Kongo Demokrātiskā Republika

Vēsture

Mūsdienu KDR teritorija tika kolonizēta 19. gs beigās. Beļģijas karalis Leopolds II, kuru neapmierināja Beļģijas starptautiskās ietekmes un prestiža trūkums, mēģināja pārliecināt Beļģijas valdību atbalstīt tajā laikā lielākoties neizpētīto Kongo baseina kolonizāciju. Beļģijas valdībai bija atšķirīgas domas. Tāpēc Leopolds nolēma padarīt teritoriju par savu privāto īpašumu. Ar atbalstu no vairākām rietumu valstīm, kas Leopoldu uzskatīja par noderīgu buferi starp konkurējošajiem koloniālajiem spēkiem (Franciju un Lielbritāniju), Leopolds 1885. gadā panāca starptautisku atzīšanu priekš savas personiskās kolonijas - Kongo Brīvvalsts. 
Lai gan teritoriju pārvaldīja no Briseles, administratīvā galvaspilsēta bija ostas pilsēta Boma, kuru izmantoja eksporta vajadzībām. Bomā atradās arī ģenerālgubernatora rezidence, kurš atbildēja tieši Beļģijas karalim. Valsts tika sadalīta 14 rajonos, kurus pārvaldīja komisāri. Komisāri ziņoja tieši ģenerālgubernatoram un tos iecēla pats karalis. Šo amatu veicēji arī bija atbildīgi par to, lai pēc iespējas īsākā laikā tiktu savākts liels daudzums ziloņkaula un gumijas jeb kaučuka. Koloniālā administrācija kontrolēja vietējos iedzīvotājus, ieviešot terora režīmu, un bieži tika veiktas masveida slepkavības un kropļošana. Leopolds II bija spiests nolīgt Eiropas algotņus, lai aizstāvētu savas intereses. Tie tika sagrupēti privātā armijā, kuru sauca par ”Force Publique”. To skaits bija ap 19 000. Tie pildīja policistu funkcijas un uzturēja kārtību okupētajā teritorijā.
20. gadsimta sākumā publika sāka uzzināt par izdarībām šajā teritorijā. Kongo Brīvvalsts pastāvēja līdz 1908. gadam, kad to anneksēja Beļģija kā vienu no savām kolonijām. Tā tika pārdēvēta par Beļģu Kongo. Kolonijā likumdošanas vara bija Beļģijas karalim un parlamentam, bet izpildvara bija piešķirta ģenerālgubernatoram, ko pārraudzīja speciāli nozīmēts Beļģijas Kongo lietu ministrs. Kongo iesaistījās abos pasaules karos Antantes un sabiedroto pusē. Pirmā pasaules kara laikā ”Force Publique” bija mobilizējuši vietējos iedzīvotājus, kuri piedalījās cīņās pret Vācijas impēriju kopā ar Lielbritāniju un Portugāli Vācu Austrumāfrikā. Kara laikā Beļģija okupēja mūsdienu Ruandas un Burundi teritoriju, kuras tika apvienotas vienā Tautu Savienības mandātteritorijā ar nosaukumu Ruanda-Urundi. 1962. gadā tās atdalījās viena no otras un kļuva par atsevišķām valstīm - Burundi un Ruandu. Otrā pasaules kara laikā kolonija bija vērtīgs ienākumu avots okupētās Belģijas valdībai, kura atradās trimdā, kā arī pārejiem sabiedrotajiem. Tā tiem eksportēja gumiju, palmu eļļu, varu un dimantus. Beļģu Kongo kļuva par vienu no galvenajām urāna eksportētājvalstīm ASV, kuru izmantoja Manhetenas projektā. ”Force Publique”, kuru skaits bija pieaudzis, izveidoja vairākas brigādes, lai palīdzētu sabiedrotajiem cīnīties pret Itāliju Austumāfrikā.

Ekonomika

Kongo Demokrātiskās Republikas ekonomisko attīstību ir smagi skārusi gadu desmitiem ilga nestabilitāte un vardarbība. Valsts piedzīvoja Mobutu Sese Seko korumpēto režīmu, 2 karus un konfliktu valsts austrumu daļā, kurš notiek vēljoprojām. Neliela ekonomiskā pārvaldība, ko pastiprina atkārtotas politiskās krīzes, ir ierobežojusi ekonomisko brīvību un ieslodzījusi lielāko daļu iedzīvotāju pastāvīgā nabadzībā.
1990. gadu sākumā valsts sāka piedzīvot ekonomisko krīzi un katru gadu ekonomiskā izaugsme bija negatīva. To pastiprināja Pirmais un Otrais Kongo karš. Kopš Džozefa Kabilas stāšanās amatā valsts ir sākusi atgūties.

Demogrāfija

Kongo Demokrātiskajā Republikā dzīvo 250 etniskās grupas. Lielākās etniskās grupas ir luba, mongo un bakongo. Galvenā reliģija ir kristietība (95,1% no iedzīvotāju skaita), tai skaitā 46,5% ir protestanti un 41,5% ir Romas katoļi. Musulmaņi ir mazāk par 1% no iedzīvotāju skaita.
Kongo ir viena no pasaules valstīm, kurai ir augsts zīdaiņu mirstības rādītājs.