google/wiki40b huggingface dataset:
Osmoze

Osmoze (grieķu: ὄσμος (ōsmos) — 'spiediens, grūdiens') ir izšķīdušu vielu sūkšanās caur puscaurlaidīgu membrānu. Divos dažādas koncentrācijas šķīdumos, kurus atdala membrāna, šķīdinātāja daļiņām piemīt atšķirīgs brīvās enerģijas daudzums, šīm daļiņām ir atsevišķa aktivitāte. Jo koncentrētāks šķīdums, jo mazāka aktivitāte piemīt to daļiņām. Osmoze novērojama augam uzsūcot ūdeni caur saknēm no augsnes tāpēc, ka saknēs sāļu koncentrācija ir augstāka nekā augsnei. Osmotiskais spiediens – šķīduma tilpums pieplūstot šķīdinātājam palielinās,līdz tam pietrūkst telpas, spiediens kas darbojas uz šo telpu ir osmotiskais spiediens, kas atkarīgs no šķīduma koncentrācijas un temperatūras.
Kaplavas pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Bruņinieku upe, Kobilka, Melnupīte, Piskovatka, Robežupe, Šaltupe, Viļeika, Žukovka.
Ezeri: Baļticas ezers, Dubinka, Jabloņkas ezers, Kaudzīšu ezers, Lielais Borvinkas ezers, Mazais Borvinkas ezers, Saučenku ezers, Šilovkas ezers, Varnaviču ezers, Vilnīšu ezers (Krivojes ezers), Zariņa ezers, Zimašu ezers.

Vēsture

Izveidots kā Bornes pagasts Kurzemes guberņas Ilūkstes apriņķa Aizlauces draudzes novadā apvienojot vairākus muižu pagastus. Pēc 1920. gada zemes reformas Bornes pagasta Kaplavas muiža (Born) tika sadalīta 69 vienībās 245 ha kopplatībā, Matulišķu muiža (Matulischek, 970 ha) 53 vienībās, Dvorišķu muiža (213 ha) 6 vienībās, Vecbornes muiža (Alt-Born, 646 ha) 29 vienības (Bornes muižas pils piešķirta pagastam), Bornes mācītāja muiža (320 ha) 13 vienībās, Varnaviču muiža (Warnowiz, 884 ha) 75 vienībās, Lizetes muiža (Lisettenhof, 181 ha) 5 vienībās, Rožupoles muiža (Rosenfeld, 352 ha) 20 vienībās un Plātera Annas muiža (Annenhof jeb Platershof, 333 ha) 176 vienībās. 1925. gadā Bornes pagasts pārdēvēts par Kaplavas pagastu.
1935. gadā Ilūkstes apriņķa Kaplavas pagasta platība bija 119 km² un tajā dzīvoja 2383 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Kaplavas, Sarkanarmiešu un Varnaviču ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Krāslavas rajona Kaplavas ciemam 1956. gadā pievienoja Salienas ciema kolhoza «Strana Sovetov» teritoriju, bet 1957. gadā šī kolhoza teritoriju pievienoja atpakaļ Salienas ciemam. 1979. gadā Kaplavas ciemam pievienoja likvidētā Sarkanarmiešu ciema teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Kaplavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krāslavas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Kaplava (pagasta centrs), Varnaviči, Upmale, Rožupole, Vecborne, Veckaplava, Dvorišči.
Piesardzības princips

Piesardzības princips nosaka, ka gadījumos, kuros nav skaidru zinātnisku pierādījumu par nopietnu vai neatgriezenisku kaitējumu, ko var radīt tehnoloģijas, bet šāds apdraudējums ir zinātniski ticams, būtu jāpiemēro darbības (aizliegumi vai ierobežojumi), kas šo kaitējumu var novērst. Šis princips tiek izmantots daudzās jomās - dabas aizsardzībā, tirdzniecībā, veselības aprūpē, un bieži tiek uzskatīts par nozīmīgāko principu ilgtspējīgas attīstības veicināšanai.
Pastāv dažādas piesardzības principa definīcijas starptautiskos dokumentos, piemēram, Rio deklarācijā "Par vidi un attīstību" un UNESCO ziņojumā "Piesardzības princips". Šīs definīcijas ietver vienotus elementus, piemēram, to, ka piesardzības princips tiek piemērots, ja pastāv kaitējuma risks dabai vai iespējamas sekas, kas apdraud nākamo paaudžu dzīvi.
Piesardzības princips bieži tiek attiecināts uz tehnoloģijām, kuru ietekme uz vidi un cilvēka veselību ilgtermiņā vēl nav pietiekami izpētīta, piemēram, uz ģenētiski pārveidotiem organismiem.
Pielietojot šo principu, ir svarīgi saprast atšķirību starp ticamību un iespējamību. Principa mērķis nav nodrošināt "nulles risku", bet gan sasniegt pēc iespējas zemāku riska vai apdraudējuma pakāpi. Piesardzības principa piemērošana nebalstās uz emocijām, bet gan uz racionāliem lēmumiem un ētikas principiem.

Vēsture

Piesardzības principa ideja radusies 1970. gados. Kā piemērs piesardzības principa izmantošanas nepieciešamībai bieži tiek minēts azbests un šī materiāla radītās negatīvās sekas uz cilvēku veselību 20.gadsimtā. Azbesta ieguve un ražošana netika ierobežota un pārtraukta ļoti ilgi tieši tādēļ, ka zinātniskie pētījumi nebija pilnīgi pierādījuši cēlonību starp azbestu, azbestozi un mezoteliomu.

Kritika

Piesardzības princips bieži tiek kritizēts par to, ka dažādi jauno tehnoloģiju ierobežojumi un aizliegumi, kas pamatoti ar piesardzību, aizkavē zinātnes progresu.
Andrejs Klementjevs

Biogrāfija

Dzimis 1973. gada 7. septembrī. 1990. gadā absolvējis Rīgas 52. vidusskolu. 1992. gadā sāka strādāt par Rīgas Latgales priekšpilsētas Sociālās nodrošināšanas pensiju nodaļas inspektoru. No 1994. līdz 1998. gadam bija Iekšlietu ministrijas Kriminālpolicijas inspektors.
1998. gadā pabeidza Rīgas Aviācijas universitāti, iegūstot bakalaura grādu ekonomikā. 2011. gadā Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātē ieguva sociālo zinātņu maģistra grādu sabiedrības vadībā.

Politiskā darbība

1998. gadā A. Klementjevs ievēlēts 7. Saeimā no Tautas saskaņas partijas saraksta, darbojies parlamentārās izmeklēšanas komisijā pedofilijas lietā. 8. Saeimā ievēlēts no PCTVL saraksta kā partijas "Līdztiesība" pārstāvis. Pēc tam, kad 2003. gada februārī Tautas saskaņas partijas deputāti atstāja PCTVL frakciju, izveidojot savējo, A. Klementjevs, kopā ar 3 citiem "Līdztiesības" deputātiem, pievienojās TSP. Bijis TSP (vēlāk "Saskaņas Centra") Saeimas frakcijas priekšsēdētāja vietnieks.
2006. gadā ievēlēts 9. Saeimā no "Saskaņas Centra" saraksta, ievēlēts par Saeimas sekretāra biedru. 2009. gadā kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, bet netika ievēlēts. 2010. gadā A. Klementjevs kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēts Saeimā no "Saskaņas Centra" saraksta (Rīgas vēlēšanu apgabalā). 2010. gada novembrī ievēlēts par Saeimas priekšsēdētājas Solvitas Āboltiņas biedru. Tāpat ievēlēts arī 11. Saeimā 2011. gada Saeimas ārkārtas vēlēšanās, kur saglabājis Saeimas priekšsēdētāja biedra amatu. Nesekmīgi kandidēja 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās no "Saskaņas Centra" saraksta. 2014. gada rudenī ievēlēts 12. Saeimā, bet 2018. gadā ievēlēts 13. Saeimā. Gan 12. Saeimā, gan 13. Saeimā A. Klementjevs tika ievēlēts par Saeimas sekretāru.

Personīgā dzīve

Kopš 2001. gada septembra A. Klementjevs ir precējies ar Sarmīti Klementjevu. Laulībā dzimuši divi dēli.

Pāriešana no "Līdztiesības" uz Tautas saskaņas partiju

2003. gada februārī A. Klementjevs, kopā ar trim citiem no partijas "Līdztiesība" ievēlētajiem Saeimas deputātiem, pievienojās TSP frakcijai. "Līdztiesības" biedre Natālija Jolkina to novērtēja kā nodevību, izberot preses konferencē uz galda 30 latus — simboliskos Jūdasa grašus.

Balsu pirkšana

2007. gada oktobrī Zemgales apgabaltiesa par vēlētāju balsu pirkšanas organizēšanu piesprieda A. Klementjeva brālim Jurijam Klementjevam naudassodu 50 minimālo mēnešalgu apmērā (6000 latu). Balsu pircēji maksājuši 10 latus, lai Jelgavas rajona vēlētāji 9. Saeimas vēlēšanās nobalsotu par "Saskaņas Centru".
Metimnes pilskalns

Metimnes pilskalns (latīņu: castrum Metimne) bija seno letgaļu pilskalns Tālavas teritorijā, kurā 1213./1214. gada ziemā apmetās no Pleskavas padzītais kņazs Vladimirs Mstislavičs ar sievu un dēliem. Idumejas priesteris Alebrands un Imeras priesteris Indriķis viņam sūtīja labību un dāvanas kā izlīguma zīmi. Metimnes pilī viņš sprieda tiesu un ievāca no šiem novadiem meslus.
1214. gadā Idumejas priesteris Alebrands pārmeta kņazam nabagu apspiešanu un musināšanu novērsties no katoļu ticības. Kņazs sašuta un ar savu karadraudzi nopostīja Alebranda māju. Pēc šī konflikta kņazs Vladimirs Mstislavičs ar visu saimi atgriezās Pleskavā.

Pilskalna atrašanās vieta

Metimnes pili sākotnēji mēģināja identificēt gan ar Valmieru (Pabst, 1867), gan ar kādu pili pie Mujāniem (senvācu: hofe to Moyane). To tuvumā pie senā ceļa, kas nāca no Idumejas, Jumaras upes krastā atrodas pilskalns, kas mūsdienās tiek dēvēts par Cimpēnu pilskalnu.
Savukārt Augusts Bīlenšteins pieļāva, ka Metimnes vietā jālasa Autine (Bielenstein, 1892). Metimnes lokalizācijā noturīga bijusi D.Baloža hipotēze, saskaņā ar kuru Metimnes pils atradusies pilskalnā pie Vaidavas ezera (Laakmann, 1930). Šai hipotēzei par labu liecina arī Vaidavas pilskalna tuvumā reģistrētie daži vietvārdi: Metenītis, pļava Veļķos, Maitiņi Ķieģeļos (Endzelīns, 1961). Maiting un Maitiņi kā uzvārds un māju vārds sastopams 17.gs. zviedru arklu revīzijās (Dunsdorfs, 1974). Taču arheoloģiskie izrakumi Vaidavas pilskalnā 1986.gadā parādīja, ka te nav konstatējama uz 12.-13.gs. attiecināma apdzīvotība. Pārbaudāma būtu versija, vai Metimne varēja atrasties Raiskuma Kvēpenes pilskalnā (Brastiņš, 1930), jo šis pilskalns atrodas Idumejā, mežainā apvidū, kamēr Vaidavas pilskalns pat teritoriāli saistāms nevis ar Idumeju, bet gan ar Imeru.
Mions

Mions (mī(mez)ons) ir nestabils leptons, ko apzīmē ar grieķu burtu μ (precīzāk - μ⁻). Tam ir negatīvs elektriskais lādiņš, spins 1/2 un tas piedalās vājajā un elektromagnētiskajā mijiedarbībā, tāpat kā elektrons. Tomēr miona masa ir 207 reizes lielāka par elektrona masu, tādēļ to var uzskatīt par smagu, nestabilu elektronu (mions var aizstāt vienu no elektroniem parastajā atomā; šādus eksotiskus veidojumus sauc par mionu atomiem). Sabrūkot mions veido elektronu, mionu neitrīno un elektronu antineitrīno.
Tāpat kā citām elementārdaļiņām, mionam ir sava antidaļiņa, ko sauc par antimionu (μ⁺). Atšķirībā no miona, antimionam ir pozitīvs lādiņš. Antimions var iedarboties ar elektronu un izveidot ūdeņraža atomam līdzīgu sistēmu, ko sauc par mioniju un kuru var uzskatīt par ārkārtīgi vieglu ūdeņraža izotopu. Kaut arī mionijs, tāpat kā paši mioni un antimioni, var eksistēt vidēji tikai apmēram 2 mikrosekundes, tas paspēj izveidot izpētāmus ķīmiskus savienojumus (ir pazīstams, piemēram, mionija hlorīds - MuCl).

Vēsture

Mionus atklāja Karls Andersons 1936. gadā, pētot kosmiskos starus. Tā bija pirmā atklātā elementārdaļiņa, kas neietilpa parasto atomu sastāvā.
Agrāk mionus dēvēja par mī mezoniem to masas, kas atrodas "pa vidu" starp elektrona un nuklonu masām dēļ, taču pēc tam tika noskaidrots, ka mioni nav mezoni (hadroni ar veselu spinu jeb bozoni), bet gan leptoni (fermioni).
Sinfonietta Rīga

"Sinfonietta Rīga" ir Latvijas kamerorķestris, kas izveidots 2006. gada 17. jūlijā. Kamerorķestra mākslinieciskais vadītājs ir Normunds Šnē un tajā muzicē 34 mūziķi, kas spēlē vijoles, altus, čellus, kontrabasus, flautas, obojas, klarnetes, fagotus, mežragus, trompetes un sitamos instrumentus. Regulāri sadarbojas ar dažādiem pašmāju un ārzemju viesmāksliniekiem.
Kamerorķestris saņēmis Latvijas Lielo Mūzikas balvu 2007. gadā par izcilu un daudzveidīgu koncertdarbību, un 2008. gadā par izcilu interpretāciju.
2014. gada Grammy balvu kategorijā "Labākais kora sniegums" saņēma kompānijas ECM izdotais albums ar igauņu komponista Arvo Perta opusu Adam's Lament, kura ierakstā piedalījies arī Latvijas Radio koris un "Sinfonietta Rīga".
2017. gada, stīgu kvartets Sinfonietta Rīga piedalās smilšu animācijas koncerta “Titāniks”, kopā ar smilšu kino māksliniece Tatjana Gavriļenko.
Bonaire

Vēsture

Spāņi, Amerigo Vespuči un Alonso de Oheda, atklāja Bonairi 1499. gadā un pasludināja to par Spānijas īpašumu. Spāņu valdīšanas laikā salas pamatiedzīvotāji tika paverdzināti un izvesti uz Espanjolu un ap 1526. gadu sala bija kļuvusi gandrīz neapdzīvota. Tāpēc arī tā laika gubernators nodibināja lopkopības plantācijas un atgrieza indiāņus.
1633. gadā Bonairi iekaroja holandieši un sala nonāca Nīderlandiešu Rietumindijas kompānijas īpašumā. Holandieši zaudēja kontroli pār salu divas reizes, vienreiz no 1800. līdz 1803. gadam un otrreiz no 1807. līdz 1815. gadam, kad salās valdīja briti.
1954. gadā Bonaire ieguva pašpārvaldes tiesības Nīderlandes Antiļu sastāvā. Sakarā ar Nīderlandes Antiļu izformēšanu 2010. gada 10. oktobrī Bonaire kļūst par speciālo municipalitāti Nīderlandes sastāvā.
Prūsija (zeme)

Prūsija bija rietumbaltu cilšu grupas prūšu apdzīvota teritorija. Prūsijas zemes tagad atrodas Krievijas Kaļiņingradas apgabala, Polijas Varmijas-Mazūrijas vojevodistes un Lietuvas teritorijās. Prūsijas sarežģītā politiskā vēsture likusi pazust lielākai daļai seno prūšu vietvārdu, tādējādi vienai un tai pašai vietai literatūrā var būt 2—4 nosaukumi (prūsiskais, vāciskais, poliskais un krieviskais).
Prūsija aizņēma ap 42 000 km². Aprēķināts, ka 13. gadsimta sākumā Prūsijā dzīvoja 170 000 prūšu. 13. gadsimta laikā tas saruka līdz aptuveni 120 000 prūšu, un 12—13 000 vācu kolonistu. 1309. gadā Prūsijā varēja būt ap 90 000 prūšu, 15 000 vāciešu un 30 000 poļu.

Prūšu zemes

Prūšu teritorijas robežas 12. un 13. gadsimtā veidoja Nemuna un Baltijas jūra ziemeļos, Visla rietumos, jātvingu zemes austrumos, bet dienvidu robeža bija nestabila, jo šeit notika kari ar poļiem. Duisburgas Pētera "Prūsijas zemes hronikā" minēti vienpadsmit Prūsijas novadi — Kulma, Pamede, Pagude, Vārme, Nātanga, Semba, Nadruva jeb Nadrava, Skalva, Sūduva, Galinda un Bārta. Citos avotos vēl pieminēta Sasna un Lubava. Sasna atradās starp Lubavu un Galindu, un 1240. gadā to sadalīja ordenis un poļi.
Visbiezāk apdzīvotā bija Sembas pussala, kā arī zemes pie Vislas un Vislas jomas. Sembā iedzīvotāju blīvums varēja sasniegt 15 cilvēkus uz km². Šeit atklāti 90 pilskalni, no kuriem lielākā daļa nav arheoloģiski izpētīti. Kaupas pilsēta bija viens no aktīvākajiem reģiona tirdzniecības centriem no 9. līdz 11. gadsimtam, kad to atkārtoti nodedzināja vikingi. Prūšu zemes dalījās apgabalos pulko, kas sīkāk dalījās laukos. Šis vārds saglabājies mūsdienu poļu ciematu vietvārdos Pasławki, Bezławki.
Vēstures un senatnes pētītāju biedrība

Vēstures un senatnes pētītāju biedrība (Gesellschaft für Geschichte und Altertumskunde zu Riga  (GGA) 1834-1939) bija vadošais vācbaltu vēstures pētniecības centrs Baltijā.

Biedrības dibināšana

Biedrības dibināšanas praktisko darbu uzņēmās Rīgas ģimnāzijas reliģijas skolotājs un vietējās igauņu draudzes mācītājs Gustavs Reinholds Taubenheims( 1795 – 1865). 1833.g. 1.jūlijā G.R.Taubenheima vadībā sanāca Sagatavošanas komisija, kas lēma par biedrības dibināšanu un tās provizoriskajiem statūtiem. 1834. gada 1. septembrī tika apstiprināti biedrības statūti un tā paša gada 6.decembrī Krievijas cara Nikolaja I vārda dienā notika svinīgā biedrības atklāšanas sapulce. Biedrība uzsvēra faktu, ka tā bija pirmā zinātniskā biedrība Baltijā, kas pārkāpjot seno Baltijas provinču partikulārismu, pētīja lokālo vēsturi kopainā.

Biedrības vadība

Biedrībā varēja iestāties jebkurš izglītots cilvēks, tomēr praktiski tā kļuva par izteikti ‘vācisku’ biedrību ar ierobežotu sabiedrības kārtu pārstāvniecību - tās sastāvs komplektējās no aristokrātijas, juristu, teologu un skolotāju vidus. Biedrībā bija 13 vēlētas amatpersonas, kas veidoja biedrības vadību jeb Direkciju (Direktorium) - prezidents, sekretārs, kasieris, bibliotekārs, muzeja inspektors un 8 direktori.

Darbība

Biedrībā tika organizētas regulāras ikmēneša sapulces un gada kopsapulce, kurā tika nolasītas gada atskaites, ievēlētas jaunas amatpersonas un biedri, un pieņemti nākamā darbības gada uzdevumi. Biedrības mērķu realizācijas iespējas bija limitētas, jo darbība biedrībā notika pēc brīvprātības principa. Līdz 1890.gadam, kad biedrība ievācās jaunuzbūvētā Doma Muzeja telpās, Biedrība atradās īrētās telpās un muzeja un bibliotēku priekšmeti atradās glabāšanā pie dažādiem biedriem. Līdz 1844. gadam Biedrība sapulces noturēja Rīgas pils torņa zālē, no 1844. līdz 1857.gadam - K.Bornhaupta skolā, bet no 1857. līdz 1889.gadam - Nodokļu Pārvaldes ēkā.
Neskatoties uz neatrisināto telpu jautājumu, Biedrība regulāri izdeva "Mitteilungen aus dem Gebiete der Geschichte Liv-, Ehst- und Kurland’s" (no 1840. līdz 1937.gadam - 25 sējumi) un no 1873. gada arī "Sitzungsberichte der Gesellschaft für Geschichte und Alterthumskunde der Ostseeprovinzen Russlands". Pēc Biedrības ierosinājuma 1883.gadā Rīgā tik organizēta pirmā kultūrvēsturiskā izstāde kādā no Baltijas pilsētām un 1896. gadā tika organizēts X Krievijas Arheoloģijas kongress.
Kārlis Gotlobs Zontāgs

Dzīves gājums

Dzimis 1765. gada 22. augustā Rādebergā Saksijā amatnieka Johana Gotfrīda Zontāga ģimenē. Mācījies Rādebergas skolās. No 1784. līdz 1788. gadam studēja Leipcigas Universitātē.
1788. gadā uzaicināts Rīgas Domskolas rektors pārcēlās uz dzīvi Rīgā, bija Rīgas ložas „Apollo” brālis (1789—1793) un sekretārs (1792). Pēc brīvmūrnieku ložu apturēšanas 1802. gadā dibinājis „Rīgas literāri praktisko pilsoņu savienību“ (Literärisch-Praktische Bürgerverbindung). Kā Vidzemes ģenerālsuperintendents (1803—1827) un Tērbatas Universitātes skolu komisijas loceklis viņš 1819. gadā skaidri formulēja latviešu un igauņu draudžu skolu un skolotāju semināru izveides nepieciešamību Vidzemes zemnieku likumdošanas aktos. Pētīja baznīcu un skolu vēsturi, izdeva un rediģēja vairākus laikrakstus.
Miris 1827. gada 29. jūlijā Rīgā.
Kurzemes Zemes padome

Kurzemes Zemes padome  (vācu: Kurländischer Landesrat) bija Vācijas impērijas okupētajā Kurzemes guberņas daļā 1917. gada rudenī izveidota pašpārvaldes institūcija, kas atbalstīja Kurzemes un Zemgales pievienošanu Vācijas valstu savienībai. Pēc vācu militārās pārvaldes (Oberosts) ierosmes, 1918. gada 8. martā tā proklamēja Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanu.

Ievēlēšana

Pēc Krievijas Februāra revolūcijas, 27. aprīlī (10. maijā) aptuveni 170 000 Kurzemes guberņas bēgļu un latviešu strēlnieku ievēlētie 313 pārstāvji Kurzemes Zemes sapulcē Tērbatā ievēlēja okupētās Kurzemes Pagaidu zemes padomi ar 60 deputātiem.
Tikmēr, pēc Vācijas impērijas karaspēka sekmīgās Rīgas operācijas, Kurzemes landtāgs 1917. gada 18. septembrī pieņēma lēmumu sasaukt savu Kurzemes Zemes sapulci. Sapulce sanāca 21.-22. septembrī Jelgavā ar 80 priekšstāvjiem, no kuriem 27 bija muižniecības, 27 zemnieku, 17 pilsētu, 5 Kurzemes bruņniecības, 4 luterāņu baznīcas un 1 katoļu baznīcas priekšstāvji. No tiem tikai 28 bija latvieši, galvenokārt pagastu vecākie. 
22. septembrī sapulce ievēlēja Kurzemes Zemes padomi ar 20 deputātiem, pret kuru asi vērsās Latviešu Pagaidu Nacionālā Padome.

Pirmā sēde

Oberosts 1918. gada 14. februārī steidzīgi sasauca pirmo Kurzemes Zemes padomes sēdi, kurā pieņēma lēmumu par ostrubļa kursu un prasīja, lai pārvalde vienkāršo un mīkstina saimniecību un satiksmi apgrūtinošos noteikumus. Kuno fon Hānu padomē aizvietoja Kalnamuižas barons Līvens. Padome izveidoja pastāvīgi darbojošos komisiju ar A. Bernevicu, A. Rādenu, G. Šmitu un A. Vēžnieku kā tās locekļiem, pieņēma padomes kārtības rulli.

Sekas

Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotā Zemes padome (Vereinigter Landesrat) 1918. gada 12. aprīlī nolēma izveidot Apvienoto Baltijas hercogisti un lūgt Vācijas ķeizaram ņemt to savā protektorātā. Pēc 1918. gada 27. augusta Berlīnes papildvienošanās, kurā Padomju Krievija atteicās no suverēna tiesībām pār Igauniju un Livoniju (Vidzemi), kā arī no jebkādas iejaukšanās to iekšējās lietās,  1918. gada 22. septembrī Vācijas ķeizars atzina Baltijas hercogistes suverenitāti.
Vulfi

Fon Vulfu dzimta (vācu: von Wulff) ir vācbaltiešu dzimta, kuras priekšteči Zviedru Vidzemē izsekojami līdz 17. gadsimtam. 20. gadsimtā fon Vulfi izceļoja uz Vāciju.

Vēsture

Uzskata, ka dzimtas priekštecis bijis Polijas-Lietuvas kopvalsts armijas pulkvedis Georgs Frīdrihs Vilkovskis (1594—1642), kas pēc neveiksmīgas duelēšanās pārgājis Zviedrijas karaļa dienestā un vāciskojis savu uzvārdu, no Vilkovska kļūdams par Vulfu.  
Viņa pēcnācējs Johans Vulfs (1663-1748) Zviedru Vidzemē 1698. gadā nomāja Aumeisteru jeb Cirgaļu muižu (vācu: Serbigall). Lielā Ziemeļu kara laikā Vulfu dzimta 1704. gadā tika ierakstīta Vidzemes bruņniecības matrikulā, bet 1725. gadā majors Johans fon Vulfs uz 12 gadiem nomāja arī kronim piederošo Gaujienas pilsmuižu. 1737. gadā viņš par 9000 dālderiem iegādājās Aumeisteru muižu savā īpašumā un kopš tā laika šī Vulfu dzimtas atzara pilmais tituls bija "fon Vulfi no Serbigales" (von Wulff a.d.H. Serbigall). 
Viņa dēls Kārlis Frīdrihs fon Vulfs (1723–1798) bija Krievijas impērijas armijas artilērijas brigādes komandieris, kas izcēlās ar varonību krievu-turku karā un kļuva par Krievijas armijas ģenerāli. Savukārt visus sava tēva īpašumus mantoja Berends Magnuss fon Vulfs (1732-1784). Viņa dēls Ādolfs Heinrihs fon Vulfs (1765-1843) mantojumā saņēma Aumeisteru muižu, kurā viņš 1793. gadā uzcēla jaunu mūra kungu māju. 1815. gadā viņš no ģenerālgubernatora Kristofa Ādama Rihtera mantiniekiem nopirka Cesvaines muižu, bet 1818. gadā no Reinholda fon Rautenfelda Gaujienas muižu, kurā uzsāka vērienīgu pārbūvi. Pēc 1818. gadā publicētām ziņām viņam piederēja 15 muižas – Gaujienas pilsmuiža, Cesvaines pilsmuiža, Bormaņu muiža, kā arī Aumeisteru, Alsviķu, Ādama, Aizkujas, Tūjas, Nēķenes, Bučauskas, Lodes, Madonas, Kraukļu u. c. muižas. Bez tam Ā. Vulfs nomāja no kroņa vēl 5 muižas – Plāņu, Līpskalnu, Kārzdabas, Mežmuižu un Trikātas pilsmuižu, kas viņu padarīja par vienu no bagātākajiem sava laika Vidzemes guberņas muižniekiem. Ādolfs fon Vulfs mira 1843. gada 9. novembrī Aumeisteros un apglabāts turpat jau agrāk uzceltajā baronu fon Vulfu dzimtas kapličā. Viņa ģimenē bija 8 bērni – trīs dēli un piecas meitas. Saviem mantiniekiem viņš atstājis 25 muižas 1 251 600 sudraba rubļu vērtībā.
Viņa vecākais dēls Aleksandrs fon Vulfs (1802-1832) agri mira un otrais dēls Jūliuss fon Vulfs (1809-1872) pabeidza Gaujienas muižas pils būvi vēlīnā klasicisma stilā (1850). 1871. gadā viņu apglabāja īpaši viņam celtajā Gaujienas muižas Vulfu kapličā. Cesvaines muižu mantoja viņa vecākais dēls Ādolfs Gerhards fon Vulfs (1857-1904), kas no 1890. līdz 1897. gadam uzcēla jauno Cesvaines pili. Gaujienas muižas īpašnieks bija viņa jaunākais dēls Voldemārs fon Vulfs (1866-1924), kas miris Vīsbādenē. 
Trešais Ādolfa Heinriha fon Vulfa dēls Kārlis Emīls fon Vulfs (1812-1862) mantojumā saņēma Aumeistaru (Cirgaļu) muižu, viņa vecākais dēls Emīls fon Vulfs (Adolf Bogdan Emil Alfred von Wulf, 1860-1910) bija pēdējais Aumeistaru muižas īpašnieks.
1920. gada zemes reformas laikā fon Vulfu dzimtai muižas atņēma un viņi izceļoja uz Vāciju.
Viesu nams "Pie Pliča"

Viesu nams "Pie Pliča" (latgaliski: gostu sāta "Pi Pliča") ir vecākā koka guļbūves ēka Preiļos, Raiņa bulvārī 9. Ēka uzskatāma par tipisku eklektisma piemēru: tajā līdz mūsdienām saglabājušās daudzas oriģinālas apbūves detaļas.

Vēsture

Tagadējā viesu māja piederējusi grāfu Borhu dzimtai. Pēc dzimtas pārstāvja novēlējuma 1859. gadā šajā ēkā tika atvērta pirmā slimnīca, kas te darbojās līdz 1993. gadam.  Pēc vairāku gadu pamestības ēka nonāca Igora Pliča īpašumā, tika renovēta un 2001. gadā durvis apmeklētājiem vēra viesu nams "Pie Pliča", kas ir pilsētnieku un tūristu iecienīta atpūtas vieta.

Viesu nams

Restaurējot seno celtni, tās īpašnieks Igors Pličs centies ēku atjaunot, maksimāli saglabājot tās sākotnējo izskatu. Ēkas fasādes priekšā ierīkots gaumīgs dārzs ar tiltiņu, strūklaku, zālājiem un celiņiem.
Iekštelpās izveidots savdabīgs muzejs, kurā ar bijību un cieņu tiek uzturētas senās latgaliešu sadzīves tradīcijas. Abu stāvu telpās skatāmi gan dažādi sadzīves priekšmeti, gan gleznas un Igora Pliča fotogrāfijas. Dārzā uzcelta ceļmalas kapela, kas ir Latvijas mazākais dievnams (iesvētīts 2007. gada 15. aprīlī), kurš atvērts ikvienam kristietim, neatkarīgi no konfesionālās piederības. Tehniskā projekta autors ir Francis Rusiņš, altārgleznu gleznojis Voldemārs Kokorevičs. Blakus altārgleznai novietotas lūgšanu grāmatas latviešu, angļu un vācu valodās.
Georgs Juris Pučka

Dzīvesgājums

Dzimis 1935. gada 25. martā Talsos. Mācījās Talsu vidusskolā un Dailes teātra 3. studijā. Strādāja Liepājas teātrī un Rīgas Operetes teātrī, bija Operetes teātra direktors līdz tā likvidēšanai.
Miris 2014. gada 20. novembrī. Apbedīts Laucienes pagasta Pūckalnu kapos.

Filmas

Filmējies filmās "Džimlai rūdi rallallā", "Likteņa līdumnieki", "Zītaru dzimta", "Lietus blūzs", "Ilgais ceļš kāpās", "Cīrulīši", "Vīrietis labākajos gados", "Uzbrukums slepenpolicijai", "Pilsēta zem liepām", "Lielais dzintars" un "Trīskārtējā pārbaude".
Jānis Dobelis

Ģimene

J. Dobelis bija precējies ar Antoniju Dobeli (dz. Barkāni) un viņu ģimenē uzauguši divi dēli — Juris Dobelis un Andrejs Dobelis.