google/wiki40b huggingface dataset:
Latviešu literārā biedrība

Latviešu literārā biedrība (vācu: Lettisch-literärische Gesellschaft) arī Latviešu draugu biedrība sākotnēji bija vācbaltiešu mācītāju 1824. gadā dibināta sabiedriska organizācija latviešu valodas, folkloras un kultūras izpētei un popularizēšanai. Vēlāk biedrībā iestājās arī daudzi latviešu sabiedriskie darbinieki un valodnieki, piemēram, Krišjānis Barons, Juris Bārs, Ludis Bērziņš, Jānis Čakste, Jānis Endzelīns, Jēkabs Lautenbahs, Ansis Līventāls, Āronu Matīss, Kārlis Mīlenbahs, Juris Neikens, Jēkabs Osis.

Biedrības dibināšana

Biedrību apgaismības ideju izplatīšanai Vidzemē un ar nolūku veicināt latviešu valodas mācīšanos vācbaltiešu vidē sava mūža nogalē ierosinājis izveidot tiesnesis Baltazars fon Bergmanis (1736—1789). Viņa idejas turpināja viņa brālis mācītājs Liborijs fon Bergmanis (1754—1823), kas nodibināja "Pilsoņu literāri praktisko biedrību" (Literärisch-Praktische Bürgerverbindung). Viens no "Latviešu literārās biedrības" idejas autoriem bija Mālpils draudzes mācītājs Johans Gotfrīds Ageluts (1763—1848), kas kopā ar 12 Vidzemes un 2 Kurzemes un Zemgales mācītājiem 1824. gadā parakstīja biedrības statūtus. Dibinātāju vidū bija arī Suntažu draudzes mācītājs Johans Teodors Bērents (1784—1866), Ikšķiles draudzes mācītājs Kristiāns Vilhelms Brokhūzens (1768—1842), Nītaures draudzes mācītājs Gustavs Reinholds fon Klots (1780-1855), Lielvārdes draudzes mācītājs Dionīsijs Gotfrīds Krons (1777—1838), Biržu un Salas draudzes mācītājs Jākobs Florentīns Lundbergs (1782—1858), Liezēres draudzes mācītājs Johans Lēberehts Ēregots Punšels (1778—1849), bīskaps Kārlis Kristiāns Ulmanis (1793—1871), Lestenes draudzes mācītājs Kārlis Frīdrihs Vatsons (1777—1826) un Vidzemes superintendents Kārlis Gotlobs Zontāgs (1765—1827).

Biedrības rakstu krājums

No 1828. gada Latviešu literārā biedrība izdeva savus rakstu krājumus, tā sauktās "Magazīnas" (Magazin, herausgegeben von der Lettisch - Literärischen Gesellschaft). Līdz 1905. gadam bija iznākuši 20 sējumi Magazīnu, katrā parasti pa trim burtnīcām (gabaliem).

Biedrības dalībnieku saraksts 1901. gadā

Biedrības locekļu vārdi uzskaitīti vācu valodā, atbilstoši tā laika sarakstiem:
Meklētājoptimizācija

Meklētājoptimizācija, saīsinājumā SEO (angļu: Search engine optimization), ir tīmekļa vietņu optimizēšana interneta meklēšanas dzinēju vajadzībām. Tas ir pasākumu kopums, kas ļauj uzlabot konkrētas mājas lapas pozīcijas meklēšanas rezultātos pēc izvēlētiem atslēgas vārdiem. Parasti, izmantojot meklētājprogrammas, rezultāti pēc atslēgas vārdiem parādās secībā, sākot ar to, ko visvairāk apmeklē citi interneta lietotāji. Protams, meklēšanas rezultāti var būt atkarīgi arī no citiem faktoriem, piemēram, no tā vai tiek meklēta informācija lokālā līmenī, vai arī no tā, kādā valodā tiek meklēta informācija un tā tālāk. Populārās meklētājprogrammas Google veiktos meklēšanas rezultātus ietekmē vairāk kā 200 faktori. Meklētāoptimizācija ļoti bieži tiek veikta ar tiem faktoriem, kas rada vislielāko ietekmi uz šiem rezultātiem. Tomēr precīzi noteikt to, ka meklēšanas rezultāti tiek sastādīti nav zināms. Meklētājoptimizācija var nodrošināt to, ka atsevišķas mājaslapas ieņem kādu no pirmajām pozīcijām meklētājprogrammu rezultātos.
Parastais zilenītis

Izskats

Parastais zilenītis ir neliels dienas tauriņš, kuram raksturīgs dzimumu dimorfisms. Spārnu plētums 25—40 mm. Tēviņu var noteikt samērā viegli arī pēc spārnu virspuses. Tā vienmēr ir zaigojoši koši zila, gar malām šaura, melna līnija, bet pati maliņa balta. Mātītes spārnu virspuse ir brūna ar zilganu tonējumu virzienā uz ķermeni, gar malām oranžu raibumu rinda. Dažreiz (īpaši tas raksturīgs Īrijā un Skotijā) spārni ir viscaur zilgani zaigojoši, bet tiem vienmēr ir redzama oranžo raibumu rinda. Sugu visvieglāk var noteikt, apskatot spārnu apakšpusi. No apakšas spārni ir pelēkbrūni, tēviņiem tie ir pelēcīgāki, mātītēm brūnāki. Pie spārnu pamatnes tēviņam ir zilgans tonējums, mātītēm zaļgans. Abiem dzimumiem gar aizmugurējo spārnu malu ir oranžu raibumu rinda. Oranžie raibumi turpinās arī uz priekšējiem spārniem. Tie bieži uz priekšspārniem mēdz būt mazāk koši, īpaši tēviņiem, vai arī raibumi uz priekšspārniem nav vispār. Aizmugurējo spārnu vidusdaļā ir 12 melni raibumi, kas veido diezgan precīzu burta D formu un starp melno un oranžo punktu rindu vidusdaļā redzams neregulāras formas balts laukumiņš. Uz priekšējiem spārniem redzami 9 melnie punkti. Visiem melnajiem punktiem apkārt ir balta, šaura maliņa.  Priekšspārniem centrā divi melni raibumi, aizmugurējiem viens. Citiem zilenīšiem, kuriem arī ir baltais spārna laukumiņš, melno punktu loks nav tik regulārs (raibumi vairāk izsvaidīti), kā arī priekšspārnam zem melno punktu loka būs tikai viens melns punkts.

Ekoloģija

Parastais zilenītis novērojams pļavās, piekrastes kāpās, upju krastos, sausos, skrajos priežu mežos, mežmalās, tīreļos, ceļmalās, dzelzceļmalās un dārzos. Tas sastopams līdz 2800 metriem virs jūras līmeņa. Pieaugušie īpatņi ir augu apputeksnētāji un barojas ar ziedu nektāru. Iecienīti ir ragainie vanagnadziņi, gundegas, pīpenes, apiņu lucernas, lauka āboliņš un citi ziedi. Nakti tauriņi pavada uz ziediem, zāļu stiebru galotnēm, bieži grupās līdz 4—5 indivīdiem.
Atkarībā no izplatības reģiona parastajam zilenītim vasaras laikā var izaugt 1—3 jaunās paaudzes. Mātīte olas pa vienai dēj uz ragainā vanagnadziņa (Lotus corniculatus), ložņu blaktenes (Ononis repens), apiņu lucernas (Medicago lupulina) un citiem pākšaugiem. Apmēram pēc nedēļas izšķiļas kāpuri, kas ir gaiši zaļi un tāpat kā pieaugušie īpatņi aktīvi diennakts gaišajā laikā. Kā lielāko daļu zeltainīšu dzimtas sugu arī parasto zilenīti mēdz apkalpot skudras, jo kāpurs izdala saldu sekrētu. Skudras aizsargā kāpuru pret citiem plēsīgiem kukaiņiem. Pārziemo daļēji attīstījušies kāpuri, agri pavasarī tie pabeidz attīstīties, izaugot līdz 13 mm, un uz zemes iekūņojas. Skudras ļoti ātri atrod jauno kūniņu un to nosedz ar zemi vai meža kritalām, ļoti bieži ienes savos pūžņos. Tauriņš kūniņā attīstās 2 nedēļu laikā.
Minūte

Minūte (vācu: Minute, cēlies no latīņu: minutus — ‘sīks, mazs’), saīsinājums — min (arī min.), ir laika vai leņķa mērvienība.
Kā laika mērvienība minūte atbilst ¹⁄₆₀ daļai stundas vai 60 sekundēm. Kā plaknes leņķa mērvienība tā atbilst ¹⁄₆₀ daļai leņķa grāda. Kā loka garuma mērvienība tā atbilst ¹⁄₆₀ daļai loka grāda vai ¹⁄₃₆₀ daļai riņķa. Ja minūte tiek lietota kā leņķa mērvienība, tās apzīmējums ir prim simbols, kas tiek lietots aiz skaitļa, piemēram, 5′ nozīmē ‘piecas minūtes’.
Minūte nav Starptautiskās mērvienību sistēmas mērvienība ne kā laika, ne kā leņķa mērvienība, tā tiek klasificēta kā ārpus SI mērvienība, kas ir pieņemta lietošanai kopā ar SI mērvienībām.
Frīdrihs Vilhelms Boks

Militārā karjera

1914. gadā 2. augustā ticis iesaukts armijā, artilērijas vienībā. 1918. gada februārī paaugstināts par leitnantu. Apbalvots ar Dzelzs krusta 2. šķiru. 1919. gadā dienējis brīvkorpusā Baltijas valstīs.

Starpkaru posms

1922. gada 15. novembrī iestājies šulcpolicijā. 1933. gada 1. maijā iestājies NSDAP (Nr. 2223186) un gada beigās ieguvis policijas kapteiņa pakāpi.

Otrais pasaules karš

1939. gada decembrī nozīmēts par 3. policijas bataljona komandieri okupētajā Polijas teritorijā. Piedalījies soda operācijās pret Polijas iedzīvotājiem.
1940. gada maijā pārcelts uz SS karaspēku un nozīmēts par 4. SS policijas divīzijas 2. artilērijas pulka diviziona komandieri. 1943. gada 23. augustā apbalvots ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu. 1943. gada 20. oktobrī iecelts par savas divīzijas komandieri, vienlaikus komandējis arī divīzijas kaujas grupu. No 1944. gada 15. marta līdz 1944. gada 13. aprīlim komandējis 19. ieroču SS grenadieru divīziju. Maijā pildījis 4. SS policijas divīzijas komandiera pienākumus.
1944. gada 1. jūnijā nozīmēts par 2. SS tanku korpusa artilērijas komandieri, kur šo pienākumu veicis līdz kara beigām, neskaitot laika posmu no 1944. gada 31. jūlija līdz 1944. gada 29. augustam, kad vadījis 9. SS divīziju "Hohenstaufen".
1944. gada 2. septembrī apbalvots ar Ozollapām pie Dzelzs krusta Bruņinieka krusta.
B'nai B'rith

B’nai B’rith, arī Benē Berith pirmskara Latvijā (ivritā: בני ברית, „Derības dēlu savienība“) ir starptautiska ebreju organizācija ar humanitāriem un labdarības mērķiem aptuveni 58 pasaules valstīs. B’nai B’rith Europe sastāvā ir ap 7000 dalībnieku, tās ložas ir 28 Eiropas valstīs, arī Latvijas Republikā. Struktūras un principu ziņā radniecīga brīvmūrnieku ložām, kaut arī nav nekādas organizatoriskas saistības starp šīm kustībām. Organizācijas simbols ir menora (septiņzaru svēčturis). Publicē mēnešrakstu B’nai B’rith International Jewish Monthly. Vašingtonā organizācija uztur Ebreju vēstures muzeju B’nai B’rith Klutznick National Jewish Museum.
Latvijas Universitātes Klīniskās un profilaktiskās medicīnas institūts

Vēsture

LU Klīniskās un profilaktiskās medicīnas institūtu 2016. gada novembrī izveidoja Latvijas Universitāte sadarbībā ar Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcu (RAKUS). Institūta Zinātniskajā padomē no LU ievēlēti seši zinātnieki, RAKUS valde darbam Zinātniskajā padomē deleģēja četrus institūta pētniecības jomu ekspertus.
Algonkinu valodas

Izplatība

Mikmaku (ap 9000 runātāju), malesītu-pasamakodu (ap 1000), austrumabenaku, rietumabenaku, etčeminu, masačūsetsu, pekotu, mahikāņu, delavaru, nantikoku, pouhatanu u.c. valodas, kopskaitā ap 20, pieder pie austrumu grupas. Visas šīs valodas bija izplatītas gar Atlantijas okeāna piekrasti. Tāpēc tās ļoti agri saskārās ar eiropiešu kolonizāciju un, izņemot pirmās divas, mūsdienās ir gandrīz izmirušas.
Pie centrālās grupas pieskaitāmas aptuveni 7 valodas, kuras bija izplatītas uz dienvidiem, ziemeļiem un rietumiem no Lieliem ezeriem. Krī (100 000 runātāju) un odžibvu (55 000) ir vienas no izplatītākajām Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju valodām. Dažkārt daudzos šo valodu dialektus (algonkinu, otavu, naskapu u. c.) uzskata par atsevišķām valodām. Pārējās šī reģiona valodas ir šoinu (250-500 runātāju), meskvaku-sauku-kikapu (no 1700-5000), maiamu-ilinoisu (izmirusi), potavatomu (daži simti runātāju), menominu (daži desmiti).
Līdzenumu jeb rietumu grupas algonkinu valodas, kopskaitā trīs, bija izplatītas Lielajos līdzenumos,- siksiku jeb blekfūtu (5000-8000 runātāju), šaijenu (ap 2500), arapahu-atsinu (ap 1400).
Dažkārt algonkinu grupai pieskaita ap 1829. g. izmirušo beotuku valodu, kurā runāja Ņūfaundlendas indiāņi. Taču nav nekādu pierādījumu kas to apstiprinātu vai noliegtu, un šāds pieņēmums balstās vienīgi uz ģeogrāfisko tuvumu. Ļoti trūcīgas liecības saglabājušās par etčeminu valodu, un nav zināma angliski runājošo lumbī indiāņu sākotnējā valoda.

Aizgūtie vārdi

Algonkinu tautas vienas no pirmajām Ziemeļamerikā saskārās ar eiropiešu kolonizatoriem, galvenokārt angliski runājošiem. Ciešo kontaktu rezultātā lielu skaitu aizguvumu pārņēma angļu valoda, no kuras tie vēlāk ienāca arī citu tautu valodās. Algonkinu izcelsme ir daudziem apdzīvoto vietu un municipalitāšu nosaukumiem, ieskaitot Čikāgu, Manhetenu un Kanādas galvaspilsētu Otavu. Pat vairākiemvSavienoto Valstu austrumu štatiem (Masačūsetsas, Konektikutas, Mičiganas, Misisipi, Viskonsinas) un Kanādas provincēm Kvebekai un Manitobai nosaukumi ir algonkinu cilmes.
Algonkinu vārdi saglabājušies ne mazums hidronīmos, piemēram, Misisipi, Mičiganas ezers, Potomakas upe, Rapahanokas upe, Čezapīka līcis u.c.
Vairāku Amerikas pamatiedzīvotāju tautu nosaukumi plašāk pazīstami pēc to algonkinu eksonīma, nevis pašnosaukuma. Šie eksonīmi sastopami arī latviešu valodas tulkojumos - eskimoss (skatīt zemāk), vinebagi (iespējams, no potavatomu winpyéko, "netīro ūdeņu ļaudis"), siu (saīsināts no otavu naadowesiwag), čipevani (no krī čīpwayān, "(tie, kam ir) saindētas ādas").
Retroperitoneālā telpa

Retroperitoneālā telpa (lat. spatium retroperitoneale) ir anatomiska telpa vēdera dobumā, kas ir nodalīta ar vēderplēves aizmugurējo daļu un vēdera dobuma izklājumu (fascia endoabdominalis). Tā stiepjas no diafragmas līdz mazajam iegurnim.
Vircavas pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Eleja, Liepars, Oglaine, Rēda, Sesava, Upele, Vircava.

Vēsture

Mūsdienu Vircavas pagastā atradās Jostana muiža (Jostan), Kulpju muiža (Kulpenhof), Kroņvircavas muiža (Krons-Würzau, Vircava), Ķiles muiža (Killhof), Lauku muiža (Feldhof), Mazā Lauku muiža (Klein-Feldhof, Mazlauki), Mazskursteņu muiža (Klein-Schorstädt), Oglienes muiža (Oglai, Oglaine).
1935. gadā Vircavas pagasta (līdz 1925. gadam Kroņa Vircavas pagasts) platība bija 99,7 km². 1949. gadā pagastā izveidoja Vircavas un Sprīdīšu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Vircavas ciemam pievienoja Sprīdīšu ciemu, 1966. gadā - Lielvircavas ciemu, bet daļu Vircavas ciema pievienoja Jaunsvirlaukas ciemam. 1974. gadā ciemam pievieno daļas no Platones un Jaunsvirlaukas ciemiem, bet daļu Vircavas ciema - Platones ciemam. 1977. un 1979. gadā ciemā iekļauj daļas no Vecsvirlaukas ciema. 1987. gadā daļu Vircavas ciema pievieno Jaunsvirlaukas ciemam. 1990. gadā ciemu pārdēvē par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvu teritoriju iekļauj Jelgavas novadā.

Apdzīvotās vietas

Apdzīvotās vietas: Āriņi, Erverti, Mazlauki, Oglaine, Reikuļi, Roķi, Šķīras, Vircava.
Jersikas miera līgums

Jersikas miera līgums bija 1212. gadā noslēgts līgums, ar kuru Polocka atteicās no savām meslu kunga tiesībām uz Daugavas līvu zemi. Līgumu Jersikā parakstīja Polockas kņazs Vladimirs Vseslavičs un Livonijas bīskaps Alberts fon Bukshēvdens. Sarunās piedalījās kristītie līvi un letgaļi, kā arī no Pleskavas padzītais kņazs Vladimirs Mstislavičs, kurš uz laiku bija kļuvis par fogtu Idumejas zemē un dažās Tālavas zemēs.

Polockas kņaza piekāpšanās cēloņi

Polockiešu piekāpšanās acīmredzot izskaidrojama ar to, ka arvien pieaugošā vācu bruņotā spēka priekšā kņazs Vladimirs Vseslavičs, tirgotāju ietekmēts, izšķīrās par brīva Daugavas ceļa atvēršanu vāciešiem, par to zaudēdams savu meslu kunga stāvokli Daugavas lejtecē . Saskaņā ar literatūras datiem, kņaza Vladimira atteikšanos no lībiešu mesliem kompensēja savienība ar Rīgu pret lietuviešiem . Rīgas bīskaps Alberts pārņēma Daugavas ceļa aizsargāšanu, kurā Polocka bija ieinteresēta tādā pašā mērā kā Rīga. Tomēr Rīgas un Polockas savienībai nebija ilgs mūžs, un jau 1216.gadā kņazs Vladimirs savienībā ar lietuviešiem devās karagājienā pret Rīgu, kas izjuka viņa pēkšņās nāves dēļ.
Purims

Purims (ivritā:פורים "lozes") ir ebreju svētki, kas piemin ebreju izglābšanos no iznīcināšanas Persijas impērijas laikos. Svētku nosaukums cēlies no tā, ka Hamans lozēja, lai noteiktu labāko dienu, kad iznīcināt ebrejus. Svētki tiek svinēti katru gadu ebreju mēneša Adara 14. datumā ar publisku Esteres grāmatas lasīšanu, dāvanu pasniegšanu, ziedojumiem trūcīgajiem un svētku mielastu, kā arī jautru karnevālu un alkohola lietošanu. Šīs svinēšanas paražas jau norādītas Esteres grāmatā .
Ebreji, kas bija izsūtīti Babilonijas trimdā, nokļuva Persijas impērijas kontrolē pēc tam, kad tā iekaroja Babiloniju. Kā aprakstīts Esteres grāmatā, Hamans, impērijas vezīrs, apvainojās uz karalienes Esteres patēvu Mordehaju par necieņas izrādīšanu, un nolēma iznīcināt visus impērijas teritorijā dzīvojošos ebrejus. Estere, kas kļūstot par valdnieka sievu, bija slēpusi to, ka ir ebrejiete, Mordehaja mudināta aizstāvēja ebrejus. Rezultātā Hamans ar saviem dēliem tika sodīts ar nāvi, bet Mordehajs iecelts par jauno vezīru.
2010. gadā Purims sākas 27. februāra vakarā. 
2011. gadā Purims sākas 17. februāra vakarā.
Salātiņš

Sižets

Stāsts par vidusskolniekiem, kurus pārsteidz vētra, viņiem pastaigājoties pa Liepājas molu.
Simpsonu filma

Sižets

Green Day sniedz koncertu Springfīldā, pēc kura tie noslīkst Springfīldas ezerā, kura piesārņotais ūdens ir saēdis baržu, uz kuras grupa uzstājās. Viņu bērēs mācītājs Lavdžojs lūdz iedzīvotājus sadzirdēt Dieva balsi, un Eibs Simsons pēkšņi redz vīziju par šausmīgiem notikumiem, kas piemeklēs pilsētu, bet tikai Mārdža to uztver nopietni. Līza Simpsone cenšas pārliecināt Springfīldas iedzīvotājus, ka ezeru nepieciešams iztīrīt un, apstaigājot pilsētnieku mājas, satiek Kolinu, puisi no Īrijas, kuru arī uztrauc apkārtējās vides stāvoklis. Līza pamana, ka viņiem ir daudz kas kopīgs un uzreiz iemīlas jaunajā paziņā. Kopā viņi rātsnamā organizē prezentāciju, kur viņiem izdodas pārliecināt mēru aizliegt atkritumu izgāšanu ezerā.
Bārts, saderot ar Homēru, brauc ar skrituļdēli no mājām līdz Krastija Burgeram kails, par ko tiek arestēts. Viņš lūdz tēvu atzīt policijai, ka tā bijusi viņa ideja, bet Homērs visu vainu noveļ uz dēlu. Krastija ēstuvē Homērs ierauga sivēnu pavāra cepurē, paņem viņu uz mājām un rūpējas par to, bet Bārts viļas savā tēvā.
Homērs pagalmā uzbūvē tvertni cūku mēsliem, kas ātri vien tiek piepildīta, un Mārdža pieprasa, lai Homērs atbrīvotos no tvertnes. Homērs to iemet ezerā, kā dēļ notiek ekoloģiskā katastrofa un Vides Aizsardzības komiteja (VĀK, angļu: EPA) ar ASV prezidenta Arnolda Švarcenegera atbalstu pārsedz Springfīldu ar milzīgu kupolu. Pilsētnieki vēlas sodīt vainīgos, bet Simpsoniem izdodas aizmukt no kupola uz Aļasku. VĀK nolemj uzspridzināt Springfīldu, un Simpsoni atgriežas dzimtajā pilsētā, lai to nepieļautu.
Johans Rīvijs (mācītājs)

Dzīvesgājums

Rīvija dzimšanas gads un vieta nav zināmi, bet saglabājusies kvīts, kuru viņš parakstījis kā Johans Rīvijs no Reklinghauzenes, Svētā Jēkaba baznīcnieks (lejasvācu: Johann Rivius de Recklinghausen, kerckendener to sunte Jacob). Domājams, ka jaunībā iespaidojies no Lutera mācības un devies uz Rīgu, kas pēc 1524. gada baznīcu reformācijas un svētbilžu grautiņiem bija kļuvusi par vienu no jaunās ticības citadelēm Ziemeļeiropā. 1540. gados Johans Rīvijs kalpoja Rīgas Jēkaba baznīcas latviešu luterāņu draudzē kā virsmācītāja Johana Eka palīgs, kur viņam bija pieejami 1530. un 1537. gadā iespiestie luteriešu katķismi latviešu valodā.
1550. gadā "nekārtīgas dzīves" dēļ bija spiests atstāt Rīgu. Pēc Livonijas ordeņa likvidēšanas 1561. gadā un Kurzemes un Zemgales hercogistes nodibināšanas Rīvijs kļuva par Dobeles luterāņu draudzes mācītāju. Tajā laikā pēdējais Dobeles komturs Matīss fon der Reke atteicās pakļauties hercogam Gothardam, kas 1566. gadā pili ieņēma un piespieda komturu atteikties no tās.
Pēc hercoga Gotharda priekšlikuma 1567. gada Kurzemes landtāgs nolēma papildus esošajām Jelgavas, Bauskas un Dobeles mūra baznīcām celt 70 mūra baznīcas dažādos valsts novados un pie astoņām no tām ierīkot skolas un nabagu mājas. 1570. gadā tika apstiprināta Aleksandra Einhorna izstrādātā baznīcas kārtība. Lai baznīcās varētu sprediķus noturēt latviešu valodā, hercogs Gothards uzdeva Dobeles mācītājam Rīvijam sastādīt latviešu reliģisko tekstu rokasgrāmatu, tomēr Rīvijs nomira pirms 1586. gada, darbu nepabeidzis.
Rīvija materiālus pēc viņa nāves hercogs Gothards nodeva četru luterāņu mācītāju komisijai, kuras priekšgalā bija Iecavas draudzes mācītājs Mike, piedalījās arī Bauskas draudzes mācītājs Geimers, Tukuma draudzes mācītājs Lembreks un Saldus draudzes mācītājs Vegmanis. Šī komisija nobeidza Rīvija iesākto darbu, 1586. gadā Kēnigsbergā sāka iespiest rokas grāmatas pirmo daļu - Lutera "Enhiridiona" tulkojumu, kam nākamajā gadā sekoja stāsti par Kristus ciešanām un miršanu un dziesmu grāmata.
Zināms, ka 1570. gadā hercogs Rīvijam piešķīra dzimtīpašumā Vecpienavas muižu, kurā bija divas zemnieku saimes - Tīkliņi un Aņģi. Pēc J. Rīvija nāves Vecpienava palika Rīviju dzimtas īpašumā līdz 17. gadsimtam, kad Frīdrihs Rīvijs atdeva muižiņu savam svainim K. Bīronam un tā kļuva par Bīronu dzimtmuižu. 1770. gadā arhitekts Severīns Jensens hercogam Pēterim Bīronam viņa dzimtmuižas teritorijā uzcēla medību pili pēc franču dižciltīgo izpriecu piļu parauga.
1936. gadā pie bijušās Lustes pils piestiprināja goda plāksni Dobeles mācītājam Johanam Rīvijam, atzīmējot viņa tulkoto latviešu reliģisko grāmatu izdošanas 350 gadus.
Ludzas novads

Iedzīvotāji

Pēc 2000. gada 1. aprīļa Tautas skaitīšanas datiem tagadējā Ludzas novadā bija 18 269 iedzīvotāji. Kopš tā laika iedzīvotāju skaits samazinājās negatīvā dabiskā pieauguma un emigrācijas dēļ.

Sadraudzība

Ludzas novada pašvaldība ir noslēgusi sadarbības līgumus ar vairākām pašvaldībām Eiropas Savienībā (Rokiškis Lietuvā, Bodenteiha Vācijā), Baltkrievijā (Glubokoje, Novopolocka) un Krievijas Federācijā (Ostrova, Ņeveļa). Pašvaldība ir Eiroreģiona "Ezeru zeme" un Eiroreģiona "Pleskava, Livonija" dalībniece.
Sokirjani

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1666. gadā. Atradās Moldāvijas kņazistes sastāvā. No 1812. gada - Krievijas impērijā. Atradās Besarābijas guberņā. No 1918. līdz 1940. gadam - Rumānijā. 1940. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, tā iekļāvās PSRS. 1941. gadā, Vācijai iebrūkot PSRS, tā atkal iekļāvās Rumānijā, bet pēc Vācijas sakāves - PSRS. No 1991. gada - Ukrainas pilsēta.
Kastelholmena

Kastelholmena ir Zviedrijas sala Stokholmas komūnā, kas atrodas Saltšēna līcī centrālajā Stokholmas daļā. Tā ir tipiska arhipelāga sala ar granīta klintīm un stāvām kraujām. Kasterholmena ir pilsētas daļas Šepsholmenas sastāvdaļa, ko ar Šepsholmenu savieno 1880. gadā būvēts Kastelholmenas tilts. 
Kastelholmenas platība ir 3,1 hektārs. Salā atrodas 1846. — 1848. gados celts Kastelletas cietoksnis, 1882. gadā būvēts Karaliskā slidošanas kluba paviljons, dzīvojamās ēkas un noliktavu būves. Kastelholmena no 1993. gada atrodas Valsts īpašuma padomes aizsardzībā, ar ko saprot salas aizsardzību un tās attīstību nākamajām paaudzēm. Kastelholmas sala atrodas Karaliskā nacionālā pilsētas parka teritorijā.

Vēsture

17. gadsimtā sala bija vieta, kurā tika ražota munīcija, salā atradās ražotne un noliktavas, līdz 1845. gadā eksplodēja šaujampulvera noliktava, kā rezultātā tika uzcelts arhitekta Fredrika Blūma projektētā nocietinājumu cietoksnis jeb Kastelleta, pie kuras terases sākotnēji atradās astoņi baterijas kanonādes lielgabali, vēlākos gados atstājot četrus, kas ir saglabājušies un veic savas funkcijas līdz mūsu dienām — ierodoties jūras kuģim, tas tiek sveikts ar zalvēm. No 1640. gada katru rītu virs pils matrozis paceļ Zviedrijas armijas karogu, šī tradīcija ir dzīva joprojām un simbolizē, ka Zviedrija ir brīva valsts, kurai nedraud briesmas no ārvalstīm.
Kastelholmenai agrāk ir bijuši citi nosaukumi — Notholmena, Mazā Bekholmena un Skansholmena, bet no 1720. gada sala tiek saukta par Kastelholmenu. Kastelholmena no 1905. līdz 1934. gadam bija patstāvīga pilsētas daļa. 
Apkārt Kastelholmenai un Šepsholmenai jūrā atrodas kuģu vraku kapsēta, kuru vraku skaits ir lielāks ka 30. Daļa no vraku detaļām tika izmatotas, būvējot piestātnes un Kastelholmenas tiltu.