Salu bioģeogrāfija

Salu bioģeogrāfijas teoriju 1967. gadā attīstīja zinātnieki Roberts Makarturs un Edvards Osborns Vilsons. Autori apgalvo, ka bioģeogrāfijas nozarē salu izpēte ir prioritāra, vienkārši izprotama, kā arī vairāki šīs teorijas principi vairāk vai mazāk atkārtojas visās dabiskajās dzīvotnēs, piemēram, upēs, alās, galeriju mežos, palienēs, taigas-tundras pārejā un tundrā. Tomēr kontinentālo sugu fragmentācija nerada insulāras sugas, un tikai dziļi ezeri un plašas alu sistēmas sasniedz insulāru funkcionalitāti.

Kontinentālās salas

Kontinentalās salas bieži tiek salīdzinātas ar dzīvotņu fragmentiem. Tās atgādina pēdējos vairākos veidos: ierobežots izmērs, nesavienotība ar cietzemi, tātad, noris līdzīgi biodaudzveidības zaudējumi un samazināšanās laika gaitā kā remnantās dzīvotnēs. Būtiska ir salas aptverošā jūras barjera, kas neļauj iekļūt mirstību ietekmējošiem faktoriem no kontinenta, tādējādi samazinot dzīvo organismu izmiršanas ātrumu salīdzinājumā ar remnantu dzīvotni. Citos gadījumos kontinentālās salās var būt saglabājušās reliktas sugas no cietzemes, kā arī sugas, kuras var eksistēt tikai uz salām. Tāpēc šīs salas jāaplūko atsevišķi no okeāniskām salām vai izolētiem cietzemes fragmentiem.

Nozīme sugu saglabāšanā

Liela daļa jeb 75% sugu izzūd tieši uz salām.  Vislabāk redzamas sakarības putnu faunas izzušanā un cilvēka ietekmē uz šīm populācijām. Ir pamatots, ka cilvēka darbība vairākās Klusā okeāna salās (no Jaunzēlandes, Jaunkaledonijas, Oahu, Maui, Managaia līdz Huahine) ir samazinājusi endēmās putnu sugas par 40-80%, līdzīgi arī Rietumindijā,  savukārt vaskulāro augu sugu skaits cilvēka darbības rezultātā okeāniskajās salās ir aptuveni dubultojies.  Kopumā samērā liels izzudušo, kā arī pastāvošo, putnu sugu skaits pieder salu endēmiķiem. Arī kādreiz vislielākajai putnu dzimtai Rallidae bija raksturīgas vairākas nu jau izzudušas salu endēmiskas sugas, kas apdzīvoja Kluso okeānu (pirms cilvēku nonākšanas Okeānijā).  Tas nozīmē, ka putnu sugas uz salām var pastāvēt tikai tad, kad tās ir izolētas.

Kritika

Minelli  ir pētījis sugu daudzuma un salas platības attiecības, noskaidrojot, ka bieži vien lielāka nozīme par platību ir dzīvotņu daudzveidībai, vietas augstumam, klimatiskajai un floras daudzveidībai, dzīvotņu traucējumu režīmiem. Salas izmērs, laiks un izolācija pozitīvi ietekmē sugu daudzveidības attīstību. Minelli apgalvo, ka klasiskais līdzsvara modelis neņem vērā attīstības specifiku, kā arī sugu izcelsmes vietu. Interesants piemērs ir gliemeži, kuri var lielā skaitā apdzīvot mazu platību un veidot jaunas sugas, tādējādi arī apgāžot apgalvojumu par sugu skaita-platības sakarību.

Atšķirības līdzīga izmēra salām augstuma, saldūdens resursu, dzīvotņu kvalitātes, vēsturiski ģeoloģiskos un cilvēka radītos procesos sarežģī platību un sugu bagātību attiecību interpretāciju, izņemot gadījumus, kad visi šie faktori ir teju identiski.

Līdzsvara modelis neņem vērā arī sauszemes izolētības faktorus vai invazīvos draudus (piem. slimības) un mežu samazināšanos, kas ļoti ietekmē salu biodaudzveidības samazināšanos. Fragmentēti biotopi, dzīvotnes, ja tās atrodas izolēti kontinentālā telpā, tiek pakļautas aizmirstībai un izmiršanai, ja vien nespēj izdzīvot ar minimumālu resursu daudzumu vai saglabāt saikni ar citiem resursu avotiem vai arī dzīvotnēm.