google/wiki40b huggingface dataset:
Kauja pie Turaidas (1298)

Priekšvēsture

Rīgas rāte un Rīgas arhibīskaps Johans III 1298. gadā noslēdza militāru savienību ar Lietuvas dižkunigaiti Vīteni. 1298. gada martā ordeņa mestrs Brūno ieņēma arhibīskapa galvenos cietokšņus Koknesi un Turaidu, kur sagūstīja Rīgas arhibīskapu un ieslodzīja viņu Vīlandes cietoksnī. Dižkunigaitis Vītenis kopā ar Rīgas pilsētas karaspēku 1298. gada pavasarī devās karagājienā uz ordeņa valdījumiem tagadējās Igaunijas dienvidos, kur nopostīja ordeņa Karkuses (Karksi) pili un saņēma gūstā vietējos iedzīvotājus.

Kaujas norise

Atceļā Vīteņa vadītajam karaspēkam Gaujas labajā krastā pie Turaidas pils 1298. gada 1. jūnijā uzbruka Livonijas mestra Brūno vadītais ordeņa karaspēks. Sākotnēji veiksme bijusi ordeņa karaspēka pusē, bet Vītenis kopā ar Rīgas arhibīskapa vasaļu karavīriem panāca kaujā lūzumu. Kaujā krita ordeņa mestrs, 22 ordeņa brāļi un aptuveni 1500 ordeņa vasaļu karavīri, lietuvieši esot zaudējuši apmēram 800 karavīru.

Sekas

Rīgas domkapituls 1298. gada 12. jūnijā pēc uzvaras kaujā pie Turaidas noslēdza militāru savienību ar Dānijas karali Ēriku VIII, kurā bija paredzēts, ka Zemgale un "Naleres un Terakes apvidi" (Semgallen und die Gebiete von Nalere und Therake - Nalsenes un Tovrakstes zemes?) uz mūžīgiem laikiem piederēs Dānijas kronim. Dānijas karalis apsolīja līdz ziemas sākumam sūtīt savu karaspēku un aicināt savus Dāņu Igaunijas un Kurzemes vasaļus iesaistīties Rīgas arhibīskapijas aizsardzībā.
Arhibīskapa vasaļu karavīri un Rīgas pilsoņi 28. jūnijā aplenca ordeņa pili Bukultos (Neuermühlen). Kaujā pie Bukultiem uzvarēja ordeņa garnizons, kaujā gaja bojā ap 400 rīdzinieku. 
Pēc tam, kad Dānijas karalis Ēriks VI draudēja iesaistīties karā Rīgas arhibīskapa pusē, tika noslēgts pamiers un arhibīskaps Johans atbrīvots no Vīlandes gūsta.
Tūliki Laesone

Personīgā dzīve

Pēc profesijas Tūliki Laesone ir juriste. Viņa ir strādājusi Igaunijas Ekonomikas ministrijā un advokātu birojā "Laesson & Partnerid OÜ".
Jūras eži

Izskats un īpašības

Tāpat kā lielākajai daļai adatādaiņu jūras ežu ķermeņiem ir radiāla piecstaru simetrija. Tā kā jūras ežus klāj adatas, tad piecsatru simetrija ir saskatāma tikai izkaltētiem jūras ežiem, kas zaudējuši adatas. Lai arī, pavirši vērojot, izskatās, ka jūras eži nav spējīgi kustēties, tie tomēr lēni pārvietojas. Vispamanāmākā dzīvības pazīme ir jūras eža adatas, kas ir piestiprinātas pie apaļā ķermeņa, un slejas uz visām pusēm. Adatas ķermeni parasti klāj blīvi, un tās ir apmēram vienādā garumā, izņemot zīmuļveidīgos jūras ežus (Cidaroida).
Jūras ezim nav acu un kāju, bet kustību uz priekšu nodrošina simtiem smalku, caurspīdīgu un lipīgu, cauruļveidīgu pēdiņu. Tas var viegli rāpties pa cietām virsmām. Apakšdaļas centrā jūras ezim ir mute ar pieciem cietiem, kalcija zobiem vai žokļiem un gaļīga mēle. Aiz mēles uzreiz nāk barības vads un vēdera dobums, kas sadalīts 5 daļās, kas piepildīti ar gremošanas sulām. Visas piecas daļas savienojas pie anālās atveres, caur kuru tiek izvadīts barības atlikums. Visu gremošanas sistēmu varētu uzskatīt par piecdaļīgu mutes dobumu ar anālo atveri. Jūras eži pamatā barojas ar brūnaļģēm, bet tie ēd arī dažādus bezmugurkaulniekus, kā gliemjus, sūkļus, čūskastes un jūras lilijas.
Visbiežāk jūras eži ir melni, tumši zaļi, olīvzaļi, brūni, sarkani vai violeti. Jūras ežu adatas kalpo, lai tos aizsargātu pret plēsējiem. Līdz ar to ir tikai daži dzīvnieki, kas barojas ar jūras ežiem. Tas ir kalāns, vilku zutis un dažas zivis, kā arī jūras ezis ir delikatese uz cilvēka galda. Ja saduras ar jūras eža adatām, ievainojums ir sāpīgs, bet nav bīstams. Adatu garums parasti ir 1 - 3 cm un 1 - 2 mm diametrā. Adatas gals ir viegli noapaļots. Karību garadatu jūras ezim (Diadema antillarum), kas dzīvo Karību jūrā, ir tievas, garas un salīdzinoši bīstamas adatas. Adatu garums var sasniegt 30 cm.

Ekoloģija

Ja jūras ežu daudzums netiek kontrolēts, tie spēj jebkuru brūnaļģu audzi pārvērst par tuksnesi. Jūras eži barojas ar aļģu zemākajām daļām, tādējādi tās tiek atkostas no saknēm, un aļģes brīvi aizpeld. Gar Ziemeļamerikas krastiem atjaunojot kalānu kolonijas, ir dramatiski uzlabojusies jūras piekrastes ekosistēma kopumā.

Jūras eži cilvēku pārtikā

Daudzās pasaules virtuvēs jūras eži ir iecienīta delikatese. Vidusjūras tautu virtuvēs lieto violetos jūras ežus (Paracentrotus lividus), kurus bieži ēd jēlus, apslacinot tikai ar citrona sulu. Bet to iecep arī omletēs, pievieno zivju zupām, mērcēm un citiem ēdieniem. Čīlē šo jūras ezi ēd jēlu ar citronu, sīpoliem un olīveļļu.
Zaļais jūras ezis (Strongylocentrus droebachiensis), kas dzīvo Atlantijas okeāna ziemeļos, arī ir ēdams jūras ezis, bet tas nav populārs. Šo jūras ezi pamatā ēd Japānā, bet kā delikatesi no seniem laikiem to ēd Orkneju salās. Tur zaļo jūras ezi mēdz lietot sviesta vietā.
Pie ēdamiem jūras ežiem var pieskaitīt zīmuļveidīgo jūras ezi Cidaris tribuloides, milzu sarkano jūras ezi (Strongylocentrotus franciscanus), Jaunzēlandes jūras ezi (Evechinus chloroticus)
Čukču pussala

Čukču pussala (krievu: Чукотский полуостров) ir pussala Āzijas pašos ziemeļaustrumos Čukotkas autonomajā apvidū. Nosaukums cēlies no pussalu apdzīvojošās tautas čukčiem (senākais krieviskais nosaukums čukčiem bija чукоч - čukoč).
Čukču pussalu no ziemeļiem apskalo Austrumsibīrijas un Čukču jūras, no dienvidiem - Beringa jūra. Beringa šaurums atdala Čukču pussalu no Aļaskas un vienlaicīgi Āziju no Amerikas. Galējais pussalas austrumu punkts Dežņova rags vienlaikus ir arī galējais Āzijas sauszemes punkts. Klimats ir skarbs, piekrastē ir piejūras klimats, iekšējos rajonos - krasi kontinentāls. Ziemas ilgums apmēram 10 mēneši. Čukču pussalā ir auksts klimats.
Baltas kapela

Vēsture

Akmens mūra ēka kapelas vajadzībām būvēta jau 19. gadsimtā. Padomu varas gados tā tika baznīcai atņemta. Kapela tika atjaunota dekāna Jāņa Stepiņa vadībā 1993. gadā un konsekrēta Svētā Erceņģeļa Miķeļa godam. Tā ir Dagdas filiālbaznīca.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē Dagdas dekanātā. Draudzi apkalpo prāvests Pāvils Odiņš. Svētās Mises tiek svinētas svētdienās.
Lielgalvis (putns)

Izplatība

Lielgalvim plašākais izplatības areāls atrodas Vidusāzijā uz austrumiem no Turcijas un Melnās jūras līdz Ķīnas ziemeļrietumiem un Mongolijas rietumiem. Izkliedētas populācijas sastopamas arī Rietumeiropā: Spānijas dienvidos un austrumos, Francijā, Holandē, Dānijas dienvidos un Polijā. Lielgalvis ir introducēts Lielbritānijā. Lielākā daļa Rietumeiropas populācijas ir nometnieki. Migrējošās populācijas ziemo Vidusjūras reģionā, ap Melno un Kaspijas jūru, kā arī tālāk dienvidaustrumu virzienā līdz Indijai un Ķīnas dienvidrietumiem. Eiropas populācijas ziemo arī Ziemeļāfrikā (Marokā, Alžīrijā, Tunisijā un Ēģiptē).

Izskats

Lielgalvis ir vidēji liela pīle. Tēviņi vidēji nedaudz lielāki nekā mātītes. Ķermeņa garums 50—65 cm, spārnu izplētums 84—90 cm, svars tēviņam 900—1420 g, mātītei 830—1400. 
Tēviņš ligzdošanas sezonā ir viegli atpazīstams pēc tā lielās, apaļās, rudās galvas ar sarkano, šauro knābi, melnajām krūtīm, brūnās muguras un baltajiem sāniem. Mātīte nav tik krāsaina, tās apspalvojums galvenokārt ir gaiši brūns ar tumšāku muguru un galvas virsu, vaigi gaiši pelēki, knābis tumši pelēks ar rozā galu. Ārpus vairošanās sezonas tēviņi kļūst līdzīgi mātītēm, tikai tiem saglabājas sarkanais knābis. Jaunie putni ir tumšāki par pieaugušajiem īpatņiem, un to vēderi ir raibumoti.

Uzvedība un barība

Lielgalvji sabiedriski putni un ziemas sezonā uzturas lielos baros, kuri bieži jaukti ar citu nirējpīļu sugām, piemēram, brūnkakļiem. Pēc ligzdošanas lielgalvji maina apspalvojumu, šajā laikā nespējot lidot, tādēļ uzturas lielās, atklātās ūdenstilpēs. Arī ziemas periodā labprātāk uzturas plašās ūdenstilpēs.
Lielgalvis, netipiski nirējpīlēm, labprātāk barojas, vienkārši pabāžot zem ūdens tikai galvu, nekā ienirstot. Tā galvenā barība ir dažādi ūdensaugi, bet lielgalvis reizēm uzlasa arī moluskus, ūdens kukaiņus un nelielas zivtiņas.

Ligzdošana

Lielgalvji ziemas periodā izveido monogāmus pārus, un pāris kopā veic pavasara migrāciju. Abi dzimumi dzimumbriedumu sasniedz apmēram gada vecumā, bet ir īpatņi, kas pirmo reizi ligzdo tikai 2 gadu vecumā. Lielgalvis ir vienīgā suga pīļu dzimtā, kuram raksturīga partnera riesta barošana. Mātīte uz ūdens virsmas gaida, kamēr tēviņš ienirst un sameklē priekš viņas kādu gardumu. Reizēm gan tēviņš draudzenei atnes neēdamus priekšmetus. 
Lielgalvji ligzdo pa atsevišķiem pāriem vai vaļīgās kolonijās. Galvenokārt ligzdo bagātīgi aizaugušu dīķu un ezeru krastos (visbiežāk niedru audzēs), tuvu ūdens līnijai vai uz peldošu augu sanesumu salām. Ligzdo arī lēni plūstošu upju krastos, kas apauguši ar krūmiem un garu zāli, vai viegli sāļu lagūnu krastos. Dējumā 6—12 zaļganas olas. Perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst 26—28 dienas. Ja lielgalvji ligzdo kopā ar citu sugu putniem, piemēram, ar garstilbjiem, sekmīgo ligzdošanu skaits pieaug. Jaunie putni sāk lidot 35—40 dienu vecumā, bet patstāvīgi tie kļūst 45—50 dienu vecumā. Lielgalvja mūža ilgums var sasniegt gandrīz 9 gadus.
Andrijs Voroņins

Menhengladbahas "Borussia"

Voroņins pameta jaunatnes klubu no dzimtās pilsētas "Chornomorets" 1995. gadā, lai dotos uz Vāciju, kur viņš pievienojās Menhengladbahas "Borussia". Vācijas Bundeslīgā uzbrucējs debitēja 18 gadu vecumā, taču lielākoties spēlēja kluba jauniešu komandās. Vācijas spēcīgākajā futbola līgā viņš aizvadīja tikai septiņus mačus, līdz "Borussia" izkrita uz 2. Bundeslīgu. Pēc divām spēlēm otrajā līgā Voroņins pievienojās citai 2. Bundeslīgas vienībai 1. FSV Mainz 05, kas par ukraiņu futbolistu samaksāja 45 tūkstošus eiro.

Mainz

Pirmajās divās sezonās jaunajā klubā Voroņins kļuva par stabilu uzbrukuma līderi, bet trešajā ar 20 vārtu guvumiem - par 2. Bundeslīgas rezultatīvāko spēlētāju. Veiksmīgā snieguma dēļ Voroņinu iekāroja arī citas komandas, par vienu no kandidātiem kļūstot Kijevas "Dinamo", kas vēlējās, lai uzbrucējs atgriežas dzimtenē.
2002./2003. gada sezonas beigās "Mainz" nespēja izcīnīt vietu Bundeslīgā, tādēļ Voroņins izlēma nepagarināt līgumu ar šo komandu. Savu karjeru viņš turpināja 1. FC Köln klubā, kas spēja iekļūt augstākajā līgā.

Köln / Leverkūzenes "Bayer"

Ķelnes komanda gan Bundeslīgā ilgi nenoturējās, zaudējot tajā vietu jau pēc vienas sezonas. Taču Voroņins saglabāja vietu spēcīgāko vidū, pievienojoties Leverkūzenes "Bayer". "Bayer" izrādīja interesi par ukraiņu futbolistu kopš laika, kad viņš spēlēja Mainz.
Pēc divām veiksmīgām sezonām kā klubā, tā arī izlases sastāvā, ar ko viņš piedalījās 2006. gada Pasaules kausa izcīņā un aizkļuva līdz ceturtdaļfinālam, par Voroņinu interesi izrādīja Francijas, Itālijas, Spānijas un Skotijas klubi. "Bayer" piedāvājumu viņš atraidīja.

"Liverpool"

2007. gada 26. februārī Liverpool FC paziņoja, ka ir parakstījuši līgumu ar Voroņinu un viņš pievienosies komandai vasaras periodā. Tā paša gada 6. jūlijā klubs paziņoja, ka ar ukraiņu uzbrucēju parakstīts kontrakts uz četriem gadiem.
11. augustā Voroņins debitēja Premjerlīgā, izejot uz laukuma 78. minūtē mačā pret "Aston Villa". 15. augustā viņš guva pirmos vārtus Liverpool sastāvā, Čempionu līgas spēlē pret Toulouse FC. 
2007. gada 25. augustā Voroņins guva savus pirmos vārtus Premjerlīgā, to paveicot mačā pret Sunderland 87. minūtē. 2008. gada 25. janvārī Voroņins treniņa laikā savainoja potīti. Viņš pārcieta operāciju un sezonas beigās spēja aizvadīt dažas spēles.

Berlīnes "Hertha"

Pēdējā transfēru tirgus dienā 2008. gadā Voroņins piekrita izīrēšanai uz Vācijas Bundeslīgas klubu Berlīnes "Hertha", kur pavadīja vienu sezonu. 2009. gada 11. aprīlī viņš iekļuva Bundeslīgas vēsturē, nopelnot 1000. noraidījumu līgas vēsturē.

Maskavas "Dinamo"

2010. gada 8. janvārī tika paziņots, ka Liverpool piekrīt pārdot Voroņinu Maskavas "Dinamo" par 1,8 miljoniem sterliņu mārciņām. Divas dienas vēlāk ukraiņu futbolists oficiāli parakstīja līgumu ar "Dinamo".
Ilhams Alijevs

Biogrāfija

Ilhams Alijevs dzimis 1961. gada 24. decembrī. Viņa tēvs Heidars Alijevs bija Azerbaidžānas Komunistiskās partijas pirmais sekretārs. 1977. gadā Ilhams Alijevs beidza vidusskolu Baku. Saņemot vidusskolas izglītību, viņš iestājās Maskavas Starptautisko attiecību institūtā. 1983. gadā apprecējās ar Mehribanu Alijevu. Laulībā piedzima trīs bērni: meitas Leila, Arzu un dēls Heidars.

Prezidentūra

2003. gada 15. oktobrī valstī notika prezidenta vēlēšanas, kurās uzvaru guva Ilhams Alijevs, saņemot 79,46% balsu. Daudzi uzskata, ka vēlēšanu rezultāti tika viltoti. Dažas dienas vēlāk, Baku centrālais laukums bija pilns ar 3000 cilvēkiem, kuri protestēja pret
viņa kāpšanu prezidenta krēslā. Uz ielām sākās kautiņi starp partijas Musavat un partijas Jaunā Azerbaidžāna atbalstītājiem. 2018. gadā vēlēšanās, ko boikotēja opozīcija, Alijevs atkārtoti tika pārvēlēts ar 85% vēlētāju atbalstu.
Princis Filips

Biogrāfija

Princis Filips piedzima grieķu prinča Andreja ģimenē, kura bija spiesta emigrēt uz Angliju, kad Filips bija tikai gadu vecs. Princis Andrejs piederēja pie Grieķijā valdošā dāņu nama Gliksburgu dinastijas (Grieķijas karaļa Džordža I dēls), viņa sieva un Filipa māte, Alise nāca no Batenbergu dzimtas. Hellēņu karalienes Olgas Konstantīnovnas mazdēls un Krievijas imperatora Nikolaja I mazmazdēls.
Mācījies vienkāršā skolā Skotijā. Pēc tam iestājās Karaliskajā jūras spēku koledžā, Dartmutā. Līdz pat Elizabetes II kronēšanai, viņa dzīve bija saistīta ar jūras spēku floti. Otrā pasaules kara laikā leitnants princis Filips bija jūras spēku lidotājs. Piedalījās gaisa kauja par Britāniju, pavadīja pazīstamos polāros jūras konvojus ar angļu un amerikāņu palīdzību Padomju Savienībai.
1947. gadā apprecējās ar princesi Elizabeti. Pirms laulībām pieņēma uzvārdu Mauntbatens (pēc Pirmā pasaules kara angliskoto mātes Batenbergas uzvārdu) un pārgāja no pareizticības uz anglikānismu. Vēl viņš atteicās no Grieķijas prinča un Dāņu prinča tituliem un pieņēma Lielbritānijas pilsonību. Karalis Džordžs VI pirms laulību noslēgšanas piešķīra topošajam znotam Edinburgas hercoga titulu.
Filipam un Elizabetei ir četri bērni - princis Čarlzs, princese Anna, Endrū, Jorkas hercogs un Eduards, Veseksas grāfs.
1957. gadā, pēc sievas kāpšanas tronī, no viņas ieguva Lielbritānijas prinča titulu (ierasti tas tiek piešķirts tikai karaliskā ģimenē dzimušajiem).
Pirmais no britu karaliskās ģimenes, kas 1973. gadā apmeklēja PSRS.
No 1991. līdz 1996. gadam bija Pasaules Dabas Fonda prezidents, pašreiz pilda daudzus sabiedriskos pienākumus.
Antons Seiksts

Biogrāfija

Dzimis 1946. gada 5. janvārī Bērzgales pagasta "Uškavniekos".
1965. gadā beidzis mācības Bērzgales vidusskolā. 1977. gadā neklātienē absolvējis Daugavpils Pedagoģisko institūtu, ieguvis vidusskolas vēstures un sabiedrības mācības skolotāja specialitāti.
Darba gaitas uzsācis Stoļerovas astoņgadīgajā skolā, kur pēc dienesta armijā (1965—1968) strādājis līdz 1971. gadam. Pēc tam līdz 1976. gadam bijis instruktors Latvijas Komunistiskās partijas Rēzeknes rajona komitejā. No 1976. līdz 1978. gadam strādājis par skolotāju Kalnezeres astoņgadīgajā skolā, no 1978. līdz 1980. gadam vadījis nodaļu Latvijas Komunistiskās partijas Rēzeknes rajona komitejā. Pēc tam strādājis par skolotāju Rēzeknes 1. vidusskolā un Lietišķās mākslas vidusskolā.
1988. gadā iesaistījās Latvijas Tautas frontē, vadījis tās Rēzeknes nodaļas politisko komiteju.
1990. gadā tika ievēlēts Latvijas Augstākajā Padomē, balsojis par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. 1993. gadā Seiksts tika ievēlēts 5. Saeimā no savienības "Latvijas Ceļš" saraksta. 1995. gadā tika ievēlēts arī 6. Saeimā no "Latvijas Ceļa" saraksta. Vēlāk, 1998. gadā, viņu ievēlēja arī 7. Saeimā no "Latvijas Ceļa" saraksta.
2000. gadā ticis apbalvots ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Ticis apbalvots arī ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Sālsezers

Sālsezers ir ezers, kura ūdenim ir augstāka sāļu (gk. nātrija hlorīds) un citu minerālu koncentrācija nekā vairumam ezeru. Bieži par sālsezeru uzskata ezeru, kur viens litrs ūdens satur vairāk nekā 3 000 miligramu sāļu. Ļoti bieži sālsezeros ir augstāks sāls saturs nekā jūras ūdenī.
Sālsezeri veidojas beznoteces ezeros — no šādiem ezeriem ūdens izdalās tikai ar iztvaikošanu un ūdenī izšķīdušie sāļi paliek ezerā. Laika gaitā šāda ezera sāļums pieaug. Ja ezeram pietek mazāk ūdens nekā iztvaiko, ar laiku ezers izzūd un tā vietā paliek sāls līdzenums vai sāls purvs (solončaks).
Sālsezeros uzkrājusies sāls bieži ir vērtīgs derīgais izraktenis, savukārt sālsezeru dūņas bieži ir vērtīgs ārstniecības līdzeklis (sk. Nāves jūra, Baskunčaks). Ap sālsezeriem veidojas neparasti biotopi, kas sastāv no retiem augiem un dzīvniekiem.
Pasaules lielākais sālsezers ir Kaspijas jūra — tā ir arī pasaules lielākais ezers. Visaugstāk novietotais sālsezers ir Namcho Tibetā. Savukārt viszemāk novietotais sālsezers ir Nāves jūra (Izraēla un Jordānija), kuras krasts vienlaikus ir zemākais sauszemes punkts pasaulē.
Izžuvušu sālsezeru gultne mēdz būt ļoti līdzena un tāpēc to izmanto kā skrejceļu aviācijā un pasaules ātrākajām automašīnām.
Nenoteiktais integrālis

Nenoteiktais integrālis ir funkcijas  visu primitīvo funkciju  kopums, kuru atvasinājums ir vienāds ar . To apzīmē ar , kur C ir integrācijas konstante. Primitīvo funkciju kopuma noteikšanu sauc par funkcijas integrēšanu, un tā ir pretēja darbība atvasināšanai. Nenoteiktos integrāļus ar noteiktajiem integrāļiem saista Ņūtona—Leibnica fundamentālā teorēma: funkcijas noteiktā integrāļa vērtība kādā intervālā ir vienāda ar tās nenoteiktā integrāļu starpību intervālu galapunktos. Pastāv vairāki nenoteiktā integrāļa atrašanas veidi, tai skaitā ar substitūciju, izmantojot parciālo integrēšanu, izmantojot nenoteiktā integrāļa linearitāti.

Definīcija

Funkciju , kuras atvasinājums ir dotā funkcija, t.i., , sauc par dotās funkcijas  primitīvo funkciju.
Dotās funkcijas  primitīvo funkciju kopu  sauc par tās nenoteikto integrāli un apzīmē: , kur ir patvaļīga konstante, ir integrācijas mainīgā diferenciālis, ir zemintegrāļa funkcija, ir zemintegrāļa izteiksme.
Apakšmutes

Sistemātikas izmaiņas

Saskaņā ar jaunākajiem ģeņētiskajiem pētījumiem 2007. gadā ģints tika sadalīta 6 atsevišķās daļās, izveidojot 5 jaunas ģintis: Ibērijas apakšmutes (Achondrostoma), Ibērijas bogas (Iberochondrostoma), viltus apakšmutes (Pseudochondrostoma), Dienvideiropas apakšmutes (Protochondrostoma) un Spānijas apakšmutes (Parachondrostoma). Iespējams, pēc papildu pētījumu veikšanas Ibērijas apakšmutes un Ibērijas bogas nākotnē var izrādīties tomēr viena ģints. Balstoties uz ģenētiskajiem atklājumiem, 2016. gadā tika izdalīta sapalu dzimta. Pirms tam šī zivju grupa tika sistematizēta kā karpu dzimtas apakšdzimta.

Latvijā

Latvijā līdz šim nav konstatēta neviena apakšmutu ģints suga, bet, iespējams, viena suga — apakšmute (Chondrostoma nasus) — arī mājo mūsu upēs, tā kā šī suga sastopama Lietuvā un Baltkrievijā, ar kurām Latvijai ir kopēji vairāki lielo upju baseini. Baltkrievijā tā ir parasta suga, bet Lietuvā reta.
Dailes teātris

Vēsture

Teātra galvenais režisors no tā dibināšanas līdz 1965. gadam bija Eduards Smiļģis. Dailes teātra stilistika vienmēr ir bijusi atšķirīga no t.s. naturālpsiholoģiskās ievirzes teātru stilistikas. Saskaņā ar Smiļģa izvirzītajiem pamatprincipiem teātris "necenšas pēc pilnīgas ilūzijas (un aktieris nav dzīves imitators), bet, lugu uzvedot, rada mākslas īstenību, kas ir augstāka par dzīves īstenību." Visās Smiļģa izrādēs strāvoja sakāpināta tēlu emocionalitāte, kas ietverta spilgtā, izkoptā formā. Pirmie Smiļģa palīgi, tā sauktie konsultanti — kustību konsultante Felicita Ertnere, scenogrāfs Jānis Muncis, muzikālās daļas vadītājs Burhards Sosārs. 
Dailes teātra pirmā izrāde bija Raiņa lugas "Indulis un Ārija" iestudējums, kas vienlaikus bija Smiļģa pirmā režija. Teātra pirmais darbības gads bija grūts materiālajā ziņā, jo viss balstījās tikai uz darbinieku entuziasmu, taču pamazām tika iegūti līdzekļi, veikti remonti un teātris guva skatītāju atzinību. Eduards Smiļģis repertuāram izvēlējās gan vērienīgus latviešu autoru — Raiņa, Aspazijas, Annas Brigaderes, Andreja Upīša u.c. darbus, gan pasaules klasiku — Viljama Šekspīra, Frīdriha Šillera, Karlo Goldoni lugas, kā arī tālaika Eiropas jaunākās paaudzes dramaturgu lugas vai prozas dramatizējumus. Galvenās vīriešu lomas bieži spēlēja pats Smiļģis, viņam līdzās bija Gustavs Žibalts, Rūdolfs Kreicums, Arveds Mihelsons, Kārlis Pabriks, Emīls Mačs, Augusts Mitrēvics, Kārlis Veics u.c.; aktrises — Emīlija Viesture, Lilita Bērziņa, Elvīra Bramberga, Austra Baldone, Lilija Žvīgule u.c. 1926. gadā teātri papildināja Dailes teātra dramatiskos kursus (vēlāk sauktus par Dailes teātra I studiju) absolvējušie jaunie aktieri, to starpā — Artūrs Filipsons, Alberts Miķelsons, Benita Ozoliņa.
Lai 20. un 30. gadu mijas ekonomiskās krīzes laikā piesaistītu skatītājus, Eduards Smiļģis gāja novatoriskus ceļus: viens no tiem bija klasikas darbu modernizācija, otrs — teātris sāka iestudēt dziesmu spēles. 
Lāčplēša ielā 25 teātris veiksmīgi darbojās gandrīz 60 gadus. Kopš 1977. gada teātris atrodas Brīvības ielā 75, ēkā, kuru projektējusi latviešu arhitekte Marta Staņa. Latvijas PSR laikos teātra nosaukums bija J. Raiņa Latvijas PSR Valsts Akadēmiskais Dailes teātris.
Eduarda Smiļģa laika teātris iekļauts Latvijas kultūras kanonā, bet kanona arhitektūras un dizaina sadaļā iekļauta arī teātra ēka.
Čebureks

Čebureks (Krimas tatāru: çiberek, turku: çiğ börek, tadžiku: chiburekki, rumāņu: șuberec, azerbaidžāņu: ət qutabı) ir daudzu tjurku un mongoļu tautu virtuvju aitu taukos vārīts pusapļa formas neraudzētas mīklas pīrāgs ar smalkās sloksnītēs sagrieztas gaļas (bieži vien zirga gaļas) pildījumu. Retāk tajos pilda arī malto gaļu, brinzu, sieru, kartupeļus, sīpolus, sēnes, kāpostus, olu ar rīsiem un lokus, kas apkaisīti ar sāli un pipariem. Čeburekus vienmēr pasniedz karstus.