google/wiki40b huggingface dataset:
Džodija Viljamsa

Aktīvistes darbība

Viljamsa no 1992. līdz 1998. gadam darbojās kā koordinatore International Campaign to Ban Landmines (ICBL) kampaņā. Pirms tam viņa vienpadsmit gadus pavadīja dažādos ar karadarbību saistītos projektos Nikaragvā un Salvadorā, kur saskaņā ar Encyclopedia of Human Rights viņa "pavadīja 1980. gadus dzīvībai bīstamos apstākļos veicot cilvēktiesību darbību."
Ar pieticīgu sākumu 1992. gadā Viljamsa un ICBL dramatiskā veidā sasniedza kampaņas mērķi: 1997. gadā diplomātiskā konferencē Oslo tika parakstīts starptautisks līgums, kas aizliedza pretkājnieku mīnas. Pēc trijiem mēnešiem viņai un ICBL tika piešķirta Nobela miera prēmija. Tobrīd Viljamsa kļuva par desmito sievieti un trešo ASV sievieti, kas balvas gandrīz simt gadu vēsturē šo balvu saņēmusi.
Sudānas administratīvais iedalījums

Sudānas administratīvo iedalījumu veido 18 vilāji, kas sīkāk iedalās 87 distriktos.
Rīgas mūzikas instrumentu fabrika

Vēsture

Uzbūvējot modernas daudzdzīvokļu mājas, mūsdienās lielāko rūpnīcas daļu nojauca, bet atstāja mazu trīsstāvu ēku (filiāli Prūšu ielā 4), kur mūsdienās pirmajā stāvā atrodas frizētava.
Boholas jūra

Robežas

Ziemeļos atrodas šādas salas: Leite, Bohola, Sebu, Negrosa. Dienvidos atrodas Mindanao sala. Rietumos savienota ar Sulu jūru, austrumos — caur Surigao šaurumu ar Filipīnu jūru.
Etilēnoksīds

Iegūšana

Rūpnieciski etilēnoksīdu iegūst, oksidējot etilēnu ar skābekli, katalizatora (sudrabs) klātienē, ~1-2 MPa spiedienā, pie ~200-300 °C:
2CH₂=CH₂ + O₂ → C₂H₄O
Etilēnoksīdu iespējams iegūt arī 2-hloretanola (ClCH₂CH₂OH) reakcijā ar sārmu.

Īpašības

Oksirānam reaģējot ar amonjaku, analoģiski kā ar ūdeni, veidojas etanolamīns, dietanolamīns un trietanolamīns.
Taro Cudžimoto

Taro Cudžimoto (angļu: Taro Tsujimoto) ir izdomāts japāņu hokejists, kuru 1974. gada NHL drafta 11. kārtā oficiāli draftēja Bufalo "Sabres".
Tā laika komandas ģenerālmenedžerim Džordžam "Pančam" Imlaham bija apnicis lēnais telefoniskais draftēšanas process un viņš nolēma izspēlēt joku. Kad pienāca drafta 11. kārta, Imlahs izvēlējās centra spēlētāju Taro Cudžimoto no kluba "Tokyo Katanas". Drafta izvēle NHL tika oficiāli reģistrēta un par to ziņoja visas vadošās mediju aģentūras, ieskaitot respektablo "The Hockey News".
Joks atklājās tikai vairākas nedēļas vēlāk. Imlahs atklāja, ka "hokejista" vārdu sameklējis Bufalo telefonu grāmatā un komandas "Tokyo Katanas" nosaukums ir "Buffalo Sabres" japānisks kalks (Tokijas Zobeni). NHL vēlāk nodefinēja šo izvēli par "kļūdainu", bet līdz tam tā jau bija iekļauta vairākās NHL rokasgrāmatās un rekordu grāmatās. Cudžimoto joprojām tiek minēts kā viena no Bufalo "Sabres" drafta izvēlēm kluba izziņu grāmatās.
Taro ātri kļuva par komandas un līdzjutēju iekšējo joku. Vēl četrus gadus pēc notikušā līdzjutēji skandēja "We Want Taro" (Mēs gribam Taro) situācijās, kad Sabres spēle kļuva vienmuļa.
Kalniem pāri

"Kalniem pāri" ir latviešu poproka grupas "The Sound Poets" dziesma ar Jāņa Aišpura vārdiem.
Dziesma bija iekļauta grupas debijas albumā "Tavs stāsts", par kuru tā saņēma Zelta mikrofona balvu 2013. gada Latvijas mūzikas ierakstu Gada balvas nominācijā "Labākais pop-rock albums". 2015. gadā dziesma skanēja XI Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētku noslēguma koncertā „The Sound Poets” un Apvienotā kora priekšnesumā.
2018. gadā "Kalniem pāri" ieguva 9. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
Rīgas 88. vidusskola

Vēsture

Dibināta 1984. gadā, 1994. gadā skolā izveidoja matemātikas, svešvalodu, horeogrāfijas, vizuālās mākslas, teātra un mūzikas klases.

Izglītības programmas

Pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), Pamatizglītības profesionāli orientēta virziena mazākumtautību programma (21014121), Pamatizglītības humanitārā un sociālā virziena mazākumtautību programma (21012121), Pamatizglītības matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena mazākumtautību programma (21013121), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena mazākumtautību programma (31011021), Vispārējās vidējās izglītības matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena mazākumtautību programma (31013021).
Ābela prēmija

Ābela prēmija ir starptautisks, ikgadējs apbalvojums, ko pasniedz Norvēģijas valdība vienam vai vairākiem izciliem matemātiķiem. Prēmija nosaukta par godu norvēģu matemātiķim Nilam Henrikam Ābelam (1802—1829). Balvu 2001. gadā nodibināja Norvēģijas valdība, kas dibinājusi arī tikpat nozīmīgo Holberga prēmiju humanitārajā jomā. Pirmo reizi Ābela prēmiju pasniedza 2003. gadā.
Ābela prēmiju bieži dēvē par Nobela prēmiju matemātikā. Tās lielums ir 6 000 000 Norvēģijas kronu (apmēram 800 000 eiro). Vēl viens prestižs apbalvojums par sasniegumiem matemātikā ir Fīldsa prēmija, ko piešķir Starptautiskā Matemātiķu apvienība, tomēr tās apmērs naudas izteiksmē ir daudz mazāks.

Ābela prēmijas dibināšanas vēsture

1899. gadā norvēģu matemātiķis Sofuss Lī (1842–1899) izteica ideju par Ābela prēmijas dibināšanu, lai būtu apbalvojums par izciliem sasniegumiem matemātikā. Lī bija uzzinājis, ka starp Nobela prēmijām neviena nebija paredzēta par sasniegumiem matemātikā. Lī drīzā nāve aizkavēja Ābela prēmijas izveidošanu. Lai arī 1902. gadā, sakarā ar Ābela 100. dzimšanas dienu, prēmijas dibināšanu atbalstīja karalis Oskars II, tomēr nodoms netika realizēts, jo 1905. gadā izjuka Zviedrijas un Norvēģijas savienība.
Ideja par Ābela prēmiju kļuva aktuāla, tuvojoties Ābela 200. dzimšanas dienai. 2001. gadā Norvēģijas valdība piešķīra prēmijas sākotnējam finansējumam 200 miljonus Norvēģijas kronu. Fondu pārrauga valde, ko ievēl Norvēģijas Zinātņu akadēmija (Det Norske Videnskaps-Akademi). Pretendentus var izvirzīt katrs, tikai nevar izvirzīt sevi. Prēmiju nepiešķir mirušiem matemātiķiem, bet, ja pretendents nomirst jau pēc prēmijas izsludināšanas, tad to piešķir pēc nāves. Lēmumu par laureātu pieņem Norvēģijas Zinātņu akadēmija, balstoties uz Ābela komitejas ieteikumu. Komiteju ievēl Norvēģijas Zinātņu akadēmija, un tajā var būt gan Norvēģijas, gan citu valstu pilsoņi. Laureāta vārdu katru gadu nosauc marta beigās.
Amfotēriskums

Amfotēriskums jeb amfoteritāte (grieķu: amphoteros — 'abējāds") ir vielu spēja būt gan elektronu pāru donoriem, gan akceptoriem. Šādām vielām atkarībā no apstākļiem piemīt kā skābas, tā bāziskas īpašības, respektīvi, tādas vielas spējīgas reaģēt kā ar bāzēm, tā skābēm.
Amfotēriskuma jēdzienu kā vielu divējādas uzvedības raksturojumu ieviesa franču ķīmiķi Žozefs Luijs Gē-Lisaks un Luijs Žaks Tenārs (Louis Jacques Thénard) 1814. gadā, bet šo jēdzienu precizēja vācu ķīmiķis Arturs Hančs (Arthur Rudolf Hantzsch), izmantojot skābju un bāzu mijiedarbības vispārīgo ķīmisko teoriju.
Pie amfotērajiem hidroksīdiem pieder tādu elementu kā alumīnijs un cinks hidroksīdi.
Centrālā Indijas grēda

Centrālā Indijas grēda vai Arābijas—Indijas grēda, ziemeļu daļā dēvēta arī par Karlsberga grēdu, ir Indijas okeāna vidusokeāniskā grēda tā ziemeļrietumos. Stiepjas no Adenas līča līdz Rodrigesas salai 3700 km garumā, kur tā pāriet Dienvidaustrumu Indijas grēdā. Vidējais dziļums virs grēdas ir 2500—3000 m, mazākais — 1271 m. Grēda stipri saposmota ar šķērslūzumiem, netālu no grēdas atrodas šauras lūzumu aizas ar dziļumu līdz 6492 m. Dažkārt par Centrālo Indijas grēdu dēvē Dienvidaustrumu Indijas grēdas posmu no Rodrigesas salas līdz Amsterdamas pacēlumam.
Lugažu pils

Lugažu ordeņa pils (vācu: Schloß Lude) bija Livonijas ordeņa nocietinājums Lugažos pie robežas ar Tērbatas bīskapiju. Līdz mūsdienām saglabājies vienīgi zemes valnis bijušās pils austrumu pusē.

Vēsture

Lugažu ordeņa pils uzcelta pie Tērbatas bīskapijas robežas pie senā lielceļa, kas veda no Tērbatas uz Ērģemi. Tā atradās Ērģemes pilsnovadā, kas bija pakļauts Livonijas ordeņa mestriem. 
Par pils celšanas gadu min 1334. gadu, bet dokumentos tā pieminēta 1431. gadā kā Lude vai Luhde. 1518. gadā to izlēņoja Johanam fon Pletenbergam (Johann von Plettenberg).
Livonijas kara laikā Lugažu ordeņa pils kļuva par robežnocietinājumu pret atkārtotiem krievu un tatāru karaspēka uzbrukumiem no Krievijas caristes ieņemtās Tērbatas bīskapijas teritorijas. 1560. gada 2. augustā pie Lugažu - Ērģemes ceļa notika Ērģemes kauja, kurā krita vai tika saņemta gūstā gandrīz visa Livonijas ordeņa vadība. 
1562. gada oktobrī Sigismunds II Augusts Ērģemes pilsnovadu iznomāja Somijas hercogam Juhanam, 1575. gadā to ieņēma Livonijas ķēniņš Magnuss, bet 1578. gadā Polijas-Lietuvas karaspēks.    
1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā pils nav pieminēta, pēc līguma noslēgšanas Ērģemes pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes Pērnavas vaivadijā. 
Poļu-zviedru kara laikā 1621. gadā Lugažu pili ieņēma zviedri, 1624. gadā karalis Gustavs II Ādolfs pili dāvāja Hansam Vrangelim, kura pēcnācējiem Lugažu pilsmuiža (Schloß Lude) piederēja līdz 1818. gadam. Viņi pili nav atjaunojuši un tās akmeņi izmantoti apkārtējo ēku celtniecībai.

Apraksts

Lugažu ordeņa pils celta no laukakmeņiem pie aizdambēta strauta, kas padarīja pili grūtāk ieņemamu no rietumu puses. Mazāk aizsargātajā austrumu pusē bija uzbērts četrus metrus augsts aizsargvalnis. 
Pilij bija taisnstūra forma ar diviem apaļiem torņiem pie ieejas.
Klements IV

Dzīvesgājums

Dzimis katoļu priestera ģimenē kā Gvido Fuko laika posmā starp 1190. un 1200. gadu Gardas Senžilā (Saint-Gilles-du-Gard), Langdokas teritorijā netālu no senās Nīmas pilsētas, kas vēlāk tika iekļauta Francijas karaļvalstī. Jaunībā bijis karavīrs, jurists, vēlāk kļuvis par Francijas karaļa Ludviķa IX sekretāru. Pēc sievas nāves viņš kļuva par garīdznieku, 1254. gadā par Lepuī bīskapu, 1259. gadā par Narbonas arhibīskapu, 1261. gadā par Sabīnas kardinālu. 1262.-1264. gadā viņš bija pāvesta legāts Anglijā.
Pēc pāvesta Urbāna IV nāves viņš piedalījās četrus mēnešus ilgā kardinālu konklāvā, kas beidzot viņu ievēlēja par Romas pāvestu 1265. gada 5. februārī. Sava pontifikāta laikā Klements IV atbalstīja Francijas karaļa brāļa Anžujas Kārļa (Charles d'Anjou) cīņu pret Manfredu Hohenštaufenu par Sicīlijas karaļa kroni, ko viņš ieguva 1266. gadā. Pastāvīgi uzturējās savā rezidencē Viterbo, kur mira 1268. gada 29. novembrī. Pēc viņa nāves kardināli nespēja vienoties par jaunu pāvestu gandrīz trīs gadus.
Augškalnes baznīca

Vēsture

Pēc Pirmā Pasaules kara tika nolemts dibināt jaunu Augškalnes draudzi, tāpēc Aglonas vikārs Jānis Romanovskis 1926. gadā uzsāka baznīcas būvi, kas beidzās pēc diviem gadiem un 1928. gada 16. decembrī baznīcu iesvētīja prelāts Daniels Jasinskis. 
Augškalnes katoļu baznīca bija gotiskā stila koka celtne ar akmens mūra pamatiem un 29 metrus augstu torni. Tā bija 24,7 metrus gara un 13,2 metrus plata trīs navu ēka krustveida formā. Iekštelpās bija betona grīda, bet altāra daļā un sakristejā — koka. Dievnamam bija trīs altāri — lielaja altārī bija Svētās Ģimenes glezna, sānu altāros — Jēzus Sirds un Svētās Terēzijas glezna. Otrā Pasaules kara laikā, 1944. gada jūlijā baznīca nodega.
Pēc kara bijušā pasta ēkā prāvests Leons Dzenis iekārtoja kapelu, kur sāka noturēt dievkalpojumus. Leonu Dzeni 1946. gada pavasarī nomainīja prāvests Jānis Strods, kurš uzsāka jaunas baznīcas būvi, kurai līdzekļus saziedoja draudzes locekļi. Ēku uzcēla no baļķiem, apšūdami ar dēļiem, bet vidu piepildīja ar zāģu skaidām. 1947. gada 14. augustā prāvests Jānis Strods iesvētīja baznīcu un noturēja pirmo dievkalpojumu. Vēlākos gados prāvesta Antona Mičulīša laikā baznīcā tika veikti pārbūves un iekārtošanas darbi — uzlika skārda jumtu, apšuva ar baltajiem ķieģeļiem, bet iekšpusi ar finieri. Dievnamam tika uzbūvēti jauni altāri, izgatavoti soli un ievilkta elektrība.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Andrejs Aglonietis. Draudze izveidojās pēc Pirmā Pasaules kara. 1916. Draudzei ir sešas kapsētas — Augstkalnes kapsēta, Rogaču kapsēta, Raudinas kapsēta, Kukuru kapsēta, Putānu kapsēta un Klekeru kapsēta.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki ir Svētās Ģimenes svētki, Svētā Jāzepa diena, Vissvētākās Jēzus Sirds svētki, Svētās Terēzijas no Bērna Jēzus svētki.

Tehniska informācija

Augškalnes baznīca ir 24,70 metrus gara un 8,5 metrus plata trīsnavu ēka ar torni. Baznīcas solos var novietoties 80 cilvēku. Lietošanas kārtībā ir fisharmonijs un ērģeles. Baznīcas dārzu ietver koka latiņu mūra stabiņos žogs.
Mīlgrāvja muiža

Mīlgrāvja muiža (vācu: Mühlgraben) bija muiža Mīgrāvja kanāla ziemeļu krastā tagadējā Vecmīlgrāvī, pēc apvienošanas ar Mangaļmuižu dēvēta par Mangaļu-Mīlgrāvja kroņa muižu. Tās ēkas nav saglabājušās līdz mūsdienām.

Vēsture

Zviedru Vidzemes laikā īpašnieka vārdā saukta par Rodenberga muižu (Rodenbergs Hof). Atradās Rīgas apriņķa Daugavgrīvas draudzes novadā. 1760. gadā to ieguva ģenerālis grāfs Fermors, kura dzimtai muiža piederēja vēl 19. gadsimtā.
1920. gada agrārās reformas gaitā tolaik Mangaļu pagastā esošo Mangaļu-Mīlgrāvja valsts muižu 314 ha kopplatībā sadalīja 143 vienībās, no kurām viena bija agrākā rentes māja.
Provansa

Provansa ir Francijas dienvidaustrumos atrodošs ģeogrāfisks reģions un vēsturiska province Vidusjūras krastā, kas stiepjas no Ronas lejteces rietumos līdz Itālijas robežai austrumos. Provansas robežas aptuveni atbilst Francijas reģiona Provansa-Alpi-Azūra Krasts robežām un sastāv no Bušdironas un Augšprovansas Alpu departamentiem, kā arī daļēji no Piejūras Alpu un Voklīzas departamentiem.
Romieši reģionu padarīja par savu pirmo provinci otrpus Alpu kalniem un nodēvēja to par Provincia Romana, kas laika gaitā kļuva par Provansas mūsdienu nosaukumu. Līdz 1481. gadam Provansas galvaspilsēta bija Ēksa. Lai gan Provansa ir Francijas sastāvdaļa jau vairāk kā 500 gadu, tai vēl joprojām raksturīga citāda kulturālā un lingvistiskā identitāte.
Mans vīrs Andrejs Saharovs

Sižets

Filmas galvenā varone ir Andreja Saharova sieva Jeļena Bonnere. Viņa stāsta par savu vīru, kurš bija akadēmiķis, zinātnes spīdeklis un intelektuālis, kuram bija atvērtas jebkuras durvis, arī Kremlī. Filmā tiek parādīts, kā viņš kļuva par lielāko totalitārisma kritiķi un starptautiski zināmu sistēmas ienaidnieku.
Sekundārās emisijas lampa

Uzbūve

Šāda tipa lampas ir modificētas pentodes vai tetrodes, kuras atšķiras no parastām radiolampām ar to, ka no katoda nākošā elektronu plūsma vispirms tiek pastiprināta uz speciāla elektroda - dinoda, no kura tiek izsisti sekundārie elektroni, kuru plūsma ir vairākas reizes lielāka nekā primārā plūsma. Parasti sekundārās emisijas lampām ir viena sekundāro elektronu pavairošanas pakāpe (6В1П, 6В2П), bet lampai 6В3С dinodi ir divi.

Priekšrocības

Sekundārās emisijas lampas voltampēru raksturlīknes stāvums ir daudz lielāks (respektīvi, ir lielāka jutība).

Trūkumi

Lampas ar sekundāro emisiju ir visai dārgas ierīces, jo tiek izgatavotas no sevišķi tīriem materiāliem. Tām piemīt paaugstināts trokšņu līmenis un tās nav ilgmūžīgas.

Izmantošana

Sekundārās emisijas lampas izmanto beztransformatoru impulsģeneratoros, jo ar tām var iegūt impulsus ar sevišķi stāvām frontēm (tā saucamajām nanosekunžu frontēm).
Gustavs Klucis

Dzīvesgājums

Dzimis 1895. gada 4. janvārī Valmieras apriņķa Ķoņu pagastā.
1913.—1915. gadā mācījās Rīgas pilsētas mākslas skolā pie Jaņa Rozentāla, Vilhelma Purvīša, Jāņa Roberta Tillberga, 1915.—1917. gadā — Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā Petrogradā. 1917. gadā piedalījās Februāra revolūcijā, vēlāk arī Oktobra apvērsumā.
Latvijas brīvības cīņu laikā dienēja Padomju Latvijas armijas 9. latviešu strēlnieku pulkā.
Kopš 1918. gada dzīvoja Maskavā. 1918.—1921. gadā turpināja mācības Iļjas Maškova un V. Meškova studijā, Konstantīna Korovina studijā, Valsts Brīvajās mākslas darbnīcās (vēlāk Augstākajās mākslinieciski tehniskajās darbnīcās) pie K. Maļeviča. 1921.—1924. gados darbojās Mākslinieciskās kultūras institūtā. Strādāja par pedagogu Poligrāfijas institūtā.
Lielā terora laikā NKVD "Latviešu operācijas" ietvaros 1938. gadā apcietināts un 26. februārī nošauts Butovas poligonā.

Makslinieciskā darbība

Iesākumā darbojies glezniecībā. 1918. gadā pievērsies fotomontāžai, darinājis plakātus, izmantojis fotomontāžu arī grāmatu un preses grafikā. Projektējis aģitācijas dizaina objektus, kā arī monumentālos valsts svētku noformējumus pilsētā. Darbojies "Latviešu strēlnieku mākslas studijā" Kremlī. 1928. gadā piedalījies mākslinieku grupas "Oktobris" dibināšanā, aktīvi līdzdarbojies latviešu kultūras un izglītības biedrībā "Prometejs". 1937. gadā noformēja PSRS paviljonu Vispasaules sasniegumu izstādē Parīzē.
Sarakstījis teorētisku rakstu "Fotomontāža kā jauns aģitmākslas veids" (1931).

Izstādes

Izstādēs piedalījies no 1918. gada. Personālizstādes Maskavā 1920. gadā, kopā ar Naumu Gabo un Antonu Pevzneru 1961. gadā, Rīgā (1959., 1970., 1984., 1998., 2005.), Valmierā (1971.), Kaselē (1991.), Ņujorkā (2004., kopā ar dzīvesbiedri, mākslinieci Valentīnu Kulaginu), Strasbūrā (2005.), Hāgā (2008.).

Piemiņai

Vides Filmu studijā 2007. gadā tapa filma "Nepareizais latvietis" par Gustavu Kluci, viņa daiļradi un pretrunīgo likteni. Kinofilmas režisors ir Pēteris Krilovs, producents Uldis Cekulis, operators Andris Priedītis. No 2008. gada 6. augusta Latvijas Nacionālajā Mākslas muzejā pastāvīgajā ekspozīcijā ir apskatāma Gustava Kluča darbu kolekcija.
Mohiļiva-Podiļska

Vēsture

Apdzīvoto vietu 1595. gada 24. augustā dibinājis Moldāvijas kņazs Jeremija Mogila, kurš te uzcēlis pili un vēlāk uzdāvinājis apkārtnes zemes savam svainim Stefanam Potockim. Sievastēva piemiņai Potockis apdzīvoto vietu nosauca par Mogiļovu (rumāņu: Movilău). Vēlāk pilsētu sauca par Mogiļovu pie Dņestras (krievu: Могилёв-на-Днестре). 1713. gadā Mogiļova nonāca Polijas sastāvā, 1743. gadā tai piešķīra Magdeburgas tiesības. 1795. gadā no Polijas pilsētu izpirka Krievijas valsts kase un pievienoja impērijai. 1796. gadā tai piešķīra apriņķa pilsētas statusu. 1923. gadā pārdēvēta tagadējā vārdā.
Mašīnbūve

Mašīnbūve ir vidējās un smagās rūpniecības nozaru komplekss, kas sevī ietver tautas saimniecības darba līdzekļu, patēriņa priekšmetu, kā arī apbruņojuma ražošanu. Mašīnbūve ir sarežģītākā rūpniecības nozare, kas sastāv no daudzām apakšnozarēm un ir saistīta ar ķīmisko un enerģētisko rūpniecību.
Mašīnbūves nozare radusies 18. gadsimta beigās līdz ar rūpniecības attīstību. Mūsdienās tā ir viena no svarīgākajām nozarēm, kurā ražo vairāk nekā trešdaļu no rūpniecības kopprodukcijas, un kurā ir nodarbināti apmēram 30% rūpniecībā strādājošo.
2004. gada Eiropas čempionāts futbolā

Turnīra gaita

Turnīra formāts bija tieši tāds pats, kā iepriekšējā čempionātā. 16 komandas tika sadalītas 4 grupās pa četrām komandām. Katras grupas 2 spēcīgākās izlases iekļuva ceturtdaļfinālā.
A grupā uzvarēja laukuma saimnieki Portugāle, bet otro vietu pārsteidzoši ieguva Grieķijas izlase, kas apsteidza par spēcīgākām uzskatītās Spānijas un Krievijas izlases. No B grupas ceturtdaļfinālā ļoti pārliecinoši iekļuva favorītes Francija un Anglija, savukārt C grupā 3 komandas ieguva 5 punktus, taču pateicoties neizšķirtam pēdējā savstarpējā spēlē, tālāk iekļuva Zviedrija un Dānija, aiz borta atstājot Itāliju. D grupā visās 3 spēlēs uzvarēja Čehija, bet otrajā vietā palika Nīderlande, kas apsteidza vāciešus un latviešus.
Divās no četrām ceturtdaļfināla spēlēm uzvarētāju nācās noskaidrot pēcspēles 11 m sitienu sērijās, kur Portugāle uzvarēja Angliju, bet Nīderlande - Zviedriju. Vēl Čehija ar 3-0 sagrāva dāņus, savukārt kārtējo pārsteigumu sagādāja Grieķija, ar 1-0 uzvarot Francijas izlasi.
Pusfinālā ļoti līdzīgā spēlē Portugāle ar 2-1 uzvarēja Nīderlandi, bet Čehijas izlasi apturēja grieķi.
Finālā tikās Portugāle pret Grieķiju. Par favorītiem tika uzskatīti mājinieki portugāļi, taču visa turnīra laikā izteiktu aizsardzības futbolu spēlējošā Grieķijas izlase, pateicoties Angelosa Haristeasa gūtajiem vārtiem, jau trešajā spēlē pēc kārtas uzvarēja ar 1-0, tā kļūstot par Eiropas čempioniem.

Ātrākie vārti

2. minutē: Dmitrijs Kiričenko (Krievija pret Grieķiju)
Argolida

Argolida (sengrieķu: Αργολίδα) ir Grieķijas vēsturiskais apgabals, kas atrodas Peloponēsas pussalas austrumu daļā. Rietumos Argolida robežojās ar Arkādiju, ziemeļos ar Korintiju, dienvidrietumos ar Kinuriju, bet vēlāk ar Lakoniju. Ziemeļaustrumos to apskalo Saroniks, bet dienvidos Argolidas līcis. Mūsdienās Argolida ir iekļauta Peloponēsas perifērijas, Argolīdas nomē ar administratīvo centru Naupliju, bet Argolidas austrumu gals Atikas perifērijas Pirejas nomē.

Ģeogrāfija

Argolidas teritoriju veido plaša ieleja, kur atrodas Argosa, Mikēnas un Tirinta, kā arī dziļi Egejas jūrā iestiepusies Aktes pussala. Pussalas ziemeļaustrumos atrodas Saroniks, kura piekrastē izvietojas Troizēnas un Epidauras pilsētas. Pussalas dienvidrietumos Argolidas līcis, kura dziļumā — Nauplijas pilsēta, un nelielā attālumā no tās atrodas Argosa. Arolīdas dienvidos ir tās galvenais sāncensis — Sparta, no kuras tā ir atdalīta ar nelielu apgabalu — Kinuriju, kas ir pastāvīgu strīdu objekts attiecībās ar Spartu. Argolidas rietumos atrodas Peloponēsas centrālā daļa — Arkādija. Apgabala centrs bija Argosas pilsēta.

Vēsture

Pirmās apmetnes šajā reģionā pastāvēja jau neolīta periodā. Bronzas laikmetā šīs bija visblīvāk apdzīvotais un attīstītākais Grieķijas apgabals. Šeit atradās Mikēnas un Tirinta. Jau Mikēnu periodā par Argolidas galveno pilsētu kļuva Argosa, kas saskaņā ar leģendu tika nosaukta mitoloģiska varoņa, Zeva un Niobes dēla, Argosa vārdā. Ar šīm pilsētām ir saistīti leģendārie Homēra eposa varoņi. Agamemnons valdīja Mikēnās. Homēram un dažiem vēlāka laika sengrieķu autoriem Argosa nozīmēja visu Grieķiju un visu Peloponēsu, bet par "argosiešiem" tika saukti ne tikai Argosas iedzīvotaji, grieķi kopumā.
Doriešu ienākšana iznīcināja šīs pilsētas, un jau vēsturiskajā periodā tās stāvēja drupās. No tā laika par apgabala centru kļuva Argosa. Uz ziemeļiem no Argolidas atradās Korinta un Sikiona.
Argosa savu lielāko politisko varenību ieguva tirāna Fedona laikā (7. gadsimts pr.Kr.), un daudzu gadsimtu garumā sacentās ar Spartu par ietekmi reģionā. No 229. gada pr.Kr. tā iegāja Ahajas savienībā, un 147. gadā pr.Kr. nopietni pretojās romiešiem, taču gala rezultātā tika iekļauta Romas sastāvā.
267. un 395. gadā to izpostīja goti. Bizantijas periodā pieauga Nauplijas loma, kas kļuva par vienu no svarīgākajam Grieķijas ostām. Venēciešu valdīšanas laikā šeit tika uzcelts cietoksnis (1711—1714), kas ir saglabājies līdz mūsu dienām.
Ceptuve

Ceptuve jeb beķereja (no vācu: Bäckerei) ir uzņēmums, kas specializējas maizes un maizes izstrādājumu ražošanā. Ceptuves, kurās cep tikai maizi sauc par maiznīcām. Ir ceptuves, kas vienlaikus ir arī kafejnīcas, kur nopirktos izstrādājumus var apēst uz vietas, kā arī iegādāties kafiju, tēju un citus dzērienus.
Bēthovena 5. simfonija

Ludviga van Bēthovena 5. simfonija, op. 67 do minorā ir viens no populārākajiem un biežāk atskaņotajiem klasiskās mūzikas skaņdarbiem pasaulē. Tā pirmo reizi atskaņota 1808. gadā Vīnē.
Bēthovens par 5. simfonijas pirmo daļu saka: "Tā liktenis klauvē pie durvīm!" Šajā simfonijā ir atspoguļota cīņa starp cilvēku un likteni.
Neretas pagasts

Daba

Dienvidaustrumu daļa atrodas Sēlijas paugurvalnī, ziemeļrietumu daļa - Viduslatvijas zemienes Taurkalnes līdzenumā. Augstākā vieta - Andžānu kalns (120,4 m vjl.).

Vēsture

Pēc 1920. gada agrārās reformas Neretas muiža sadalīta 185 vienībās ar kopplatību 2372 ha, Neretas mācītājmuiža sadalīta 131 vienībā ar kopplatību 692 ha. 
1935. gadā Neretas pagasta platība bija 156,4 km² un tajā dzīvoja 3113 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Neretas, Pilskalnes un Salates ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1950. gadā Neretai piešķīra strādnieku ciemata statusu, bet Neretas ciemu 1954. gadā pievienoja Lones ciemam. 1957. gadā Neretas strādnieku ciematam pievienoja Salates ciemu, izveidojot Neretas lauku teritoriju, kurai 1961. gadā pievienoja daļu Lones ciema. 1990. gadā Nereta zaudēja pilsētciemata statusu un kopā ar lauku teritoriju tika reorganizēta par Neretas pagastu. 2009. gadā Neretas pagastu iekļāva Neretas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Nereta (pagasta un novada centrs), Neretaslauki, Svajāni.