google/wiki40b huggingface dataset:
Piena Ceļš

Piena Ceļa galaktika, reizēm saukta vienkārši par Galaktiku (grieķu: Γαλαξίας, Galaxías; γάλα, gála — ‘piens’), ir spirālveida galaktika, kas ietilpst galaktiku Lokālajā Grupā. Šīs galaktikas Oriona spirālzarā atrodas arī Saules sistēma. No Zemes mūsu galaktika ir redzama kā gaišāka josla naksnīgajās debesīs, un šis izskats arī ir devis iedvesmu nosaukt to par "Piena Ceļu". Pēc citu tālu zvaigžņu sistēmu atklāšanas šis grieķu cilmes vārds tika dots mūsu galaktikas apzīmēšanai. Lielais Magelāna mākonis ir tuvākā galaktika Piena Ceļa galaktikai.

Izmēri un kustības ātrums

Piena Ceļa diametrs ir apmēram 30 000 parseku, un tajā atrodas ap 200–400 miljardu zvaigžņu. Galaktikas masa tiek vērtēta aptuveni 5,8×10¹¹  (580 miljardu) Saules masu.
Piena Ceļš pārvietojas ar ātrumu 550 km/s attiecībā pret kosmisko reliktstarojumu Hidras zvaigznāja virzienā.

Novērošana

Vislabākais laiks, kad var novērot Piena Ceļu, ir jūnija un jūlija mēneši, bet vissliktāk to var novērot decembrī un janvārī, jo šajā laikā Saule atrodas starp Zemi un galaktikas centru. Ar neapbruņotu aci Piena Ceļu var novērot kā gaišu joslu, kas stiepjas pāri debesjumam caur 12 zvaigznājiem: caur Strēlnieku (šajā zvaigznājā atrodas galaktikas centrs), Ērgli, Gulbi, Kasiopeju, Perseju, Vedēju, Dvīņiem, Orionu, Kuģa Ķīli, Centauru, Dienvidu Krustu un Skorpionu. To veido galaktikas zvaigžņu vājā gaisma. Arī tās zvaigznes, kuras var redzēt ar neapbruņotu aci, atrodas mūsu Galaktikā. Piena Ceļa galaktika attiecībā pret debess ekvatoru atrodas aptuveni 63° leņķī.
Ivans Pavlovs

Dzīve un pētījumi

Ivans Pavlovs ir dzimis Rjazaņā, Krievijā. Augstāko izglītību viņš uzsāka Rjazaņas garīdznieku seminārā, bet tad to pameta un iestājās Pēterburgas universitātē, lai studētu dabaszinātnes. 1879. gadā viņš saņēma doktora grādu.
1890. gados Pavlovs pētīja suņu barības trakta funkcijas, ķirurģiski pārveidojot siekalu dziedzerus, lai varētu savākt, mērīt un analizēt siekalas un kādu ietekmi uz tām atstāja pārtika dažādos apstākļos. Viņš novēroja, ka suņi siekalojās jau pirms pārtika ar čili pulveri tika nogādāta līdz viņu mutēm un savus pētījumus veltīja, lai aprakstītu šo parādību, ko pats sauca par "psihisko sekrēciju".
Viņš izlēma, ka tas ir daudz interesantāk par siekalu ķīmiskā sastāva pētīšanu, un mainīja savu pētījumu mērķi, veicot daudz līdzīgu eksperimentu, kuros viņš mainīja stimulēšanas veidu pirms ēdiena pasniegšanas. Viņš nodefinēja pamatlikumus, kas noteica to, kā radās un pazuda "nosacījuma refleksi" — atbilde uz kairinājumu, tādi kā siekalošanās, kas notika, tikai balstoties uz dzīvnieka iepriekšējo pieredzi. Šie eksperimenti notika laika 1890. un 1900. gados un rietumu zinātniekiem kļuva pieejami ar tulkojumu un individuālo kontaktu palīdzību. Angļu valodā tie pirmoreiz tika publicēti grāmatā, kas iznāca 1927. gadā.
Atšķirībā no daudziem citiem pirmsrevolūcijas zinātniekiem, Pavlovu atzina un atbalstīja padomju valdība, un viņš varēja turpināt savus pētījumus līdz zināmam vecumam. Viņš guva Ļeņina atzinību un tika godināts kā Nobela prēmijas laureāts.
Pēc Sergeja Kirova slepkavības 1934. gadā Pavlovs uzrakstīja vairākas vēstules Molotovam, kritizējot masveida soda izpildes, kas tai sekoja, lūdzot mainīt lēmumus saistībā ar dažiem cilvēkiem, ko viņš personīgi pazina.
Turpmākajā darbā viņš interesējās par iespējām izmantot nosacījumus, lai izveidotu neirozes izraisīšanas eksperimentālo modeli. VIņš nomira Ļeņingradā. Viņa laboratorija Sanktpēterburgā ir saglabāta kā muzejs.
Būdams pie pilnas apziņas līdz savas dzīves pēdējam mirklim, Pavlovs vienam no saviem studentiem lika sēdēt pie viņa gultas un pierakstīt viņa nāves apstākļus. Viņš vēlējās izveidot unikālus pierakstus par savas dzīves noslēguma personīgajām izjūtām.
Stēfans Juhansens

Karjera

Savu karjeru Juhansens sāka Norvēģijas futbola līgas klubos FK Bodø/Glimt un Strømsgodset Toppfotball. 2014. gadā Juhansens pievienojās Skotijas klubam Glāzgovas "Celtic". Kopš 2016. gada spēlē Anglijas Premjerlīgas klubā Fulham FC. Fulham komandas sastāvā Juhansens 2018. gadā iekļuva Premjerlīgā.
Senegālas administratīvais iedalījums

Senegālas administratīvo iedalījumu veido 14 reģioni, kuri sīkāk iedalās 45 departamentos. Savukārt departamenti sīkāk iedalās 103 apakšdistriktos.
Sigtuna

Vēsture

Sigtuna bija pirmā Svēlandes galvaspilsēta līdz 1187. gada augustam, kad tai uzbruka pagāni un nopostīja pilsētu un nogalināja Upsālas bīskapu Jāni (zviedru: Jon, latīņu: Johannes). Iespējams, ka sirojumā piedalījušies arī kuršu vikingi. Zīmīgi, ka 1210. gadā kuršu flote līdzīgi mēģināja nopostīt Rīgu, to pašu 1215. gadā mēģināja arī igauņi.
Bīskapa Jāņa nogalināšana un Sigtunas nodedzināšana pieminēta latīniski uzrakstītajā Upsālas bīskapa Valerija (valdīja 1207–1219) hronikā (Chronologia Vetus jeb Chronicon rerum Sveogothicarum): "1187. gada 12. augustā mira Upsālas arhibīskaps Jānis un Sigtuna tika nodedzināta" (Occisus Johannes Archiepiscopus Vpsaliensis apud Almarnum pridie idus Augusti et Sigtuna combusta).

Ērika hronikas vēstījums

Precīzāk Sigtunas nopostīšana kā Stokholmas dibināšanas iemesls aprakstīta vairāk nekā 100 gadus vēlāk Folkungu dinastijas Zviedrijas ķēniņa Magnusa Eriksona valdīšanas laikā (1319—1364) sarakstītajā hronikā, kas vēlāk ieguva Ērika hronikas nosaukumu. Tur uzbrucēji nodēvēti par "karēļiem", jo tajā laikā zviedri karoja ar Novgorodas zemi par ietekmi Karēlijā:
"Zviedriem lielu postu nodarīja tumšo pagānu karēļu sirojums. Līdz Mēlarenam viņi kuģoja gan vētras, gan mierīgu ūdeņu laikā. Nekautrējoties nelūgtie ļaunie viesi iebruka zviedru šērās. Peldēja līdz Sigtunai viņu kuģi, pilsētu līdz pamatiem nodedzināja, daudzus nogalināja un izgaisa tālēs. Pilsētu pēc tam vairs neuzcēla, kur arhibīskaps Jānis nokauts. Priecājās pagāni par kristiešu nelaimi, kas deva drosmi karēļiem un krieviem postīt zviedru zemi." (Ērika hronikas 475—485 panti).
Lai vairs nepieļautu sirotāju ielaušanos Mēlarena ezerā, jarls Birgers Magnusons (valdīja 1248–1255) uzcēla Stokholmas cietoksni, kas kļuva par otro Zviedrijas galvaspilsētu.
Igaunijas apriņķi

Vēsture

13. gadsimtā mūsdienu Igaunijas teritorija bija sadalīta astoņos apriņķos un vēl 4 mazākās neatkarīgās zemēs (igauņu: kihelkonnad).
No 1918. līdz 1940. gadam Igaunija administratīvi dalījās 11 apriņķos.
1947. gadā, pēc Igaunijas iekļaušanas Padomju Savienības sastāvā, Igaunijas PSR tika sadalīta rajonos (rajoon). 1952. gadā Igauniju sadalīja trijos apgabalos: Tallinas apgabalā, Tartu apgabalā un Pērnavas apgabalā, bet 1953. gadā tie tika izformēti. 1987. gadā Igaunija administratīvi sīkāk dalījās 15 rajonos un 6 republikas pakļautības pilsētās. 1991. gadā Igaunijas administratīvā iedalījuma vienību nosaukumi tika mainīti no rajoniem uz apriņķiem. Republikas pilsētas tika iekļautās attiecīgi kādā no apriņķiem.
Budapešta

Vēsture

Rakstītā pilsētas vēsture sākas ap 89. gadu, kad romieši nodibina apmetni — Akvinku (Aquincum) ķeltu apmetnes vietā. Pilsēta ir romiešu provinces Panonijas (Pannonia) galvaspilsēta no 106. gada līdz 4. gadsimta beigām, kad Budapeštas teritoriju ieņem avāri un slāvi.
Ap 900. gadu teritoriju ieņem maģāru ciltis — mūsdienu ungāru priekšteči un 1000. gadā nodibina Ungārijas karalisti.
No 1247. gada Budā ir karaļa rezidences pils, bet 1361. gadā Buda kļūst par Ungārijas galvaspilsētu.
1541. gadā Buda un Pešta nokļūst osmaņu pakļautībā, bet 1686. gadā Habsburgi, kuri uz to laiku bija kļuvuši par Ungārijas karaļiem, atkaro pilsētas.
1848. gada revolūcijas laikā tiek pieņemts lēmums par Budapeštas izveidi, tomēr līdz ar revolūcijas sakāvi viss paliek pa vecam. Tomēr pēc 1867. gada Austrijas Kompromisa (Ausgleich), kad Austrijas impērija kļūst par Austroungāriju, Buda kļūst par Austroungārijas otras sastāvdaļas — Ungārijas Karalistes galvaspilsētu, un 1873. gadā, apvienojot atsevišķas pilsētas — Budu, Obudu un Peštu, izveidojas Budapešta.
19. gadsimta otrajā pusē Budapešta piedzīvo strauju demogrāfisku un ekonomisku uzplaukumu.
Pēc Austroungārijas sakāves Pirmajā pasaules karā 1918. gada 16. novembrī Budapeštā tiek deklarēta republika ar premjerministru Mihāju Kāroji (Károlyi Mihály) priekšgalā. Tomēr jaunā valdība nespēj nosargāt bijušās Ungārijas teritoriju, tāpēc valdība zaudē tautas atbalstu un 1919. gada 21. martā Ungārijā nodibinās Ungārijas Padomju republika — otrā (aiz Krievijas) komunistiskā valsts pasaulē. Tomēr tā paša gada 6. augustā Budapeštā ienāk rumāņu karaspēks, bet 14. augustā — balto ungāru spēki Mikloša Hortija vadībā.
Otrā pasaules kara laikā Ungārija ir Vācijas sabiedrotā un lai nepieļautu tās padošanos, 1944. 19. martā Ungāriju okupē vācu karaspēks. 1944. gada 15. oktobrī, kad PSRS karaspēks ienāk Ungārijas teritorijā, Hortijs deklarē pamieru, bet varu Ungārijā un Budapeštā sarābj Bultu Krusta partija (Nyilaskeresztes Párt Hungarista Mozgalom) Hitlera sabiedrotā Ferenca Sālaši vadībā 1944. gada 24. decembrī PSRS karaspēks, kopā ar rumāņu spēkiem aplenc Budapeštu, un divus mēnešus notiek cīņa par pilsētu. Budapešta piedzīvo ievērojamus postījumus.
1956. gadā ar mierīgas studentu demonstrācijas apšaušanu Budapeštā sākas Ungārijas 1956. gada revolūcija. Jau nākamajā dienā Budapeštā tiek gāztas Staļina skulptūras un noplēsti padomju simboli, bet Ungārijas armija pāriet sacēlušos pusē. Jaunais Ungārijas premjerministrs Imre Naģs paziņo par izstāšanos no Varšavas pakta, bet 4. novembrī Ungārijā ieiet padomju karaspēka papildspēki un sākas revolūcijas bruņota apspiešana. Budapeštā notiek ielu cīņas, tā tiek apšaudīta ar artilēriju un aviāciju.
Kārlis Dziļleja

Dzīves gājums

Dzimis 1891. gadā Pastendes pagasta „Brūžkalnos” Jāņa Tīfentāla un viņa sievas Minnas ģimenē. Mācījās pedagoģijas kursos Cēsīs (1908—1909), strādāja par skolotāju Koknesē. No 1911. gada līdz 1914. gadam mācījās Belgorodas skolotāju institūtā, pēc beigšanas strādāja par skolotāju Majoros. Pirmā pasaules kara laikā bēgļu gaitās Harkovā un Petrogradā, kur beidza Augstākos komerczinību kursus.
Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja par latviešu valodas skolotāju, nodarbojās ar mācību grāmatu rakstīšanu. 1925. gadā viņu no LSDSP saraksta ievēlēja Rīgas domē. Bija žurnālu ”Jaunais Cīrulītis” un ”Domas” redaktors. Pēc 1934. gadā notikušā valsts apvērsuma tika ieslodzīts Liepājas koncentrācijas nometnē. 1935. gadā arī viņa meita Rasma Tīfentāle tika apcietināta par pretošanos Ulmaņa režīmam.
Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, strādāja Neištates un Blombergas latviešu ģimnāzijās. Vēlāk pārcēlās uz dzīvi Zviedrijā. Uzrakstīja divas mācību grāmatas trimdas latviešu skolām un trīs rokasgrāmatas skolotājiem. Miris 1963. gadā Stokholmā.
Papua-Jaungvineja

Iedzīvotāji

Pirmie iedzīvotāji šajā teritorijā apmetās uz dzīvi pirms 50 000 gadiem. Ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ šeit allaž ir bijuši ierobežoti sakari starp dažādām cilvēku grupām. Tāpēc katrai no tām ir attīstījusies sava valoda un kultūra. Tā rezultātā Papua-Jaungvinejā radušās daudzas etniskās grupas, kas runā kādā no apmērām 850 valodām. 
Lielākā atšķirība pastāv starp kalniešiem, kuri dzīvo ļoti izolēti, un zemieņu vai piekrastes iedzīvotājiem, kuri bieži satiekas ar citu cilšu cilvēkiem. Lai gan vairums Papua-Jaungvinejas iedzīvotāju tiek uzskatīti par kristiešiem, joprojām daudzviet ir izplatītas vietējās reliģijas un paražas. Kopš neatkarības iegūšanas 1975. g. dažas no šīm etniskajām grupām aktīvi iestājas par turpmākām izmaiņām un atdalīšanos no vienotās Papua-Jaungvinejas valsts.

Dabas bagātības

Vairāk nekā 80% Papua-Jaungvinejas klāj biezi tropiskie lietus meži, tomēr to platība samazinās, jo trešdaļā lietus mežu saimnieko kokrūpniecības uzņēmumi, kuri tos intensīvi izcērt. Mežrūpniecība ir viena no nozīmīgākajām saimniecības nozarēm. Svarīgākā rūpniecības nozare ir iežguve. Valstī ir bagātīgi minerālu — vara, zelta, sudraba, niķeļa un kobalta — krājumi, iegūst arī naftu un dabasgāzi. Ieguve dod valsts ienākumu lielāko daļu. Lauksaimniecībā ir nodarbināti 85% valsts darbspējīgo iedzīvotāju, lai gan kultūraugu audzēšanai ir piemēroti mazāk nekā 2% valsts teritorijas. Lielajās saimniecībās audzē kafijkokus un citus lauksaimniecības augus, no kuriem iegūtie produkti tiek eksportēti.
Augusts II Stiprais

Pilns tituls

Kā Polijas karalis Augusts II svarīgākos valsts dokumentus cita starpā parakstīja kā "Livonijas lielhercogs", kas norādīja uz to, ka arī pēc Livonijas ziemeļu daļas zaudēšanas zviedriem viņš pretendēja uz šo pārmantojamo titulu:
"Augusts Otrais, no Dieva žēlastības Polijas karalis, Lietuvas, Krievijas, Prūsijas, Mazovijas, Žemaitijas, Livonijas, Kijevas, Volīnijas, Podolijas, Smoļenskas, Severijas un Čerņigovas lielhercogs, kā arī Saksijas mantotais hercogs un kūrfirsts, u.c."
(Augustus Secundus, Dei Gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniae, Russie, Prussiae, Masoviae, Samogitiae, Livoniae, Kijoviae, Volhyniae, Podoliae, Smolensciae, Severiae, Czerniechoviaeque, necnon haereditarius dux Saxoniae et princeps elector etc.)

Dzīvesgājums

Frīdrihs Augusts par Saksijas kūrfirstu kļuva pēc sava vecākā brāļa Johana Georga IV nāves 1694. gadā. Lai iegūtu Žečpospoļitas troni, pārgāja katolismā. Kad Polijas seims sapulcējās, lai ievēlētu jauno karali pēc Jana III Sobeska nāves, Augusts II Stiprais pēc balsu skaita zaudēja Francijas atbalstītajam kandidātam Fransuā Luī Kontī, tomēr ātrāk par konkurentu ieradās Polijā un kronējās par karali, tāpēc viņa leģitimitāte tika apšaubīta. Kā Polijas karali Augustu II atbaltīja Austrija un Krievija, bet finansiāli, lai piekukuļotu šļahtas pārstāvjus, Saksijas galma ebrejs Bērends Lēmans (Issachar Berend Lehmann).
Iesaistoties Ziemeļu karā pret Zviedriju Dānijas un Krievijas pusē, Augusts II Stiparais cieta sakāves Livonijā, un vēlāk Zviedrijas karaspēks Kārļa XII vadībā ieņēma Polijas galvenās pilsētas. Zviedru spiediena rezultātā par Polijas karali un Lietuvas lielkņazu tika ievēlēts Staņislavs Leščiņskis. Kad Poltavas kaujas katastrofas rezultātā zviedri faktiski zaudēja Ziemeļu karā, Augusts II Stiprais atguva troni un valdīja līdz savai nāvei 1733. gadā, tomēr politiski lielā mērā bija atkarīgs no Krievijas.
Tā kā Augusta II Stiprā sieva Kristiāna Eberhardīne Hohenmcollerna pretēji vīram palika protestantismā un parasti nedzīvoja kopā ar vīru, Augustam II dzīves laikā bija ievērojams daudzums mīļāko, no kurām bija daudzi āralulības bērni. Viens no tiem bija Latvijas vēsturē pazīstamais Saksijas Morics.
Ar Augusta II vārdu Latvijā saistās vairākas leģendas, piemēram, par Augusta akmeni Krāslavā un Pētera akmeni Bauskā.
Lidija Doroņina-Lasmane

Dzīvesgājums

Dzimusi 1925. gada 28. jūlijā Aizputes apriņķa Ulmales pagastā baptistu Lasmaņu ģimenē. 13 gadu vecumā kristījās Sakas baptistu draudzē. Pēc Otrā pasaules kara uzsāka mācības medmāsu skolā Rīgā. 1946. gada novembrī viņu pirmo reizi apcietināja kopā ar citiem ģimenes locekļiem par medikamentu un pārsienamo materiālu piegādi mežabrāļiem. 
1947. gada aprīlī Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas karaspēka Kara tribunāls L. Lasmanei piesprieda ieslodzījumu uz 5 gadiem, tiesību ierobežojumus uz 3 gadiem, viņas tēvam Andrejam Lasmanim 10 gadus ieslodzījumā, bet mātei trīs gadus nosacīti. Ieslodzījumā Austrumurālu labošanas darbu nometnē (″Vosturallag″) Sverdlovskas apgabalā viņa saslima ar plaušu tuberkulozi. 1951. gadā viņa tika nometināta uz dzīvi Vorkutā, kur iepazinās ar savu nākamo vīru ģeologu Mihailu Doroņinu. Pēc Staļina nāves Lidijai Lasmanei atļāva atgriezties Latvijā, kur viņa dzīvoja pie sava brālēna Edvarda Lasmaņa Mežaparkā. 
1970. gadā viņu otro reizi apcietināja par aizliegtās literatūras lasīšanu un norakstu izplatīšanu. Latvijas PSR Augstākā tiesa piesprieda L. Doroņinai divus gadus cietumsoda par ″apzināti nepatiesu izdomājumu izplatīšanu, kuri diskreditē padomju valsts un sabiedrisko iekārtu″, ko viņa izcieta Dzegužkalna sieviešu cietumā Iļģuciemā Rīgā. 
Trešo reizi apcietināta Andropova organizēto represiju laikā 1983. gada 6. janvārī līdz ar Jāni Rožkalnu, Gunāru Astru un Jāni Vēveri par "pretpadomju propagandu un aģitāciju". 
Latvijas PSR Augstākā tiesa 1983. gada augustā viņai piesprieda piecus gadus ieslodzījumā Mordovijas nometnēs un trīs gadus nometinājumā. Gorbačova organizētās Pārbūves laikā, 1987. gada 14. janvārī L. Doroņina tika atbrīvota no ieslodzījuma un vairākus mēnešus turēta nometinājumā Altaja novadā Sibīrijā. 
1987. gada vasarā viņa atgriezās Latvijā. Pēc Latvijas Republikas neatkarības atgūšanas viņa atjaunoja pirmslaulības uzvārdu (Lasmane) un aktīvi darbojās Totalitārisma seku dokumentēšanas centrā.

Atzinība

1994. gadā Doroņina-Lasmane tika apbalvota ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, kuru saņemt atteicās, ko pamatoja ar to, ka kopā ar viņu to saņemšot vairāki VDK aģenti.
2017. gada novembrī pirmizrādi piedzīvoja Andreja Verhoutinska uzņemtā dokumentālo filmu "Lidija", kurā Doroņina-Lasmane stāsta par savu skarbo dzīvesgājumu.  
Doroņina-Lasmane 2018. gada septembrī tika pieteikta Nobela Miera prēmijai, būdama viena no 320 kandidātiem.
Mark

Mark ir laikā no 1916. līdz 1919. gadam Lielbritānijā ražoto tanku sērija. Raksturīga silueta rombveida forma (skatoties no sāniem), zems smaguma centrs, kāpurķēdes gāja pa visa tanka silueta perimetru, ieroči izvietoti grozāmās ligzdās — sponsonos — tanka sānos. Atradās vairāku valstu armiju bruņojumā līdz 1930. gadiem.

Pamatkonstrukcija

Konstrukcija radīta 1915. gadā. Sākotnējā dizaina konstruktori: Viljams Tritons (William Tritton) un majors Valters G. Vilsons (Walter Gordon Wilson). Tanka galvenais uzdevums bija pārraut aizsardzības līnijas — šķērsot grāvjus (maks. platums 2,7 m), pārraut dzeloņstiepļu aizsprostus un izbrīvēt ceļu kājniekiem. Bruņas labi atvairīja strēlnieku ieroču lodes, artilērijas šāviņu šķembas, taču tiešs lielgabala šāviņa trāpījums tās caursita. Ekipāžu veidoja 8 tankisti: komandieris, vadītājs, 2 mehāniķi (regulēja gaitu) un 4 strēlnieki. Salons nebija atdalīts no dzinēja telpas — ventilācija bija slikta, tādēļ gaiss tanka iekšpuse bija piesārņots ar dzinēja izplūdes gāzēm, kā arī kordīta dūmiem no ieročiem, — gāzmaska vai respirators bija obligāts ekipāžas ekipējumā, lai tankisti nezaudētu samaņu. Gaisa temperatūra tanka iekšpusē kaujas apstākļos sasniedza +50 °C. Apkalpe valkāja bruņucepures, aizsargbrilles, kā arī speciālas bruņu maskas, kas pasargātu no tankā iekļuvušām šķembām. Sazināšanās ar štābu tika veikta ar pasta baložu vai ziņnešu palīdzību (vēlāk ar signālkarogiem).

Mark tipa tanki citu valstu bruņotajos spēkos

1920. gadā arī Latvijas armijas Autotanku brigādē izveidoja Tanku bataljonu, kurā iedalīja 2 "Mark V" ("Ģenerālis Balodis" un "Ministru prezidents Ulmanis"), kā arī trīs 18 t Mark B tipa tankus. ("Latgalietis", "Vidzemnieks" un "Ģenerālis Burts" — par godu britu ģenerālim Alfredam Bērtam), kurus Latvijas valdība iegādājās no sakautās krievu ģenerāļa Nikolaja Judeniča Ziemeļrietumu armijas krājumiem. Tanku bataljons sargāja Latvijas dienvidaustrumu robežas.
Marsietis (animācijas filma)

Sižets

Kāds puika spēļu automātā laimē rotaļmarsieti. Pēc šī laimesta iegūšanas viņam sākas cīnīties ar veselu marsiešu baru.
Virsseržants

Virsseržants ir militārā dienesta pakāpe daudzu valstu bruņotajos spēkos. Latvijas Nacionālajos bruņotajos spēkos šādu dienesta pakāpi piešķir seržantam pēc vecākā instruktora kursa pabeigšanas un piecu gadu nodienēšanas seržanta pakāpē.
Veidotājaudi

Veidotājaudi jeb meristēma (grieķu: (μερίζειν, merizein — 'sadalīts', 'tāds, kas dalās') ir augu audu veids, kuru veido nespecializētas šūnas, kas daloties diferencējas par pastāvīgajām šūnām, tādējādi nodrošinot auga augšanu. Meristematiskajām šūnām raksturīgs neliels izmērs, starpšūnu telpas neesamība, kā arī plāns celulozes šūnapvalks un ļoti mazas vakuolas. Šūnas, kas saglabā savu dalīšanās spēju, tiek sauktas par iniciālšūnām, bet tās, kas diferencējas, — par derivātšūnām.
Kara ceļa mantinieki

Sižets

Jaunajam rajona partijas komitejas sekretāram Dunavam jāpārbauda divu kolhozu priekšsēdētāju darbs un jāizlemj kurš no viņiem būtu cienīgs pārņemt jaunā apvienotā kolhoza vadību. Pirmais - vecs kara veterāns Cērnieks, bet otra - Vīnupe — jauna un enerģiska sieviete.
Džovanni Kasīni

Astronoms

Džovanni Kasīni bija astronomijas profesors Boloņas universitātē. Šeit viņš darbojās arī kā astronoms Panzano observatorijā laikā no 1648. līdz 1699. gadam. 1671. gadā viņš kļuva par Parīzes observatorijas direktoru.
Kopā ar angļu zinātnieku Robertu Huku, Kasīni pieder Jupitera Sarkanā plankuma atklājēja gods (ap 1665.g.). Kasīni bija pirmais, kurš novēroja četrus no Saturna pavadoņiem, kurus viņš nodēvēja par Sidera Lodoicea, par godu Francijas karalim Luijam XIV. 1675. gadā viņš atklāja spraugu starp Saturna gredzeniem (Kasīni sadalījums). Ap 1690. gadu Kasīni novēroja, ka Jupitera atmosfērā ir apgabali ar atšķirīgiem rotācijas ātrumiem.
1672. gadā Kasīni nosūtīja uz Kajennu Franču Gviānā savu kolēģi Žanu Rišeru (Jean Richer), pats palikdams Parīzē. Pēc tam viņi vienlaicīgi veica Marsa novērojumus, nosakot tā paralaksi. Tas palīdzēja noteikt attālumu līdz Marsam, kā arī noteikt patieso Saules sistēmas lielumu. Kasīni aprēķināja, ka attālums no Zemes līdz Saulei ir 146 miljoni km (pēc mūsdienu datiem 149,6 miljoni km)
Kasīni bija pirmais, kurš veica sekmīgus garuma grādu noteikšanas aprēķinus, izmantojot Galileja metodi. Tās pamatā bija Jupitera pavadoņu aptumsumu izmantošana. Izmantojot šo metodi, pirmoreiz tika precīzi izmērīta Francijas teritorija. Tā izrādījās krietni mazāka nekā tolaik tika domāts. Luijs XIV par šo faktu izteicies, ka „nekāda sakāve kaujā nelīdzināsies tiem zaudējumiem, kurus man nodarīja manu ģeogrāfu uzcītība”.
1672. gadā Kasīni ievēroja, ka viņa prognozētie aptumsuma dati Jupitera pavadonim Jo pastāvīgi atšķiras no faktiski novērotajiem līdz pat 22 minūtēm. Cēloni šai atšķirībai atklāja dāņu astronoms Ole Rēmers. Vislielākā novirze mērījumos bija laikā, kad Zeme un Jupiters atradās Saulei pretējās pusēs, tādējādi, Rēmers pieņēma, ka gaismas ātrums ir noteikta vienība un, ka Zemes orbītas diametru gaisma šķērso 22 minūtēs. Viņš arī aprēķināja, ka gaismas ātrums ir apmēram 220000 km/s. Kasīni tomēr neatbalstīja Rēmera hipotēzi un tā tika atzīta tikai pēc pusgadsimta.
1683. gadā Kasīni pirmoreiz zinātniski aprakstīja zodiakālo gaismu.

Astrologs

Džovanni Kasīni debesis interesēja jau jaunībā. Tolaik gan tas bija saistīts vairāk ar astroloģiju. Viņš daudz lasīja par astroloģiju, iegūstot plašas zināšanas par to.
1645. gadā marķīzs Kornelio Malvazia, kurš tolaik bija Boloņas senators, uzaicināja Kasīni uz Boloņu, piedāvājot tam vietu Panzano observatorijā. Vairums laika šeit tika pavadīts, aprēķinot aizvien precīzākas debess ķermeņu efemerīdas astroloģijas vajadzībām.
Vēlākajos gados Kasīni pievērsās tikai astronomijai, noliedzot astroloģiju, aizvien vairāk iesaistoties zinātniskajā revolūcijā.

Inženieris

Romas pāvests Klements IX nolīga Kasīni veikt Po upes krastu nostiprināšanu un uzraudzīšanu.
1670. gadu laikā Kasīni sāka veidot Francijas topogrāfisko karti, izmantojot triangulācijas metodi. Šo darbu turpināja tālāk Kasīni dēls un pabeidza mazdēls.