google/wiki40b huggingface dataset:
Signāltehnika

Gaisma

Zaļā, dzeltenā, sarkanā, zilā un baltā, tās ir krāsas, kuras visbiežāk lieto signāltehnikā. Īpašos gadījumos ir tikušas lietotas arī violetas, tirkīza vai kāds cits tonis, kuru iegūst sajaucot pamatkrāsas. Var tikt radīti daudz dažādi toņi, ko nosaka krāsu sajaukšanas proporcijas. Praktiski tas izskatās tā, ka vienā korpusā ir ievietotas dažādu krāsu diodes RGB, kuras mēs saucam par daudzkrāsu diodēm.

Skaņa

Skaņa ir spiediena izmaiņas vidē. Dažas no šīm izmaiņām, sauktas par skaņas viļņiem, var uztvert cilvēka auss. Signāltehnikā tiek izmantoti dažādi skaņas parametri. Skaņas spiediens norāda akustisko līmeni jeb skaļumu. To mēra decibelos, kas ir logaritmisks lielums. Cilvēka auss uztver ne tikai skaņas līmeni, bet arī citus parametrus. Piemēram, monotonis tiek uztverts skaļāk nekā platjoslas skaņa, pie vieniem un tiem pašiem decibeliem un audiosignāliem ar ļoti mainīgiem skaņas līmeņiem, tiek uztverti daudz skaļāk nekā vienmērīga skaņa.

Pielietojums

Signāltehnika nepazīst valodu un kultūru atšķirības, un tai ir vienaldzīgs indivīda izglītības līmenis. Skaidri signāli sniedz norādes kā rīkoties. Signāltehnikai ir jābūt viegli saprotamai. Svarīgs faktors rūpniecībā — operatoram ir jābūt iespējai ik mirkli pārliecināties, ka signāls tiek attēlots pareizi, atbilstoši darba statusam. Signāltehniku izmanto arī darba drošības ievērošanai. Tā signalizē par nepieciešamību pamest darba zonu vai telpu. Ļoti specifiska sfēra ir pārtikas ražošana. Signāltehnikai tur ir nepieciešamas ļoti striktas prasības, lai tā atbilstu pārtikas ražotņu normām. Kontroles paneļos un aparātbūvē arī ir nepieciešams ievērot speciālas prasības un normas. To pašu varētu teikt arī par ļoti sarežģītām konveijeru sistēmām, katra dīkstāves minūte izmaksā ļoti dārgi.
Andu vilks

Lorenca Hagenbeka pirkums

Lorencs Hagenbeks 1927. gadā iegādājās vilka ādu no Buenosairesas ādu tirgotāja, kas skaidroja, ka dzīvnieks ir nomedīts Andu kalnos. Hagenbeks ādu aizsūtīja uz Vāciju, kur tā apceļoja vairākus muzejus līdz atrada mājvietu Minhenē. Zinātnieks Ingo Krumbīgels 1940. gadā veica ādas pētījumus, konstatējot, ka āda ir piederējusi līdz šim nezināmam suņu dzimtas dzīvniekam un ka dzīvnieks pārstāv jaunu ģinti suņu dzimtā. Hagenbeks zinātniekam apgalvoja, ka tirgotājam bijušas vēl trīs tādas pašas ādas.

Krumbīgela pētījumi

1947. gadā Krumbīgels savienoja ādu ar nezināmo suņu dzimtas galvaskausu, ko pats bija atklājis pirms 10 gadiem Dienvidamerikā. Galvaskauss bija 31 centimetru garš, un tas izslēdza iespēju, ka galvaskauss būtu varējis piederēt krēpjvilkam. Krēpjvilku galvaskausi nepārsniedz 24 cm. Krumbīgels publicēja savus pētījumus un deva dzīvniekam zinātnisko nosaukumu Dasycyon hagenbecki.

Secinājumi

1960. gadā zinātnieki nonāca pie slēdziena, ka ādas spalvas ir piederējušas mājas sunim, nevis savvaļas dzīvniekam. Zinātnieki 2000. gadā vēlreiz nolēma veikt ādas pētījumus, un veica DNS analīzi mistiskajai ādai, kas joprojām glabājas Minhenes zooloģiskajā muzejā. Analīzes neatrisināja noslēpumu, jo āda bija piesātināta ar cilvēka, suņa, vilka un cūkas DNS, kā arī āda ir bijusi kādreiz ķīmiski apstrādāta. Krumbīgela atrastais galvaskauss Otrā pasaules kara laikā tika pazaudēts, un tā patiesā piederība vairs nav pārbaudāma.
European Hit Radio Top 100 (2008)

Šis ir European Hit Radio 2008. gada noslēguma Top 100. Topu vadīja raidījuma vadītājs Roberts Lejasmeijers.

Top 100 sastādīšanas princips

European Hit Radio Top 100 tiek sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tiek apkopoti Top 40. Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, kas kaut reizi ir pabijušas Top 40 sarakstā. No visām vidēji 250 līdz 280 gada laikā Top 40 iekļuvušajām dziesmām tiek noteiktas populārākās 100.
Katrai dziesmai, kas kaut reizi ir iekļuvusi Top 40, tiek piešķirts punktu skaits, atkarībā no dziesmas atrašanās vietas topā. Piemēram, ja dziesma iknedēļas Top 40 ieņem 1. vietu, tad dziesmai tiek pieskaitīts 1 punkts, ja dziesma ieņem 12. vietu, tad 12 punkti, ja 37. vietu, tad 37 punkti un tā tālāk. Nedēļās, kurās dziesma nav iekļuvusi Top 40 populārāko dziesmu sarakstā, dziesmai tiek pieskaitīts 41 punkts. Veidojot Top 100, visi punkti tiek skaitīti kopā un augstāko vietu iegūst dziesma ar vismazāko punktu skaitu. Ja vairākām dziesmām ir vienāds punktu skaits, tad augstākā vietā nonāk tā dziesma, kurai ir bijusi augstākā vieta Top 40, tad nākamā augstākā vieta un tā tālāk.
Psihoterapija

Psihoterapija ir terapija indivīda garīgās veselības uzlabošanai. Tā visbiežāk risina indivīda garīgās un emocionālās problēmas, bet tā var arī palīdzēt veidot personību un ļaut dziļāk izprast sevi. Psihoterapija notiek caur runas terapiju, ar cita cilvēka starpniecību, kas var būt psihoterapeits, psihologs, sociālais darbinieks, garīdznieks vai jebkura cita veida persona, kurai ir ļoti labas zināšanas par cilvēka psihi un pietiekama pieredze šāda veida palīdzības sniegšanā. Veiksmīgā psihoterapijā klients pozitīvi izmainās, viņu nenomāc iepriekšējā uzvedība, uzskati, vēlmes, domas un emocijas. Ideālā gadījumā tās nomaina daudz patīkamākās un vajadzīgākas alternatīvas.
Psihoterapija sastāv no interaktīva procesa starp personu vai grupu un psihoterapeitu. Tās mērķis ir saprast nomācošu domu, jūtu vai uzvedības cēloņus un apjomu, lai atrisinātu problēmu un ļautu pilnvērtīgi funkcionēt. Pareizi praktizētas psihoterapijas rezultāts ir indivīds, kas apzinās, ka viņa labklājība ir uzlabojusies. Psihoterapeits izmanto dažādus paņēmienus, lai uzlabotu pacienta vai grupas (piemēram, ģimenes) garīgo veselību. To vidū var būt draudzīgu attiecību veidošana ar pacientu, dialogs, komunikācija un uzvedības maiņa.
Trīs valstu posms

Trīs valstu posms ir laiks Ķīnas vēsturē, kad pēc haotiskā Haņu dinastijas sabrukuma posma, laikā no 220.-280. g. valsts bija sadalījusies trīs impērijās - Vei, Šu un Vu, kas tiek sauktas arī par Cao Vei, Šu Han un Dong Vu. Katru no valstīm vadīja imperators, kas sevi uzskatīja par vienīgo leģitīmo Haņu dinastijas mantinieku. Šis ir Sešu dinastiju laika iesākuma posms.
Šis ir viens no asiņainākajiem Ķīnas vēstures posmiem, zaudēto iedzīvotāju ziņā salīdzināms ar Otro pasaules karu. Ja Haņu dinastijas laikā valstī dzīvoja 56,48 miljoni iedzīvotāju, tad pirmā Dzjiņ dinastijas veiktā tautas skaitīšana uzrādīja tikai 16,16 miljonus iedzīvotāju.
Lai arī oficiāli periods pastāv no 220. gada, kad tiek izveidota Vei valsts un beidzas 280. gadā ar Vu valsts iekarošanu, jau laika posmā starp 184. un 220. gadu Ķīnā izvērsās karadarbība starp dažādu reģionu militārajiem vadoņiem, notika dumpji un vardarbīgas valdnieku nomaiņas.
220. gadā nomira Haņu impērijas spēcīgākais karavadonis Cao Cao, viņam sekoja viņa dēls Cao Pi, kurš pēc pēdējā Haņu imperatora atteikšanās no troņa, 220. gada 11. decembrī kļuv par jauno imperatoru, pasludinot Vei dinastijas sākumu. 221. gada 15. maijā atdalījās Šu valsts, kuras valdnieks sevi pasludināja par patieso Haņu mantinieku. Vu valdnieks sākumā atzina sevi par Vei imperatora vasali, taču pēc veiksmīgām aizstāvēšanās kaujām pret Šu, arī Vu valdnieks pasludināja pilnīgu neatkarību.

Valsts atkalapvienošana

Laikā no 220. līdz 263. gadam trīs valstu starpā pastāvēja zināms līdzsvars, kas izbeidzās 263. gadā, kad Vei iekaroja Šu valsti. 265. gadā Vei valstī pie vara nāca jaunā Dzjiņu dinastija, kas 280. gadā iekaroja arī Vu valsti.
263. gadā Vei uzbruka Šu valstij, kas tika sakauta un Šu imperators atlikušo dzīvi pavadīja Vei galmā. Taču arī Vei dinastija bija novājināta un iekšēja apvērsuma rezultātā 265. gadā par Vei imperatoru kļuva pirmais Dzjiņu dinastijas imperators Sima Jaņ (Vudi), kurš ar cieņu izturējās pret pēdējo Vei imperatoru un ļāva tam turpināt dzīvot galmā.
Dzjiņu dinastija 269. gadā sāka gatavoties karam pret Vu, kas beidzot sākās 279. gadā ar uzbrukumiem gar Jandzi upi, ko pastiprināja no Sičuaņas peldošās kara flotes atbalsts. Nespējot pretoties pārspēkam, Vu galvaspilsēta krita 280. gada pavasarī.
Maleisine

Maleisine, Maleisina, Meleisine (latīņu: Maleysine) bija sēļu pilsnovads līdz 13. gadsimta vidum, kad to iekļāva Livonijas ordeņa valsts teritorijā. Pirms tam to Lietuvas karalis Mindaugs uzskatīja par viņam pakļautu teritoriju. 
Maleisines nosaukums ir līdzīgs Nalsenes nosaukumam.

Teritorija

1255. gada Mindauga dāvinājumā minēta Meddene, Pelone, Maleysine un Thovraxe, kas kopā dēvēta par Sēliju. Šie vietvārdi atrodami arī pāvesta apstiprinājumā 1257. gadā. Šos vietu vārdus tagad ir gandrīz neiespējami lokalizēt.
Maleysine varētu būt Nolišķi Nalsenes zemē, tagadējā Utenas apriņķī vai Maleiši (Maleišiai) tagadējā Anīkšču rajonā Lietuvā.
Pēc Melnas līguma noslēgšanas 1422. gadā to iekļāva Žemaitijas kunigaitijas sastāvā.
Lignocerīnskābe

Atrašanās dabā

Atrodama koku sveķos, vaskos (no tā cēlies vielas nosaukums — latīņu: lignum — koks, latīņu: cera — vasks), cerebrozīdos, iespējams, zemesriekstu eļļā. Lignocerīnskābe atrodama arī karnaubas vaskā (Brazīlijas vaska palmas lapu vaskā), tādēļ senāk to sauca par karnaubas skābi.

Iegūšana

Rodas lignīna ražošanā kā blakusprodukts. Gandrīz tīru lignocerīnskābi var iegūt no buksuskoka sveķiem.
Viktors Kalniņš (rakstnieks)

Dzīvesgājums

Dzimis 1939. gada 1. aprīlī Rīgā strādnieku ģimenē, viņš ir komponista Imanta Kalniņa vecākais brālis. Otrā pasaules kara laikā viņa ģimene dzīvoja Dikļos, Dundagā un Vitrupē, pēc tam atgriezās Rīgā. Pēc pamatskolas beigšanas V. Kalniņš mācījās Rīgas 7. strādnieku jaunatnes vakara vidusskolā un strādāja par montētāju Rīgas radiorūpnīcā (1955-58), vēlāk Rīgas telefona centrālē (1959).
1959. gadā uzsāka angļu valodas un literatūras studijas LVU Svešvalodu fakultātē (1958-1961), dienēja Padomju armijā (1962-1964), pēc tam turpināja studijas (1965-1972). 
1968. gadā žurnālā "Liesma" publicēja pirmo dzejoli "Pasaciņa". Liepājas teātris iestudēja izrādes "Princis un ubaga zēns" (1968) un "Trīs musketieri" (1969) ar Imanta Kalniņa un Viktora Kalniņa dziesmām. Libreta autors I. Kalniņa rokoperai "Ei, jūs tur!".
Pēc augstskolas beigšanas bija docētājs LVU Svešvalodu fakultātē (1972-1973), inženieris LZA Botāniskajā dārzā (1973-1974). 
Kopš 1989. gada dzīvo Dikļu pagasta "Medniekos" un nodarbojas vienīgi ar rakstniecību. Izdevis vairākus dzejas krājumus, viņa dzejā jūtama angļu valodā rakstītās dzejas un latviešu folkloras estētikas tradīciju saplūsme. Atdzejojis no angļu valodas V. Lampas, E. E. Kamingsa, K. Čerijas, S. Momadeja darbus, arī indiāņu tautasdziesmas, tulkojis latviski D. Bārtelma, Ē. Koldvela, S.B. Līkoka, A. Kristi un citu autoru darbus. Sarakstījis scenārijus satīriskajiem TV raidījumiem "Pie mums viesos - Malēnijas TV" (1981-1983) un vairākām dokumentālajām filmām.
Pēc 1982. gada pārsvarā rakstīja bērnu literatūru, stāstus un dokumentālus tēlojumus. 2009. gadā iznāca viņa poēma "Katoliete". Ar viņa tekstiem sacerētas daudzas populāras I. Kalniņa, U. Stabulnieka, Z. Lorenca, J. Līvmaņa, Ē. Ķiģeļa, V. Kaminska, J. Kulakova u.c. komponistu dziesmas.
Rakstnieku savienības biedrs kopš 1982. gada.
Īro Tarki

Spēlētāja karjeru

Pēc ilgstošas spēlēšanas SM līgas kluba Raumas "Lukko" sistēmā, profesionāļa karjeru Tarki uzsāka 2004.—05. gada sezonā, kad hokejists debitēja "Lukko" rindās. Tiesa, nākamajās divās sezonās SM līgā Tarki aizvadīja vien divas spēles.
2006. gada vasarā Tarki pievienojās SaiPa rindām, 2007.—08. gada sezonā kļūstot par komandas pamatvārtsargu. 2009.—10. gada sezonā Tarki spēlēja jau Espo "Blues" rindās, tās sastāvā aizvadot nākamās divas sezonas.
2011. gadā hokejists noslēdza viena gada līgumu ar NHL vienību Anahaimas "Ducks", tās sastāvā 2011.—12. gada sezonā aizvadot vienu spēli, pārējo sezonu spēlējot Amerikas hokeja līgas klubā Sirakūzas "Crunch".
Somijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2010. gada Pasaules čempionātā, tajā gan uz laukuma nevienā no spēlēm tā arī neizejot.
Simons Šemps

Karjera

Pasaules kausa sacensībās debitēja 2008.—2009. gada sezonā. Pirmo individuālo uzvaru izcīnīja 2014. gada 17. janvārī Antholcā sprinta distancē, pirmo vietu dalot ar Itālijas biatlonistu Lūkasu Hoferu.
Piedalījies trīs ziemas olimpiskajās spelēs (2010, 2014, 2018). 2014. gadā Sočos Vācijas komandas sastāvā izcīnīja sudraba medaļu stafetē. 2018. gadā Phjončhanā 15 km distancē ar kopējo startu uzrādīja vienādu laiku ar uzvarētāju Martēnu Furkadu, piekāpjoties tikai pēc fotofiniša rezultātiem un iegūstot savu otro olimpisko sudraba medaļu. Stafetē kopā ar Ēriku Leseru, Benediktu Dollu un Arndu Peiferu ieguva bronzas medaļu.
Pasaules čempionātos piedalās kopš 2010. gada, kad guva uzvaru jauktajā stafetē. Kopumā izcīnījis četras zelta, divas sudraba un divas bronzas godalgas. Līdz šim vienīgo reizi individuāli par pasaules čempionu kļuva 2017. gadā Hohfilcenē, uzvarot masu startu.
Zobvaļi

Izskats un īpašības

Zobvaļiem kā visiem vaļveidīgajiem ir vārpstas formas ķermenis. Priekškājas ir pārveidojušās par airkājām, bet pakaļkājas nav redzamas. Aste kā dzenskrūve nodrošina zobvaļu kustību uz priekšu, airkājas tiek lietotas stūrēšanai, bet muguras spura izlīdzsvaro peldējumu. Astes spura ir novietota horizontālā plaknē atšķirībā no zivīm, kurām astes spura atrodas vertikālā plaknē.
Zobvaļiem ir viena elpošanas atvere, kas atrodas uz galvas mugurpuses. Plātņvaļiem ir divas elpošanas atveres. Zobvaļiem viena no atverēm ir kļuvusi dominanta un nomākusi otru, līdz ar to mazākā nāss nav redzama, tomēr nevar teikt, ka tā būtu izzudusi. Zobvaļi medībām lieto eholokāciju, tādēļ to galvaskauss ir kļuvis asimetrisks. To smadzenes ir relatīvi lielas, lai gan smadzeņu apjoms zobvaļiem sāka pieaugt pēc tam, kad tiem attīstījās eholokācijas spēja. Zobvaļu abas smadzeņu puslodes ir vāji savstarpēji saistītas. Galvā tiem ir speciāls orgāns eholokācijas skaņu izdošanai. Tas kā lēca fokusē skaņas viļņus. Zobvaļiem nav ožas, kā arī siekalu dziedzeru.
Izņemot kašalotus, pārējie zobvaļi ir mazāki par plātņvaļiem. Attiecīgi lielākais no zobvaļiem ir kašalots, kas var sasniegt 20 metru garumu. Zobvaļiem tēviņi ir nedaudz lielāki par mātītēm.

Zobi

Zobi zobvaļiem ir kā asas, konusveidīgas tapiņas, tie ir paredzēti medījuma satveršanai, nevis košļāšanai. Zobu skaits variē atkarībā no tā, kādai sugai pieder indivīds. Ir, piemēram, delfīni, kuriem ir vairāk kā 240 zobu. Toties narvaļiem ir tikai 1 vai 2 zobi augšžoklī, un viens no tiem ļoti garš ilknis. Bet snīpjvaļu dzimtas vaļiem zobi ir tikai tēviņiem. Ne visi zobus lieto, lai medītu. Kašaloti zobus lieto tikai savstarpēju domstarpību noskaidrošanai.
Skābpiena produkti

Skābpiena produkti jeb raudzēta piena produkti ir piena produkti, ko iegūst pienu saraudzējot ar pienskābes baktērijām vai atsevišķu produktu (kefīra, kumisa un acidofilīna) gadījumā — pienskābes baktērijām un raugu. Tradicionāli latviešu virtuves skābpiena produkti ir rūgušpiens, skābais krējums, biezpiens un Jāņu siers.
Skābpiena produkti ir baltā krāsā vai krēmkrāsā (rjaženka) ar tīru pienskābu garšu un smaržu un viendabīgu, mēreni biezu konsistenci bez olbaltumvielu pārslām. Acidofilajiem skābpiena produktiem konsistence Lactobacillus acidophilus dēļ var būt arī nedaudz staipīga.

Ietekme uz veselību

Skābpiena produktiem piemīt izteikti diētiskas īpašības. To pienskābajā rūgšanā radusies pienskābe labvēlīgi ietekmē gremošanas, elpošanas orgānu un centrālās nervu sistēmas darbību, veicina ēstgribu, kā arī novērš pūšanas baktēriju attīstību gremošanas orgānos, tādējādi kavējot nevēlamu vielmaiņas produktu uzkrāšanos organismā.
Vielmaiņā viegli iekļaujas L-pienskābe, jo tā dabiski veidojas arī muskuļos, bet D-pienskābes pārstrāde organismā ir garāka, jo D-pienskābe vispirms jāpārveido L-pienskābē. Uzturzinātnieku vidū ir uzskats, ka cilvēkam nav vēlams uzņemt pārāk lielu D-pienskābes daudzumu, tāpēc skābpiena produktu ražošanai mēdz izmantot īpaši izstrādātas tīrkultūras, kas pienskābajā rūgšanā vairāk veido L-pienskābi.
Skābpiena produktus (piemēram, jogurtu, kefīru un rūgušpienu), atšķirībā no parastajiem piena produktiem, parasti var lietot uzturā arī cilvēki ar laktozes nepanesību, jo šajos produktus līdztekus laktozei ir arī pienskābes baktērijas, no kurām tievajā zarnā žultsskābju ietekmē atbrīvojas β galaktooksidāze, kas laktozi sašķeļ.
Cetiju dzimta

Izplatība

Cetiju dzimtas putni mājo galvenokārt Āzijā un Āfrikā, bet sastopami arī Eiropā un Okeānijā. Viens no plašākajiem izplatības areāliem ir cetiju ģintij. Šīs grupas putni sastopami, sākot ar Rietumeiropu un beidzot ar Klusā okeāna krastu Āzijā. Lielākā daļa dzimtas sugu ir nometnieki, toties Āzijas īsastīte ir izteikts gājputns, bet dziedātājcetija un cetija ir daļēji migrējoši putni. Dažas sugas, piemēram, gaišpēdu īsastīte migrē, sezonāli mainot augstumu virs jūras līmeņa.

Kopīgās īpašības

Cetiju dzimtas sugas ir maza auguma dziedātājputni, kuriem ir vidēji gara vai gara aste, izņemot īsastītes un tesijas. Daļai ir neuzkrītošs, pelēkbrūns vai brūns apspalvojums. Tomēr vairākas ģintis apvieno krāsainākus putniņus, piemēram, tesijas un kalnu ķauķi. Šīs dzimtas putniņi mājo krūmājos un kokos, barojas ar kukaiņiem.
Baltirbe

Baltirbe Latvijā

Latvijā baltirbe ir ļoti reta ligzdotāja. Pēdējos 20 gados baltirbe ir novērota ļoti reti: 1987. gada aprīlī tika novērots riestojošs pāris Aklajā purvā, Riebiņu novadā, 2001. gada februārī 3 baltirbes tika novērotas Blauzgovas purvā, Balvu novadā, tā paša gada jūnijā 1 putns Sedas tīrelī, Valkas novadā, bet 2006. gada maijā tika atrastas baltirbes spalvas Klešniku purvā, Ludzas novadā. Ir zināms, ka baltirbe novērota kādā Igaunijas purvā, kas robežojas ar Latviju. Pēdējos gados baltirbe Latvijā nav novērota un, iespējams, vairs nav sastopama. Baltirbju skaita samazināšanos saista ar klimata izmaiņām. Latvijā ziemas kļuvušas īsākas, ar plānāku sniega kārtu. Ja sniega ir maz, baltos putnus uz melnās zemes ļoti viegli var pamanīt dažādi plēsēji. Latvijā novērojamā baltirbe ir Baltijas pasuga Lagopus lagopus rosica.

Izskats un īpašības

Baltirbe ir vidēji liels rubeņu apakšdzimtas putns. Tai ir proporcionāli maza galva un noapaļotas ķermeņa formas. Tās ķermeņa garums ir 37—42 cm, spārnu plētums 55—65 cm, svars 450—800 g. Tās īsās kājas līdz pat nagiem sedz spalvas.
Baltirbēm vasarā un ziemā apspalvojums ir atšķirīgs, kā arī vasaras apspalvojums ir atšķirīgs tēviņam un mātītei. Vasaras sezonā tēviņa apspalvojums ir rudi-brūni raibumains. Tā aste ir melna, bet pavēdere un spārnu lidspalvas baltas. Virs acīm, atgādinot uzacis, tam ir divas sarkanas sekstes, kas riesta laikā kļūst īpaši košas un pamanāmas. Mātītes apspalvojums ir līdzīgs tēviņam, tikai tai virs acīm nav sekstes, un tās vēders nav balts, bet raibumaini brūns tāpat kā mugura. Mātītes apspalvojumu maina 3 reizes gadā, bet tēviņi 4 reizes.
Ziemā abu dzimumu apspalvojums kļūst pilnīgi balts, izņemot asti, kurai joprojām ir dažas melnas spalvas. Uz pirkstiem tai veidojas spalvu vēdeklis, kas kalpo tāpat kā sniega kurpes, palielinot atbalsta laukumu sniegā.

Uzvedība un barība

Baltirbe mājo sūnu purvos un ir izteikta veģetāriete. Tā barojas ar sūnām, viršiem, jauniem zariem, pumpuriem, asniem un lapiņām, īpaši iecienīti ir kārklu un bērzu zari, pumpuri un lapas. Šī iemesla dēļ angļu valodā baltirbi sauc par kārklu rubeni jeb kārklu irbi. Veicot padziļinātu pētījumu par baltirbes ēšanas ieradumiem ziemas periodā, atklājās, ka mātītēm vairāk kā 60% no apēstā sastāda kārklu zariņi un pumpuri, bet tēviņiem 45%. Vasarā putni barojas arī ar ogām. Tomēr, kamēr cālēni ir mazi, tie barojas ar kukaiņiem.

Ligzdošana

Baltirbes veido monogāmus pārus, un katram pārim ir sava teritorija, kuru tas aizsargā pret citiem pāriem. Ligzda atrodas uz zemes. Tā ir sekla un vienkārša, izklāta ar zariņiem un stiebriem. Dējumā ir 8—12 brūni raibas olas. Perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst 18—20 dienas. Cālēni ir ligzdbēgļi un drīz pēc izšķilšanās seko vecākiem. Atšķirībā no pārējiem rubeņu apakšdzimtas sugu putniem baltirbēm par cāļiem rūpējas abi vecāki, nevis tikai mātīte. Tēviņu loma audzināšanā ir cāļu aizsardzība pret plēsējiem. Tas var uzbrukt arī cilvēkam, ja tuvumā ir mazie cālēni. Ir novērots, ka baltirbes tēviņš uzbrūk pat grizlilācim.
Žagata uz karātavām

Apraksts

Gleznā redzams zemes izcirtums, kurā ir trīs zemnieki, kas dūdu pavadībā dejo blakus karātavām, uz kurām notupusies žagata. Karātavas atrodas attēla centrā, sadalot gleznu divās daļās — manierisma kompozīcijā ar vairāk "atvērtu" labo pusi un vairāk "slēgtu" kreiso, žagatai esot ļoti tuvu precīzam gleznas centram. Karātavas veido "neiespējamo objektu", līdzīgu Penrouza trijstūrim ar balstu pamatnēm, kuras šķietami atrodas blakus, bet pārliktņa labā mala šķietami aiziet tālumā, arī apgaismojums ir pretrunīgs.
Vēl viena žagata sēž uz klints pie karātavu pamatnes, netālu no dzīvnieka galvaskausa. Vienīgie cilvēki aizņem kreiso priekšplānu: cilvēks ēnā pa kreisi nokārtojas, bet citi vēro trīs dejotājus. Pa labi stāv krusts ar ūdensdzirnavām aiz tā. Fons sākas ar skatu uz upes ieleju, ar pilsētu pa kreisi un pili klinšainas klints augšpusē, kā arī torni uz citas klints pa labi, tālumā redzami kalni un augšpusē debess. Aiz dejotājiem ir divi savstarpēji savienoti koki — motīvs, ko Brēgels izmantojis agrākā zīmējumā, kur mežā rotaļājas lāči. Dziļuma iespaidu dod priekšplāna dominējošie blīvi brūnie toņi līdz ar zaļajiem vidustoņiem vidusdaļā un gaiši zilais un pelēkais fons.

Analīze

Brēgela glezna tika radīta gadu pēc tam, kad Nīderlandē ieradās Fernando Alvaress de Toledo, 3. Albas hercogs, kuru Spānijas karalis Felipe II nosūtīja, lai apspiestu nīderlandiešu sacelšanos. Karātavas varētu atspoguļot draudus tiem, kas pauda jauno protestantu doktrīnu un gleznā varētu būt iekļautas atsauces uz vairākiem nīderlandiešu sakāmvārdiem. Viens no tiem ir dejošana uz karātavām, kas apzīmē valsts varas apsmiešanu. Cits norāda uz to, ka žagatas ir tenkotājas un tenkošana noved pie pakāršanas. Vēl viens sakāmvārds skan, ka ceļš uz karātavām ved cauri patīkamām pļavām.
Nav zināms, kāpēc vai kam glezna tika gleznota. Tās tapšanas gads — 1568. padara to par vienu no Brēgela pēdējiem darbiem pirms viņa nāves 1569. gadā; Brēgels lūdza savu sievu sadedzināt dažus viņa attēlus pēc viņa nāves, bet lika viņai paturēt "Žagata uz karātavām" sev. Pašlaik glezna atrodas Hessisches Landesmuseum kolekcijā Darmštatē.
Hobiti

Āriene un fiziskās dotības

Saskaņā ar Dž. R. R. Tolkīna aprakstu hobiti pēc izcelsmes ir tuvāki cilvēkiem, nekā elfiem. Hobitu mierīgais dzīves ritms nodrošina viņiem ilgu mūžu, lai gan retais pārkāpj simts gadu slieksni.
Viņi ir maza auguma - vidēji 3 pēdas (1 m) gari, un nedaudz sliecas uz tuklumu. Hobitu kājām ir raksturīgs biezs vilnai līdzīgs apmatojums, kas sākas zem potītēm uz leju un sedz visu pēdas virspusi. Šis apmatojums nodrošina siltumu, tāpēc hobiti ir pieraduši vienmēr staigāt basām kājām. Viņu sejas parasti ir apaļīgas un labsirdīgas, un viņiem neaug bārda. Hobitu mati parasti ir brūni un lokaini. Viņi dod priekšroku apģērbam dzeltenos un zaļos toņos.
Hobitiem nepiemīt nekādas brīnumainas dotības, kas līdzinātos tām, kādas Tolkīna grāmatās ir piedēvētas elfiem un dažām citām būtnēm. Tomēr hobiti māk ļoti klusu staigāt un brīnišķīgi slēpties - tik labi, ka no cilvēka viedokļa šīs iemaņas līdzinās burvju mākai.
Gan Hobitā, gan Gredzenu pavēlniekā piedzīvojumu gaitā hobitu biedri vairākkārt atzīst, ka hobitos "slēpjas vairāk, kā acs spēj saskatīt". Šie vārdi galvenokārt attiecas uz negaidīto fizisko izturību un attapību, ko laiku pa laikam izrāda galvenie varoņi.

Raksturs un kultūra

Tolkīns savās grāmatās uzsver, ka hobiti ir ārkārtīgi miermīlīgi un vienkārši ļaudis. Viņiem nav Viduszemē savas karaļvalsts, nav lielu pilsētu un viņu starpā nav karotāju. Hobiti dzīvo zemē, ko viņi paši dēvē par Šīru, un ļoti reti kāds hobits interesējas, kas notiek ārpus tās.

Vārda izcelsme

Vārda "hobits" izgudrošanu parasti piedēvē Tolkīnam. Viņš pats reiz teica, ka kādu dienu pašam sev par pārsteigumu uz baltas lapas uzrakstīja: "Alā reiz dzīvoja hobits", un no šī teikuma viņa fantāzija vēlāk uzbūra pasaku bērniem.