google/wiki40b huggingface dataset:
Andrjus Pojavis

Eirovīzijas dziesmu konkurss 2013

2012. gada 20.decembrī Andrjus Pojavis uzvarēja Lietuvas nacionālajā fināla, gūstot augstāko novērtējumu skatītāju balsojumā, un pārstāvēja Lietuvu 2013. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā, kas notika Malmē, Zviedrijā, ar dziesmu Something (latviešu: Kaut kas). Eirovīzijas finālā viņš ar 17 punktiem ierindojās 22. vietā.
Košie mušķērāji

Latvijā

Latvijā sastopamas 3 košo mušķērāju ģints sugas: baltkakla mušķērājs (Ficedula albicollis), melnais mušķērājs (Ficedula hypoleuca) un mazais mušķērājs (Ficedula parva).

Kopīgās īpašības

Košo mušķērāju ģints sugas ir nelieli, slaidi putniņi ar apaļu galvu. Lielākajai daļai sugu raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņi ir košās, kontrastējošās krāsās, dažādās kombinācijās sarkani, zili, balti un melni. Mātītes neuzkrītoši pelēcīgas. 
Uzturas mežā. Barojas ar kukaiņiem, bet dažas sugas rudens sezonā nedaudz barojas arī ar ogām.
Toruņas viduslaiku pilsēta

Vēsture

Viduslaiku pilsēta tika nodibināta bijušās slāvu tirdzniecības pilsētiņas vietā, kas tur bija pastāvējusi aptuveni 500 gadus, un tiek datēta ar 13. gadsimtu, kad Toruņai (Thorn) Vācu ordenis piešķīra pilsētas tiesības, ko parakstīja ordeņa lielmestrs Hermanis no Zalcas un viņa palīgs slāvu un prūšu lietās Hermanis Balks 1233. gadā. Sākotnēji pilsēta galvenokārt sastāvēja no rajona, kas tagad pazīstams kā Toruņas vecpilsēta ar Toruņas pili un attīstījās kā svarīgs tirdzniecības centrs. Tā kļuva par vienu no galvenajiem Hanzas savienības locekļiem. Tā kā pilsēta strauji auga, uz austrumiem no vecpilsētas un uz ziemeļiem no pils no 1264. gada  attīstījās Toruņas jaunpilsēta. 
1454. gadā Toruņa pievienojās Polijas karalistei tās karā pret Vācu ordeni un pēc uzvaras 1466. gadā tika atzīta par tās sastāvdaļu. Demonstrējot uzticību jaunajam valdītājam, Toruņas iedzīvotāji, sākoties karam, daļēji nojauca ordeņa Toruņas pili. Vēl viens motīvs bija nevēlēšanās, lai šo pili pārņemtu arī poļi, kas vājinātu pilsētas patstāvību. Ievērojama daļa no pils tomēr ir saglabājusies līdz mūsdienām, dažas dzīvojamās ēkas tās teritorijā ir atjaunotas XIX gadsimtā.
Viduslaiku pilsēta ir viens no Polijas oficiālajajiem nacionālajiem vēstures pieminekļiem (Pomnik historii) kopš 1994. gada 16. septembra. Šo sarakstu uztur Polijas Nacionālā mantojuma pārvalde.

Ģeogrāfija un pieminekļi

Toruņas viduslaiku pilsēta sastāv no trim daļām: Vecpilsētas rietumos, Jaunpilsētas austrumos un Toruņas pils dienvidaustrumos.
Vecpilsēta ir izvietota ap Vecpilsētas tirgus laukumu. Galvenās ēkas un pieminekļi tajā ir Vecpilsētas rātsnams, Sv. Jāņa Kristītāja un sv. Jāņa Evaņģēlista katedrāle, Svētās Jaunavas Marijas Debesbraukšanas baznīca un vecpilsētas aizsargsienas paliekas.
Jaunpilsētā atrodas Sv. Jēkaba baznīca un Sv. Nikolaja baznīcas drupas.
Toruņas pils drupas atrodas starp vecajām un jaunajām pilsētām to robežas dienvidu iecirknī.
Galvenais arhitektūras stils viduslaiku Toruņā ir gotika, kuras redzamākie pieminekļi ir Sv. Jāņa katedrāle, Sv. Marijas un Jēkaba baznīcas. Tās dzīvojamo ēku masīvs ir lielākā labi saglabātu ēku grupa Eiropas ziemeļu daļā.

UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā

Pasaules mantojuma komiteja to pieņēma kā Pasaules mantojuma vietu, pamatojoties uz kritērijiem (2 — "uzrāda nozīmīgu cilvēku vērtību apmaiņu ilgā laika gaitā vai pasaules kultūras telpā arhitektūras vai tehnoloģijas attīstībā, monumentālajā mākslā, pilsētu plānošanā vai ainavu veidošanā") un (4 — "ir izcils piemērs ēkas tipam, arhitektūras vai tehnoloģiskam ansamblim vai ainavai, kas ilustrē nozīmīgu posmu cilvēces vēsturē"). Toruņas telpiskais izkārtojums ir saglabājies lielā mērā nemainīgs kopš viduslaikiem un tādējādi ir vērtīgs viduslaiku Eiropas pilsētas vēstures avots.
Anna Kopčovska

Dzīvesgājums

Dzimusi 1870. vai 1871. gadā Rīgas ebreju ģimenē, ap 1875. gadu kopā ar vecākiem emigrēja uz ASV. 1888. gadā apprecējās ar Maksi Kopčovski un četru gadu laikā viņiem piedzima trīs bērni. 
1894. gadā viņa nolēma piedalīties pasaules apceļošanā ar divriteni, lai iegūtu 5000 dolāru balvu, ko solīja samaksāt divi derības noslēguši kāda Bostonas kluba biedri, domājams, iespaidojušies no 1873. gadā izdotās Žila Verna grāmatas "Astoņdesmit dienās ap zemeslodi". Lai iegūtu līdzekļus šim pasākumam, Anna Kopčovska noslēdza līgumu ar minerālūdens ražotāju Londonderry Lithia Spring Water Company, kas viņai samaksāja 100 dolāru par reklamēšanu. Tādēļ viņa pieņēma pseidonīmu Annija Londonderija un piestiprināja pie divriteņa reklāmas baneri.    
1894. gada 27. jūnijā viņa no Bostonas devās uz Čikāgu, bet nepiemērotā apģērba un smagā velosipēda dēļ bija spiesta rudenī atgriezties Ņujorkā un doties apkārt pasaulei pretējā virzienā. 1984. gada novembrī viņa ar kuģi devās uz Havru, šķērsoja visu Franciju līdz Marseļai. 1985. gada janvārī viņa ar tvaikoni "Sydney" devās uz Aleksandriju, pēc tam Kolombo, Singapūru, Saigonu, Hongkongu un Šanhaju, sūtot laikrakstiem savas fotogrāfijas uz divriteņa. 1895. gada 23. martā viņa ar tvaikoni "Belgic" ieradās Sanfrancisko, tālāk ceļojot cauri ASV uz Losandželosu un Denveru, kur viņa ieradās 1895. gada 12. augustā, uzstājoties ar priekšlasījumiem par saviem neticamajiem piedzīvojumiem ceļā. 1895. gada 12. septembrī viņa atgriezās Čikāgā pēc gandrīz 15 mēnešu brauciena. 
Laikraksts The New York World 1895. gada 20. oktobrī viņas ceļojumu nosauca par "visneparastāko ceļojumu, ko jebkad paveikusi sieviete".  
Pēc šī brauciena viņa kļuva par žurnālisti.
Mirusi 1947. gada 11. novembrī Ņujorkā.

Piemiņa

2013. gadā iznāca 27 minūtes ilga dokumentālā filma The New Woman: Annie „Londonderry“ Kopchovsky.
Out Of Phase Stereo

Out Of Phase Stereo (OOPS) ir skaņas rediģēšanas metode, kas no stereo miksējuma izņem dažādas tā sastāvdaļas. Tas darbojas uz fāžu atcelšanas principa, kurā divas identiskas, bet apgrieztas viļņu formas saliek kopā, kā rezultātā dažas miksējuma daļas "atceļ cita citu".
Fiziski OOPS var veikt apgriežot polaritāti vienam skaļrunim vai skaņas signāla radītājam. To arī var izdarīt izmantojot digitālas skaņas rediģēšanas lietotnes, kad vienu no stereo kanāliem apgriež, tad abus kanālus saliek kopā, lai izveidotu vienu mono kanālu. Tās skaņas, kas abos kanālos ir kopīgas, no kanāliem tiks atmestas, bet tās, kas atšķiras, tiks atstātas.

Izmantojums mūzikā

Šāda skaņas rediģēšanas metode tiek izmantota, lai noņemtu vokālu no dziesmām, jo lielākoties visas ierakstītās balsis ir virzītas uz miksējuma centru. Reizēm Out of Phase Stereo izmanto, lai sadzirdētu skaņas, kuras var dzirdēt tikai izmantojot to. Šādi OOPS tika izmantots vairākos The Beatles studijas albumos. Austrāliešu grupa Cinema Prague ierakstīja dziesmu Meldatype, kurā bija iekļautas divas atšķirīgas dziesmas spēlētas vienlaikus, no kurām vienu varēja dzirdēt tikai pēc Out Of Phase Stereo izmantošanas.
Metropole

Senatne

Termins tā sākotnējā, Senajā Grieķijā lietotajā nozīmē, apzīmē lielpilsētas, kas atrodas valstī, kas pārvalda kolonijas — šāds termins tika lietots tieši kolonijās. Senajā pasaulē šādām pilsētām bija pat vēl lielāka nozīme, kā mūsdienu metropolēm. Nozīmīgas senatnes metropoles ir Aleksandrija, Atēnas, Babilona, Damaska, Harapa, Kartāga, Konstantinopole, Mohendžodaro, Roma, Tenočtitlāna, Ūra un citas.
Daļa no šīm senajām metropolēm pastāv arī mūsdienās un nereti pieder pie pasaulē senākajām pastāvīgi apdzīvotajām pilsētām.

Globālās jeb pasaules pilsētas

Globālā pilsēta ir pilsēta, kurai ir tieša un būtiska ietekme uz pasaules procesiem ar sociālekonomiskiem, kultūras un/vai politiskiem līdzekļiem. Šis termins kļūst aizvien populārāks pateicoties globalizācijas procesam. Šo terminu jo īpaši popularizē Globalizācijas un pasaules pilsētu pētniecības grupa (GaWC), kas bāzējas Apvienotajā Karalistē. Pētījums ranžēja pilsētas pēc to spējas sniegt "attīstītus pakalpojumus", piemēram grāmatvedības, reklāmas, finanšu un juridiskos pakalpojumus. Pētījuma rezultātā pasaules pilsētas iedalītas trīs līmeņos un vairākos apakšlīmeņos.
Metropole ne vienmēr ir pasaules pilsēta.
Sīpoli (grupa)

Vēsture

Grupas pirmais sastāvs sāka darboties jau 1974. gada nogalē, tā repertuārā bija Viļņa Šmīdberga un Gunāra Šimkus, agrāko "Katedrāles" dalībnieku dziesmas. 1978. gadā grupā iesaistījās komponists M. Brauns, turpmākos gadus tā atskaņoja viņa skaņdarbus.
Grupa guva popularitāti 1980. gadu sākumā, kad tās repertuārā bija M. Brauna dziesmas ar J. Petera, O. Vācieša, M. Zālītes un citu autoru tekstiem, daudzas no tām bija komponētas teātra izrādēm ("Sirano de Beržeraks", "Alberts", "Mauglis", "Suns un kaķe", "Gaidīšanas svētki") un filmām ("Spēle"). Grupā līdzās M. Braunam darbojās Niks Matvejevs (balss, basģitāra), Aiva Brauna (balss), Aivars Gudrais (ģitāra) un Tālis Gžibovskis (bungas). 1982. gadā "Mikrofona" aptaujā "Dziesma par spēli" ieguva 9. vietu, savukārt 1984. gadā populārāko dziesmu pieciniekā iekļuva "Daugaviņa".
Grupa guva panākumus dažādos festivālos un dinamiskos, atraisītos koncertos, kuru ieraksti atspoguļo tās garu labāk nekā divu vinila plašu "oficiālie" ieraksti.
1986. gadā M. Brauns grupu negaidīti pameta, viņa vietā tika pieņemts taustiņinstrumentālists Raimonds Macats un ģitārists Vīgants Murelis. 1988. gadā grupa uzvarēja festivālā "Liepājas dzintars" ar Nika Matvejeva komponēto dziesmu ciklu "Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām" ar V. Belševicas dzeju, arī atsevišķi grupas dalībnieki saņēma balvas. Drīz pēc tam grupa beidz pastāvēt, N. Matvejevs un V. Murelis īsu laiku darbojas grupā "Jumis", M. Brauns turpina darbu teātra un kino mūzikā, nodibina savu ierakstu studiju.
Kopš 2008. gada "Sīpoli" reizēm uzstājās kopā ar M. Braunu daļēji mainītā sastāvā, 2011. gadā iznāca grupas dziesmu izlase. 2014. gadā nomira solists N. Matvejevs.
Zaļās žagatas

Izskats un īpašības

Visas sugas ārēji ir līdzīgas: tām ir košs, sarkans knābis, zaļgans apspalvojums, uz acīm melna maska un brūni spārni. Zaļās žagatas augumā ir līdzīgas Eirāzijas sīlim, varbūt nedaudz mazākas. Tām visām ir relatīvi īsa aste. Nebrīvē zaļās žagatas bieži izskatās tirkīzzaļas nevis zaļas, to saista ar saules gaismas trūkumu un atšķirīgo barību. Zaļās žagatas ir gaļēdājas un galvenokārt barojas ar posmkājiem un maziem zīdītājiem. Tādēļ tās mēdz saukt arī par medību žagatām.
Maima Grīnberga

Biogrāfija

M. Grīnberga studējusi Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē, Helsinku Universitātē, beigusi Tartu universitātes Filozofijas fakultāti (1993). Strādājusi laikrakstos "Izglītība un Kultūra" un "Labrīt". Kopš 1994. gada publicē tulkojumus, kā arī rakstus par igauņu un somu literatūru.
Apbalvojumi: žurnāla ”Latvju Teksti” dzejas balva (2012), Igaunijas Māraszemes Krusta ordenis (2012), Igaunijas Kultūrkapitāla Literatūras nozares gada prēmija (2011), Literatūras gada balva (2009, 2013), Igaunijas-Latvijas tulkotāju balva (2010), Somijas Lauvas Ordeņa bruņinieka ordenis (2009) un Jāņa Baltvilka balva (2008, 2015).
FIFA 100

FIFA 100 ir pasaulslavenā Brazīlijas futbolista Pele izveidots saraksts ar "labākajiem futbolistiem, kādi jebkad bijuši". Tas tika publicēts 2004. gada 4. martā Fédération Internationale de Football Association (FIFA) simtgades ceremonijā Londonā. 
Skaitlis 100 attiecas uz 100. FIFA jubileju, nevis spēlētāju skaitu sarakstā, kas ir 125. Peles bija uzdevums izvēlēties 50 aktīvus un 50 bijušos spēlētājus, kopā 100, bet viņam sagādāja grūtības ierobežot bijušo spēlētāju skaitu tikai uz 50. Sarakstā ir 123 profesionāli spēlētāji un 2 sievietes no ASV. Saraksta izveides brīdī 50 no spēlētājiem bija aktīvi, bet 75 beiguši savu karjeru.

Kritika

Vairāki futbola eksperti ir izteikuši šaubas par saraksta izveides metodoloģiju. Deivids Mellors, bijušais politiķis, tagad futbola eksperts savā Evening Standard slejā rakstīja, ka viņam šķiet, ka saraksts ir politiski motivēts, nevis veidots pēc snieguma futbola laukumā. Viņš apgalvoja, ka izvēle vairāk atgādinot Zepa Blatera nevis Pele veikumu. Kā pierādījumu tam Mellors norādīja uz izvēlēto spēlētāju plašo ģeogrāfisko izplatību: patiesajai izvēlei būtu vajadzējis būt krietni vairāk tendētai uz Dienvidameriku un Eiropu (sarakstā ir 7 spēlētāji no Āzijas un Āfrikas). Šādus pieņēmumus izteica arī BBC žurnālists Tims Vikerijs.
Viens no Pele vecajiem komandas biedriem, bijušais Brazīlijas pussargs Žersons, uz savu neiekļaušanu sarakstā reaģēja, saplēšot sarakstu Brazīlijas televīzijas raidījuma laikā. Marko van Bastens un Ūve Zēlers atteicās piedalīties šajā projektā principa pēc.
Kosmos-154

Lidojuma gaita

7K-L1 № 3P tika palaists 1967. gada 8. aprīlī 09:00:33 UTC ar nesējraķeti Proton-K / Blok D (UR-500K) no Baikonuras kosmodroma 81. starta laukuma 23. palaišanas iekārtas. Pēc ievadīšanas zemā Zemes orbītā TASS paziņojumā tam dots nosaukums Kosmos-154.
Diennakti pēc starta Blok-D nevarēja izpildīt otro manevru cilvēciskas kļūmes dēļ.
PSRS Gaisa spēku virspavēlnieka palīgs kosmosa jautājumos Nikolajs Kamaņins par šo startu savā dienasgrāmatā 9. aprīlī rakstīja:
Vakar bija liela uzvara — teicami nostrādāja UR-500K un ievadīja ZMP orbītā mēness kuģi L-1. Bet šodien CKBEM vainas dēļ pārdzīvot divu zaudējumu rūgtumu.

Šodien atkārtoti neieslēdzās Blok-D, un mēs nevaram nosūtīt L-1 uz Mēnesi. Šajā kuģī ir automāts, kas pēc ieskriešanās dzinēja (Blok-D) ieslēgšanas atšauj stabilizējošo iekārtu. Otrajam L-1 kuģim bija nolemts atslēgt šo automātu un Blok-D izmantot divas reizes: ievadot orbītā un paātrinājumam uz Mēnesi. Rīkojumu par automāta atslēgšanu deva personīgi Tjuļins, bet Mišina nolaidības dēļ netika izpildīts: kuģis aizgāja kosmosā ar ieslēgtu automātu un tas, dabīgi, nostrādāja pēc Blok-D ieslēgšanas, ievadot orbītā.
Zviedru kosmosa inženieris un kosmonautikas vēstures pētnieks Svens Grāns ir aprēķinājis, ka Kosmos-154 palaišanas datums nebija piemērots Mēness sasniegšanai. 
10. aprīlī Kosmos-154 nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfērā.
Hora acs

Hora acs ir sens ēģiptiešu simbols, visu redzošā, visu zinošā dieva tēls. Ēģiptē acs pārsvarā veica drošības un aizsarga funkciju. Pazīstamākā ēģiptiešu mākslas maniere ir cilvēka acs ar piekūna pazīmju papildinājumu.
Šis izplatītais Ēģiptes amulets bija tā saucamā Vadžitas acs – zizlī iestrādāta debesu dieva Hora piekūnacs. Acs te simbolizē plašu redzesloku un zināšanas, zizlis – valdnieka varu. Uzskatīja, ka šāds amulets nodrošina neievainojamību un mūžīgu auglību.

Raksturojums

Ēģiptiešu Vadžita, acs ar spirālveida līniju apakšā, aizgūta no dažu vanaga sugu galvas spalvu krāsojuma, ir debesu dieva – piekūna Hora simbols, kas ietver ne tikai tā spēju visu redzēt, bet arī kosmisko veselumu. Ēģiptiešu mīts vēsta, ka Hora mēness acs cīņā ar Setu tika izdurta un pēc tam atjaunota. „Horus acs” [iii], tā ir viņa labā acs jeb solārā, saules acs; viņa kreisā jeb mēness acs ir „vedjat” jeb „udjat” acs („veidota vesela, atjaunota”, abas tikušas izgrieztas Sītam (Ozīriss)). Acis tika gleznotas vai izgrieztas ēģiptiešu kapenēs, lai aizsargātu mirušos. Acu pāris, kas tika zīmēts uz agrīnajiem zārkiem, deva iespēju mirušajam redzēt savu pēcnāves dzīvi; jaunajā pasaulē acs uz zārka vai mūmijas nozīmēja spēju pasargāt no ļaunuma un nelaimes.
Māra Krievkalne

Māra Krievkalne (dzimusi 1944. gada 15. janvārī Bērzaunē, mirusi 2019. gada 10. februārī) bija latviešu estrādes dziedātāja.

Biogrāfija

M. Krievkalnes ģimene pārceļas dzīvot uz Rīgu. Viņa dziedājusi Vagonbūves rūpnīcas ansamblī "Lelde", 60. gadu beigās kļuvusi par Latvijas radio sieviešu vokālā ansambļa dalībnieci. Ierakstījusi dziesmas, sākot no 1970. gada. Dziedājusi dažādos Rīgas klubos, uzstājusies duetā ar Zigfrīdu Račiņu. 70. gados kļuvusi par ansambļa "Selga" solisti Lapmežciemā, dziedājusi duetā ar Andreju Lihtenbergu. Pēc tam dziedājusi Jāņa Sildega vadītajā ansamblī "Sono" zvejnieku kolhozā "Carnikava", kur dziedājusi duetā ar Ēriku Kamarūtu. Dziedājusi arī vokālajā oktetā "4+4". Nozīmīgākā sadarbība ar komponistiem Edmundu Goldšteinu un Jāni Sildegu. Vairākkārtēja republikas estrādes ansambļu konkursu laureāte. 
M. Krievkalnes dziedātā "Šūpuļa dziesma mātei" 1987. gada "Mikrofona" aptaujā ieguvusi 26. vietu. 90. gados uzstājusies kopā ar dzīvesbiedru Anderju Loci. Dziedājusi duetā arī ar Andri Daņiļenko un Žoržu Siksnu. 2014. gadā notika M. Krievkalnes 70. jubilejas koncerts Mārupes kultūras namā. 
Dziedātājas krustdēls ir komponists un mūziķis Kristaps Krievkalns.
Reliģiozitāte

Reliģiozitāte vispārējā nozīmē ir daudzpusīgs socioloģisks termins, kas tiek lietots dažādos reliģiskos aspektos. Parasti šis termins tiek saistīts ar cilvēka uzticību kādai no reliģijām. Reliģiozitāte parāda konkrēta indivīda attieksmi pret kādu no reliģijām. Jo reliģiozāks ir cilvēks, jo biežāk viņš apmeklē baznīcu, veic ziedojumus, piedalās dažādos ar baznīcu saistītos pasākumos.
Pieauguša cilvēka reliģiozitāti lielā mērā nosaka iedzimtība. Agrāk tika uzskatīts, ka bērna attieksmi pret reliģiju nosaka ģimene, kurā ir audzis. ASV zinātnieki no Minesotas universitātes ir noskaidrojuši, ka tikai bērnībā reliģisko piederību nosaka sociālā vide. Cilvēkam pieaugot, ģimenes ietekme mazinās un tā vietā iestājās ģenētiska nosliece.
Aras

Izskats

Aras ir vieni no lielākajiem papagaiļiem (46 — 95 cm) ar spilgtu un krāšņu apspalvojumu, garu ķīļveida asti un varenu, izteikti izliektu knābi. Atkarībā no sugas, apspalvojumā dominē ugunssarkanas, spilgti zilas, dzeltenas un zaļas krāsas. To košo krāsu dēļ atsevišķu sugu astes un spārnu spalvas indiāņi izmantoja par rotājumu. Galvas sāni un laukumi ap acīm bez spalvām.

Izplatība

Aru areāls plešas no Meksikas līdz Argentīnai. Lielākā sugu daudzveidība Amazones baseinā. Apdzīvo mitros tropu mežu, arī savannas, krūmājus un kaktusiem apaugušus apvidus. Lieli koki visām sugām nepieciešami gan barības sameklēšanai, gan ligzdu ierīkošanai dobumos perēšanas sezonā.
Dabiskos apstākļos pulcējas baros, kuri barības meklējumos spēj veikt sezonālas migrācijas. Pārus var veidot uz daudziem gadiem.

Barība

Kā lielākā daļa papagaiļu, aras pārtiek no dažādam sēklām, riekstiem un augļiem.

Turēšana

Piejaucētas aras dzīvoja indiāņu ciematos vēl pirms eiropiešu kolonizācijas. Aras ir apskatāmas gandrīz visos pasaules zoodārzos. Tās labi jūtas nebrīvē, un piemērotos apstākļos var nodzīvot vairākus gadu desmitus.
Edgars Liepiņš

Dzīvesgājums

Dzimis 1928. gadā sešu bērnu ģimenē, arī viņa jaunākais brālis Pēteris Liepiņš (1943) kļuva par aktieri. Mācījās Meņģeles septiņgadīgajā skolā. Pēc Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā iestājās Leona Paegles 1. vidusskolā. 
1947. gadā Haralds Topsis viņam ierosināja mācīties par aktieri, un Liepiņš iestājās Teātra un horeogrāfijas vidusskolā (vēlāk LPSR Valsts teātra institūts). 1951. gadā viņš kļuva par Jaunatnes teātra aktieri, 1957. gadā filmējās Rīgas kinostudijas filmā "Zvejnieka dēls", 1966. gadā tēloja galveno lomu "Leģendā par Tilu Pūcesspieģeli". 
1970. gados kļuva populārs, atveidojot Mirdzas Ramanes karikatūru tēlu Hugo Diega tēlu televīzijas uzvedumos un koncertos.
1978. gadā viņš kopā ar komponistu Raimondu Paulu ķērās pie latviešu ziņģu albuma ieraksta, bet cenzūra to aizliedza un programma "Trīs runči" ceļoja nelegālos magnetofona ierakstos no rokas rokā. Ar Paulu izveidoja arī Ernesta Dinsberģa vārsmu programmu "Rīga toreiz, Rīga – šodien".
1980. gados Liepiņš kopā ar Mārtiņu Braunu uzstājās ar tautasdziesmu programmā "Tas ko Zenta neatļāva jeb Gods Tev un tavam suņam", bet kopā ar rokgrupas "Pērkons" mūziķiem piedalījās projektā "Ārprāc '88", kurā iejutās panka tēlā. 
1990. gadā tapa viņa "Lambadas" versija ar padomju dzejnieka Andreja Baloža dzeju ("Krievs mans mīļais gadījies, traktorā kas brauc..."), kā arī R. Paula un V. Artava satīriskā dziesma "Mildas tante" par deficītu Padomju Latvijas pārtikas veikalos.
Par spīti salam, 1988. gada 17. decembrī klausītāju pilnā Mežaparka Lielajā estrādē notika viņa 60. dzimšanas dienas koncerts. 1990. gadā Edgars Liepiņš Latvijas radio bigbenda pavadībā kopā ar vairākiem jaunās paaudzes popdziedoņiem devās turnejā "Latvijas zvaigznes", 1992. gadā viņš vadīja pirmo Raimonda Paula iedibināto "Latvju ziņģes sarīkojumu" Brīvdabas muzejā. 
Dzīves pēdējos gados Edgars Liepiņš smagi slimoja, viņa dzīvesceļš noslēdzās 1995. gada 13. septembrī.
Sisinātājķauķu dzimta

Latvijā

Latvijā sastopamas 5 sisinātājķauķu dzimtas sugas: Pallasa ķauķis (Helopsaltes  certhiola), kārklu ķauķis (Locustella naevia), lāsainais ķauķis (Locustella lanceolata), Seivi ķauķis (Locustella luscinioides) un upes ķauķis (Locustella fluviatilis). No tām Latvijā samērā parasti un izplatīti ligzdotāji ir trīs sugas, bet divas (lāsainais ķauķis un Pallasa ķauķis) novērotas tikai vienu reizi.

Kopīgās īpašības

Sisinātājķauķu dzimtas putni ir nelieli, bet ar garu un smailu asti. Apspalvojums pelēkbrūns vai brūns. Daudzām sugām ir tumšas svītras vai raibumi uz spārniem, muguras un sāniem. 
Lielākā daļa sugu mājo krūmājos. Barību meklē, lodājot pa krūmiem vai uz zemes. Sisinātājķauķi uz zemes uzturas daudz biežāk, salīdzinot ar citiem ķauķiem. Netipiski zvirbuļveidīgajiem putniem šīs dzimtas dažu sugu spēju lidot var uzskatīt par iesākuma posmu nelidojošo putnu evolūcijā. Sisinātājķauķi ir ļoti uzmanīgi, kā arī to apspalvojums ir īpaši maskējošs un kustības uz zemes, kas atgādina peli, tādēļ tos ir ļoti grūti pamanīt un novērot dabā. Par to klātbūtni visbiežāk liecina tikai to dziedāšana.

Zinātniskā vārda etimoloģija

Dzimtas zinātniskais nosaukums atvasināts no latīņu valodas un latviski nozīmē "sienāzis" (locusta), atspoguļojot dzimtas dažu sugu dziesmu līdzību ar sienāža sisināšanu.
Ernests Rezerfords

Bērnība

Ernests Rezerfords piedzima Jaunzēlandē. Viņa tēvs bija ratnieks, māte — lauku skolotāja. Ernests bija ceturtais no divpadsmit bērniem ģimenē. Vidējo izglītību Ernests ieguva Nelsonas pilsētas koledžā, netālu no dzimtās zemnieku saimniecības. Sākumā Rezerfords apmeklēja vietējo sākumskolu un vidusskolu, bet pēc tam bija stipendiāts Nelsonas koledžā — privātā skolā. Tur arī atklājās viņa izcilās spējas matemātikā. Par panākumiem mācībās Ernests saņēma vēl vienu stipendiju un 1889. gadā sāka studēt Kenterberijas koledžā Kraistčērčā. 1894. gadā Rezerfords ieguva bakalaura grādu dabaszinātnēs. Viņš mācījās tik labi, ka izpelnījās personālo stipendiju un tiesības tālāk izglītoties Anglijā.

Lielais atklājums

1918. gadā Rezerfords izdarīja lielu atklājumu — pierādīja, ka slāpekļa atoma kodols alfa daļiņu iedarbībā var pārvērsties par skābekli, tādējādi apstiprinājās, ka viens ķīmiskais elements var pārvērsties citā. Pētot alfa daļiņu un ūdeņraža atomu mijiedarbību, Rezerfords atklāja mākslīgo radioaktivitāti. Viņš pats uzskatīja to par tīri zinātnisku problēmu un neticēja kodolenerģijas praktiskas izmantošanas iespējai. Taču viņa līdzstrādnieks, vēlāk ievērojamais vācu fiziķis Oto Hāns, atklāja urāna dalīšanos. Rezerforda darbi stipri vien tuvināja kodollaikmeta iestāšanos.

Vēlākie gadi

1919. gadā Ernests Rezerfords kļuva par Kevendiša laboratorijas direktoru un palika šajā amatā līdz mūža galam. Laboratorija kļuva par īstu divdesmitā gadsimta fiziķu Meku. Tajā strādājuši daudzi ievērojami zinātnieki, kuri uzskatīja sevi par Rezerforda mācekļiem — Patriks Blekets, Džons Kokrofts, Džeimss Čedviks, Pjotrs Kapica, Ernests Voltons. Kaut arī pašam Rezerfordam atlika mazāk laika aktīvai pētniecībai, viņa vadība nodrošināja augstu darba kvalitāti laboratorijā. Visu mūžu Rezerfordam bija laba veselība, taču 1937. gadā viņš pēc operācijas negaidīti nomira. Zinātnieks ir apglabāts Vestminsteras abatijā netālu no Čārlza Darvina un Īzaka Ņūtona atdusas vietām.
Lazurīts

Nosaukums

Minerāla vārds cēlies no latīņu valodas vārda lapis, kas nozīmē akmens, un lazuli, ko viduslaikos latīņu valoda aizguva no seno persiešu vārda lazhward, kas nozīmē zils.