google/wiki40b huggingface dataset:
Zolitūdes muiža

Zolitūdes muiža (franču: Solitude), agrāk arī Švānenbergas muiža (Swanenbergshof) vai Bērzu muiža (Birkenhof, Birkenruhe), bija Rīgas patrimonālā apgabala muižiņa Mazās Zolitūdes ielas apvidū Imantas apkaimē Pārdaugavā. Līdz mūsdienām saglabājusies tikai viena bijušā muižas parka aleja.

Vēsture

Par Zolitūdes muižu pirmās rakstītās ziņas ir no Zviedru Vidzemes laikiem 17. gadsimtā, kad tā saukta par Gulbjukalna muižu (Swanenborgshoff). 
18. gadsimta sākumā muiža piederēja Hermanim Frīdriham fon Fītinghofam (1670-1746), vēlāk viņa dēlam slepenpadomniekam Oto Hermanim fon Fītinghofam. Muižas kungu māju projektēja Kristofs Hāberlands, tā tika nosaukta par Zolitūdes muižu (‘Vientulības muižu’). Tā bija izpriecu un atpūtas muižiņa ar savu saimniecību un parku. 
Muižiņu šajā laikā apciemoja Berlīnes astronoms Johans Bernulli (1744-1807), kas savās 1788. gadā izdotajās atmiņās  rakstīja "...tā ir kārtīga saimniecība, kuras saimnieks slepenais padomnieks pilsētai piegādā dārzeņus, pienu un krējumu. Viņš muižā ir izveidojis brīnišķīgu viesu namu, kurā saviem viesiem rīko piknikus. Muižā ir izveidots brīnišķīgs gan brīvā, gan regulārā plānojuma parks ar alejām, dīķiem un zālieniem. Parkā ir trīs nelieli izpriecu namiņi, un vienā no tām abos spārnos ir izveidotas oranžērijas. Oranžērijas grezno marmora statujas un krūšutēli. Viena no statujām ir Venera. Paviljonus grezno arī gleznas, kuras gan nav vērtīgas."
1795. gadā muižu pārdeva Oto Heinriham fon Īgelštrēmam (Igelström), 1865. gadā tā piederēja tirgotājam Kārlim Ferdinandam Milleram. 
Pēc 1877. gada muižas zemes sadalīja apbūves gabalos 235 nomniekiem, muižā darbojās kūdras fabrika. Pēc dzelzceļa līnijas Rīga—Tukums uzbūvēšanas daļa no Zolitūdes muižas zemēm palika otrā dzelzceļa pusē un tajās izveidojās atsevišķa Zolitūdes apkaime.
Pēc 1924. gada 24. februāra likuma par Rīgas pilsētas administratīvajām robežām bijušās Zolitūdes muižas, Lielās un Mazās Dammes muižas, Anniņmuižas un Šampētera muižas zemes tika iekļautas Rīgas teritorijā.

Muižas apraksts

Muižas kungu māja bija grezna rokoko — baroka stila ēka ar franču muižu arhitektūras iezīmēm. Kungu namam pieslējās ar marmora skulptūrām greznota oranžērija. Ēkai bijis stāvs jumts. Uz pili veda divkārša aleja, tai vidū dekoratīvs elements — vāze. Muiža atradās smilšainā augsnē, kurā bija iekopts parks ar zālieniem, alejām, dīķiem, parkam bija gan regulārs, gan brīvais plānojums. Dārzā atradās izpriecu namiņi.
Stendes ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa lielākā daļa ir zelta krāsā, bet robotā galva zaļā krāsā. Robojums ir rombveidīgs un vizuāli atgādina egles, jo pirms dzelzceļa līnija Tukums—Ventspils izveidošanas, Stendes ciemata vietā bija mežs. Uz zelta fona attēlots melns lokomotīves ritenis, kas apzīmē dzelzceļu.
Mušķērāju dzimta

Latvijā

Latvijā sastopamas 18 mušķērāju dzimtas sugas: Sibīrijas rubīnrīklīte (Calliope calliope), sarkanrīklīte (Erithacus rubecula), baltkakla mušķērājs (Ficedula albicollis), melnais mušķērājs (Ficedula hypoleuca), mazais mušķērājs (Ficedula parva), lakstīgala (Luscinia luscinia), rietumu lakstīgala (Luscinia megarhynchos), zilrīklīte (Luscinia svecica), pelēkais mušķērājs (Muscicapa striata), tuksneša čakstīte (Oenanthe deserti), akmeņčakstīte (Oenanthe oenanthe), daglā čakstīte (Oenanthe pleschanka), smiltāju čakstīte (Oenanthe isabellina), melnais erickiņš (Phoenicurus ochruros), erickiņš (Phoenicurus phoenicurus), lukstu čakstīte (Saxicola rubetra), tumšā čakstīte (Saxicola rubicola) un rudsānu zilastīte (Tarsiger cyanurus).

Izskats un īpašības

Mušķērāju dzimtas putni ir ļoti mazi, mazi vai vidēji lieli putniņi. To ķermeņi ir 10—22 cm gari, bet svars 4—42 g. Tiem ir īsi, nedaudz saplacināti knābji, kas pie pamata ir platāki. Šādi knābji ir piemēroti, lai kukaiņus ķertu lidojumā. Tomēr dažām ģintīm, kuru sugas kukaiņus meklē uz zemes, knābji ir smalkāki. Spārni mušķērāju dzimtas sugām ir samērā gari un smaili. Daudzām sugām apspalvojums ir pelēkbrūns, pelēks vai melns, bet ir arī daudzas sugas, kuru tēviņiem ir košs apspalvojums. Košās sugas pamatā dzīvo Āzijā.

Uzvedība

Mušķērāju dzimtas sugas mājo mežos, krūmājos, savannā un atklātās ainavās ar nelielām koku grupām. Šīs dzimtas sugas parasti medī no koka zara, kurā tie sēž un vēro apkārtni. Pamanot kukaini, seko straujš lidojums. Mušķērāju dzimtas putni atkarībā no sugas gan dzenas pakaļ lidojošiem kukaiņiem, gan medī kukaiņus uz zemes, gan zaros, gan starp koku lapām. Ziemeļu populācijas ziemas periodā migrē uz dienvidiem.
Meža vizbulis

Raksturojums

Augums neliels 15—20 cm. Saknenis ir spēcīgi attīstīts, brūngani melns, novietots vertikāli vai slīpi. Stumbrs stāvs, biezi noklāts ar sīkiem matiņiem. Apakšējās lapas ir staraini dalītas. Lapu abas puses klātas ar matiņiem. Augšlapas ir ar dalītām plātnēm. Parasti ir viens balts zieds stublāja augšdaļā, retāk divi ziedi. Zieda lielums 4—6 cm. Apziednī parasti ir 5 lapas. Zied maijā, jūnijā. Dažreiz uzzied otrreiz rudenī.
Latvijā ir izplatīts reti, sastopams valsts centrālajā un austrumu daļā. Aug saulainās nogāzēs, skrajos skujkoku mežos, krūmājos. Apstādījumos stāda kā krāšņumaugu.
Augs ir aizsargājams. Iekļauts Latvijas Sarkanajā grāmatā. Latvijas Botāniķu biedrība meža vizbuli izvēlējās par 2012. gada augu.
Kārlis fon Lēviss of Menārs

Dzīvesgājums

Kārlis fon Lēviss of Menārs ir dzimis 1855. gada 7. septembrī savas dzimtas īpašumā Pantenes muižā pie Mazsalacas 
Cēlies no senas vācbaltiešu Lēvisu of Menāru dzimtas, viņa tēvs bija Pantenes muižas īpašnieks Voldemārs fon Lēviss (1807–1884), māte Helēna Juliāna fon Engelharta (1811–1868).
Studēja mašīnbūvi Rīgas politehnikumā (1876–1877) un Štutgartes politehnikumā (1877–1881). Strādāja tiesā, pēc tam ilgu laiku par bibliotekāru Vidzemes bruņniecības bibliotēkā (1885-1919).   
1892. gadā viņš apprecējās ar Vitu Emīliju Luīzi Šernhelmu (von Stjernhjelm, 1868–1942). Šajā laikā viņš publicēja materiālus par gotikas, renesanses un baroka arhitektūru Baltijā, īpaši Latvijā. Pirmais aizsāka izziņas metodes attīstīšanu, kas ir mūsdienu arhitektūras pētniecības metodes pamatā (studijas arhīvos, ēku zondāžas, arheoloģiskie izrakumi utt.), piemēram, izdevis ziņojumu par arheoloģiju kā ziņojums par izrakumiem zem Jaunāsmuižas (šodien - Jaunkrimulda, Sējas pagastā) Krimuldas draudzē Bericht über die Ausgrabungen unter Neuhof im Kirchspiel Kremon, Riga, 1895.
No 1921. līdz 1925. gadam Latvijas Universitātes privātdocents. 
Miris 1930. gada 7. maijā Rīgā, apbedīts Lielajos kapos. Viņa kapa piemineklis obeliska formā ir saglabājies līdz mūsdienām un ir valsts nozīmes vēstures piemineklis.
Viņa brālis Oskars fon Lēviss of Menārs (1838–1899) bija zoologs.

Darbības raksturojums

Kārļa fon Lēvisa of Menāra mūža lielākā aizraušanās un vaļasprieks bija vēsture un kartogrāfija. Viņa pazīstamākais darbs bija "Senās Livonijas piļu leksikons" ("Burgenlexikon für Alt - Livland"). Šis darbs tika pabeigts 1922. gadā un bija sīks pētījums par Latvijas un Igaunijas viduslaiku pilīm, to vēsturi un, pilsdrupu gadījumā, arī to arheoloģiskajām ziņām. Darbs satur daudzus zīmējumus un plānus, kā arī 450 piļu, pilsdrupu un pilsvietu aprakstus. Ar šo darbu autors ieguva respektu vēsturnieku vidū un viņa darbs, lai gan diezgan novecojis, joprojām ieņem svarīgu vietu Baltijas viduslaiku piļu historiogrāfijā. Lai arī Lēviss of Menārs nebija profesionāls vēsturnieks viņa darba metodes bija visai zinātniskas un ļāva viņam iegūt zināmu autoritāti Baltijas vēsturnieku vidū. Bez jau minētā leksikona sarakstījis vēl trīs darbus, vienu par pilsētu arhitektūru Baltijā un divus tūristu ceļvežus pa Latviju.
Česka Tršebova

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1278. gadā. Ilgu laiku atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Jaungulbene (stacija)

Vēsture

Jaungulbene atklāta kā stacija reizē ar dzelzceļa uzbūvēšanu 1903. gadā. Sākumā šeit bijusi divstāvu mūra stacijas ēka, tā saspridzināta Otrā pasaules kara laikā. Sākotnējā ēka bijusi uzbūvēta par Jaungulbenes muižas īpašnieka Paula fon Tranzē līdzekļiem. Pēc kara kā stacijas ēka izmantota dzelzceļa darbinieku dzīvojamā ēka, kas atradās samērā tālu no sliedēm. Šī ēka saglabājusies līdz mūsdienām. Saglabājies arī stacijas perons, pagrabs, dažas saimniecības ēkas.
Māsa un brālis

Sižets

Filmā māsai un brālim sapņos rādās vieni un tie paši piedzīvojumi, tomēr katrs savu sapni iztulko citādāk.
Laukuva

Vēsture

Atrodas senajā Medenikes zemē, kuras galvenais Medvegales pilskalns (castrum Medewage) atrodas 10 km attālumā. Rakstos Laukuva pirmoreiz minēta 1253. gada jūlijā, kad Lietuvas karalis Mindaugs dāvināja Livonijas ordenim par solīto palīdzību cīņā pret žemaišu kunigaiti Vikintu viņa pārvaldīto zemes daļu (pusi no Laukavas, Betigolas, Eragolas pilsnovadiem, visu Kuleni, Kārsavu un Kroši).
1254. gadā šo teritoriju ieguva Lietuvas bīskaps Kristiāns. Laukuvas miests pirmo reizi minēts 1655. gadā.
Linda Nemiera

Biogrāfija

Linda Nemiera 1999. gadā absolvēja Rīgas Valsts 1. ģimnāziju un 2008. gadā ieguva bakalaura grādu Latvijas Universitātē, kur viņa studēja Ekonomikas un Vadības fakultātē. Nemiera divus gadus studēja arī Vēstures un filozofijas fakultātē, un ir izteikusi vēlmi mācības šajā fakultātē kaut kad pabeigt. No 1999. līdz 2001. gadam Nemiera strādāja Nacionālo bruņoto spēku gaisa spēku štābā kā operatīvās daļas plānošanas speciāliste. Pēc tam kā L’Oreal Baltic produktu menedžere (2005.-2007.) un Avon Latvijas mārketinga daļas vadītāja (2009.-2011.).

Rakstniecība

Nemiera rakstniecību sauc par savu bērnības sapni, un motivāciju uzrakstīt savu pirmo grāmatu (Vilcenes stāsts) Nemiera ieguva pēc ceļojuma uz Mohaves tuksnesi. Nemiera, runājot par savu rakstīšanas procesu, apgalvo, ka, rakstot grāmatas, sākumā izveido sižeta plānu, kuram tiek sekots rakstot.
Nemiera atzīst, ka raksta ar nolūku izklaidēt, tādējādi pamatojot izvēli rakstīt fantāzijas žanrā. 
2013. gadā Nemiera uz brīdi pārtrauca rakstīšanu, lai rūpētos par jaundzimušo dēlu.
Aknīstes pagasts

Avoti

Vecmelderu avoti

Ūdensteces

Arālīte, Audriņu grāvis, Dobe, Dienvidsusēja, Elsīte, Goba, Jodupe, Skirsa, Skārdupīte, Vilkupe.

Ūdenstilpes

Kūdras dīķis, Lielais ezers, Mazais ezeriņš, Vecmelderu dzirnavezers

Purvi

Bērza purvs, Lielais Aknīstes purvs

Vēsture

Mūsdienu Aknīstes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Vitenheima-Susējas muiža (Gut Wittenheim-Sußei, Susēja).
Aknīstes pagasts tika izveidots Kauņas guberņā 1863. gadā. 1921. gadā lielākā tā daļa tika pievienota Latvijai un ietilpa Ilūkstes apriņķī. 1935. gadā pagasta platība bija 106,4 km² un tajā dzīvoja 2427 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Aknīstes, Mežciema un Paupes ciema padomes. 1949. gadā pagastu likvidēja un ciemi tika iekļauti Aknīstes rajonā. 1950. gadā Aknīstei piešķīra strādnieku ciemata (no 1961. gada pilsētciemata) statusu. 1951. gadā Aknīstes ciema teritoriju pievienoja Mežciema ciemam. 1957. gadā tika izveidota Aknīstes pilsētciemata lauku teritorija, pievienojot lielāko daļu Susējas ciema (izņemot P. Stučkas kolhoza teritoriju) un Mežciema ciema kolhoza «Komunārs» teritoriju. 1958. gadā tika pievienots likvidētais Mežciema ciems. No 1962. gada Aknīste ar lauku teritoriju ietilpa Daugavpils rajonā, no 1967. gada - Jēkabpils rajonā. 1963. gadā Aknīstes lauku teritorijas kolhoza «Zaļā zeme» teritorija tika pievienota Leimaņu ciemam. 1977. gadā Aknīstes lauku teritorijai tika pievienota daļa Asares ciema teritorijas. 1991. gadā Aknīstei tika piešķirts pilsētas statuss. 2009. gadā Aknīstes pilsēta ar lauku teritoriju tika iekļauta Aknīstes novadā, lauku teritoriju izdalot atsevišķā administratīvā vienībā. 2010. gadā Aknīstes lauku teritoriju pārdēvēja par Aknīstes pagastu.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Susēja, Vilkupe, Navicki, Mežaraupi, Pasusēja.
Babīte (stacija)

Vēsture

Stacija (platforma) ar sākotnējo nosaukumu Pūpe atklāta jau 1877. gadā, kopā ar Tukuma dzelzceļu. Tā kā Pirmā pasaules kara laikā Babīte atradās piefrontes zonā, no tās Kalnciema virzienā tika uzbūvēts kara lauku dzelzceļš frontes apgādei. Tagadējā stacijas ēka būvēta 1926. gadā, tā atjaunota 1950. gadā pēc Otrā pasaules kara postījumiem (dekoratīvais tornītis nav atjaunots). Vācu okupācijas laikā stacija saukta par Piņķiem (Pinkenhofu).
15. ieroču SS prettanku divizions

Kaujas darbība Krievijā

26. decembrī diviziona vienības rotas kapteiņa Trēziņa vadībā sasniedza Vidumku staciju un devās 20 km attālo novietojuma vietu 34. grenadieru pulka tuvumā, taču jau 30. decembrī saņēma pavēli pārvietoties uz 60 km attālo 201. vācu kājnieku divīzijas sektoru, kur rotu lielgabalnieki tika piekomandēti vācu prettanku vienībām apmācībai.
22. un 23. janvārī notika spēcīgs ienaidnieka uzbrukums, kas spieda vācu vienības atiet ap 25 km uz rietumiem, janvāra beigu dienās abas diviziona rotas bija nonākušas Lokņas stacijā, no kurienes turpināja virzību uz Staraja Rusu, kur novietojās 15. divīzijas štāba tuvumā pie Redjas upes. Šeit abas rotas skaitījās rezervē līdz uzsāka gājienu virzienā Belebelka — Dedoviči — Čihačevo, pie Čihačevo tās kā kājnieku vienības izmantoja aizsardzības kaujā, sasniedzot novietojumu uz dienvidaustrumiem no Ostrovas.
15. prettanku diviziona rotas piedalījās 1944. gada 16. marta kaujā Veļikajas pozīcijās, atvairot ienaidnieka tanku uzbrukumu augstienei, par varonību šajā kaujā kapteinis Trēziņš saņēma I šķiras Dzelzs krustu un tika paaugstināts par majoru.

Kaujas darbība Pomerānijā

1945. gada 22. janvāra rītā divizions kopā ar 15. sakaru bataljonu un 15. fizilieru bataljonu izgāja uz fronti, caur Konicu uzsākot virzību uz Cempelburgu, to sasniedzot 23. janvāra 05:00 un turpinot virzību uz Vansburgu. Plānoto virzību uz Immenheimu nācās pārtraukt, jo to jau bija ieņēmis ienaidnieks. 11:45 divizions izvērsās gar ceļu Immenheimas virzienā, sedzot 15. fizilieru bataljona uzbrukumu, pilsēta tika atgūta, 15. prettanku divizionam ieņemot aizsardzības pozīcijas pilsētas dienvidos, 1. rota palīdzēja atsist ienaidnieka uzbrukumu 34. pulka vienībām. Pēc divīzijas komandiera pavēles divizions tālāk tika iesaistīts Nakeles ieņemšanā, to sasniedzot 24. janvāra vakarā, iznīcinot vairākus ienaidnieka tankus.
Virzība tika turpināta uz Immenheimu, 26. janvārī degvielas un vilcēju trūkuma dēļ gan nācās saspridzināt daļu 3. zenītartilērijas rotas lielgabalu. 27. janvāra agrā rītā vienības no Imenheimas atgāja uz Vandsburgu, kur ar prettanku atbalstu sekmēja izlaušanos no aplenkuma, sasniedzot Hammeršteinu. Hameršteinas novietojumā diviziona rīcībā ieradās 3 neapbruņotas būvpulku rotas un tas bija spiests pēdējos palikušos prettanku lielgabalus atdot franču 33. Charlemagne SS divīzijai. Pametot Hammeršteinu diviziona rīcībā bija dažas prettanku dūres un viens 37 mm zenītlielgabals. 1945. gada marta vidū tika saņemta pavēle doties caur Svinemindi uz Neibrandenburgas rajonu, to sasniedzot 20. martā.
30. martā divizions, ar trīs piedalītajām būvpulku rotām, tika nosūtīts uz Feldburgas rajonu prettanku nocietinājumu darbos, šeit divizionam pievienojās tā arī neizveidotās triecienlielgabalu rotas vīri, kas no janvāra bija pavadījuši laiku apmācībās Prāgā - lielgabalu tiem nebija. Aprīlī majoru Trēziņu atcēla no komandiera amata, vadību pārņemot kādam vācu virsniekam, Trēziņa vadībā nododot trīs būvrotas. Aprīļa beigās vācu komandieris divizionu atstāja un diviziona vīri pievienojās majora Ķīlīša vadītajai grupai, kas 2. maijā Šverīnā padevās sabiedrotajiem.
Tuberkulozes mikobaktērija

Klasifikācija

Mycobacterium tuberkulosis ir Acinetobacteria klases un Mycobacteriaceae dzimtas pārstāvis. Ieiet līdzīgu mikobaktēriju grupā Mycobacterium tuberculosis complex, kurā ietilpst cilvēkam patogēnas Mycobacterium tuberculosis, Mycobacterium africanum un Mycobacterium canettii, grauzējiem patogēna Mycobacterium microti un Mycobacterium bovis, ar plašu saimnieku loku.

Patogenitāte

Patogēna cilvēkam un daudziem dzīvniekiem, izraisa tuberkulozi. Pret tuberkulozes mikobaktēriju ir jutīgas arī cūkas, kaķi, suņi, liellopi, kažokzvēri, un no putniem tikai papagaiļi. Tuberkulozes mikobaktērija izraisa saslimšanu ar dažādām klīniskām izpausmēm — no bezsimptomu pārslimošanas līdz strauji progresējošai plaušu tuberkulozei.

Rezistence

Daudzi tuberkulozes mikobaktērijas celmi ir rezistenti pret prettuberkulozes preparātiem. Zāļu rezistence šīm baktērijām veidojas, no vienas puses, inficētā makroorganisma (cilvēka) imunitātei izmainoties apkārtējās vides faktoru ietekmē, un no otras puses — baktēriju populācijas genotipam izmainoties dažādu faktoru, galvenokārt medikamentu terapijas, ietekmē. Tas rada mutācijas un izmaiņas specifiskos tuberkulozes mikobaktērijas genoma posmos. Mutācijas, kuras parādās tuberkulozes mikobaktērijas bakteriālajās hromosomās, evolūcijas gaitā pakāpeniski uzkrājas, nostiprinās un noved līdz tam, ka mūsdienās dominē tās tuberkulozes mikobaktērijas populācijas, kuras ir rezistentas pret prettuberkulozes preparātiem, kuri vēl pirms desmit gadiem bija efektīvi pret baktērijām.
Tori (stacija)

Vēsture

Tori dzelzceļa stacija atklāta 1927. gadā. Tori dzelzceļa stacija celta pēc Leona Johansona tipveida projekta. Otrā pasaules kara laikā gājusi bojā. Stacijas teritorijā saglabājušās divas dzīvojamās ēkas.
Kopš 2018. gada 8. decembra pasažieru vilcieni posmā Pērnava—Lelle vairs nekursē un Tori pietura netiek izmantota.
Nana Aleksandrija

Šahistes karjera

Nana Aleksandrija jau 1963. gadā debitēja PSRS sieviešu šaha čempionāta finālā, bet pēc tam kļuva par šo sacensību trīskārtēju uzvarētāju (1966, 1968, 1969). Sešas reizes ir pārstāvējusi PSRS izlasi Pasaules šaha olimpiādēs (1969, 1974, 1978, 1980, 1982, 1986) un četras reizes ieguvusi pirmo vietu pie sava galdiņa. Vairāk nekā divdesmit gadus (1967-1990) ir piedalījusies cīņā par Pasaules sieviešu šaha čempiones titulu, un divas reizes ir izcīnījusi tiesības piedalīties mačā par čempiones nosaukumu. Taču abi mēģinājumi iegūt augstāko titulu beidzās ar neveiksmi: 1975. gadā viņa bez ierunām zaudēja Nonai Gaprindašvili (+3 =1 −8), bet 1981. gadā maču ar Maiju Čiburdanidzi beidza neizšķirti (+4 =8 −4), tomēr pēc to laiku FIDE noteikumiem Čiburdanidze saglabāja čempiones nosaukumu. Nana Aleksandrija ir bijusi FIDE sieviešu komisijas locekle (1986 - 2001). Nana Aleksandrija ir ārpus konkursa piedalījusies 1989. gada Latvijas vīriešu šaha čempionātā.

Personīgā dzīve

Pēc izglītības Nana Aleksandrija ir žurnāliste. Precējusies ar arhitektu Levanu Bokeriju. Viņu dēls Giga Bokerija (dzimis 1972. gadā) ir bijis Gruzijas ārlietu ministra vietnieks un Gruzijas Nacionālās drošības padomes sekretārs.
Jirži Tlustijs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Tlustijs sāka 2005.—06. gada sezonā, kad debitēja Čehijas Ekstralīgas kluba HC Kladno rindās. Jau nākamajā sezonā uzbrucējs devās uz Ziemeļameriku, sezonu aizvadot Ontārio hokeja līgā. 2007.—08. gada sezonā Tlustijs debitēja arī NHL, aizvadot 58 spēles Toronto "Maple Leafs" rindās. 2009.—10. gada sezonas vidū tika aizmainīts uz Karolīnas "Hurricanes". Par spīti lokauta saīsinātajai sezona, 2012.—13. gada sezona bija rezultatīvākā Tlustija NHL karjerā, tajā viņam atzīmējoties ar 38 punktiem "Hurricanes" rindās. 2014.—15. gada sezonas otrajā pusē tika aizmainīts uz Vinipegas "Jets", taču vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Ņūdžersijas "Devils". 2016.—17. gada sezonas pirmajā pusē īslaicīgi spēlēja SM līgas vienībā Oulu "Karpat", vēlāk noslēdzot profesionāļa karjeru.
Kreitera ezers

Ģeoloģija

Ezerdobe izveidojās aptuveni 5677 (± 150) gadā p.m.ē., iebrūkot Mazamas vulkāna kalderai. Kalderas dziļums ir ap 1220 metri. Šajā izvirdumā vulkāns izvirda ap 50 km³ lavas. Mazāki izvirdumi notikuši arī vēlāk, taču lava vairs nav izkļuvusi ārpus kalderas.
Vēlākie izvirdumi izveidoja Vizarda salu, kā arī zem ūdens esošus krāterus — Meriama konusu un citus. Atdziestot lavai, lietus un sniegs pamazām piepildīja izveidojušos milzīgo iedobi, izveidojot ezeru. Vēl ilgāku laiku kalderā saglabājās fumarolas un karstie avoti.
Kad ezera krasti (kalderas nogāzes) stabilizējās, agrāk kailo bet auglīgo augsni pārklāja meži. Ezera gultni klāj zemes nogruvumu un citu nogulumu kārta.
Mūsdienās ezera gultnē joprojām vērojama hidrotermālā aktivitāte un pastāv iespēja, ka Montmazamas vulkāna izvirdums var atkārtoties. Ezera gultnē atrodas hidrotermālie baseini, kuru ūdens ir ievērojami sāļāks, nekā pārējā ezerā. Ezera dziļākajā dzelmē dzīvo arī dzīvas būtnes - plakanie tārpi, nematodes, kopepodi, ostrakodi u.c.
Ezera krastos dzīvo klamatu cilts indiāņi, kuri šeit dzīvoja arī vulkāna izvirduma laikā. Šis pirms 7 000 gadiem notikušais izvirdums saglabājies indiāņu folklorā kā nostāsts par karu starp diviem vulkāniem - Montmazamu un Šastas kalnu.
Rotācijas virsma

Rotācijas virsma ir virsma, ko var iegūt, griežot plaknes līkni ap asi, kura atrodas griežamās līknes plaknē.
Tetisa okeāns

Tetisa okeāns jeb Tetiss (grieķu jūras dievietes Tetīdas Τηθύς, Tethys ģermanizētā forma) ir senais okeāns, kas mezozoja ērā atradās starp Gondvānas un Laurāzijas kontinentiem. Šī okeāna paliekas veido Vidusjūru, Melno, Kaspijas un Arāla jūru.

Termina vēsture

Sistemātiski jūras fosiliju atradumi no Alpiem un Karpatiem Eiropā līdz pat Himalajiem Āzijā no seniem laikiem tika skaidroti ar Bībeles stāstu par lielajiem plūdiem. Ģeoloģijas attīstība ļāva datēt šos pārakmeņojumus, kas lika apšaubīt Bībeles skaidrojumu. 1893. gadā austriešu ģeologs Eduards Suess savā darbā "Zemes seja" pieļāva, ka šo teritoriju kādreiz klāja sens okeāns, kuru sengrieķu dievietes Tetīdas vārdā nosauca par Tetisu. Un tomēr vadoties no ģeosinklināļu teorijas līdz pat 20. gadsimta septiņdesmitajiem gadiem, kad nostiprinājās tektonisko plātņu teorija, tika uzskatīts, ka Tetiss pēc būtības bija ģeosinklināle, nevis okeāns. Tāpēc ilgu laiku tas ģeogrāfijā saucās par "ūdenstilpņu sistēmu". Tika izmantoti arī tādi termini kā Sarmātu jūra vai Pontijas jūra.
Krišjānis Rēdlihs

Karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru K. Rēdlihs uzsāka 1998. gadā, kad spēlēja Latvijas hokeja līgas klubā Rīgas "Dinamo 81'", bet nākamās trīs sezonas aizvadīja Liepājas Metalurga rindās, kas spēlēja arī Austrumeiropas hokeja līgā, 2001.—2002. gada sezonā kļūstot par tās čempioni. 2002. gada NHL draftā viņu izraudzījās Ņūdžersijas "Devils" ar kopējo 154. numuru. K. Rēdlihs devās uz Ziemeļameriku un nākamās četras sezonas aizvadīja "Devils" fārmklubā AHL klubā Olbani "River Rats". 2006. gada martā tika izsaukts uz Ņūdžersijas "Devils", taču nevienu spēli NHL tā arī neaizvadīja.
2006. gadā viņš atgriezās Eiropā, pievienojoties Šveices klubam HC Fribourg-Gottéron, bet lielāko sezonas daļu aizvadīja Krievijas Superlīgas kluba Habarovskas "Amur Tigers" rindās. 2007.—2008. gada sezonu K. Rēdlihs uzsāka Zviedrijas Elitsērijas klubā HK Linkopinga, bet tad pēc tur aizvadītām deviņām spēlēm pārcēlās uz DEL līgas klubu Hamburgas "Freezers". No kluba izveidošanas 2008. gadā līdz pat 2018. gadam Rēdlihs spēlēja Rīgas "Dinamo" sastāvā. Kopā 413 spēlēs atzīmējās ar 129 rezultativitātes punktiem.
2018. gada augustā noslēdza līgumu ar HK Kurbads.

Latvijas izlase

Latvijas izlases sastāvā viņš piedalījies deviņos Pasaules čempionātos, 2006., 2010. un 2014. gada Olimpiskajās spēlēs.