google/wiki40b huggingface dataset:
Armands Birkens

Dzīvesgājums

Dzimis 1954. gada 9. janvārī trimdas latviešu ģimenē. Studēja mūzikas vēsturi un dziedāšanu, izveidoja duetu ar māsu Lauru, ilgus gadus dejoja Čikāgas tautas dejas grupā "Dzelme" un dziedāja vīru korī "Daugavieši", piedalījās vairākos ASV un Kanādas latviešu dziesmusvētkos. 
1973. gadā pievienojās grupai "Čikāgas piecīši", Birkens ir sacerējis populārās dziesmas "Mūsu mīlestība", "Par mani, draudziņ, nebēdā", "Saules diena", "Roze", "Dziesma vasarai", "Līgo dziesma", "Lai visa pasaule to redz".
1989. gadā kopā ar "Čikāgas piecīšiem" uzstājās Mežaparka Lielajā estrādē, kur sapulcējās ap 100 000 klausītāju, arī pēc tam regulāri koncertēja Latvijā. 2011. gadā grupa "Čikāgas piecīši" paziņoja par aktīvās muzicēšanas pārtraukšanu. 
Birkens ir Čikāgas Latviešu biedrības priekšsēdis.
Saulespuķe (Cukulesku)

Apraksts

Glezna tapusi eļļas glezniecības tehnikā uz audekla, un tās izmēri ir 47 x 55 centimetri. Glezna glabājas Rumānijas Nacionālā Mākslas muzeja kolekcijā Bukarestē.

Analīze

"Saulespuķe" ir daļa no Jona Cukulesku devuma otrās fāzes, kas ilga no 1947. līdz 1956. gadam. Šajā periodā viņa darbus ietekmēja folklora. Dabas stihiju un autobiogrāfisku atsauču izmantošana izceļ Cukulesku darbus rumāņu mākslā starp abiem Pasaules kariem un arī pēc Otrā Pasaules kara.
Šis ir viens no raksturīgākajiem gleznotāja darbiem. Priekšplānā, kreisajā pusē atrodas koši dzeltena saulespuķe, fonā ir saulespuķu lauks un mākoņaina debess. Estētikā glezna ir tuvāka naivajai mākslai kā van Goga Saulespuķēm. Gleznā izceļas bagātīgs košo krāsu lietojums — oranža, dzeltena un sarkana.
1913. gada pasaules čempionāts cīņas sportā

1913. gada pasaules čempionāts grieķu-romiešu cīņā notika 27. un 28. jūlijā Vācijas impērijas pilsētā Breslavā.
Ford Vedette

Grūtais sākums

Tā kā Poissy rūpnīca uzreiz pēc kara nespēja turpināt spēkratu ražošanu, daudzas būtiskas detaļas tika montētas pie dažādiem apakšuzņēmējiem, kas piešķīra auto nelāgu slavu zemās kvalitātes dēļ. Sešu ražošanas gadu laikā Vedette bija pieejama vairākos virsbūves veidos, sākot no sākotnējā 4 durvju fastback (aizmugurējās durvis vērās pretēji parastajām) līdz vēlākajam 4 dirvju saloon, Sunliner 4 durvju fastback modeli, balstītu uz saloon (ar noritināmu jumtu pār visu kabīni), 2 durvju kupeju un, uz tā bāzētu, Cabriolet Décapotable (2 durvju ar atvāžamo jumtu).

Mistera Lehideux uznāciens

Jaunā kompānijas prezidenta, mistera Lehideux, vadībā Ford France atjaunoja auto 1950. gadā, un tad 1952. gadā, kad tas beidzot saņēma viena gabala priekšējo stiklu, jaunu interjeru un buferus, labākas bremzes, lielāku bagāžnieku un aizsmēķējamo. 1952. gadā Mondial de l'Automobile šovā bija redzama Vedette luksusa versija — Ford Vendôme — aprīkota ar lielāku, 3923 cm³ Mistral V8 motoru, iepriekš lietotu uz Ford France kravas automobiļiem. 1952. gadā debitēja 5 durvju, 5 sēdekļu Abeille (no franču valodas - bite)) furgons ar divdaļīgām aizmugurējām durvīm, reklamēts kā praktisks (spējīgs uzņemt 500 kg kravu) un komfortabls.

Mistera Pigozzi uznāciens

Nonākot aci pret aci ar nelāgiem pārdošanas rādītājiem, piedevām ar graujošiem streikiem Poissy ražotnē dekādes beigās, Ford vēlējās atbrīvoties no rūpnīcas tūlīt pēc kara beigām. Jauna iespēja radās 1954. gadā, kad Henri-Theodore Pigozzi, veiksmīgās franču automarkas Simca dibinātājs, meklēja jaunas ražotnes vēlmju paplašināšanai. Ford France saplūda ar Simca un Poissy ražotni un tiesībām tur ražot visus modeļus — iekļaujot jaunveidoto Vedette. Jaunais automobilis nu debitēja Francijā zem nosaukuma Simca Vedette, bet dažos veikalos tika pārdots kā Ford Vedette (iekļaujot Zviedriju, Nīderlandi un Vāciju) vismaz līdz 1956. gadam.
Javas tīģeris

Izskats

Javas tīģeris bija neliela auguma tīģeris, salīdzinot ar citām pasugām, kas dzīvo kontinentā, tomēr tas bija lielāks nekā Bali tīģeris. Atšķirībā no citiem tīģeriem, tam svītras bija garas un šauras, pēc skaita vairāk nekā joprojām mūsdienās dzīvojošam Sumatras tīģerim. Purna daļa bija šaura un gara, arī pakausis šaurs un ilkņi relatīvi gari. Balstoties uz šīm morfoloģiskajām atšķirībām, daļa zinātnieku uzskata, ka Javas tīģeris būtu jāizdala kā atsevišķa suga — Panthera sondaica —, nevis pasuga.
Kā visiem tīģeriem, tēviņi bija lielāki nekā mātītes. Tēviņa ķermeņa garums bija ap 2,48 m, svars 100—141 kg, mātītes svars 75—115 kg. Lai arī Javas tīģeris nebija tik masīvs kā, piemēram, Bengālijas tīģeris, tas spēja ar ķepu triecienu salauzt kājas gan zirgam, gan bifelim.

Ekoloģija

Javas tīģeris medīja vidēji lielus un lielus pārnadžus. Tie bija rusabriežus, bantengus un mežacūkas. Retāk par medījumu kļuva nelieli dzīvnieki, piemēram, ūdens putni un rāpuļi. Nekas nav zināms par Javas tīģera vairošanās ieradumiem vai tā mūža garumu (nebrīvi ieskaitot). Līdz 2. pasaules karam Javas tīģeri bija sastopami dažos Indonēzijas zoodārzos, bet kara laikā zoodārzi tika likvidēti. Pēc kara Javas tīģeri savvaļā bija tik maz, ka zoodārzi izvēlējās Sumatras tīģerus.

Izmiršana

19. gadsimta beigās Javas tīģeris apdzīvoja lielāko dalu Javas salas. Vietējie iedzīvotāji plēsēju uztvēra kā kaitēkli un ļaunumu. Tī'ģeris un tā medījums, lai nogalinātu tīģeri, daudzviet tika indēts, meži tika izcirsti, to vietā ierīkojot kafijas plantācijas un izzuda rusabrieži, tīģera galvenais medījums. 1940. gados tīģeris bija sastopams vairs tikai kalnu apvidū, biezos kalnu mežos. Mežu izzušana kļuva par vienu no galvenajiem iemesliem tīģera izmiršanai. 1938. gadā Javas salā meži aizņēma 23% no salas teritorijas, bet 1975. gadā meži aizņēma vairs tikai 8% teritorijas. 
1970. gados tīģeri mājoja tikai Meru Betiri nacionālā parka teritorijā, Javas visaugstākajā kalnā, apmēram 1200 m virs jūras līmeņa. Pēdējais īpatnis tika novērots 1976. gadā. Izmiršanas iemesli ir gan tīģeru neapdomīgās medības, gan mežu izciršana, tādējādi izzūdot tīģeriem piemērotai dzīves videi un tā medījumam. Arī nebrīvē nav neviena Javas tīģera.
Ik pa laikam vietējie iedzīvotāji ziņo, ka redzējuši mežā tīģeri vai tīģera ķepu nospiedumus zemē, pēdējais šāds paziņojums bijis 2010. gadā, tomēr patiesu un neapšaubāmu pierādījumu tīģera eksistencei Javas salā nav.
Cada

Ģeogrāfija

Ciemats atrodas apmēram 615 metru augstumā. Tas izvietojies 10 km attālumā no Pafas pilsētas. Kopienu veido apmēram 1000 vietējo iedzīvotāju un ārzemnieku. Uz ziemeļaustrumiem no Cadas atrodas Kallepijas (attālums 3,5 km), Letimbu (6 km) un Polemi (8 km) ciemati. Dienvidos no tās atrodas Armou ciemats (6 km). Dienvidrietumos no Cadas atrodas Tala un Agios Neophytos klosteri.

Klimats

Cadā valda vidusjūras klimats ar sausu, karstu vasaru un mēreni mitru, siltu ziemu. Vidējā temperatūra janvārī ir ap 8° C un jūnijā 20° C. Gada nokrišņu daudzums ir 610 mm.

Iedzīvotāju nodarbinātība

Līdz 20. gadsimta vidum Cadas iedzīvotāju galvenā nodarbošanās bija aitu un kazu audzēšana, kā arī lauksaimniecība (labības audzēšana). Kopš seniem laikiem šeit tikuši iekopti vīna dārzi, 1960. gados vīna dārzu kopšana kļuva par galveno nodarbošanos un galveno ienākumu avotu lielākajai sabiedrības daļai. Reģionā audzē arī labību, garšaugus, olīvas, valriekstus, mandeles, augļu kokus (ābeles, bumbieres, apelsīnu kokus), kā arī dārzeņus un pākšaugus.
Alberts Vīksne

Bērnība un jaunība

Alberts Vīksne dzimis Vīpes pagastā, pirmo izglītību viņš iegūst Daugavpils pilsētas skolā. 1915. gadā tiek iesaukts Krievijas impērijas armijā un iesūtīts uz 2. armijas korpusa 43. kājnieku divīzijas 171. Korbinas rezerves pulku Krasnoje Selo, no tā viņu nosūta uz Ziemeļfrontes praporščiku skolu Gatčinā. Mācības Vīksne beidz 1916. gada martā un nonāk 21. armijas korpusa 43. kājnieku divīzijas 174. Romenas rezerves pulku Narvā, pēc tam Rezerves latviešu strēlnieku pulku. 1917. gada februārī Vīksne nonāk 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulkā, tā sastāvā piedalās kaujās Rīgas frontē un sasniedz štābskapitāna pakāpi, atvaļināts 1917. gada decembrī.

Latvijas Brīvības cīņās

Dienestam Latvijas bruņotajos spēkos Vīksne piesakās brīvprātīgi 1919. gada 1. jūlijā un tiek iecelts par Daugavpils apriņķa komandiera vietnieku, novembrī viņu pārceļ uz 4. Valmieras kājnieku pulku, tā sastāvā piedalās Latgales atbrīvošanā. 1920. gada aprīlī Vīksni ieceļ par rotas komandieri, ar varonību viņš izceļas 8.-9. jūnijā, izlūkgājienā Baltinavas rajonā ar savu rotu straujā triecienā iegūstot divus ienaidnieka lielgabalus, par to 1922. gada apbalvots ar Lāčplēša kara ordeni.

Starpkaru periodā

Pēc Brīvības cīņu noslēguma Vīksne turpina militāro dienestu, 1925. gadā viņš absolvē virsnieku kursus un tiek nozīmēts par rotas komandieri 5. Cēsu kājnieku pulkā. 1933. gadā beidz bataljonu komandieru kursus un 1935. gada februāri tiek paaugstināts par pulkvedi-leitnantu un pārcelts uz 9. Rēzeknes kājnieku pulku kā bataljona komandieris. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 18. jūlijā Vīksni pārceļ uz štāba bataljonu.

Otrajā pasaules karā

Pēc 1943. gada 10. februāra pavēles par vienota Latviešu leģiona Vīksne brīvprātīgi piesakās dienestam un tiek iecelts par 32. grenadieru pulka I bataljona komandieri, tā sastāvā Vīksne 1943. gada decembra sākumā nonāk frontē Novosokoļņiku rajonā. I bataljonu Vīksne komandē līdz 1943. gada decembrim, atkal uzņemoties tā vadību no 1944. gada 13. aprīļa. 1944. gada 10. decembrī Vīksni ieceļ par 34. pulka komandieri, viņš pulku vada kaujās smagajās kaujās Pomerānijas līnijā, par kauju pie Immenheimas 1944. gada 25. janvārī viņu apbalvo ar I un II šķiras Dzelzs krustu. 1945. gada 7. februārī Vīksni ievaino un viņš spiests savu pulku atstāt, uzņemoties tā vadību tikai pēdējā kara posmā, no 1945. gada 1. aprīļa.

Pēckara dzīve

Pēc Vācijas kapitulācijas Vīksne nonāk Rietumu sabiedroto gūstā, vēlāk Cēdelgēmas gūstekņu nometnē. Pēc atbrīvošanas dzīvo Vācijā un pilda dienestu britu un amerikāņu militārajās palīgvienībās. Pensionējies 1964. gadā.
Pulkvežleitnants Alberts Vīksne mirst Kaizerslauternā 1976. gada 31. decembrī.
Šlokenbekas pils

Šlokenbekas viduslaiku pils (vācu: Schlokenbeck, burtiski - "Slocenes leja") atrodas Engures novada Smārdes pagasta Milzkalnē pie Slocenes upes, netālu no Tukuma pilsētas austrumu robežas. Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis.

Raksturojums

Nocietinājums celts Slocenes labajā krastā, izstiepta upes līkuma iekšpusē. Būves celtas līganā upes ielejas nogāzē - ziemeļrietumu stūris nogāzes augšdaļā atrodas 5 metrus augstāk nekā dienvidaustrumu stūris upes krastā. Patlaban muižas komplekss labi restaurēts ar viduslaiku aizsargmūri, gar kura iekšējām sienām izvietotas 19. gadsimta ēkas. Aizsargmūrī atrodama 31 šaujamlūka. Saglabājušies divi 1688. gadā celtie vārti ar piebūvētiem mansarda jumtiem.

Vēsture

Livonijas ordeņa Šlokenbekas pils dokumentos pirmo reizi minēta 1544. gadā kā nocietinājums an der beke der hörten Schloke (vācu: pie uzstādinātās Slokas lejas). Domājams, ka militāro nocietinājumu pie Rīgas - Tukuma vecā ceļa ir cēlis ordeņa fogts Verners fon Butlars pēc 1484. gada Rīgas karaspēka uzbrukuma ordeņa Tukuma pilij Livonijas pilsoņu karu laikā. 1537. gadā ordeņa mestrs Hermans fon Brigenejs Dītriham Butlaram atņēma lēņa tiesības, apvainojot viņu par savu pienākumu nepildīšanu un Sāmsalas dumpja ierosināšanu. 1544. gada 19. janvārī mestrs piešķīra agrākos Butlaru lēņus Dītriham Šenkingam, starp kuriem minēta arī Šlokenbekas muiža.
Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes nodibināšanas ordeņa lēnis 1610. gadā kļuva par Šenkingu dzimtas īpašumu. Zviedru-poļu kara laikā 1605. un 1622. gadā zviedru karaspēks izlaupīja Šlokenbekas pili un tā zaudēja savu militāro nozīmi. 1678. - 1701. gadā Šlokenbeka bija hercogistes kanclera Kristofa Putkammera īpašumā, kurš to pārbūvēja saimnieciskām vajadzībām, ziemeļu un dienvidu sienās iebūvēja vārtu torņus.
Vēlāk Šlokenbekas muiža piederēja Brigenu un Grothusu dzimtām, kuru saimniekošanas laikā 1752. gadā vārtu torņiem tika uzbūvēti mansarda jumti un vārtu portāli ieguva klasicisma stila elementus, vēlāk pie ziemeļu sienas no laukakmeņiem tika uzcelta klēts.
Pēc hercogistes pievienošanas Krievijas impērijai muiža piederēja Medemu (1818-1840) un Bulmeringu dzimtām, kas 1841.-1845. gadā pie dienvidu sienas uzcēla kungu māju. 1848.-1920. gadā muižā saimniekoja fon der Rekes dzimta, te ierīkots spirta brūzis un spirts eksportēts uz Vāciju un Angliju (līdz 15 000 spaiņu gadā). 1862. gadā pie muižas tika uzcelta skola un pagasta valdes nams, 1867. gadā dzirnavas. Pirmā pasaules kara laikā vācu armija muižā ierīkoja lazareti. Pēc Latvijas agrārās reformas 1920. gadā muiža tika piešķirta Tukuma virsmežniecībai, pirms 1926. gada Heincs Pīrangs veica viduslaiku pils uzmērīšanu. Pēc Otrā Pasaules kara 1949. gadā bijušajā muižā tika ierīkota ceļa mašīnu stacija, kas vēlāk pārveidota par ceļu būves un remonta uzņēmumu, bet kopš 1993. gada par SIA “Šlokenbeka”.
1977. gadā pēc arhitekta E.Kalniņa projekta uzsāka muižas atjaunošanu, kas šobrīd visumā pabeigta, pilī iekārtots Latvijas ceļu muzejs. 2006. gadā veikta Ziemeļu korpusa un Saimes nama rekonstrukcija par Tautas namu.
Dāvis Ikaunieks

Karjera

D. Ikaunieks karjeru sācis Liepājā, vispirms FK Liepājas Metalurgs sastāvā. Virslīgā debitēja 2012. gadā, kad aizvadīja 3 spēles. Veiksmīgākā ir bijusi 2015. gada sezona, kad FK Liepāja sastāvā kļuva par Latvijas čempionu un pats D. Ikaunieks ar gūtiem 15 vārtiem kļuva par Virslīgas rezultatīvāko spēlētāju.
2016. gada jūnijā Dāvis Ikaunieks tika izīrēts Čehijas 1. līga klubam Jihlavas "Vysočina". 2017. gada janvārī klubs izmantoja tiesības noformēt pilnu pāreju un parakstīja ar D. Ikaunieku divarpus gadu līgumu.
Pārstāvējis vairākas Latvijas jaunatnes izlases. Latvijas izlasē D. Ikaunieks debitēja 2016. gada 1. jūnijā Baltijas kausa spēlē pret Lietuvu, kad 65. minūtē nomainīja savu brāli Jāni. Pirmos vārtus izlases sastāvā viņš guva 2. septembrī pārbaudes spēlē pret Luksemburgu.
Arī viņa brālis Jānis ir futbolists. 
2018. gada 19. decembrī atzīts par Latvijas gada futbolistu, pārtraucot Andra Vaņina trīs gadu dominanci.
Viļānu Sporta skola

Vēsture

Viļānu novada pašvaldības Sporta skola dibināta 2013. gadā un darbību uzsāka 2013. gada 1. martā. Līdz tam Viļānu novada jaunie sportisti profesionālās ievirzes sporta izglītības programmas realizēja Rēzeknes novada sporta skolas ietvaros.

Tradīcijas

Par tradicionāliem ir kļuvuši Viļānu novada vasaras sporta svētki, "Sporta skolas laureāts", volejbola un basketbola turnīri, kā arī sacensības šautriņu mešanā, novusā, galda tenisā, šahā, skrējiens, kas veltīts trenera Aivara Stroda piemiņai u.c. sacensības.
Egons Līvs

Dzīves gājums

Dzimis dzelzceļnieka ģimenē Jelgavā. 1940. — 1942. gadā mācījies Liepājas vakara tehnikumā un strādājis dzelzceļa darbnīcās. No 1942. līdz 1945. gadam dienējis Latviešu leģionā. No 1945. līdz 1950. gadam atradās izsūtījumā Baltijas—Baltās jūras kanāla celtniecībā un Sarkanās armijas dienestā. No 1950. līdz 1964. gadam strādā Liepājas zvejas ostā par kuģu mehāniķi un dispečeru.
No 1965. līdz 1969. gadam laikraksta «Cīņa» speciālkorespondents Liepājā, rakstījis reportāžas par zvejniekiem. No 1969. līdz 1973. gadam strādā par Rīgas kinostudijas scenāriju redakcijas redaktoru, no 1973. līdz 1974. gadam — Rakstnieku savienības prozas konsultants.

Radošā darbība

Pirmā publikācija ir stāsts «Cīruļu putenī» 1959. gadā Liepājas laikrakstā «Komunists». Sarakstījis piecus stāstu krājumus, romānu Velnakaula dvīņi, kā arī deviņus kinoscenārijus. Rakstnieku savienības biedrs kopš 1963. gada.
Tangenss

Par leņķa A tangensu sauc taisnleņķa trijstūra pretkatetes a attiecību pret piekateti b.
Īrijas eiro monētas

Īrijas eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevusi Īrija.

2 eiro apgrozības piemiņas monētas

Īrija līdz šim ir izdevusi tikai trīs Eiropas ekonomiskajai vienotībai veltītas monētas, kuras izdeva visas eirozonas valstis kopā, kā arī zelta un sudraba piemiņas monētas, kas nav paredzētas apgrozībai.
Jūrascūciņas

Izskats un ieradumi

Jūrascūciņas savvaļā ir sastopamas tikai Dienvidamerikā: Kolumbijā, Venecuēlā, Bolīvijā, Brazīlijā un Argentīnā. Tās var sastapt klinšainos apvidos, savannā, teritorijās, kas pieguļ mežiem, kā arī purvos. Tās dzīvo baros, kas sastāv no apmēram 10 indivīdiem, bars rok kopīgu alu sistēmu vai arī tiek ieņemta citu dzīvnieku izrakta ala. 
Jūrascūciņas parasti ir nakts dzīvnieki. Tās ir izteikti veģetārieši. Savvaļā jūrascūciņas pārojas visu gadu. Parasti mazuļi dzimst divas reizes gadā, metienā ir apmēram 1 - 4 mazuļi. Pieaugušas jūrascūciņas var sasniegt 700 g svaru. Salīdzinot ar ierastajām mājas jūrascūciņām, savvaļas jūrascūciņas ir daudz veiklākas, un to kažoku spalvas ir taisnas un vidēji garas. Kažoka krāsa ir brūna vai pelēka.

Vēsture

Angļu un holandiešu jūrnieki ieveda jūrascūciņas Eiropā 16. gadsimta sākumā, drīz pēc Amerikas atklāšanas. Varbūt tādēļ to nosaukumā parādās vārds "jūra", jo tās nāk no aizjūras. Nav zināms, kā jūrascūciņas kļuva par "cūciņām". Viena no versijām vēsta, ka šis nosaukums jūrascūciņām radies tādēļ, ka tās izdod cūkām līdzīgas skaņas. Citā versijā tādēļ, ka to izskats ir līdzīgs lielajām cūkām.
Arī citās valodās nosaukumos tiek izmantots "cūkas" vārds. Piemēram, angliski "jūrascūciņa" ir guinea pig (Gvinejas cūka — iespējams, tādēļ, ka no Latīņamerikas uz Eiropu atbraukušie jūrnieki tās tirgoja par vienu gineju, bet varbūt tādēļ, ka no Dienvidamerikas uz Eiropu kuģi parasti devās caur Gvineju Āfrikā). Vāciski to sauc Meerschweinchen (mazā jūras cūka), Zviedrijā to sauc marsvin (latīņu valodā mare ir jūra un zviedru valodā svin ir cūka).
16. augusts

16. augusts ir gada 228. diena (229. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 137 dienas.
Anta Rugāte

Biogrāfija

A. Rugāte ir beigusi Rīgas 6. vidusskolu, studējusi Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijas teātra fakultātē aktieru nodaļā (1965-1969), tad beigusi Latvijas Valsts universitātes (LVU) Svešvalodu fakultātes franču valodas nodaļu (1975). Pasniedzējas sertifikāciju Publiskajā runā ieguvusi 80. gadu sākumā Starptautiskajā Radio un televīzijas institūtā Maskavā. Pazīstama kā Latvijas Televīzijas žurnāliste un diktore (no 1973. līdz 1993. gadam) un diktore un ārštata žurnāliste arī Latvijas radio (no 1966. līdz 1974. gadam). LVU pasniedzēja Žurnālistikas fakultātē 80.-90. gados. Atmodas laikā bija ne vien populāra žurnāliste, bet arī aktīvi iesaistījās dažādos Latgales kultūras un sabiedriskajos procesos.
Izglītību papildinājusi pēc iesaistīšanās politikā - ieguvusi bakalaura un maģistra grādu valsts tiesību zinātnē Policijas akadēmijā (1998-2004).

Politiskā darbība

A. Rugāte ir bijusi Latvijas Tautas frontes biedre, īpaši aktīvi politikā iesaistījās pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas. 1993. gadā viņa iestājās Kristīgo demokrātu savienībā (KDS) un no tās tika ievēlēta 5. Saeimā. A. Rugāte tika ievēlēta arī 6. Saeimā no apvienības, ko KDS veidoja kopā ar Latvijas Zemnieku savienību un Latgales Demokrātisko partiju. Bijusi Kultūras ministrijas parlamentārā sekretāre (1995-1997).
1998. gadā iestājās Tautas partijā un tika ievēlēta 7. Saeimā, tāpat vēlētāju atsaucību guva un iekļuva arī 8. Saeimā un 9. Saeimā, tādējādi A. Rugāte ir viena no nedaudzajiem Latvijas politiķiem, kas ir bijusi piecu Saeimu deputāte. Visos sasaukumos vadījusi kādu Saeimas komisiju.
No 1996. līdz 2010. strādāja Latvijas delegācijas sastāvā Eiropas Padomē Strasbūrā. Eiropas Parlamentā 2002. gada 18. novembrī A. Rugātei Saeima uzticēja pārstāvēt Latvijas valsti un parlamentu, pirmo reizi uzrunājot parlamenta deputātus latviski. A. Rugāte 2004. un  2009. gadā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās. 2009. gadā A. Rugāte neguva pietiekošu deputātu atbalstu, kandidējot uz Saeimas priekšsēdētāja biedra amatu pēc tam, kad Vineta Muižniece atstāja šo amatu.
Aleksandrijas bibliotēka

Aleksandrijas bibliotēka bija viena no lielākajām un nozīmīgākajam bibliotēkām senajos laikos. Tā atradās Aleksandrijā, Ēģiptē. Bibliotēka uzplauka Ptolemaju dinastijas laikā, šis bija zināšanu centrs no bibliotēkas dibināšanas brīža 3. gadsimtā p.m.ē. līdz pat romiešu veiktajai Ēģiptes iekarošanai 30. gadā p.m.ē. Nav precīzi zināms, cik daudz darbu atradās bibliotēkā.
Iecere par Aleksandrijas bibliotēku un tās atvēršana notika vai nu Ptolemaja I (323.—283. gads p.m.ē.), vai arī viņa dēla Ptolemaja II (283.—246. gads p.m.ē.) valdīšanas laikā. Aleksandrijas bibliotēka tika iznīcināta 7.—8. gadsimtā m.ē.
Nikolajs Judeņičs

Krievijas impērijas armijā

Dzimis Maskavā. 1881. gadā pabeidza Aleksandrovskas kara skolu. 1887. gadā pabeidza Ģenerālštāba akadēmiju. Piedalījies Krievijas—Japānas karā (1904 — 1905), kur komandēja pulku. No Pirmā pasaules kara sākuma bija Kaukāza armijas štāba priekšnieks. No 1915. gada janvāra komandēja šo divīziju. Viņš karoja pret Osmaņu impērijas armiju.

Krievijas pilsoņu karš

Pēc Februāra revolūcijas Krievijā (1917) kļuva par Kaukāza frontes komandieri, bet jau maijā viņš tika atcelts no šī amata un atvaļinājās. Atbalstīja Korņilova sacelšanos pret boļševikiem. 1918. gadā pārcēlās uz Somiju, kur kļuva par Rietumkrievijas armijas veidotāju un vadītāju. 1919. gadā ar Karla Menerheima piekrišanu uzsāka veidot militārās vienības, lai cīnītos pret boļševikiem. Šai pašā gadā pārcēlās ar saviem spēkiem uz Igauniju. Ļoti aktīvi sadarbojās ar Antanti un jo īpaši ar Lielbritāniju. Aktīvi veica politisko darbību, lai izveidotu varas orgānus atbrīvotājām teritorijām. Vadīja Ziemeļrietumu armiju, kas sākotnēji palīdzēja igauņiem atbrīvot Igauniju, bet pēc tam veica aktīvu karadarbību jau Krievijas teritorijā, kur veica iebrukumu ar mērķi iegūt Petrogradu. Šīs viņa ieceres neizdevās un Petrogradas pievārtē viņš cieta smagu sakāvi, kur svarīga loma no pretinieku puses bija latviešu strēlniekiem.

Emigrācija

1920. gada 22. janvārī izsludināja Ziemeļrietumu armijas demobilizāciju. 28. janvārī viņu arestēja Igaunijas varas iestādes, tomēr pēc tam viņu atbrīvoja pēc Antantes lūguma. Drīz pēc tam emigrēja uz Lielbritāniju, bet vēlāk pārcēlās uz Franciju, kur aktīvi iesaistījās krievu trimdas organizācijās un to darbībā. 1933. gadā mira netālu no Nicas.
Pēteris Tabūns

Izglītība un privātā dzīve

Pēteris Tabūns ir dzimis 1937. gada 20. janvārī Ludzas apriņķī. 1957. gadā absolvējis Rēzeknes vidusskolu, 1961. gadā — Latvijas Valsts Fiziskās kultūras institūtu fiziskās kultūras un sporta pasniedzēja specialitātē, bet 1970. gadā — Latvijas Valsts universitāti žurnālista specialitātē. Šķīries.

Politiskā karjera

1988. gadā Tabūns iestājās Latvijas Tautas frontē un Latvijas Nacionālajā Neatkarības kustībā. Kā LNNK biedrs 1993. gadā ievēlēts 5. Saeimā. Bijis Pieprasîjumu komisija, kā arī Vides un sabiedrisko lietu komisijas biedrs. 1995. gadā no LNNK un LZP apvienotā saraksta ievēlēts 6. Saeimā. Kopā ar pārējiem LNNK deputātiem 1997. gada maijā izstājies no LNNK/LZP apvienotās frakcijas, bet jūnijā — piedalījies "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" Saeimas frakcijas dibināšanā, kļuvis par tās priekšsēdētāja biedru. Bijis arī Izglītības, kultūras un zinātnes komisijas, kā arī Pieprasījumu komisijas biedrs.
1998. gadā ievēlēts 7. Saeimā nu jau kā apvienotās partijas TB/LNNK biedrs. Arī šajā sasaukumā bijis frakcijas priekšsēdētāja vietnieks. Tāpat bijis divu komisiju — Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu, kā arī Pieprasījumu — sekretārs. 2002. gadā ievēlēts 8. Saeimā. Bijis Izglītības, kultūras un zinātnes komisijas, kā arī Pieprasījumu komisijas biedrs. 2006. gadā ievēlēts 9. Saeimā. Bijis Izglītības, kultūras un zinātnes komisijas biedrs, kā arī Pilsonības likuma izpildes komisijas priekšsēdētājs. 2010. gadā, kad no TB/LNNK frakcijas izstājās Imants Kalniņš un tajā palika tikai 4 deputāti, Tabūns kopā ar saviem partijas biedriem izveidoja vienotu VL-TB/LNNK frakciju.

Pēc zaudējuma vēlēšanās

2010. gadā piedalījies 10. Saeimas vēlēšanās no Latgales saraksta kā pirmais numurs. Tabūns Saeimā netika ievēlēts. Žurnālistiem viņš solīja "atpūsties un rakstīt grāmatas par Latvijas bēdīgo situāciju". 2018.gadā sarakstījis grāmatu "Latvijas dzīvības stratēģija".
Uldevene

Personvārds

Personvārda "Uldevene" nozīme varētu būt vai nu “liela auguma cilvēks”, vai “ilgdzīvotājs” (Alvre 1984). Rainis par "tautas dziesmu piecos cēlienos" dēvētajā lugā "Pūt, vējiņi!" (1905) par Uldi nosaucis bagātu Vidzemes puses precinieku, kas pāri Daugavai ieradies Kurzemes puses sētā. Kopš tā laika Uldis ir viens no populārākajiem latviešu personvārdiem.