google/wiki40b huggingface dataset:
Rīgas apkaimes

Rīgas apkaimes ir apkaimes, kas kopš 2008. gada tiek veidotas Rīgas pilsētas administratīvajās robežās.  Tiek plānots, ka Rīga sastāvēs no 58 apkaimēm, katra ar savu centru, savu unikālo ainavisko un arhitektonisko veidolu. Galvenais šīs reformas iemesls ir iespēja izpētīt katras šīs apkaimes, katra mazā reģiona specifiku — kādi ir iedzīvotāji, kāda ir infrastruktūra, kādas vajadzības tālākai dzīves vides pilnveidošanai. Apkaimes nav plānotas, kā administratīvas vienības, bet kā instruments sociālās infrastruktūras sakārtošanai, piemēram, nodrošinot apkaimes ar nepieciešamo skaitu bērnudārzu, un operatīvākai informācijas apmaiņai ar iedzīvotājiem.
Vislielākā no Rīgas apkaimēm ir Kleisti (18,730 km²), vismazākā — Atgāzene (0,745 km²). Visvairāk iedzīvotāju 2014. gadā dzīvoja Purvciemā 59 940, vismazāk — Salās. Taču visblīvāk apdzīvotā Rīgas apkaime ir Pļavnieki (15 807,37 cilv./km²), bet vismazākais cilvēku blīvums ir Spilves apkaimē — 9,5 cilv./km².

Vēsture

19. gadsimta otrajā pusē pēc Rīgas nocietinājumu nojaukšanas Rīgas robežas būtiski paplašinājās. Tika izveidotas Jelgavas, Pēterburgas un Maskavas priekšpilsētas, kuras sadalīja policijas iecirkņos.
1934. gadā Rīgas pilsētu sadalīja 40 administratīvajos rajonos: 
Pēc Otrā pasaules kara Rīgā sākās daudzstāvu dzīvojamo namu mikrorajonu būvniecība. Pirmie mikrorajoni bija Āgenskalna priedes (arhitekts N. Rendels,  1958-1962), Imanta (1957-1965), Jugla (A. Tītmane, D. Danneberga, O. Krauklis, 1961) un Ķengarags (A. Berķe, M.Brodskis, I. Strautmanis, G. Melbergs, A. Ozoliņš, L. Nagliņš, 1961-1971), vēlāk Iļģuciems (R.Lelis, L. Muntere, R. Paikule, 1968), Purvciems (1964), Mežciems (J. Paegle, A. Kronbergs, O. Krauklis, 1975-1978) un Pļavnieki (E. Fogelis, M. Medinskis, I. Millers, 1978), Zolitūde un Ziepniekkalns.
2008. gadā Rīgas domes pilsētas attīstības departaments aizsāka darbu pie Rīgas jaunās rajonu, jeb pēc jaunā plāna — apkaimju definēšanas.
Lielā pirmmāte

Lielā pirmmāte ir dieviete, ko nereti attēlo kā Zemes māti, galveno auglības dievību, dāsno Zemes iemiesojumu.
Šī dieviete Rietumu tradīcijā ir atveidota dažādos veidos - sākot ar akmenī izkaltiem Kibeles attēlojumiem un beidzot ar sengrieķu dievieti Dioni, kuru kopā ar Zevu pielūdza Dodonā līdz pat klasiskā laikmeta beigām. Starp sengrieķu dzejnieka Homēra himnām (7. - 6. gs. p.m.ē.) ir viena, kas veltīta pirmmātei - "Himna Gajai, visa mātei". Šumeriem ir daudz erotiska satura poēmu par viņu pirmmāti Ninhursagu.
Dienvidsala

Daba

Sala izstiepta ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 840 km garumā. Sala lielākajā daļā teritorijas ir kalnaina to visā garumā šķērso Dienvidalpu kalnu grēda ar tās augstāko virsotni Kuka kalnu (3754 m vjl). Salas austrumdaļā plešas Kenterberijas līdzenums. Krasti austrumu pusē galvenokārt līdzeni, ziemeļos un dienvidos robota ar daudziem līčiem, pussalām un piekrastes saliņām. Salas dienvidaustrumos izteikti fjordu krasti. Dienvidaustrumos Vāhipounamu apvidus, kas iekļauj četrus nacionālos parkus ar kopējo platību 26 000 km², iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Salā valda mērenais klimats, gada vidējā temperatūra ir 8 °C. Siltākie mēneši ir janvāris un februāris, jūlijs — aukstākais. Vēsturiskais minimums −21.6 °C reģistrēts 1995. gada 3. jūlijā Ofirā, maksimums 42.4 °C — 1973. gada 7. februārī vienlaicīgi Raniroā un Džordenā. Laikapstākļi variējas no ļoti mitriem Vestkostā līdz pustuksnesim Makenzi ielejā Kenterberijā. Nokrišņu daudzums ir no 640 mm Kraistčērčā līdz 1600 mm rietumu piekrastē.

Vēsture

Pirmie Jaunzēlandes kolonizētāji, kas vēlāk pašidentificējās kā maori, ieradās salā starp 1250. un 1300. gadu. Sākotnēji to galvenie apdzīvotības rajoni bija Dienvidsalas ziemeļu gals un austrumu piekraste, no kurienes tie vēlāk izpletās pa visu tagadējo Jaunzēlandi.
Pirmie eiropieši, kas atklāja Dienvidsalu, bija holandieša Ābela Tasmana ekspedīcija ar kuģiem Heemskerck un Zeehaen. 1642. gada decembrī tie piestāja salas ziemeļu galā līcī, ko pēc sadursmes ar maoriem nosauca par Slepkavu līci. Tasmans nokartēja Ziemeļsalas un Dienvidsalas rietumu krastus un nodēvēja jaunatklāto zemi par Statenlandi (Staten Landt) pēc Nīderlandes Ģenerālštatiem. Vēlāk holandiešu kartogrāfi nosaukumu latīniskoja par Nova Zeelandia pēc Holandes Zēlandes nosaukuma.
Pirmā eiropiešu apmetne Dienvidsalā tika nodibināta Blafā salas dienvidu galā 1823. gadā. Lielbritānija anektēja Jaunzēlandi 1840. gadā un neilgu laiku tā bija daļa no Jaunās Dienvidvelsas. Otago salas dienvidos bija galvenais kolonizācijas apvidus un kolonizētāji sākotnēji bija galvenokārt skoti. Sakarā ar zelta drudzi 1860. gados Dienvidsalas iedzīvotāju skaits strauji pieauga un līdz pat 1910. gadiem Dienvidsala bija Jaunzēlandes apdzīvotākā daļa.
19. gadsimtā sala tika dēvēta par Vidussalu (Middle Island) (par Dienvidsalu sauca Stjuarta salu) vai Jaunmansteru (New Munster) pēc Mansteras provinces Īrijā. Tikai 1907. gadā Dienvidsalai tika nostiprināts tagadējais nosaukums. Maoru nosaukums Vaipounamu («nefrīta ūdeņi»), domājams,  cēlies no Te Wāhi Pounamu — ‘Nefrīta Zeme’. Cits maoru nosaukums salai ir Vakaamāui (Te Waka-a-Māui) — ‘Māui laiva’ (Ziemeļsalas maoru nosaukums ir Ikaamāui — ‘Māui zivs’).
Jānis Baltvilks

Biogrāfija

J. Baltvilks laikā no 1962. līdz 1967. gadam studējis Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultātē, 1972. gadā absolvējis Latvijas Lauksaimniecības universitātes Agronomijas fakultāti. Bijis ornitologs: strādājis Latvijas Zinātņu akadēmijas Bioloģijas institūtā (1965—1974). Viens no Latvijas Ornitoloģijas biedrības dibinātājiem.
Vēlāk līdz 1979. gadam darbojies izdevniecībā "Liesma". 1980. gadu beigās sāka strādāt žurnālā "Zīlīte", 2000. gadā kļuva par tās galveno redaktoru. 
1970. gadā sācis publicēt literāros darbus. Izdevis vairākus dzejoļu krājumus, kā arī vairākas pasaku grāmatas un citas grāmatas bērniem. 1977. gadā Baltvilks kļuva par Latvijas Rakstnieku savienības biedru. 1988. gadā saņēmis Ojāra Vācieša prēmiju. Saņēma Gada balvu literatūrā 2002 par nozīmīgu devumu latviešu literatūrā pēc dzejas izlases "Saule met loku" iznākšanas.
2003. gada 22. septembrī cietis ceļu satiksmes negadījumā Rīgā, Rumbulā un nogādāts slimnīcā; no gūtajām traumām 4. oktobrī miris. Pēc J. Baltvilka nāves izveidota Jāņa Baltvilka balva bērnu literatūrā labākajiem bērnu grāmatu autoriem un ilustratoriem.
Alise Brīnumzemē (1951. gada filma)

Sižets

Kamēr Alises māsa lasa, pati Alise garlaikojas. Pēkšņi Alise ierauga baltu trusi, kurš murmina, ka viņš "steidzoties uz svarīgu satikšanos". Alise trusim seko cauri truša alai un nokļūst Brīnumzemē, kur viņu gaida dažādi dīvaini piedzīvojumi, tajā skaitā satikšanās ar Češīras kaķi un Karalieni, kura vēlas Alisi nogalināt pēc Češīras kaķa joka.
In-Grid

Biogrāfija

Ingrīda Alberīni piedzima 1973. gada 11. septembrī Ziemeļitālijas pilsētā Gvastalā. 1994. gadā Ingrīda uzvar reģionālajā konkursā "Sanremo balss". Muzikālie producenti Lerijs Pignagnoli un Marko Sonsīni uzaicināja viņu, lai realizētu dažas idejas, pie kurām viņi bija darbojušies. 2003. gadā Ingrīda ierakstīja vokālu dziesmai "Tu es Foutu", kas vēlāk ieņēma augstākās pozīcijas vairāku valstu muzikālajos dziesmu topos.
2009. gadā dziedātāja kā viesmāksliniece piedalījusies starptautiskajā jauno izpildītāju konkursā "Jaunais Vilnis" Jūrmalā.
Latviešu deju mūzikas producentu apvienība Boyza II ir veidojusi remiksu dziedātājas singlam "Le dragueur".
Valērijs Kargins

Jaunība, izglītība

Valērijs Kargins dzimis Rīgā 1961. gadā. Mācījies Rīgas 40. vidusskolā (1968—1978). Pusaudža gados filmējies populārā spēlfilmā "Ģimenes melodrāma", pēc vidussskolas beigšanas nesekmīgi mēģinājis iestāties Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК) Maskavā. Studējis Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes žurnālistikas nodaļā (pirmajā kursā mācās neklātienē, bet sākot ar otro klātienē). Universitāti absolvē 1983. gadā.

Komjaunatne

Jau mācoties pēdējā kursā Kargins sāk strādāt Kirova rajona komjaunatnes komitejā. Vēlāk tiek pārcelts uz Rīgas pilsētas komjaunatnes komiteju, iestājas PSKP. Vēl strādājot komjaunatnes komitejā, Kargins iepazīstas ar Viktoru Krasovicki, kurš jau tad darbojās kooperatīvajā kustībā. Abi nākamie kompanjoni nopērk reāli nefunkcionējošu komjaunatnes komercstruktūru PAREKS, kas astoņdesmito gadu beigās kļūst par nozīmīgu tūrisma firmu.

Pēc Parex zaudēšanas

Pēc Parex bankas atstāšanas Kargins un Krasovickis saglabāja iepriekšējos gados ar to uz izdevīgiem noteikumiem noslēgtos depozītu līgumus, saskaņā ar kuriem abi trīs gados procentos saņēma 10,3 miljonus latu.

Personīgā dzīve

Kopš astoņdesmito gadu sākuma Kargins bija precējies ar Tatjanu Karginu. Laulībā dzimuši divi dēli: Rems (1982. gadā) un Maksims (1987. gadā). Pēc šķiršanās 2006. gadā, civillaulībā ar Annu Barinovu dzimusi meita Valērija Maija.

Skandāli

Neskatoties uz to, ka saskaņā ar Iekšlietu ministrijas Pilsonības un migrācijas pārvaldes uzziņu Valērijs Kargins un viņa māte Dina Gvozdeva (Kargina) 1993. gadā nelikumīgi saņēmuši Latvijas pilsoņu pases un ar 1994. gada 29.septembra Rīgas pilsētas tiesas spriedumu atzīts, ka Valērijs Kargins un Dina Gvozdeva nav Latvijas Republikas pilsoņi, Saeima ar balsu vairākumu 1997. gada 20. novembrī nolēma par īpašiem nopelniem piešķirt Karginam Latvijas pilsonību.
Maidera Unda

Biogrāfija

Maidera Unda dzimusi 1977. gadā Vitorijā. No 2000. līdz 2010. gadam un 2012. gadā viņa kļuva par Spānijas čempioni. 2008. gadā Unda piedalījās olimpiskajās spēlēs Pekinā, kur ieņēma 5. vietu. 2009. gadā viņa ieguva bronzas medaļu pasaules čempionātā. Gadu vēlāk, 2010. gadā ieguva arī Eiropas čempionāta bronzas medaļu. 2012. gada olimpiskajās spēlēs Londonā pusfinālā zaudēja bulgāru cīkstonei Stankai Zlatevai, bet cīņā par bronzas medaļu pieveica baltkrievieti Vasiļisu Marzaļuku. Tajā pašā gadā viņa ieguva bronzas medaļu arī Eiropas čempionātā. 2013. gadā viņa izcīnīja sudraba medaļu Eiropas čempionātā un divus gadus vēlāk bronzas medaļu 1. Eiropas spēlēs Baku.
Sīrijas administratīvais iedalījums

Sīrijas administratīvo iedalījumu veido 14 muhāfazas, kuras sīkāk iedalās 65 mintakās.
15. SS lauka papildinājumu bataljons

Pirmā izveidošana

15. lauka papildinājumu bataljonu 5 rotu sastāvā 1943. gada 25. novembrī Ventspilī no 15. divīzijas izformēto III bataljonu vīriem saformēja majors Jānis Šmits, ar 32. grenadieru pulka došanos uz fronti bataljons pārcēlās uz Paplaku. Ierodoties Paplakā bataljons saņēma no 32. grenadieru pulka arī lieko aprīkojumu, ieročus, 20 virsniekus un 100 karavīru. 9. decembrī bataljons ar divīzijas pavēli saņēma 500 jauniesauktos, 20. decembrī par komandieri iecēla pulkvežleitnantu Skudruli un decembra beigās kā I bataljons tika iekļauts 3. apmācības pulkā.

Otrā izveidošana

Otrreiz 15. lauka papildinājumu bataljonu saformēja līdz ar pārējo 15. divīzijas vienību atjaunošanu Vācijā 1944. gada rudenī. 1945. gada 4. martā bataljonu no Sofienvaldes nosūtīja uz Dancigu, to sasniedzot 8. martā, kur tika pilnībā atbruņots. 11. martā bataljona vīrus sadalīja pa dažādām 2. vācu armijas vienībām, lielāku grupu 50 vīru sastāvā iekļaujot 542. kājnieku pulkā, ar to arī 15. lauka papildinājumu bataljona dienesta gaitas beidzās.
Brigita Stoniene

Biogrāfija

Kauņas šaha skolas audzēkne. Lietuvas šaha meistara Toma Lauruša vecākā māsa. Treneris - FIDE meistars Laimutis Šolis. Divkārtējā Lietuvas jauniešu čempionāta uzvarētāja U-18 vecuma grupā (2008, 2009). Pārstāvējusi Lietuvu Pasaules un Eiropas jauniešu šaha čempionātos. 2009. gada Lietuvas sieviešu šaha čempionātā ierindojusies 5. vietā. Beigusi Kauņas ģimnāziju Varpo. Strādājusi par Kauņas jauno šahistu kluba Trys nuliai ("Trīs nulles") filiāles direktori.
Piedalījusies 2009. gada Latvijas šaha čempionātā atpūtas bāzē "Mežezers" Pļaviņu novadā.
Saikava

Vēsture

Apdzīvotā vieta veidojusies ceļu krustojumā pie bijušā Saikavas pagasta valdes netālu no bijušās Saikavas muižas (Saikow; tagad Vecsaikavā). Saikavā bijis arī veikals, slimnīca, ambulance un pasts. Netālu atrodas Tautas nams, pie kura 1942. gadā, pieminot no bijušā Saikavas pagasta uz Sibīriju izsūtītos ļaudis, iestādīja ozolu birzi. Šeit ir arī piemiņas vieta saikaviešiem — fašisma upuriem.
Agrāk netālu no Saikavas «Trākšos» ir darbojusies Piensaimniecības biedrības pienotava, kā arī «Dobupē» Mača motora dzirnavas.

Saikavā dzimis

Andrejs Ceruks (1915 – 1999),  Brazīlijas Latviešu baptistu apvienības ilggadējais priekšsēdētājs, baptistu mācītājs Latvijas un Brazīlijas draudzēs.
Akvitānija

Demogrāfija

2013. gadā Akvitānijas reģionā bija 3,3 miljoni iedzīvotāju.
Lielākā pilsēta reģionā ir Bordo, kuras administratīvajās robežās 2014. gadā bija 246 586 iedzīvotāji, bet aglomerācijā — 1,2 miljoni. Otra lielākā pilsēta ir Po (77 575 iedzīvotāju administratīvajās robežās un 240 794 aglomerācijā).

Valodas

Franču valoda ir galvenā reģiona valoda, taču šeit ir arī vietējās valodas, tādas kā basku valoda, kurā runā Akvitānijas pašos dienvidos, kā arī oksitāņu valodas dažādi dialekti. Ieceļotāji sev līdzi ir atnesuši vēl dažādas citas valodas - piemēram, angļu, spāņu, arābu, u.c.
Mesija

Mesija (no senebreju — ‘svaidītais’) ir cilvēks, kuru Dievs ir izraudzījies par valdnieku. Jūdaismā tas ir Dieva apsolītais glābējs, kristietībā tas ir Jēzus Kristus, savukārt islāmā — mahdī.
Mēdzūlas pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Gulbēres un Mēdzūla ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Gaujienas rajonā. Mūsdienās Mēdzūlas pagasta teritorija iekļauta Madonas novada Liezēres pagastā.
24. februāris

24. februāris ir gada 55. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 310 (311 garajā gadā) dienas.
Gļotāda

Gļotāda (latīņu: tunica mucosa) ir dobu orgānu iekšējais apvalks. Gļotāda klāj elpošanas, urogenitālo un gastrointestinālo orgānu virsmas, acs plakstiņu un dzirdes ceļu iekšējās virsmas. Nosaukums 'gļotāda' ir dots tāpēc, ka vairākums gļotādu ir klātas ar gļotu slāni, kuru producē epitēlijšūnas (parasti — kausveida šūnas).
Jūrkalnes iela (Rīga)

Ielas raksturojums

Jūrkalnes iela aizsākas Šampēteria apkaimē pie Zasulauka Depo kā divu joslu asfaltēta iela. Tā virzās dienvidrietumu virzienā un šķērsojot Irlavas ielu, krustojas ar Apuzes ielu un pārtop 4 joslu platā ielā. Tālāk tā stiepjās Starptautiskās lidostas "Rīga" virzienā un ir Zolitūdes un Pleskodāles apkaimju robežiela. Šajā posmā ielas kreisajā pusē plešas Šampētera mežs. Tālāk Jūrkalnes iela pa pārvadu šķērso Zolitūdes ielu un beidzas pie divlīmeņu krustojuma ar Kārļa Ulmaņa gatvi.
Autoceļš P95

Vēsture

2015. gada 20. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa P95 posma Gauriņi-Tērvete (25,5-28,4km) seguma periodiskās uzturēšanas darbiem.
Siļķu apakšdzimta

Latvijā

Siļķu apakšdzimtu Latvijā pārstāv 2 sugas: reņģe (Clupea harengus membras) un brētliņa (Sprattus sprattus). Gan reņģe, gan brētliņa ir saimnieciski nozīmīga Baltijas jūras zivs.

Kopīgās īpašības

Siļķu apakšdzimtas zivis ir nelielas vai vidēji lielas. Augšlūpa noapaļota, bez šķēluma, divas vaigu plātnītes, apakšžoklis reizēm izvirzīts uz priekšu, mute vērsta uz priekšu. Zobi sīki un koniski. Muguras spura atrodas ķermeņa vidusdaļā. Tās stari īsi un mīksti (13—21 stars). Anālā spura īsa (12—23 stari), atrodas ievērojami aiz muguras spuras. Vēdera spurām ir 7—10 stari.
Dzelzceļa līnija Jaunkalsnava—Veseta

Dzelzceļa līnija Jaunkalsnava—Veseta ir līnijas Pļaviņas—Gulbene atzars, kas savieno Jaunkalsnavas staciju ar Vesetas karjeru (Vesetas karjers, kurā izbūvēta Vesetas stacija, pieder VAS "Latvijas Dzelzceļš"). Atzars izbūvēts 20. gadsimta 80. gados. Tā garums ir 14 kilometri. Pasažieru satiksmes līnijā nekad nav bijis, tā paredzēta vienīgi kravu vešanai (saimniecības vilcienu darbs). No Vesetas uz Jaunkalsnavu gadā tika aizvesti līdz 7000 vagonu grants, kas paredzēta dzelzceļa būvei (balastam). Vesetas un Jaunkalsnavas stacijās veic arī vilcienu tehnisko apkalpošanu. Kustības ātrums līnijā nedrīkst pārsniegt 25 km/h.
Jaroslavs Viļpiševskis

Biogrāfija

Jaroslavs Viļpiševskis piedzima 1881. gada 1. novembrī Pildas  pagastā. Ieguvis augstāko izglītību.
No 1925. līdz 1931. gadam strādāja Saeimā, pārstāvot Poļu savienību. Strādāja arī Daugavpils pilsētas domē, bija poļu preses redaktors Daugavpilī. No 1934. līdz 1940. gadam bija poļu nedēļas izdevuma "Nasze Życie" redaktors.  
1941. gada jūnijā izsūtīts uz Sibīriju. Par tālāko likteni ziņu nav.
Heteroseksisms

Heteroseksisms ir attieksmes, uzskatu un diskriminācijas sistēma, veidota, lai aizstāvētu seksualitāti un attiecības starp pretējiem dzimumiem. Tas iekļauj pieņēmumu, ka visi cilvēki ir heteroseksuāli vai ka attiecības starp pretējiem dzimumiem ir norma, kā arī to, ka heteroseksualitāte ir pārāka.
Heteroseksisms kā diskriminācijas forma nosaka, ka geji, lesbietes un biseksuāļi un citas seksuālās minoritātes ir otršķirīgi pilsoņi attiecībā pret dažādām likumiskām un civilām tiesībām, ekonomiskajām iespējām un sociālo vienlīdzību daudzās pasaules jurisdikcijās un sabiedrībās.
Džordans Stols

Spēlētāja karjera

Karjeru uzsācis 2004. gadā Ontārio hokeja līgas kluba Pīterboro "Petes" sastāvā. 2006. gada NHL draftā viņu "Penguins" izraudzījās ar kopējo otro numuru. 2006.—2007. gada sezonā debitēja Nacionālās hokeja līgas kluba Pitsburgas "Penguins" rindās. Debijas sezonā viņš tika iekļauts līgas simboliskajā debitantu izlasē, kā arī tika nominēts Kaldera balvai. 2009. gadā "Penguins" sastāvā izcīnīja Stenlija kausu.
2012. gada vasarā Stols tika aizmainīts uz Karolīnas "Hurricanes" vienību, ar jauno komandu parakstot līgumu uz nākamajiem desmit gadiem. 2017.—18. gada sezonā Stols kopā ar Džastinu Folku bija komandas kapteiņi.
Kanādas izlases sastāvā ir spēlējis 2007. gada Pasaules čempionātā, kurā Kanādas izlase izcīnīja zelta medaļas.
Nīderlandes eiro monētas

2 eiro apgrozības piemiņas monētas

Nīderlande 2 eiro piemiņas monētas izdod kopš 2007. gada. Nīderlande ir izdevusi trīs Eiropas ekonomiskajai vienotībai veltītas monētas, kuras izdeva visas eirozonas valstis kopā, Roterdamas Erasmam veltītu monētu un valdnieku maiņai veltītu monētu. Turklāt Nīderlande ir izdevusi vairākas zelta un sudraba piemiņas monētas, kas nav paredzētas apgrozībai.

Īpašas iezīmes

Uz Nīderlandes monētām ir kaltuves zīme un meistara zīme. Kaltuves zīme uz visām monētām ir Merkura zizlis, kas apzīmē Nīderlandes karalisko naudas kaltuvi. Meistara zīme uz dažādu gadu izlaiduma monētām ir atšķirīga. Uz 1999. gada monētām tā ir loks ar bultu (meistars Kriss van Drānens), uz 2000. gada — loks ar bultu un zvaigzne (Eriks J. van Shauvenburgs), uz 2001. gada monētām vīnogu zars ar ogām (Roberts Brīnss), uz 2002. gada monētām vīnogu zars ar ogām un zvaigzne, bet kopš 2003.gada trīsmastu burukuģis (abas apzīmē meistaru Mārtenu Brauveru). Zvaigzne kombinācijā ar iepriekšējā meistara zīmi apzīmē kaltuves vadītāja vietas īslaicīgu izpildītāju.
Valdemārs Lambergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1905. gada 13. martā Naudītes pagastā kā Apguldes muižas pārvaldnieka Jēkaba Lamberga divpadsmitais bērns. 1924. gadā sāka strādāt Jelgavas laikrakstos. 1932. gadā beidza tieslietu studijas Latvijas Universitātē un sāka strādāt par zvērināta advokāta palīgu, bet no 1938. gada — par zvērinātu advokātu Jelgavā. Piedalījās Jelgavas Filharmonijas orķestra dibināšanā.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā V. Lambergs devās trimdā uz Vāciju, kur bija Latviešu Nacionālās Padomes loceklis (1948) un laikraksta "Latvija" galvenais redaktors (1949-1950). 1950. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV, kur bija viens no Amerikas Latviešu Apvienības (ALA) dibinātājiem un vicepriekšsēžiem Bostonā, no 1951. gada laikrakstu "Laiks" un "Latvija Amerikā" līdzstrādnieks. Baltijas tautu sadarbības biroja un politiskās organizācijas "Nacionālais centrs" dibinātājs. Miris 1973. gada 19. oktobrī Bostonā.
Dēls Aristids Lambergs (1934—2010) bija uzņēmējs un latviešu trimdas sabiedriskais darbinieks, pēc atgriešanās dzimtenē kļuva par politiķi, bijis 5. un 6. Saeimas deputāts un partijas LNNK vadītājs (1993—1995).
Dzisna

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1461. gadā. Ietilpa Lietuvas lielkņazistē. Pilsēta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. 19. gadsimtā Dubrovna kļuva par ebreju centru, 1897. gadā vairāk nekā 2/3 no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji. Starp pasaules kariem Dzisna atradās Polijas sastāvā. Pievienota Baltkrievijas PSR 1939. gadā, Molotova-Ribentropa pakta rezultātā. Otrā pasaules kara laikā - vācu okupācijā.
Svaikstiks

Svaikstiks (jaunprūšu: *Swāikstiks, no *swāikstan (*swāigstan) — 'gaisma') prūšu mitoloģijā ir gaismas un auglības dievs, kas rūpējas par labības un zāles augšanu un lopu vairošanos. Pastāvīgi minēts dažādos 16. un 17. gadsimta prūšu dievu sarakstos, kur parasti ierindots vai nu kā otrais (aiz Ukapirma) vai ceturtais (aiz Pērkona) svarīgākais prūšu dievs.
Kuģu iela (Rīga)

Vēsture

Kuģu iela pirmoreiz kartēs sastopama 1867. gadā ar nosaukumu Spīķeru iela. 1885. gadā iela pārdēvēta par Kuģu ielu.

Ielas raksturojums

Kuģu iela ir 243 metrus gara (neskaitot ielas daļu Latvijas Nacionālās bibliotēkas teritorijā) iela Torņakalna un Āgenskalna apkaimēs. Tā sākas pie Mūkusalas un Akmeņu ielas krustojuma un virzās ziemeļrietumu virzienā. Faktiski posmā no Mūkusalas un Akmeņu ielas krustojuma līdz Uzvaras bulvārim iela eksistē tikai uz papīra, jo šobrīd tur atrodas Latvijas Nacionālā bibliotēka. Iela sākas tikai aiz Uzvaras bulvāra pie nobrauktuves no Akmens tilta. Kuģu iela beidzas pie Trijādības ielas, kur tā pagriežas rietumu virzienā un pāriet Trijādības ielā. Posmā no Uzvaras bulvāra līdz Trijādības ielai braukšanas joslas ir atdalītas.
Progress M-59

Krava

Kopējā kravas masa bija 2561 kg. Tajā ietilpa degviela stacijas dzinējsistēmai, skābeklis, ūdens, pārtikas preces, apģērbs, medicīniskās iekārtas apkalpei.
Māte Terēze

Biogrāfija

Dzimusi albāņu ģimenē Osmaņu impērijas pilsētā Skopjē (tagad tā ir Maķedonijas galvaspilsēta). Kad meitenei bija 12 gadi, viņa pārsteidza savu ģimeni, paziņojot, ka grib kļūt par mūķeni. 18 gadu vecumā devās uz Īriju, iestājās loratenciešu klosterī, kur pieņēma vēlāk visai pasaulei zināmo vārdu — Terēze. Vēlāk viņu nosūtīja uz Kalkutu Britu Indijā, kur loratenciešu vadītā vidusskolā mācīja ģeogrāfiju turīgo indiešu meitenēm. Vēlāk Terēze kļuva par šīs skolas direktori.
Izšķirošo lēmumu mainīt dzīvi un pievērsties nabadzības novārdzinātajiem Māte Terēze pieņēma pēc 20 skolā nostrādātajiem gadiem. 1948. gadā no Romas pāvesta Pija XII saņēma atļauju dzīvot kā neatkarīgai mūķenei. 1950. gadā Vatikāns oficiāli paziņoja par Mātes Terēzes Žēlsirdības ordeņa nodibināšanu. 1965. gadā pāvests Pāvils VI atļāva Terēzes vadītajai labdarības misijai sākt darbu arī ārpus Indijas. Mātes Terēzes nāves brīdī vairāk nekā 5000 mūķeņu aptuveni 100 valstu 600 patversmēs rūpējās par pamestiem bērniem, slimiem un veciem cilvēkiem. 1979. gadā Māte Terēze saņēma Nobela miera prēmiju, kuru ziedoja savas kustības patversmēm — viņa atteicās arī no Nobela prēmijas laureātu svinīgā mielasta, lūdzot, lai tam paredzētos līdzekļus atdotu viņas aprūpējamiem.
Māte Terēze nomira 1997. gada 5. septembrī. Viņas bērēm Indijā bija piešķirts valsts ceremonijas statuss. Tajās piedalījās ap 20 000 cilvēku, taču abpus 10 kilometrus garajam ceļam, ko lafete ar mātes Terēzes mirstīgajām atliekām veica līdz apbedījuma vietai, stāvēja apmēram miljons cilvēku. 2003. gada 19. oktobrī Jānis Pāvils II Māti Terēzi beatificēja. 2016. gada 4. septembrī pāvests Francisks Māti Terēzi kanonizēja par svēto.
Viņa savas dzīves laikā saņēmusi vairākus apbalvojumus: 1978. gadā — Balzana prēmiju, 1979. gadā — Nobela miera prēmiju, 1980. gadā — Bharat Ratna, 1985. gadā — Prezidenta brīvības medaļu. Pazīstamas ir mātes Terēzes grāmatas par garīgiem jautājumiem, vairākas sarakstītas kopā ar domubiedru brāli Rožē - Tezē kopienas radītāju.
Māte Terēze bija daudzu mīlēta un cienīta labdarības darbu un nesavtīguma dēļ, tomēr arī plaši kritizēta, īpaši par kontracepcijas noliegšanu un sliktajiem dzīves apstākļiem izveidotajās patversmēs.