google/wiki40b huggingface dataset:
Gaišzilais sīlis

Izskats

Gaišzilais sīlis, salīdzinot ķermeņa proporcijas un auguma izmērus, ir vislīdzīgākais riekstrozim. Arī ekoloģisko nišu abi ieņem līdzīgu. Ķermeņa garums 26—29 cm, spārnu plētums 44—48 cm, svars tēviņam apmēram 111 g, mātītei 99 g.
Gaišzilā sīļa apspalvojums ir zilipelēks, tā galva ir tumšāk pelēka, bet pakakle un pavēdere gaišāka. Kājas un knābis melni. Gaišzilais sīlis ir vienīgais putns vārnu dzimtā, kuram nāsis nav segtas ar spalviņām.

Uzvedība

Gaišzilie sīļi ir ļoti sabiedriski putni. Tie parasti veido barus, kas var būt arī ļoti lieli, līdz pat 250 un vairāk putniem. Kamēr bars barojas, daži indivīdi paliek sardzē, uzmanot, vai netuvojas putnu ienaidnieki. Gados, kad priedēm ienākas maz sēklu, gaišzilie sīļi neligzdo vai ligzdo tikai daži pāri.

Barība

Galvenā gaišzilā sīļa barība ir pīniju priežu sēklas. Parasti tiek izmantotas Kolorādo pīniju sēklas un vienlapu pīniju sēklas. Pīniju sēklas ir smagas un barojošas, tām nav priežu sēklām raksturīgo spārniņu. Sēklas neizplatās ar vēju, līdz ar to gaišzilais sīlis ir galvenais pīniju sēklu izplatītājs dabā. Tie ēd arī augļus un ogas, kukaiņus, sienāžus, zirnekļus un citus bezmugurkaulniekus.

Ligzdošana

Ligzdošana notiek kolonijās, bet vienā kokā ir tikai viena ligzda. Parasti ligzdas vīšanai tiek izvēlēts ozols vai priede. Ligzdot gaišzilais sīlis sāk janvārī vai februārī. Šajā laikā sīļu bars sadalās 2 daļās: ligzdojošie pāri un jaunie putni, kas vēl neligzdo. Dzimumbriedumu gaišzilais sīlis sasniedz apmēram 1,5—2 gadu vecumā. 
Pieaugušie putni veido monogāmus pārus, kuriem ir ilgstošas pāru attiecības, bet arī ligzdošanas laikā pāris vai perēšanas laikā tikai tēviņš nakšņo kopā ar baru, un katru rītu viss bars kopīgi barojas apmēram 1,5 stundas. Dējumā parasti ir 3—5 olas. Inkubācijas periods ilgst 17 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš mātīti tikmēr baro. Barība tiek pienesta ligzdas tuvumā uz kāda zara, tad tēviņš sauc mātīti ēst. Mātīte paņem barību un tūlīt atgriežas ligzdā. Pirmās 6 dienas, lai mazuļi nesaltu, mātīte tos nepamet, bet tēviņš visus turpina barot ar priežu sēklām. Apspalvojums putnēniem izaug 21 dienas vecumā. Vēlāk putnēnus baro abi vecāki, bet, līdzko tie sasnieguši izlidošanas vecumu, tos var pabarot ikviens garām lidojošais pieaugušais gaišzilais sīlis no kolonijas. Arī pēc izlidošanas jaunie gaišzilie sīļi tiek baroti apmēram 8 dienas, pēc tam tie mācās sameklēt barību paši.
Krokodils Gena

Krokodils Gena (krievu: Крокодил Гена) ir izdomāts tēls, draudzīgs krokodils krievu rakstnieka Eduarda Uspenska grāmatu sērijā Čeburaška. Tas kļuva populārs pēc grāmatas motīviem veidotā Sojuzmuļtfiļm studijas animācijas filmu seriāla "Krokodils Gena" iznākšanas.
50 gadus vecais Gena strādā zoodārzā par krokodilu. Viņš spēlē ermoņikas un viņam patīk dziedāt. Viņa plašāk zināmās dziesmas ir Пусть бегут неуклюже… un Голубой вагон ("Zilais vilciena vagons"). 
Genas draugs ir Čeburaška, galvenais multfilmas varonis. 
Multfilmā viņa balsi ierunājis Vasilijs Ļivanovs.
Tekla Valentinoviča

Dzīvesgājums

Dzimusi 1801. gadā nabadzīga Lietuvas šļahtiča Ignāta Valentinoviča ģimenē. 1821. gada rudenī viņā iemīlējās Jonišķu muižas īpašnieks kņazs Platons Zubovs, pēc kāzām viņi apmetās uz dzīvi Rundāles pilī, taču 1822. gada 7. aprīlī viņas vīrs nomira. 1824. gada 27. februārī nomira arī viņu meita Aleksandra un jaunā kņaziene Zubova pārcēlās uz dzīvi Vīnē. Tur viņa iepazinās ar Krievijas impērijas vēstniecības sekretāru grāfu Andreju Šuvalovu, kas viņas dēļ pameta darbu un devās uz Florenci, kur viņi kopā nodzīvoja gadu, 1826. gada novembrī Leipcigā apprecējās un apmetās uz dzīvi Pēterburgā.
Pēterburgā dzima viņas bērni Pēteris (1827—1889), Sofija (1829—1912), Pāvils (1830—1908) un Olga (1833—1859). 
1834. gadā Šuvalovi nopirka namu Moikas krastmalā 90/1 Pēterburgā, kur bieži pulcējās augstākā sabiedrība, to skaitā dzejnieks Puškins. 
1848. gadā viņu apbalvoja ar Sv. Katrīnas ordeni, taču viņu neiecēla par galma dāmu. 
Mūža nogali grāfiene Tekla Šuvalova pavadīja Rundāles pilī, kur mira 1873. gada25. oktobrī, apglabāta Šuvalovu kapenēs Vartemegi ciemā uz ziemeļiem no Pēterburgas.
Alberts Holanders

Dzīvesgājums

Dzimis 1796. gada 22. septembrī bagātu Rīgas patriciešu ģimenē. Mācījās Berlīnes Pelēkā klostera ģimnāzijā (Gymnasium zum Grauen Kloster), atgriezās Rīgā un pabeidza Vidzemes guberņas ģimnāziju. Studēja teoloģiju un filoloģiju Tērbatas, Jēnas un Berlīnes universitātēs (1815-1819). Stipri ietekmējās no Šveices  pedagoga Johana Heinriha Pestalocija institūta apmeklējuma Iverdonas pilī (Yverdon-les-Bains).
Pēc atgriešanās dzimtenē Holanders 1825. gadā Vecbrenguļos nodibināja savu privāto skolu. 1826. gadā viņš nopirka Bērzaines muižu pie Cēsīm un skolu pārcēla uz turieni. 1837. gadā skolā atvēra visas ģimnāzijas klases un tā ieguva Bērzaines ģimnāzijas nosaukumu. Mācību valoda bija vācu valoda un tā tika uzskatīta par vienu no labākajām Baltijas ģimnāzijām. 1861. gadā nodeva ģimnāzijas vadīšanu savam sekotājam Martinam Lofleram.
Miris 1868. gada 18. martā Bērzainē pie Cēsīm, pēc tam, kad bija saaukstējies, ziemā glābjot kāda zemnieka sievu.
Sojuz TMA-06M

Lidojuma gaita

Starts notika 2012. gada 23. oktobrī 10:51:11 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 31. starta laukuma 6. palaišanas iekārtas. Šis bija pirmais pilotējamais starts no 31. laukuma kopš 1984. gada.
Ar SKS kosmosa kuģis saslēdzās 25. oktobrī 12:29 UTC pie Poisk moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās operācijas notika automātiskā režīmā.
Uz zemes Sojuz TMA-06M bija paredzēts atgriezties 2013. gada 15. martā, bet nelabvēlīgu laikapstākļu dēļ atvienošanās no stacijas tika pārcelta par diennakti. Kosmosa kuģis atvienojās no SKS 15. martā 23:43 UTC. 16. martā 02:13:04 UTC veikts bremzēšanas manevrs. Sojuz TMA-06M nolaižamais aparāts nolaidās Kazahstānā 03:06 UTC.
Planck (orbitālā observatorija)

Servisa modulis

Observatorijām Herschel un Planck Itālijā bāzētais uzņēmums Thales Alenia Space izstrādāja strukturāli līdzīgu servisa moduli. Tam bija oktagonāla forma.
Planck orientācija bija tikai pēc vertikālās ass. Tas rotēja vienu apgriezienu minūtē.

Elektroenerģētiskā sistēma

Elektroenerģētiskā sistēma sastāvēja no saules baterijām, akumulatoru baterijas un enerģijas vadības iekārtas. Saules baterijām bija 30 sekcijas, nodrošinot 28 V spriegumu. Saules bateriju panelis izvietots servisa moduļa apakšā, kur tas vienmēr bija vērsts pret Sauli.

Lidojuma gaita

Planck tika palaists 2009. gada 14. maijā 13:12:02 UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Ariane 5ECA kopā ar Herschel Space Observatory. Sākotnēji tas tika ievadīts ļoti eliptiskā orbītā (perigejs 270 km, apogejs 1 120 000 km).
2009. gada 3. jūlijā Planck veica manevru un iegāja Lisažū orbītā ar 400 000 km rādiusu ap Zemes — Saules Otro Lagranža punktu (L2). High Frequency Instrument sasniedza desmito daļu grāda zem absolūtās nulles (0,1 K) 3. jūlijā, tādējādi observatorija kļuva pilnībā funkcionāla.
13. augustā sākās pirmie novērojumi, kas ilga līdz 27. augustam.
2012. gada 14. janvārī kā plānots, izbeidzās dzesēšanas viela abiem instrumentiem, līdz ar to beidzot augstas frekvences instrumenta darbu. Līdz tam laikam debessjuma novērojumu pilns cikls bija veikts piecas reizes. Līdz 2013. gada 3. oktobrim tika izmantots tikai zemas frekvences instruments, kas spējīgs darboties augstākās temperatūrās, bet tā jūtība bija mazāka. 19. oktobrī izslēgta zinātniskā aparatūra. 21. oktobrī Planck iedarbināja dzinēju, lai izlietotu visu degvielu un ieietu heliocentriskā orbītā. 23. oktobrī 12:10 UTC kosmiskais aparāts tika pilnībā izslēgts.
Hādžs

Rituāli

Musulmaņi hādžā dodas tā, lai galamērķī, Mekā vai Medīnā, nonāktu islāma kalendāra pēdējā mēneša du al-hidžā septītajā dienā. Nonākot galamērķī vispirms tiek veikti attīrīšanas rituāli, tas ir, nomazgājas, apgriež matus, sakopj nagus. Attīrīšanās rituāla beigās tiek uzvilkts ihrams — apģērbs, kuru veido divi balti auduma gabali un tie nav apstrādāti ar adatu. Viens no tiem tiek aptīts ap gurniem, bet otrs nosedz krūtis un muguru, pārmetot to pāri kreisajam plecam. Vīrieši iztiek bez galvassegas, bet sievietēm galva noteikti ir apsegta.
Hādžs turpinās līdz du al-hidžā mēneša divpadsmitajai dienai. Parasti pirms hādža tiek veikta umra, mazais svētceļojums, apmeklējot Harāma mošeju. Svētceļotāji septiņas reizes apiet apkārt Kaabai un ik reizi noskūpsta Melno akmeni, veic tavafu. Raksturīga ir arī iešana starp Safas un Marvā pakalniem, tādā veidā ejot to pašu ceļu, pa kuru gāja Abrahāma sieva, lai uzmeklētu ūdeni viņu abu dēlam. Tās pašas dienas vakarā musulmaņi dodas prom no Mekas.
Du al-hidžā mēneša astotajā datumā musulmaņi dodas uz Arafata ieleju, kur nonākot pārlaiž nakti pavadot lūgšanās.
Hādža trešajā dienā musulmaņi stāv Arafata kalnā un kopā lūdz piedošanu Dievam. Tas ir hādža centrālais notikums, simbolizē ticīgo stāšanos Allāha priekšā. Procesija turpinās līdz saulrietam. Pēc saulrieta sākas ifada, mūzikas un šāvienu pavadībā svētceļotāji dodas uz Muzdalifa ieleju. Atkal laiks tiek pavadīts lūgšanās. Svētceļnieki sagatavo arī mazus akmentiņus nākamās dienas rituāliem.
Ceturtajā dienā, desmitajā datumā, musulmaņi katrs ar septiņiem maziem akmentiņiem nomētā trīs akmens stabus, kas simbolizē pagānisma elkus, Iblīsu.
Svētki noslēdzas ar Upurēšanas svētkiem (ʿĪd al-Aḍḥā). Tiek upurētas aitas, kazas un kamieļi. Tos var iegādāties turpat no vietējiem tirgotājiem. Upurēto dzīvnieku gaļa tiek izdalīta trūcīgajiem. Dzīvnieku upurēšana tiek aizstāta arī ar naudas ziedojumu vākšanu labdarībai.
Pirms došanās mājup musulmaņi vēl pēdējo reizi dodas uz Kaabu, lai veiktu tavafu, Melnā akmens noskūptīšanas rituālu.
Pteraspidomorfi

Apraksts

Pārnāšiem ir raksturīgas divas nāšu kapsulas, kas galvā atradās šķirti no smadzenēm, kā arī divas nāsis. Acis atradās galvas sānos. Katrā ķermeņa sānā bija viena vai vairākas žaunu atveres. Ārējais kaula skelets veidoja bruņu un sedza galvu un vidukļa priekšējo daļu, vai arī tas sastāvēja no ādā izkaisītiem dzelkšņiem (ādas zobiem) un sīkām plātnītēm. Pieaugušo dzīvnieku izmēri varēja svārstīties no 3 cm. līdz 1,5 m un vairāk. Ķermeņa forma bija vārpstveidīga vai arī horizontāli saplacināta. Aste ir ar lielāku apakšējo daivu. Dažām formām, domājams, bija krūšu spuru aizmetņi.
Indricas ordeņa nocietinājums

Indricas ordeņa nocietinājums (vācu: Nederitz, poļu: Indryca) bija Livonijas ordeņa Daugavpils komturejas nocietinājums Stirnupes labajā krastā pie Polockas kņazistes, vēlāk Lietuvas dižkunigaitijas robežas. Līdz mūsdienām saglabājies vienīgi zemes valnis un daži mūra fragmenti Kalniešu pagastā.

Vēsture

1471. gadā Indricā notika Daugavpils komtura un Rēzeknes fogta sarunas ar Polockas vaivadu par tirdzniecības sakaru attīstīšanu. Livonijas ordeņa mestrs 1533. gadā Indricu izlēņoja bruņiniekam Plāteram. Livonijas kara laikā Krāslavu ieņēma Krievijas caristes karaspēks. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Indrica nav pieminēta, pēc līguma noslēgšanas Krāslavas pilsnovads tika iekļauts Pārdaugavas hercogistes, vēlāk Inflantijas vaivadijas teritorijā. Plāteru dzimta Indricas pilī saimniekoja līdz 1729. gadam, kad par tās rezidenci kļuva Krāslavas muižas pils. Indricas muiža palika Plāteru īpašumā līdz pat 1920. gada agrārajai reformai, bet sākotnējās ēkas vairs netika atjaunotas un pamazām sabruka.

Arheoloģisko izrakumu rezultāti

1926. gadā Indricas pilskalnu uzmērīja Ernests Brastiņš. 
1982.-1985. gadā Indricas ordeņa nocietinājuma vietā notika arheoloģiskie izrakumi. Indricas nocietinājums atradās pakalnā pie Daugavpils-Polockas lielceļa 300 metru attālumā no Daugavas labā krasta. Cietokšņa rietumu pusi aizsargāja trīs metrus dziļš un ap 10 metrus garš aizsarggrāvis. 
Sakotnēji šajā pilskalnā atradusies koka pils, bet 1530. gados uzbūvēta mūra pils no laukakmeņiem, bet pagrabu būvē izmantoti arī ķieģeļi. Tās izmēri bija 18х12 metri, sienu biezums 1,2 metri. Ziemeļrietumu pusē atradās 6х6 metrus liels kvadrātveida tornis ar pagrabu zem tā. Ziemelrietumos bija ieeja, bet pie ziemeļu sienas bija iebūvēta krāsns. Pilskalna ziemeļu daļā atradās saimniecības ēkas.
Psoriāze

Epidemioloģija

Psoriāze skar apmēram 1-3% cilvēku visā pasaulē, kā vīriešus, tā sievietes, tai nav ne etniskās, ne ģeogrāfiskās prevalences. Kaut gan tā var attīstīties jebkurā vecumā, pat jaundzimušajiem bērniem, statistiski izšķir divas vecumgrupas tās sākumam: no 15 līdz 35 gadiem un no 50 līdz 60 gadiem. 30% gadījumu vienā ģimenē slimo vairāki tuvi un attāli radinieki, tādā gadījumā runā par slimības ģimenes formu. Bērnam, kam viens no vecākiem slimo ar psoriāzi, risks saslimt savukārt ir paaugstināts par 5-10%.
Andrejs Pumpurs

Dzīvesgājums

Andrejs Pumpurs dzimis 1841. gada 22. septembrī Lieljumpravas pagasta Daugavas kreisā krasta daļā (tagad Birzgales pagastā) "Ķeirānu" mājās muižas vīndedža Indriķa Pumpura un viņa sievas Līzes ģimenē. Mācījās Lielvārdes draudzes skolā (1853-1856), pēc tās beigšanas strādāja tēvabrāļa saimniecībā "Lāčplēši". 1856. gadā sāka strādāt par mērnieka palīgu Rembates muižā, no 1867. līdz 1872. gadam darbojās abās Piebalgas muižās, šī laika notikumi attēloti brāļu Reiņa un Matīsa Kaudzīšu romānā Mērnieku laiki (1879).
Pēc tam viņš bija muižas pārvaldnieks un mežkungs Jumurdas muižā (1872-1874), pēc tam darbojās Riharda Tomsona uzņēmumos Rīgā un kopā ar Bernhardu Dīriķi atvēra grāmatu veikalu.
1876. gadā Andrejs Pumpurs devas prom no Latvijas un kā brīvprātīgais Maskavā iestājās par topogrāfu Krievijas impērijas armijā. Piedalījās cīņās pret turkiem Balkānos, pēc tam mācījās Odesas junkuru skolā. Šajā laikā viņš sāka strādāt pie latviešu eposa "Lāčplēsis" pirmajiem dziedājumiem, izmantojot tautas pasaku un teiku elementus.
1880. gadā atgriezās Rīgā, kur uzdienējās līdz štāba kapteiņa pakāpei. Uz III Vispārīgajiem latviešu Dziedāšanas svētkiem viņš publicēja eposu "Lāčplēsis" sešos dziedājumos (1888), neilgi pēc tam dzejoļu krājumu "Tēvijā un svešumā" (1889).
No 1895. gada strādāja par militāro ierēdni Daugavpils intendatūrā, pavadot armijas sūtījumus uz Āziju. Daugavpilī viņš iepazinās ar Ansi Gulbi, kas kļuva par viņa darbu izdevēju.
Andrejs Pumpurs mira pēc saslimšanas ar reimatismu 1902. gada 6. jūlijā, apbedīts Rīgas Jēzus baznīcas kapos. Pumpura kapa vietā 1929. gadā uzstādīts Kārļa Zāles veidots piemineklis.

Literārā darbība

Pirmais Andreja Pumpura dzejolis "Hīna kaps" publicēts 1869. gadā laikrakstā "Baltijas Vēstnesis". 1888. gadā Trešo Vispārējo dziesmu svētku laikā iznāca eposs "Lāčplēsis".
Pirmais un vienīgais dzejas krājums "Tēvijā un svešumā" izdots 1890. gadā, aprakstu krājums "No Daugavas līdz Donavai" izdots 1895. gadā.
Harolds Šnepsts

Hokejista karjera

Junioru vecumā Šnepsts spēlēja WCHL komandā Edmontonas "Oil Kings". Viņš tika draftēts 1974. gada NHL draftā, kurā ar kopējo 59. numuru viņu izvēlējās Vankūveras "Canucks".
Pēc savas pirmās treniņnometnes ar "Canucks" Šnepsts tika nosūtīts uz fārmklubu un 1974.—75. gada sezonu uzsāka Sietlas "Totems" rindās. Sezonas gaitā aizsargs tika izsaukts uz "Canucks", tās rindās aizvadot 27 spēles. 1975.—76. gada sezonā nostiprinājās komandas pamatsastāvā. Viņš ātri kļuva par komandas fanu iecienītu spēlētāju pateicoties viņa uzcītībai, personībai un kuplajām ūsām. 1977. un 1982. gadā spēlēja NHL Zvaigžņu spēlē. 1978.—79. gada sezonu noslēdza ar 31 rezultativitātes punktu. Tā bija Šnepsta rezultatīvākā sezona viņa NHL karjerā. 1981.—82. gada sezonā kopā ar "Canucks" sasniedza Stenlija kausa finālsēriju. Pirmās finālspēles pagarinājumā pēc neveiksmīgas Šnepsta piespēles Maiks Bosijs guva uzvaras vārtus Ņujorkas "Islanders", un "Islanders" uzvarēja sērijā ar 4—0.
Pēc 1983.—84. gada sezonas tika aizmainīts uz Minesotas "North Stars". Tobrīd Šnepsts bija visu laiku visvairāk spēles aizvadījušais spēlētājs "Canucks" rindās, taču jau pēc dažiem gadiem rekords tika labots. Jau pēc gada aizsargs kā brīvais aģents pievienojās Detroitas "Red Wings". Savainojumu dēļ nākamajās trīs sezonās Šnepsts "Red Wings" rindās aizvadīja tikai 120 spēles. 1986.—87. un 1987.—88. gada sezonās kopā ar "Red WIngs" sasniedza Stenlija kausa izcīņas konferences finālu, taču abas reizes piekāpās vēlākajai čempionei Edmontonas "Oilers".
1988. gadā atgriezās "Canucks" rindās. 1989.—90. gada sezonas otrajā pusē tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues". "Blues" sastāvā aizvadīja arī 1990.—91. gada sezonu, pēc kuras noslēdza karjeru. Savas karjeras pēdējā sezonā Šnepsts kļuva par 70. hokejistu NHL vēsturē, kurš līgā aizvadījis vismaz 1000 spēles. Šnepsts bija viens no pēdējiem spēlētājiem NHL, kurš spēlēja bez ķiveres.
2006. gadā iekļauts Britu Kolumbijas Sporta Slavas zālē. 2011. gadā kļuva par ceturto spēlētājs, kas iekļauts "Canucks" "goda aplī".

Trenera karjera

Pēc hokejista karjeras beigām viņš vairākas sezonas strādāja par treneri, un kļuva par "Blues" fārmkluba Peorijas "Riverman" galveno treneri. 1992.—93. gada sezonā bija Sentluisas "Blues" galvenā trenera Boba Pleigera palīgs. 1993.—94. gada sezonā bija Sandjego "Gulls" galvenais treneris. 1998.—99. gada sezonā bija Rietumu hokeja līgas Portlendas "Winter Hawks" galvenais treneris. 1999.—2000. gada sezonas vidū tika atlaists.
Hidroksilgrupa

Hidroksilgrupa (arī hidroksogrupa vai oksigrupa) ir no skābekļa un ūdeņraža sastāvoša funkcionālā grupa ar formulu −OH. Dažreiz hidroksilgrupu sauc arī par hidroksilu, bet šo terminu IUPAC iesaka lietot tikai attiecībā uz hidroksilradikāli. Ūdeņradis un skābeklis šajā grupā saistīti savā starpā ar kovalento saiti.
Organiskajā ķīmijā šo grupu dažreiz sauc par spirtu funkcionālo grupu. Hidroksilgrupas skābeklis polarizē spirta molekulu, padarot hidroksilgrupas ūdeņradi kustīgu un aizvietoties spējīgu (tādēļ zemākie spirti reaģē ar sārmu metāliem). Hidroksilgrupas ūdeņradis viegli veido ūdeņraža saites. Hidroksilgrupu satur arī karbonskābes un citi savienojumi, kas spēj viegli atšķelt ūdeņradi (deprotonēties). Hidroksilgrupas bieži nosaka organisko savienojumu šķīdību ūdenī — labāk šķīst vielas, kuru molekulās ir divas vai vairāk hidroksilgrupas, piemēram, vienkāršie ogļhidrāti.
No neorganiskajām vielām hidroksilgrupa ietilpst hidroksīdu, tai skaitā sārmu, sastāvā. Šķīstošie bāziskie hidroksīdi ūdens šķīdumos veido hidroksiljonus OH⁻. Hidroksilgrupas ietilpst arī skābekli saturošo neorganisko skābju sastāvā — tās ūdens šķīdumos, atšķirībā no sārmiem, neatšķeļ visu hidroksilgrupu negatīvā jona veidā, bet veido pozitīvos ūdeņraža jonus H⁺.
Jānis Zābers

Bērnība un pusaudža gadi

Zābera vecāki bija zemkopji. Tēvs pirmais iepazīstina zēnu ar mūziku, jo spēlē vijoli un māca to arī dēlam. Jānis mācās Meirānu pamatskolā, kur jau dzied solo un spēlē duetus. 1953. g. Jānis sāk mācīties Lubānas vidusskolā, kur dziedāšanas skolotāja Tetere mudina tālāk izkopt balsi. 1954. g. J. Zāberu uzņem Jāzepa Mediņa mūzikas vidusskolā. 1957. g. viņš iestājas Latvijas Valsts konservatorijā, kur mācījies pie A. Viļumaņa.

Profesionālā karjera

Debija uz lielās skatuves ir Nerabots R. Štrausa operā Salome, kam seko Fausts Š. Guno Faustā, Gatiņš F. Tomsones Pūt, Vējiņi, Vladimirs A. Borodina Kņazā Igorā, Bazilio V.A. Mocarta Figaro kāzas, Anatolijs A. Dzeržinska Cilvēka līmenī, Kavaradosi Dž. Pučīnī Toskā, Antiņš A. Žilinska Zelta Zirgā un citi. 
1962. g. rudenī J. Zābers kā aspirants dodas uz Romas konservatoriju pie profesora Dž. Favareto, kur mācās 5 mēnešus. Uzturoties Itālijā, viņš kļūst par operas teātra La Scala praktikantu un Dž. Barras audzēkni. 1963. g. Jānis atgriežas Rīgā, bet vēlreiz brauc uz Milānu 1964. g. pavasarī. Antiņa lomu operā Zelta zirgs Zābers izpilda 1965. gadā, sniedz arī atklātus koncertus, uzstājas radiopārraidēs un piedalās kā solists Latvijas PSR delegācijas sastāvā Monreālā. Uzstājies arī vairākos bijušo PSRS republiku operteātros.

Veselības problēmas

1973. g. 25. martā miris no smadzeņu audzēja.

Apbalvojumi

1965. gadā J. Zāberam piešķirts Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves mākslinieka goda nosaukums.

Piemiņa

1973. g. J. Zābera dzimtajās mājās Madonas rajona Indrānu ciema "Vecajā ceplī" pēc Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas docenta Sigizmunda Timšāna, operas solista Maigura Andermaņa un dziedātāja Māra Lukaiža iniciatīvas tiek iekārtots Zābera memoriālais muzejs.
Aleksandrs Gribojedovs

Dzīvesgājums

Kopš bērnības Aleksandrs runāja franču, vācu, angļu, itāļu un grieķu valodās. Brīvi lasīja latīniski. Viņa valodu zināšanas kalpoja par iemeslu tam, ka viņam piešķīra tulkotāja vietu Ārlietu kolēģijā. Viņš kūva par sekretāru Krievijas impērijas vēstniecībā Persijā. 
Krievu—persiešu kara laikā viņam bija liela ietekme Kaukāza pārvaldes lietās. Bijis līdzautors Turkmančajas miera līgumam starp Krieviju un Persiju, par ko saņēma Valsts padomnieka titulu.

Nāve

Gribojedovu par Krievijas impērijas pilnvaroto pārstāvi Persijā nozīmēja 1829. gadā uzreiz pēc Krievu—persiešu kara kas bija noslēdzies ar šaha karaspēka sagrāvi un pazemojoša miera līguma noslēgšanu. Noskaņojums Teherānā pret Krieviju Gribojedova ierašanās brīdī bija izteikti naidīgs. To vēl vairāk pastiprināja fakts, ka vēstniecībā patvērumu atrada no šaha galma aizbēdzis armēņu tautības einuhs un divas armēnietes no kāda šaha radinieka harēma. Šaha pieprasījumu izdot bēgļus Gribojedovs noraidīja. Tas izraisīja runas par krievu necieņu pret persiešiem, kurnēšanu un nemieru Teherānā.
Mullas Mesiha sakūdīts pūlis 1829. gada 30. janvārī sapulcējās pie sūtniecības, lūkojot tajā ielauzties. Diplomātisko pārstāvniecību mēģināja aizsargāt 35 kazaki un arī pats Gribojedovs ar zobenu rokā, tomēr situācija drīz kļuva nekontrolējama un satracinātie teherānieši iekļuva ēkā caur jumtu un pagrabu. Visi sūtniecībā esošie cīņas laikā tika nogalināti. Vienīgi sūtniecības sekretāram izdevās paslēpties un izdzīvot. Gribojedova līķi izmeta pa logu. Nocirsto diplomāta galvu savā bodītē izlika apskatīšanai kāds kebabu pārdevējs. Ķermeni pūlis gavilēdams vilka cauri pilsētai līdz pameta izgāztuvē, kur tas nostāvēja trīs dienas. Identificēt līķi ar uniformas paliekām izdevās tikai pateicoties pirksta traumai, ko Gribojedovs reiz bija ieguvis duelī.
Sūtņa mirstīgās atliekas pārveda un apbedīja Tbilisi.

Darbi

Sarakstīja sešas lugas, no kurām populārākās ir: "Gudra cilvēka nelaime" (Горе от ума), "Jaunlaulātie" (Молодые супруги), "Tēlotā neuzticība" (Притворная неверность) u.c.
Bijis labs muzikants, sacerējis skaņdarbus — fortepjano sonāte, bērnu dziesmiņas. Tomēr tas viss nav saglabājies līdz mūsdienām. Gribojedovs nepierakstīja savas muzikālās lugas, tādēļ šodien ir pazīstami tikai divi viņa valši - аs-dur (la bemol mažorā) un e-moll (mi minorā).
Molibdēns

Vēsture

Molibdēnu 1778. gadā atklāja zviedru ķīmiķis Kārlis Vilhelms Šēle. Pirmo reizi to izolēja 1781. gadā cits zviedru ķīmiķis Peters Jakobs Hjelms (Peter Jacob Hjelm). Ķīmiskā elementa nosaukums ir radies no grieķu vārda μόλυβδος (mólybdos), kas nozīmē ‘svins’. Vārda izcelsme skaidrojama ar to, ka senajā Grieķijā molibdēna rūdu — molibdenītu — neprata atšķirt no svarīgākās svina rūdas — galenīta (PbS).

Atrašanās dabā

Dabā molibdēns nav sastopams tīrā veidā. Tas galvenokārt ir sastopams molibdenīta (MoS₂) minerālā. Komerciāli molibdēns tiek iegūts arī no vulfenīta un povellīta. Molibdēns ir 54. izplatītākais ķīmiskais elements Zemes garozā. Visvairāk molibdēna tiek iegūts Ķīnā, Amerikas Savienotajās Valstis, Čīlē, Peru un Meksikā.

Izotopi

Dabā ir sastopami septiņi molibdēna izotopi. Visizplatītākie ir molibdēns–98 (24,39% no kopējā daudzuma), molibdēns–96 (16,67%), molibdēns–95 (15,84%) un molibdēns–92 (14,53%). Atlikušie izotopi ir molibdēns–97 (9,60%), molibdēns–94 (9,15%) un nestabilais molibdēns–100 (9,82%), kura pussabrukšanas periods ir 7,2×10¹⁸ gadi. Ir zināmi vēl 28 mākslīgi iegūti radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 83 līdz 117.

Fizikālās īpašības

Tīrā veidā molibdēns ir sudrabbalts metāls ar cietību 5,5 pēc Mosa skalas. Tā kušanas temperatūra ir 2623 °C, starp dabā sastopamiem elementiem tikai dažiem ir augstāka kušanas temperatūra. Molibdēns deg tikai temperatūrās virs 600 °C. Tam ir viens no zemākajiem termiskās izplešanās koeficientiem starp komerciāli lietotiem metāliem.

Izmantošana

Molibdēnu pamatā lieto sakausējumos ar dzelzi, lai iegūtu karstumizturīgus un nerūsējošus materiālus. Tā oksīdus un sulfīdus izmanto kā ķīmisko reakciju katalizatorus.