerikāņu futbola līgas komandas Toronto "Argounats", kura ir izcīnījusi 15 čempiones titulus, pēdējo no tiem 2004. gadā. Tālu neatpaliek Nacionālās hokeja līgas klubs Toronto "Maple Leafs", kas izcīnījid 13 čempiones titulus. Labi pazīstams ir arī Nacionālās basketbola asociācijas klubs Toronto "Raptors", kas gan savos neilgajos pastāvēšanas gados nevienu NBA čempiona titulu vēl nav izcīnījusi.
Mihails Birjukovs

Spēlētāja karjera

Birjukovs savu karjeru uzsāka dzimtajā Jaroslavļā, no 2001. līdz pat 2004. gadam spēlējot Jaroslavļas "Lokomotiv" otrajā sastāvā, kas tolaik spēlēja Krievijas Pirmajā līgā. 2005.—06. sezonā Birjukovs spēlēja Krievijas Augstākās līgas klubā Stupino "Kapitan", bet 2007.—08. sezonā visbeidzot debitēja Krievijas Superlīgā, spēlējot Balašihas "HK MVD" rindās. 2008.—09. sezonas vidū Mihails pārcēlās uz Maskavas "Dinamo" rindām. 2010.—11. sezonā, spēlējot jau Hantimansijskas "Jugra" rindās, Birjukovs tika atzīts par oktobra labāko līgas vārtsargu.
Līdz 2014.—15. gada sezonas vidum Birjukovs bija "Jugra" pamatvārtsargs, taču tad tika aizmainīts uz Ņižņijnovgorodas "Torpedo". 2015.—16. gada sezonā bija komandas otrais vārtsargs aiz Iļjas Proskurjakova. 2016. gada maijā noslēdza viena gada līgumu ar Novokuzņeckas "Metallurg", taču nākamās sezonas gaitā tika aizmainīts uz Ņižņijnovgorodas "Torpedo".
Krievijas hokeja izlases rindās spēlējis 2008. gada Pasaules čempionātā, izlases vārtos stāvot trīs spēlēs un kopā ar izlasi izcīnot zelta medaļas.
Soledada Gonsalesa de Ugeta

Biogrāfija

No 1950. gadu vidus līdz 1960. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Argentīnas šahistēm. Divas reizes uzvarējusi Argentīnas sieviešu šaha čempionātos: 1954. un 1956. gadā. 1957. gadā Riodežaneiro uzvarējusi Pasaules čempiones šahā izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā. Piedalījusies 1959. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Plovdivā, kurā ierindojusies 15. vietā (uzvarēja Kira Zvorikina). 1963. gadā Fortalezā izcīnījusi 3. vietu Dienvidamerikas zonas turnīrā.
Par panākumiem turnīros FIDE 1957. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Saulkrastu kokteilis

Saulkrastu kokteilis ir pludmales volejbola turnīrs Latvijā. Notiek kopš 1992. gada vasaras kā pirmais komerciālais pludmales volejbola turnīrs Latvijas smiltīs un kopš pirmās sacensību vasaras kļuvis par īpašu nedēļas nogales mirkli Latvijas regulārā pludmales volejbola čempionāta laikā.
Pagājušā gadsimta deviņdesmito sākumā pludmales volejbola faniem Andrim Vanagam un Guntaram Zonbergam radās ideja izveidot pirmo komerciālo pludmales volejbola turnīru Latvijā, kurš vēlāk ieguva
svarīga turnīra reputāciju un sagaidīja līdzjutējus ar atraktīvu izklaides programmu.
Baltijas mērogā "Saulkrastu kokteilis" slavu ieguva ar sacensību norises laiku, kur izšķirošās cīņas par vienmēr iespaidīgajiem balvu fondiem tradicionāli notika Saulkrastu estrādē — starmešu gaismā.
Autorallijs

Autorallijs (ikdienā saukts vienkārši - rallijs) ir autosporta disciplīna, kurā ekipāžas trasē dodas atsevišķi. Autorallija sacensības pārsvarā notiek pa koplietošanas ceļiem un tās sastāv no ceļa sacensībām un papildsacensībām. Sacensību dalībnieki sacenšas ar automobiļiem, autorallija ekipāža sastāv no diviem sportistiem. Rallija sacensības notiek gan ar speciāli sagatavotām automašīnām, gan ar sērijveida automobiļiem.

Vēsture

Autorallija vēsture sākas ar Monte Karlo ralliju 1911. gadā. Klasiskais autorallijs (tādā formā, kādā tas ir populārs šodien) izveidojās 20. gs. sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados. Īpašs uzplaukums rallijam bija astoņdesmitie gadi gadi ar B grupas sacīkšu mašīnām.

Sacensību elementi

Autorallija sacīkstes sastāv no ceļa sacensībām un papildsacensībām. Sacīkšu mērķis ir veikt sacensību distanci, nopelnot iespējami mazāk (soda) punktu. Ekipāžas trasē dodas pa vienai ar noteiktu laika intervālu (parasti 1-2 minūtes) atbilstoši sacensību dokumentiem. Sacensību distance sastāv no vairākiem secīgiem posmiem, kas var tikt grupēti, kā arī ilgt vairākas dienas.

Ceļa sacensības

Ceļa sacensībās uzdevums ir veikt distances posmus atbilstoši noteiktiem ierobežojumiem (piemēram, laika ierobežojums, uzdots vidējais ātrums), pie tam soda punktus var saņemt gan par pārāk ātru, gan pārāk lēnu braukšanu. Viens no ceļa sacensību veidiem ir regularitāte, kur distance ir jābrauc ar uzdotu vidējo ātrumu (kas distances laikā var mainīties). Ceļa sacensības notiek pa koplietošanas ceļiem, kas nav slēgti vispārējai satiksmei - līdz ar to tās ir tādas, kas neapdraud citus satiksmes dalībniekus, kas nepiedalās sacensībās. Šodienas rallijā ceļa sacensības galvenokārt kalpo par pārbaucieniem starp papildsacensībām un šī elementa formāts ar atbilstošiem noteikumiem nodrošina rallija sacīkšu disciplīnu un laika grafika ievērošanu.

Papildsacensības

Papildsacensības notiek satiksmei slēgtos koplietošanas ceļu posmos vai speciālās tam piemērotās sacensību trasēs (piemēram, autošosejas trasē, trekā u.c.). Papildacensības var būt ar līdzīgiem uzdevumiem (noteikumiem) kā ceļa sacensības, piemēram, regularitātes formātā, kā arī ar mērķi veikt papildsacensības posma distanci īsākā laikā (saukts par ātrumposmu) - šis ir populārākais variants klasiskajā rallijā un faktiski vienīgais šodien populārās rallija sacensībās.
Aloza

Latvijā

20. gadsimta sākumā aloza iekļauta Latvijas ihtiofaunas sarakstos, lai gan atrašanas gadījumi Latvijas ūdeņos nav zināmi. Pēdējie noķeršanas gadījumi Baltijas jūrā reģistrēti 1959. un 1982. gadā. Norādījumi par alozas atradnēm Somu līcī, visticamākais, attiecināmi uz paledi.

Izskats

Aloza ir vidēji liela vai liela siļķveidīgā zivs, kas ir viena no lielākajām sugām visā siļķu dzimtā. Tās ķermeņa garums var sasniegt 80—83 cm, svars 5 kg, lai gan parasti tā ir apmēram 40 cm gara. Mātītes aug ātrāk un vienmēr ir lielākas, nekā tā paša vecuma tēviņi.
Ķermenis samērā augsts, no sāniem saplacināts. Mute ar sīkiem zobiem, vērsta uz priekšu. Mugura tumši zila, sāni un vēders sudrabaini. Uz sāniem, uzreiz blakus žaunu vākiem, parasti ir 1—2 tumši plankumi, retumis 1—2 papildu plankumi, reizēm plankumu nav vispār. Vēdera ķīlis ass. Augšlūpa vidū šķelta, šķēlumā precīzi ieguļas apakšlūpa. Žaunu bārkšu vairāk nekā paledei un reņģei, tās ir garākas nekā žaunu lapiņas. Gareniski gar sāniem parasti vairāk zvīņu nekā paledei, reņģei un brētliņai. Visām spurām ir mīksti stari. Aloza ir ļoti līdzīga paledei, bet pēdējai uz sāniem ir 7—8 tumši plankumi un tai ir mazāk žaunu bārkstis.

Uzvedība un barība

Aloza ir anadroma zivs, kas uzturas baros. Dzīvo jūrā, krasta tuvumā, nārstot dodas uz lielām upēm. Dažos ezeros sastopamas saldūdens populācijas (piemēram, Marokā un Portugālē), nārsto ezeros ietekošajās upēs. Mājo 10—300 m dziļumā. Novērota līdz 700—800 km tāla migrācija, pārvietošanās ātrums 20 km diennaktī. Pie upju ietekām jūrā pieaugušās zivis sāk pulcēties februārī.
Barojas ar zooplanktonu, galvenokārt ar vēžveidīgajiem, pieaugušās zivis ar nelielām, baros dzīvojošām zivīm. Kāpuri barojas ar saldūdens kukaiņu kāpuriem.

Vairošanās

Dzimumgatavība alozai iestājas 3—9 gadu vecumā, sasniedzot 30—40 cm garumu. Mātītes nārsto 1—3 gadus velāk nekā tā paša vecuma tēviņi. Nārsto savās dzimtajās vietās. Upēs uz nārstu alozas ienāk aprīlī vai maijā, kad ūdens temperatūra sasniedz 9—12° C, bet masveidā ienāk, kad temperatūra sasniedz 13—16° C. Nārstošanas vietas tēviņi sasniedz pirmie, mātītes ierodas 1—2 nedēļas vēlāk. Nārsto seklumā ar grants gultni un tuvumā esošu spēcīgu straumi.
Auglība 100—200 tūkst. ikru. Raksturīgs vienlaicīgs nārsts nakts laikā (vairākas naktis), kad ūdens temperatūra ir vismaz 15° C, bet optimālā temperatūra ir 22—24° C. Ikri nogrimst uz gultnes, to attīstība ilgst 3—8 dienas, atkarībā no ūdens siltuma. Pieaugušās zivis pēc nārsta atgriežas jūrā vai mirst. Tikai 5—6% no pieaugušajām alozām nārsto otro reizi. Mazuļi uzturas upju dziļumā, vietās ar lēnu straumi. Mazuļi 3—4 mēnešu vecumā sāk peldēt jūras virzienā (daļa vasaras beigās un rudenī migrē pa upi uz augšu). Jaunās zivis, kas ir apmēram gadu vecas vai vecākas, galvenokārt uzturas upju grīvā. Reizēm hibridizējas ar paledi. Var sasniegt 21 gada vecumu.
Jonijas jūra

Nosaukums

Jonijas jūras nosaukuma izcelsmi saista ar leģendāriem tēliem. Jonijs esot bijis Ilīrijas karaļa Adrija dēls. Cita leģenda vēsta, ka Jonijs bijis Epidamnas (mūsdienu Durresa) valdnieka dēls. Viņam uzbruka paša brāļi, tuvumā gadījās Hērakls, kurš Jonijam devās palīdzēt. Cīņā viņš nejauši nogalināja pašu Joniju. Mirušo valdnieka dēlu apbedīja jūrā, kuru kopš tā laika sauc par Jonijas jūru.

Ģeogrāfija

Ūdens virsējā slāņa sāļums 38,5—38,9 ‰, ūdens temperatūra no 13 °C ziemā līdz 26 °C vasarā. Plūdmaiņas līdz 0,4 m augstas.
Stefans Češeiko-Sohackis

Dzīvesgājums

Dzimis 1891. gada 17. maijā Čerņigovas guberņas Ņežinas pilsētā poļu izcelsmes muižnieka Vaclava Češeiko-Sohacka un viņa sievas Valērijas, dzimušas Boguslavskas, ģimenē. 1893. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz Daugavpili. Mācījās Daugavpils reālskolā, strādāja par provizora mācekli. 1905. gadā iestājās Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā, 1913. gadā apcietināts un izsūtīts uz Sibīriju. 1917. gadā tika ievēlēts par Viskrievijas Satversmes sapulces locekli. No 1917. novembra līdz 1918. februārim bija Dvinskas strādnieku padomes deputātu izpildkomitejas priekšsēdētājs.
Daugavpils vācu okupācijas laikā 1918. gadā pārcēlās uz Vitebsku, kur bija Vitebskas guberņas izpildkomitejas loceklis, vēlāk nodaļas vadītājs, pilsētas padomes priekšsēdētājs un justīcijas nodaļas komisārs. Kad Sarkanā armija 1918. decembrī ieņēma Daugavpili, viņu iecēla par pilsētas kara revolucionārās padomes priekšsēdētāju un Dvinskas apriņķa izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku. 1919. janvārī Stučkas valdība viņa vietā iecēla Kārli Balodi (1893-1938). Pēc tam, kad Polijas un Latvijas armijas daļas 1920. gada sākumā ieņēma Daugavpili, S. Češeiko-Sohackis atkal pārcēlās uz Vitebsku, kur vadīja pilsētas padomi. Vēlāk pārcēlās uz Samāru, kur bija Graudaugu kultūru institūta direktors (Самарский институт зерновых культур, 1926-1929), kādu laiku bija Kijevas Poļu pedagoģiskā insitūta direktors.
1933. gada 15. augustā viņu kopā ar brāli Ježiju Češeiko-Sohacki apcietināja PSRS politpārvalde (Объединённое государственное политическое управление, ОГПУ) un apsūdzēja spiegošanā un kontrevolucionāras organizācijas veidošanā. Viņa brālis Lubjankas cietumā 4. septembrī izdarīja pašnāvību. Nošauts Maskavā 1934. gada 1. jūnijā, aprakts Vagaņkovas kapsētā (Ваганьковское кладбище).
Dzeltenā dzegužkurpīte

Apraksts

Daudzgadīgs, viegli pamanāms, 20-70 cm augsts lakstaugs. Gums nav izveidots. Saknes diezgan garas, tievas, pie sakneņa. Stublājs stāvs. Lapas plati eliptiskas, makstveidīgas. Ziedi parasti 1, retāk 2 vai 3, stublāja galotnē īsā ziedkātā. Zieds liels, līdz 10 cm. To veido sarkanīgas 4 - divas ārējas apziedņa lapas ir saaugošas kopā - brūnas apziedņa lapas un dzeltena kurpītes veida lūpa. Pogaļa 3-4 cm gara. Zied maija beigās un jūnija sākumā.

Izplatība

Aug dažviet Eiropā un Āzijā. Dažreiz Ziemeļamerikā augošā Cypripedium parviflora uzskatāma kā Cypripedium calceolus subsp. parviflora.

Biotopi

Nelielās grupās vai atsevišķi eksemplāri dažādos lapu koku mežos vai meža pļavās.
Jēkabs Rūsiņš

Biogrāfija

Jēkabs Rūsiņš dzimis 1917. gada 28. martā Bārtas pagastā kalpu ģimenē kā jaunākais no trim dēliem. Mācījies Bārtas pamatskolā no 1926./27. mācību gada līdz 1932. gada 25. maijam. Vasaras viņš pavadījis ganu gaitās pie pagasta saimniekiem. Pēc pamatskolas beigšanas iestājies Liepājas Valsts komercskolā. 1934. gadā līdzekļu trūkuma dēļ mācības bija jāpārtrauc. 2 gadus strādājis Bārtas pagasta valdes kancelejā. 1936. gadā atsācis mācības komercskolā, kuru 1939. gadā pabeidzis.
No 1939. līdz 1941. gadam Jēkabs Rūsiņš dienējis LR armijā un LPSR armijā. Pēc demobilizācijas līdz 1945. gadam strādājis par Bārtas pagasta valdes sekretāra palīgu, no 1945. līdz 1947. gadam bijis Bārtas pagasta izpildu komitejas sekretārs, pēc tam bibliotēkas vadītājs Bārtā. 1949. gadā, kad nodibinājās kolhozs „Brīvais solis”, strādājis tajā par rēķinvedi. 1950. gadā pārcēlies uz Bernātiem.
1951. gada 28. oktobrī Jēkabs Rūsiņš apprecējās ar Mildu Vecvarari (1919. – 1987.). 1959. gadā ģimenē piedzima dēls Andris.
1959. gadā Jēkabs Rūsiņš pārcēlies uz Liepāju, kur kļuvis par laikraksta "Komunists" literāro līdzstrādnieku. Laikā no  1962. līdz 1978. gadam, līdz aiziešanai pensijā strādājis Liepājas rajona avīzē "Ļeņina ceļš" ("Kursas laiks"). Pēc aiziešanas pensijā Jēkabs Rūsiņš turpināja strādāt „Ļeņina ceļā” par speciālkorespondentu.
Jau no jaunības gadiem līdz mūža beigām Jēkabs Rūsiņš rakstīja dzeju. Pirmais uzrakstītais dzejolis "Bārtmalas līčos" ir datēts ar 1932. gada vasaru, to piecpadsmitgadīgais autors parakstījis kā ganu zēns Jēcis. Rakstījis dzeju un atdzejojis no lietuviešu valodas. 1938. gada novembrī laikrakstā "Kurzemes vārds" parādījās pirmie publicētie dzejoļi "Rudeni" un "Karogu mirdzumā". Zināmi 153 Rūsiņa dzejoļi, tie publicēti periodikā. Par Jēkaba Rūsiņa dzejas tēliem kļuva dzimtā puse – Bārta, daba, tauta, zeme. No 1968. gada skan dziesma "Liedagā" ar Jēkaba Rūsiņa vārdiem un Imanta Kalniņa mūziku. Šodien plašākai sabiedrībai lasāma vien tā Jēkaba Rūsiņa dzeja, kas tikusi publicēta laikrakstos. Savu dzejoļu krājumu  autoram neizdevās izdot. Jēkaba Rūsiņa literārais mantojums un pētījumi par autora dzīvi un daiļradi glabājas Bārtas muzejā.
Jēkabs Rūsiņš kopā ar Bārtas kolhoza valdes priekšsēdētāju Gunāru Balbārdi un partijas pirmorganizācijas sekretāru Arvīdu Ukstiņu realizēja ideju par muzeja iekārtošanu Bārtā. 1985. gadā viņš kļuva par pirmo „Bārtas ciema un kolhoza „Bārta” sabiedriskā muzeja vadītāju”. Jēkabs Rūsiņš ar novadpētniecību aktīvi nodarbojās līdz pat mūža beigām. 1980.-to gadu beigās, 90-to gadu sākumā Jēkabs Rūsiņs iesaistījās Latvijas Kultūras fonda projektā "Senās Kursas varavīksne", kļuva par LKF novada kopas vadītāju.
Jēkabs Rūsiņš miris 1994. gada 8. jūnijā, apglabāts Bārtas Plostnieku kapsētā.
1969. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm

1969. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts sastāvēja no vairākiem posmiem — zonālie turnīri, pretendentu turnīrs un mačs par pasaules čempiones nosaukumu. Šajā ciklā pasaules čempione Nona Gaprindašvili sekmīgi aizstāvēja savu titulu pret pretendentu turnīra uzvarētāju Allu Kušniru. Tā bija viņas otrā uzvara trijos mačos pret Kušniru — tā laika otro spēcīgāko šahisti pasaulē.
The Elder Scrolls

The Elder Scrolls ir datorspēļu sērija, ko izstrādā Bethesda Softworks. Tajā ietilpst lomu spēles The Elder Scrolls I: Arena, The Elder Scrolls II: Daggerfall, The Elder Scrolls III: Morrowind, The Elder Scrolls IV: Oblivion, kā arī no pamatsērijas atvasinātas spēles - lomu spēle The Elder Scrolls Legends: Battlespire, piedzīvojumu spēle The Elder Scrolls Adventures: Redguard un mobilo spēļu sērija The Elder Scrolls Travels.