google/wiki40b huggingface dataset:
MyISAM

MyISAM ir viens no galvenajiem (kopā ar InnoDB) MySQL DBVS glabāšanas veidiem. Tas ir balstīts uz ISAM kodu, un salīdzinājumā ar to tajā ir dažādi noderīgi papildinājumi un uzlabojumi.
MyISAM tabulas ir ideāli piemērotas izmantošanai WWW un citās vidēs, kurās dominē lasīšanas pieprasījumi. MyISAM tabulas uzrāda ļoti labus rezultātus SELECT komandām. Tas galvenokārt ir saistīts ar to, ka nav atbalsta transakcijām un ārējām atslēgām. Tomēr, pārveidojot un pievienojot ierakstus visa tabula tiek uz laiku bloķēta, un tas var radīt nopietnas aiztures pie lielām slodzēm.
Šāda veida tabulām ir izstrādāti virkne specializētu papildinājumu, kuri ļauj manipulēt ar tabulu failiem. Viena no tādām ir myisamchk programma, kas paredzēta indeksu un tabulu pārbaudei un atjaunošanai (jābūt pilnībā apstādinātiem MySQL procesiem un tāpēc tiek radīta sistēmas darbības dīkstāve; izpilde ietver sevī jauna faila radīšanu no nulles, kurā tiek ierakstīti visi nepieciešamie dati), un myisampack saspiestu tabulu veidošanai.
MyISAM tabulu failus var pārvietot starp datoriem ar dažādu arhitektūru un dažādām operētājsistēmām bez jebkādām izmaiņām. Lai to nodrošinātu, MySQL glabā visus skaitļus ar peldošo komatu IEEE formātā, bet visus veselos skaitļus - formātā ar tiešo baitu secību.
Indeksa failiem ir .MYI (MYIndex) faila nosaukuma paplašinājums. Faili ar .MYD (MYData) paplašinājumu satur datus, bet ar .frm paplašinājumu - tabulu shēmas. Ja indeksa fails kāda iemesla dēļ tiek zaudēts, programma atjauno indeksus izmantojot informāciju no .frm faila.
Pēc noklusējuma katra tabula var saturēt ne vairāk kā 32 indeksus, bet šo vērtību var palielināt līdz 64 indeksiem. Indeksi tiek veidoti kā bināri koki. Programma indeksē BLOB un TEXT tipa kolonnas, kā arī kolonnas, kuras pieļauj NULL vērtību.
MyISAM tabulās var būt fiksēti, dinamiski vai saspiesti ieraksti. Lai izveidotu saspiesta tipa tabulu ir nepieciešama myisampack programma.
Gumijlēkšana

Gumijlēkšanas aizsākumi

Klusajā okeānā atrodas salu arhipelāgs - Vanuatu Republika, kur atrodas arī Pentakosta sala. Tieši šī sala ir saucama par gumijlēkšanas tēvzemi. Šīs salas jaunākie iedzīvotāji (gados jauni zēni) nedēļām ilgi būvē torni, kas sastāv no koku stumbriem un zariem, apmēram 25–30 m augstu sastatni. Tālāk viņi piestiprina savas kājas pie liānas auga un lec ar galvu pa priekšu, pretī zemei. Ir ļoti svarīgi izvēlēties liānas, kas ir iespējami staipīgākas. Tiek ievērota liela precizitāte, veicot šos lēcienus, jo galvenais uzdevums ir lēciena kulminācijā aizsniegt ar savu galvu zemi, kas nereti ir beidzies ar letāliem gadījumiem. Izturot šo pārbaudījumu, jaunie puiši tiek uzņemti cilts vīriešu lokā un ir grantēti ar tiesībām iegūt sev sievu.

Modernā gumijlēkšana

Modernā gumijlēkšana ir viens no jaunākajiem, ekstrēmākajiem un visaizraujošākajiem izklaides, kā arī sporta veidiem 20. gadsimtā. Pirmais, reģistrētais lēciens Eiropā notika 1979. gada 1. aprīlī, kad jaunekļi no Oksfordas Universitātes bija nolēmuši lekt no Kliftona tilta, kas atrodas Lielbritānijā. Jāpiebilst, ka jauniešus arestēja, taču tas neapturēja viņus no lekšanas turpināšanas. Modernajai gumijlēkšanai ir vairāk kā 100 000 000 izlekušu cilvēku no visas pasaules, un skaits turpina augt. Arī mūsdienās ir visdažādākās variācijas lekšanai ar gumiju, ieskaitot grupveida gumijlēkšanu un dažādu ekstrēmo veidu gumijlēkšanu.

Augstākais lēciens

2002. gada 5. maijā Kurtiss Rivers (Curtis Rivers) no Lielbritānijas veica lēcienu no gaisa balona, kas atradās precīzi ​​4632 m virs zemes. Lēciens notika Puertollano, Spānijā. Ar šo lēcienu Kurtis ieguva Ginesa pasaules rekordu, sasniedzot augstāko lēkšanas punktu ar gumiju. Viņš izlēca izmantojot 10 m garu gumiju, kas lēciena laikā izstiepās līdz 30 m garumam. Pēc piecu reižu svārstīšanās augšup un lejup, viņš atbrīvoja sevi no gumijas stiprinājumiem un veiksmīgi piezemējās ar izpletni uz zemes. Tika izmantotas papildus elpināšanas ierīces, jo, atrodoties tik augstu, gaiss ir ļoti retināts, kas apgrūtināja Kurtisa elpošanu.
Pavasara mazpurenīte

Raksturojums

Augums neliels, līdz 20 cm. Saknes sulīgas, ar gumiem. Stumbrs pacils, vienkāršs vai zarojas. Lapas ieapaļas, pabiezas, taukaini spīdošas. Kāti gari, sulīgi. Ziedi zeltaini dzelteni, pa vienam stumbra galotnē. Zied aprīlī, maijā. Auglis — riekstiņu kopauglis.

Izplatība

Suga izplatīta Eiropā, izņemot ziemeļu rajonus.
Latvijā ir sastopams visā teritorijā. Aug mitrās pļavās, mežmalās, krūmājos.

Izmantošana

Indīgs augs. Satur protoanemonīnu, saponīnus un nedaudz zilskābes. Izmanto tautas medicīnā.
Lūši

Latvijā

Latvijā sastopama Eirāzijas lūša nominālpasuga — ziemeļu lūsis (Lynx lynx lynx). Saskaņā ar 2005. gada datiem Kurzemē un Vidzemē mīt apmēram 700 ziemeļu lūšu.

Izskats un īpašības

Lūši ir vidēji lieli plēsēji. Tiem ir raksturīgas īsas astes, ausu pušķi un garas ūsas. To kažoki atkarībā no sugas var būt rudi brūni, zeltaini vai gaišā smilšu krāsā, ar melniem vai tumši brūniem plankumiem. Īpaši daudz plankumu ir uz kājām. Ķepas lielas un platas, kas piemērotas iešanai pa sniegu. Visām sugām uz krūtīm, vēdera un kāju iekšpusēm ir balts matojums. Ķepu lielums un matojuma garums ir atkarīgs no lūša dzīves vietas. Ziemeļu reģionos dzīvojošiem īpatņiem kažoki ir gaišāki, biezāki un matojums garāks, ķepas platākas.
Vismazākie lūšu ģintī ir rūsganais lūsis (Lynx rufus) un Kanādas lūsis (Lynx canadensis). Lai arī abi ir samērā līdzīgi, rūsganais lūsis ir nedaudz mazāks. Mazākajiem Kanādas lūšiem ķermeņa garums ir 76 cm garš (galvu ieskaitot), augstums skaustā 48 cm, svars 5 kg. Bet mazākajiem rūsganajiem lūšiem ķermeņa garums ir 65 cm, augstums skaustā 45 cm, svars 4 kg. Lielākais ir Eirāzijas lūsis (Lynx lynx). Lielāko indivīdu ķermeņa garums ir 130 cm, augstums skaustā 75 cm, svars 38 kg.

Uzvedība

Lūši parasti ir vientuļnieki, lai gan retas reizes tie apvienojas nelielās grupās, lai medītu. Riests lūšiem sākas ziemas beigās. Parasti piedzimst 2—4 lūsēni. Grūsnības periods ilgst apmēram 70 dienas. Māte par mazuļiem rūpējas viena pati, līdz tie sasniedz apmēram 9 mēnešu vecumu. Lūši mēdz ierīkot migu kādā alā vai zem sakritušiem kokiem.
Tie medī dažādus vidēja auguma zālēdājus, piemēram, baltastes briežus, ziemeļbriežus, stirnas, staltbriežu mazuļus un ģemzes, kā arī mazākus dzīvniekus, kā zaķus, zivis, lapsas, aitas, kazas, vāveres, peles, tītarus, irbes, zosis un citus putnus.
Amīns el Hāfezs

Biogrāfija

Al-Hafezs ir dzimis Alepo, policista ģimenē. 1946. gadā pabeidz militāro akadēmiju, piedalās Izraēlas Neatkarības karā. 1958. gada janvārī piedalījās Sīrijas virsnieku delegācijā pie Nāsers, kas panāca Sīrijas apvienošanos ar Ēģipti un Apvienotās Arābu Republikas izveidošanu. AAR pastāvēšanas laikā al-Hafezs pārcelts dienēt uz Kairu.
Pēc 1963. gada 28. septembra apvērsuma Sīrijas valdība viņu nosūta trimdā uz Argentīnu par Sīrijas vēstniecības militāro atašeju, kur viņš iepazīstas ar Izraēlas spiegu Eliju Koenu.
Pēc 1963. gada 8. marta apvērsuma atsaukts uz Sīriju. Apvērsuma organizētāji bija jaunākie virsnieki, kas, lai arī varu paturēja savās rokās, vēlējās izmantot pieredzējušāku virsnieku autoritāti. Al-Hafezs nākamo trīs gadu laikā ieņem virkni augstāko valsts un armijas amatu, daudzus no tiem vienlaicīgi. No 1963. gada maija ir Iekšlietu ministrs un 18. jūlijā personīgi vada nāserītu virsnieka Alvana Džasīma vadītā apvērsuma mēģinājuma militāru apspiešanu. Pēc šī uzticības demonstrējuma režīmam tiek iecelts par valsts vadītāju. 1964. gada sākumā notiek jauna sacelšanās pret Bās militāro diktatūru, šoreiz to vada reliģiskie līderi. Al-Hafezs pavēl to apspiest tankiem un kara aviācijai. Kad 1965. gada janvārī tiek atklāta Koena spiegošana, al-Hafezs pavēl viņu publiski pakārt Damaskā.
Šajos gados Sīrija pastiprina sakarus ar PSRS un sociālistiskajām Austrumeiropas valstīm. Tiek nacionalizētas visas bankas un naftas kompānijas. Tiek sniegts atbalsts PAO un pieaug saspīlējums pie robežas ar Izraēlu.
Paralēli armijas un valdības amatiem, al-Hafezs ieņem Bās partijas Sīrijas Reģionālās nodaļas Reģionālās pavēlniecības sekretāra amatu. 1965. gadā saasinās politiskie strīdi starp Bās partijas dibinātājiem, civilajiem politiķiem un 1963. gada apvērsuma organizētājiem, kreisi radikālajiem virsniekiem. Lai arī sākotnēji saistīts ar radikālajiem virsniekiem, al-Hafezs izlemj nostāties Bās partijas dibinātāju pusē. Kad 1966. gada 23. februāri strīds partijas iekšienē noved pie kārtējā militārā apvērsuma, al-Hafeza māja tiek ieņemta pēc trīs stundas ilgstošas apšaudes. Vinš tiek arestēts, 1967. gada jūnijā izraidīts uz Libānu bet no 1968. gada dzīvo Irākā. Pēc Sadama Huseina gāšanas saņem atļauju atgriezties Sīrijā.
Kokes muiža

Kokes muiža (vācu: Kokeshof, Kockeshof) bija muiža senajā Daugavas krastā, kuras vieta mūsdienās atrodama Spilves pļavās Hapaka grāvja rietumu pusē. Līdz mūsdienām nav saglabājusies.

Vēsture

Pēc Livonijas ordeņa likvidācijas Daugavas lejteces kreiso krastu līdz 1630. gadam pārvaldīja Kurzemes un Zemgales hercogi, 1572. gadā hercogs Gothards šeit izlēņoja zemi Francim Oldhevelingam. Poļu-zviedru kara laikā muižu ieņēma zviedru karaspēks, tā iekļauta Daugavgrīvas draudzes novadā. Muižas vārds cēlies no tās vēlākā īpašnieka Karstena Kokes.
1924. gadā agrākās Kokes muižas teritoriju iekļāva Rīgas pilsētas administratīvajās robežās.
Malme

Vēsture

Pilsētu dibināja dāņi 13. gadsimtā. 15. gadsimtā tā kļuva par vienu no svarīgākajām Dānijas ostām. 1437. gadā Dānijas karalis Pomerānijas Ēriks piešķīra pilsētai ģerboni.
No 1527. līdz 1529. gadam Malmē nostiprinājās luterticība.
1658. gadā, pamatojoties uz Roskildes līgumu, Skone, tātad arī Malme, tika iekļauta Zviedrijas sastāvā. 1677. gadā dāņi aplenca Malmi, cenšoties to atgūt, tomēr tas neizdevās.
19. gadsimta vidū, pateicoties dzelzceļa un kuģubūves attīstībai, Malme strauji uzplauka. 1971. gadā Malme sasniedza iedzīvotāju skaita maksimumu, pēc kuras tas samazinājās ekonomiskās recesijas un iedzīvotāju pārcelšanās uz piepilsētas pašvaldībām dēļ. Ekonomiskais stāvoklis sāka uzlaboties tikai 20. gadsimta beigās.
Voldemārs Kukainis

Dzīves gaitas

Voldemārs Kukainis dzimis 1922. gadā Valkā. 1936. gadā beidzis pamatskolu un iestājies J. Cimzes ģimnāzijā. Šaha spēli apguvis 12 gadu vecumā. 1937. gada pavasarī skolas meistarsacīkstēs šahā ieguvis 2. vietu. 1940. gadā pēc Latvijas okupācijas iestājies komjaunatnē, bijis vecākais pionieru vadītājs. Pēc vācu iebrukuma 1941. gada 15. jūlijā brīvprātīgi iestājies Sarkanā armijā. Miris no kaujās iegūtajiem ievainojumiem 1943. gada 21. aprīlī.

Šaha kompozīcija

Šaha uzdevumus sācis sastādīt 1937. gadā. Viņa pirmais uzdevums ticis publicēts žurnālā "Skolu Dzīve" 1937. gada janvārī. Sastādījis vairāk nekā 100 šaha kompozīcijas. Viņā trīsvilcis ieguvis 1. godalgu 1938. gada Latvijas Šaha problēmistu biedrības nacionālajā konkursā. Publicējis vairākus rakstus par šaha kompozīcijas teorijas jautājumiem. Kukainis ir viena Novotnija aizsegšanās tēmas paveida izstrādātājs, kurš vēlāk tika nosaukts par "Latviešu Novotniju".
"Īss bija apdāvinātā problēmista V. Kukaiņa darbs šaha kompozīcijā, tomēr viņa labākajiem uzdevumiem ir paliekoša vērtība", tā Kukaiņa paveikto novērtējis Alfreds Dombrovskis.
Sudrabs

Vēsture

Sudrabs bija zināms metāls jau senajos laikos. Ir zināms, ka to tīrā veidā ieguva vismaz 3000 gadus p.m.ē. Senajā Romā to izmantoja naudas kalšanā.

Atrašanās dabā

Sudraba tīrradņi ir ļoti reti, daudz retāki nekā zelta. Toties tie var svērt vairākus simtus kilogramu. Visvairāk sudrabs tiek iegūts Peru, Bolīvijā, Meksikā, Ķīnā, Austrālijā, Čīlē, Polijā un Krievijā. Ir atklāti lieli sudraba krājumi Tadžikistānā.

Izotopi

Dabā ir sastopami divi stabili sudraba izotopi: sudrabs–107 (51,839% no kopējā sudraba daudzuma) un sudrabs–109 (48,161%). Ir zināmi vēl 36 mākslīgi iegūti radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 93 līdz 130.

Izmantošana

Sudrabu tā fizisko un ķīmisko īpašību dēļ izmanto daudzās tehnikas un citās nozarēs — elektronikā, elektrotehnikā, precīzajā mašīnbūvē, raķešbūvē un medicīnā. Sudrabu un tā sakausējumus lieto juvelierizstrādājumu un monētu izgatavošanā. Sudraba bromīdu AgBr izmanto fotogrāfijā gaismjutīgo fotomateriālu ražošanā.
Taizeme

Vēsture

Taizeme tika izveidota 13. gadsimtā. Taizemes karaliste ir saglabājusi savu neatkarību gandrīz visu pastāvēšanas laiku. Līdz 1949. gada 11. maijam šo valsti sauca par Siāmu.
2013. gadā sākās protesti pret valdību. 2014. gada 7. maijā Taizemes konstitucionālā tiesa atvaļināja premjerministri Jinglaku Činnavatu. Viņas vietā par premjerministru kļuva Nivathāmrongs Būnsongpājsāns. 20. maijā armija pasludināja valstī karastāvokli, pamatojot to ar ieilgušiem pret valdību vērstajiem nemieriem. 22. maijā veikts valsts apvērsums, un varu pārņēma Nacionālās drošības aizsardzības komiteja ar ģenerāli Prajutu Čānočhā priekšgalā. 21. augustā parlaments par premjerministru iecēla Prajutu Čānočhā.

Iedzīvotāji

Lielākā daļa iedzīvotāju ir taji (tajieši), kuru tradicionālā kultūra veidojusies stiprā indiešu kultūras iespaidā. Budas dzimšanas diena valstī ir brīvdiena. Lielākā minoritāte valstī ir ķīnieši, mazāk ir Malaizijas musulmaņi (malaji), Kambodžas khmeri un vjetnamieši. Kalnos ziemeļu un ziemeļaustrumu daļā mitinās apmēram 650 000 vietējo cilšu pārstāvju, kas runā savā valodā un piekopj savdabīgu kultūru.
Kārlis Fabiāns fon Ungerns-Šternbergs

Sabiedriskā darbība

K. F. fon Ungerns-Šternbergs bija dedzīgs brīvmūrnieks, Rīgas ložas „Castor” brālis (1778-86). Krievijas okupācijas armijas ložas „Georgijs uzvarētājs” goda loceklis Francijā (1817). Sv.Pēterburgas ložas „Peter zur Wahrheit” brālis (1815-22), meistara vietnieks (1816-20) un tās filiāles pētniecības biedrības „Engbud” loceklis (1815-17). Sv.Pēterburgas ložas „Zur flammenden Stern” brālis (1821-22), abu šo ložu pārstāvis Sv.Pēterburgas Direktorālajā ložā „Astreja”, tās goda lielamatvīrs (1818). Augstāko skotu grādu ložas „Hl.Georg” 9.grāda loceklis un meistara vietnieks, skotu grādu direktorijas loceklis (1816-22). Sv.Pēterburgas kapitula „Fēnikss” 9.grādas kapitula vicekanclers. Ukrainas ložu „Savienotie slāvi” (Kijevā), „Oziriss pie liesmojošās zvaigznes” (Podoļskas Kameņecā) un „Izkliedētā migla” (Žitomirā) goda loceklis (no 1819). Hamburgas ložas „Absalom zu den drei Nesseln” un citu ārzemju ložu goda loceklis (pirms 1819).
Borispiļas starptautiskā lidosta

Termināļi

Borispiļas Starptautiskajā lidostā ir četri aktīvi termināļi, viens no tiem kravas, bet vēl viens VIP terminālis. 2015. gadā tiek plānots pabeigt vēl vienu termināli (E termināli), kam plānota 2000 pasažieru kapacitāte stundā. Vecais A terminālis tika slēgts 2011. gada 15. septembrī, novirzot visus vietējos pasažierus uz termināli B. Jaunākais no termināļiem D tika atklāts 2012. gada 28. maijā.
24. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Abrenes iela — Mangaļsala kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Turgeņeva iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Kalpaka bulvāris, Pulkv. Brieža iela, Hanzas iela, Skanstes iela, Duntes iela Tilta iela, Viestura prospekts, Mīlgrāvja iela, Jaunciema gatve, Emmas iela, A. Dombrovska iela, Baltāsbaznīcas iela, Atlantijas iela, Vecāķu prospekts, Mangaļu prospekts, Stāvvadu iela, Veiksmes iela, Albatrosu iela un Traleru iela.
Mangaļsala — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Traleru iela, Albatrosu iela, Veiksmes iela, Stāvvadu iela, Mangaļu prospekts, Vecāķu prospekts, Atlantijas iela, Meldru iela, Kreimeņu iela, A. Dombrovska iela, Emmas iela, Jaunciema gatve, Mīlgrāvja iela, Viestura prospekts, Tilta iela, Duntes iela, Skanstes iela, Hanzas iela, Pulkv. Brieža iela, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Abrenes iela un Skrindu iela.
Vladivostoka

Vēsture

Pirms Vladivostokas teritorijas iekļaušanas Krievijas sastāvā (1858. gada Aigunas līgums), Šeit atradās neliela džurčenu un mandžūru apmetne. Pilsēta dibināta 1859. gadā un par tās dibinātāju uzskata grāfu Nikolaju Muravjovu-Amirski. Pilsēta tika nosaukta par "Austrumu valdnieci" pēc līdzības ar Ziemeļkaukāza pilsētu Vladikaukāzu - "Kaukāza valdnieci". 1871. gadā šeit Vladivostoka kļuva par galveno tirdzniecības ostu ar Japānu un Ķīnu, kad tā tika pārcelta no Nikolajevas pie Amūras. Pilsētas nozīme pieauga, kad 1903. gadā Vladisvostoka kļuva par Transsibīrijas dzelzceļa galapunktu. Krievijas pilsoņu kara laikā Vladivostoka bija Japāņu intervences centrs un balto Pieamūras pagaidu valdības mītne. Sarkanā armija Jeronima Uboreviča vadībā 1922. gada 25. oktobrī ieņēma Vladivostoku, un tās tiek uzskatītas par Krievijas pilsoņu kara beigām.
Viens no ievērojamākajiem vēstures un arhitektūras pieminekļiem ir 1909.gadā būvētā luterāņu Svētā Pāvila baznīca, kas mūsdienās ir senākais Vladivostokas dievnams. Luterāņu garīgo aprūpi no 1880. līdz 1912. gadam veica divīzijas sludinātājs latvietis Kārlis Augusts Rumpēters (1849-1912; apglabāts Vladivostokas Jūras kapos (kr.: Морское кладбище)) . Viņa, kā arī vēlāko Vladivostokas luterāņu mācītāju aprūpē atradās arī Sibīrijas un Tālo Austrumu latviešu kolonijas, ieskaitot Lejas Bulānu un Amūras Baltiju.
Pilsētas ekonomikā galveno lomu spēlē osta. Daudzi pilsētas rajoni cieš no piesārņojuma.
Vladivostoka ir grupas Mumij Troļ dzimtene.
Pilsēta ir mājvieta Krievijas premjerlīgas futbola komandai Luč-Energija (Луч-Энергия). 2013. gadā dibināts tika arī KHL hokeja klubs Vladivostokas "Admiral".
Ernsta Bergmaņa iela (Rīga)

Vēsture

Rīgas ielu sarakstos šī iela ir sastopama no 1929. gada ar nosaukumu Bergmaņa iela. No 1942. līdz 1944. gadam ielas nosaukums bija Šveinfurta iela (Rīgā dzimušā Āfrikas pētnieka un botāniķa Georga Augusta Šveinfurta vārdā) 1944. gadā ielai tika atgūts iepriekšējais nosaukums. No 1987. gada ielas nosaukums ir Ernsta Bergmaņa iela.
Dzeltenā stērste

Izplatība

Dzeltenās stērstes dabīgais izplatības areāls aptver lielāko daļu Eiropas, izņemot Spānijas dienviddaļu, un Āzijas rietumu un centrālo daļu, sasniedzot gandrīz Baikālu. Areāla ziemeļu robeža aptuveni seko koku izplatībai, dienvidu virzienā robeža sasniedz Melno jūru, šķērso Volgas lejteci un aptuveni seko Kazahijas ziemeļu robežai līdz Altajam. Sastopama arī Kaukāzā. Reizēm ieklejo Ziemeļāfrikā.
Dzeltenā stērste 1862. gadā tika introducēta Jaunzēlandē, kur tā labi iedzīvojusies un ir plaši izplatījusies. Lielākā daļa Eiropas populācijas ir nometnieki, bet ziemeļu reģionu populācijas ziemo izplatības areāla dienvidos. Dzeltenā stērste mājo atklātās ainavās ar krūmiem un dažiem kokiem.

Latvijā

Latvijā dzeltenā stērste ir parasta un izplatīta ligzdotāja. Rudenī daļa aizceļo uz dienvidiem, bet ieklejo stērstes no ziemeļu un austrumu apgabaliem. Ziemā koncentrējas pie fermām, elevatoriem, dzirnavām un gar ceļmalām, piemērotu barošanās vietu tuvumā. Latvijā mājo dzeltenās stērstes nominālpasuga — Emberiza citrinella citrinella. Ziemā reizēm ieceļo Krievijas dzeltenā stērste (E.c.erythrogenys).

Izskats

Dzeltenā stērste ir viens no košākajiem dziedātājputniem mērenajā joslā, nedaudz lielāks par zvirbuli. Tā ir kompakta, ar nelielu galvu un garu asti, ķermeņa garums ir 15,5—17 cm, spārnu izplētums 23—29 cm, svars apmēram 31 g. Kā jau sēklēdājam dzeltenajai stērstei ir spēcīgs, konusveidīgs knābis.
Dzeltenās stērstes apspalvojumam raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņam ir koši dzeltena galva un pavēdere. Uz dzeltenajām krūtīm tumši brūnu vai olīvzaļu spalviņu svītrojums. Tā mugura dzeltenbrūni raibumota, virsaste ruda. Mātīte ir dzeltenpelēka, ar intensīvāk svītrotu pavēderi un sāniem. Jaunie putni līdzīgi mātītēm.

Uzvedība un barība

Vasaras periodā dzeltenās stērstes uzturas pa pāriem, bet ziemas laikā tās veido barus, kas kopīgi barojas un nakšņo. Bari bieži jaukti ar citu sēklēdāju sugu putniem. Dzeltenā stērste barojas galvenokārt ar dažādām sēklām un graudiem, kurus tās parasti uzlasa uz zemes. Dzeltenās stērstes, lai arī ir uzmanīgi putniņi, nav pārāk bailīgas. Tās bieži var novērot sēžam kādā krūmā vai karājoties lielāku augu kātos, uzknābjot no tiem sēklas. Vairošanās sezonas laikā dzeltenā stērste barojas arī ar kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem.

Ligzdošana

Dzeltenās stērstes veido monogāmus pārus un sezonas laikā var būt līdz 3 dējumiem, bet biežāk ir 2 dējumi. Tās ligzdo mežmalās, krūmājos, ūdenskrātuvju malās, tām patīk, ja tuvumā ir augstu augu pļavas. Dzeltenā stērste neligzdo, kamēr krūmiem nav attīstījušās lapas. Mātīte tuvu pie zemes, krūmu vai lielu augu apakšējos zaros vij kausveida ligzdu, izmantojot zāli, lapas un sūnas, nobeigumā ligzdu izklājot no iekšpuses ar matiem vai ļoti smalkām zālītēm. Dējumā ir 2—6 olas. Inkubācijas periods ilgst 12—14 dienas. Jaunie putni izlido 11—13 dienu vecumā. Dzeltenā stērste parasti dzīvo līdz 3 gadu vecumam.
Līgatne (stacija)

Vēsture

Stacija atklāta 1889. gadā. Stacija šeit ierīkota līdz ar dzelzceļa būvniecību. Pirmā pasaules kara gados Krievijas armija Daugavas frontes apkalpošanai no šīs stacijas caur Nītauri, Madlienu un Lēdmani izbūvēja provizorisku, zirgu vilces kara lauku dzelzceļu ar atzarojumiem Skrīveru un Kokneses virzienā. Savu nosaukumu Ligate tā paturējusi arī 1919. gadā, bet par Līgatni tā pārdēvēta 1927. gadā.
Latvijas futbola izlase 1993. gadā

Spēles

 Latvija: Konstantīns Igošins - Einārs Gņedojs, Mihails Zemļinskis, Valērijs Ivanovs, Jurijs Ševļakovs, Igors Stepanovs, Aleksandrs Stradiņš, Vitālijs Astafjevs (Aleksandrs Glazovs 75'), Rolands Bulders (Romāns Sidorovs 46'), Genādijs Širins, Aleksejs Semjonovs.
 Latvija: Raimonds Laizāns - Einārs Gņedojs, Gatis Ērglis, Valērijs Ivanovs, Boriss Monjaks, Aleksandrs Stradiņš (Mihails Zemļinskis 65'), Aleksandrs Glazovs, Igors Stepanovs, Vitālijs Astafjevs (Romāns Sidorovs 80'), Rolands Bulders, Aleksejs Semjonovs.
 Latvija: Oļegs Karavajevs - Einārs Gņedojs, Jurijs Ševļakovs, Valērijs Ivanovs, Mihails Zemļinskis, Gatis Ērglis, Aleksandrs Glazovs, Vitālijs Astafjevs, Armands Zeiberliņš (Gints Gilis 46'), Ainārs Linards, Genādijs Širins (Rolands Bulders 63').
 Latvija: Raimonds Laizāns - Einārs Gņedojs, Jurijs Ševļakovs, Gatis Ērglis, Valērijs Ivanovs, Vitālijs Astafjevs (Aleksejs Semjonovs 46'), Jurijs Popkovs, Igors Troickis, Armands Zeiberliņš, Ainārs Linards, Jevgēņijs Gorjačilovs (Aleksejs Šarando 61').
 Latvija: Oļegs Karavajevs - Gatis Ērglis, Jurijs Ševļakovs, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs, Aleksejs Šarando, Vitālijs Astafjevs, Armands Zeiberliņš (Vladimirs Babičevs 61'), Ainārs Linards, Jevgēņijs Gorjačilovs (Aleksandrs Jeļisejevs 46').
 Latvija: Oļegs Karavajevs - Gatis Ērglis, Jurijs Ševļakovs, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs, Aleksejs Šarando (Jevgēņijs Gorjačilovs 55'), Vitālijs Astafjevs, Rolands Bulders, Ainārs Linards, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Jeļisejevs 46').
 Latvija: Raimonds Laizāns - Igors Troickis, Mihails Zemļinskis, Boriss Monjaks (Oļegs Blagonadeždins 46'), Valērijs Ivanovs, Aleksandrs Glazovs (Aleksejs Šarando 46'), Vitālijs Astafjevs, Armands Zeiberliņš (Genādijs Širins 63'), Aleksandrs Dibrivnijs, Vladimirs Babičevs, Aleksandrs Jeļisejevs.
 Latvija: Raimonds Laizāns - Igors Troickis, Mihails Zemļinskis, Valērijs Ivanovs, Oļegs Blagonadeždins, Aleksandrs Glazovs, Vitālijs Astafjevs, Armands Zeiberliņš, Aleksejs Šarando, Vladimirs Babičevs, Aleksandrs Jeļisejevs (Genādijs Širins 60').
 Latvija: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs, Aleksejs Šarando, Jurijs Ševļakovs, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Glazovs 46'), Ainārs Linards, Aleksandrs Jeļisejevs (Oļegs Blagonadeždins 67').
CONCACAF Zelta kauss

CONCACAF Zelta kauss ir galvenās futbola sacensības Ziemeļamerikas, Centrālamerikas un Karību salu nacionālajām izlasēm, kas ietilpst CONCACAF federācijā.
Laika posmā no 1941. līdz 1961. gadam norisinājās CCCF čempionāts, kurā piedalījās tikai Centrālamerikas un Karību salu izlases. 1963. gadā to pārsauca par CONCACAF čempionātu, tajā sāka piedalīties arī ASV un Kanādas izlases. Pasaules kausa kvalifikācijas turnīra uzvarētāji tika pasludināti par CONCACAF čempioniem.
1991. gadā turnīrs ieguva savu pašreizējo formātu un nosaukumu, kad to pārsauca par Zelta kausu. Karību salās un Centrālamerikā notiek atsevišķi kvalifikācijas turnīri, kuru labākās komandas iekļūst finālturnīrā. Katrā Zelta kausa turnīrā piedalās arī viesu komandas no citiem kontinentiem.