google/wiki40b huggingface dataset:
237. mikroautobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Esplanāde — Imanta kursē pa šādām ielām: Brīvības bulvāris, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Vanšu tilts, K. Valdemāra iela, Slokas iela, Jūrmalas gatve, Kurzemes prospekts un  Jūrmalas gatve.
Imanta — Esplanāde kursē pa šādām ielām: Jūrmalas gatve, Kurzemes prospekts, Jūrmalas gatve, Slokas iela, K. Valdemāra iela, Vanšu tilts, K. Valdemāra iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris.
Salaspils līgums

Salaspils līgums (Kerckholmssche vordracht, vācu: Kirchholmer Vertrag) bija 1452. gadā 30. novembrī Salspils pilī noslēgts izlīgums starp Livonijas ordeni, Rīgas arhibīskapu un Rīgas pilsētu par tās vienlaicīgu pakļaušanos abiem Livonijas zemes kungiem - Livonijas ordenim un Rīgas arhibīskapam. Tie ieguva tiesības turpmāk apstiprināt pilsētas iekšējās kārtības noteikumus, tiesības piedalīties tiesās un gūt pusi no tiesu ienākumiem.

Priekšvēsture

1419. gadā Rīgas arhibīskaps Johans VI Ambundi sasauca pirmo Livonijas landtāgu. Pēc Livonijas ordeņa sagrāves Pabaiskas kaujā 1435. gada 4. decembrī tas Valkā parakstīja "vienu draudzīgu vienošanos" (eiine fruntliche eyntracht) ar visiem Livonijas Konfederācijas partneriem (Rīgas, Kurzemes, Tērbatas, Sāmsalas-Vīkas un Tallinas bīskapiem un to vasaļiem, Rīgas, Tallinas un Tērbatas rātēm) par kopīgu militāru sadarbību.
1451. gadā Rīga uzsāka slepenas sarunas ar 1440. gadā izveidoto Prūsijas pilsētu un vasaļu savienību par iespējamu spēku apvienošanu pretstāvei Vācu ordenim. Rīgas arhibīskaps Silvestrs Stodevešers un Livonijas ordeņa mestrs Johans fon Mengede 1452. gada vasarā Salacas (19. jūlijā) un Salaspils (21. augustā) sarunās vienojās sadalīt virskundzību pār Rīgu.
19. novembrī Rīgas priekšstāvjus uzaicināja uz Salaspili, kur viņi saņēma divus apsūdzības rakstus par baznīcas, politisko un teritoriālo tiesību neievērošanu.

Sekas

Līgums neatrisināja virsvaras jautājumu Rīgas pilsētā, bet padarīja to vēl sarežģītāku. Pēc līguma parakstīšanas Rīgas pilsētai nācās diplomātiski lavierēt starp abiem senjoriem, cenšoties atgūt savas brīvības. 15. gs. 2. pusē līguma punkts par dubulto virskundzību pār Rīgu vairākkārt tika atcelts un atkal atjaunots. 1479. gadā arhibīskaps Silvestrs Stodevešers pret Livonijas ordeni noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, taču ordeņa karavīri viņu saņēma gūstā un ieslodzīja Kokneses pilī.
Aizkraukles iela (Rīga)

Vēsture

Nosaukums "Aizkraukles iela" ielai piešķirts 1929. gada 19. septembrī. Sākotnēji par Aizkraukles ielu sauca jaunierīkotu ielu no Pudiķa ielas līdz Lielvārdes ielai. 1934. gadā iela tika pagarināta līdz Dzērbenes ielai. Vācu okupācijas laikā iela saukta Ascheradensche Straße.
Līdz 20. gadsimta 30. gadu beigām ielā bija apbūvēti tikai 20 gruntsgabali. Posmā starp Pudiķa ielu un Āraišu ielas, Tālivalža ielas krustojumu pārsvarā ir savrupmāju apbūve. Savukārt, posmā aiz Tālivalža ielas apbūve veikta, galvenokārt, pēc 2. pasaules kara. Attiecīgajā ielas posmā ir vairāki trīsstāvu dzīvojamie nami, zinātniski pētnieciskie institūti.

Ielas raksturojums

Aizkraukles iela ir 974 metrus gara asfaltēta iela Teikas apkaimes austrumdaļā. Tā sākas krustojumā ar Brīvības gatvi un iet dienvidu—dienvidaustrumu virzienā kā divu joslu iela. Virzoties dziļāk privātmāju rajonā tā krusto Pudiķa ielu un savienojas ar Pēkšēna ielu.
Pie krustojuma ar Āraišu un Tālivalža ielām, Aizkraukles iela pagriežas vairāk austrumu virzienā. Tālāk iela virzās gar Rīgas Teikas vidusskolu, tā vēl joprojām ir divu joslu iela. Virzoties tālāk pa privātmāju rajonu iela veido savienojumu ar Burtnieku ielu, kā arī krusto Laimdotas ielu.
Aiz krustojuma ar Lielvārdes ielu, Aizkraukles iela no divu joslu ielas pārtop par četru joslu ielu. Joslas sākotnēji tiek atdalītas ar zāli, bet jau pēc krustojuma ar Krīvu ielu ielas vidū ir autostāvvieta. Iela turpina virzīties austrumu—ziemeļaustrumu virzienā. Atlikušajā ielas daļā iela vēl krusto Krīvu ielu un veido savienojumu ar Leņķa ielu. Īsi pirms ielas beigām ir arī apgriešanās aplis, kuru izmanto 16. maršruta trolejbusi, lai varētu apgriesties braukšanai pretējā virizenā. Aizkraukles iela beidzas krustojumā ar Dzērbenes ielu. Sākot ar Lielvārdes ielas krustojumu ielas malā vairs nav tikai privātmājas, bet arī dažas padomju laikā celtas ēkas, kurās mājvietu ir raduši Latvijas Organiskās sintēzes institūts un Latvijas Universitātes Polimērmehānikas institūts.

Sabiedriskais transports

Aizkraukles ielas posmā no Tālivalža ielas līdz Dzērbenes ielai kursē 16. maršruta trolejbusi. Posmā no Lielvārdes ielas līdz Dzērbenes ielai trolejbusi kursē abos virzienos kā uz Šmerli, tā uz Pļavniekiem (katrā virzienā trolejbusi aizbrauc līdz apgriešanās aplim, apgriežas un tad brauc atpakaļ). Lai apgriestos braukšanai pretējā virizenā trolejbusi izmanto īsi pirms krustojuma ar Dzērbenes ielu esošo apgriešanās apli.
Staburags (stacija)

Vēsture

Pieturas punkts tika atvērts 1927. gadā. Pēc pasažieru satiksmes slēgšanas 2000. gadā pieturas punkts vairs netiek izmantots.
Transneptūna objekts

Transneptūna objekts ir Saules sistēmas debess ķermenis, kura orbīta atrodas tālāk par Neptūna orbītu jeb tālāk par 30 AU no Saules. 
Transneptūna objekti veido Koipera joslu, izkliedēto disku un Orta mākoni.
Pirmais atklātais transneptūna objekts (TNO) bija pundurplanēta Plutons, kuru 1930. gadā atklāja amerikāņu astronoms Klaids Tombo. Nākamo TNO atklāja tikai 1992. gadā, tas bija klasiskais Koipera joslas objekts (15760) 1992 QB₁ jeb kjubivano, kuru atklāja Deivids Džūits (David C. Jewit) un Džeina Lū (Jane X.Luu) ar 2,2 m teleskopu Maunakea kalna virsotnē. 2015. gada februārī jau bija zināmi vairāk kā 1650 transneptūna objekti. Lielākie zināmie transneptūna objekti ir Erīda, Plutons, Makemake, 2007 OR₁₀,  Haumeja, Kvavars, Sedna, Orks, 2002 MS₄ un Salacija.
Turčanske Teplice

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1281. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Štubņafirdē (ungāru: Stubnyafürdő). Viens no senākajiem Eiropas kūrortiem. Pirmā "kūrmāja" uzcelta 1502. gadā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (97,98 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (48,09 %), luterāņi (30,56 %), nereliģiozi (17,24 %).
Latvijas telesakaru tīkls

Latvijas telesakaru tīkls ir Latvijas Valsts radio un televīzijas centra pārvaldījumā, tas ir specializētais telesakaru tīkls, kuru Latvijā sāka veidot no 1945. gada. Latvijas Valsts radio un televīzijas centra telesakaru tīkls savieno lielu skaitu objektu visā Latvijā. Tīkla pamats — maģistrālā SDH radiorelejlīnija, kuras kopējais garums ap 700 kilometriem. Maģistrālās līnijas kanālu pieejamība nav mazāk par 99,99%. Lai piekļūtu SDH maģistrālei, izmanto PDH radiorelejlīniju aparatūru, kura strādā 13—38GHz frekvenču diapazonā (šobrīd 23 posmos). Rīgā atrodas LMDS bezvadu piekļuves sistēmas bāzes stacija, kas atbalsta visus ATM servisus. Bāzes stacijas darbības rādiuss (no Rīgas radio un televīzijas torņa — līdz 8km). Minētais tīkls paredzēts televīzijas un radio programmu izplatīšanai, ka arī datu pārraidei. Datu pārraides kanālu izveidošanai izmanto SDH, PDH, ATM un IP tehnoloģijas (atkarībā no prasībām). VAS Latvijas Valsts radio un televīzijas centrs nodrošina pastāvīgu tīkla kontroli un apkalpošanu 24h diennaktī.

Televīzija

Televīzijas programmas pārraida 68 dažādu jaudu televīzijas raidītāji metru viļņu un decimetru viļņu diapazonos. 2001. gadā tika izveidots TV3 programmas izplatīšanas tīkls. Esošajam Rīgas 31. TV kanāla raidītājam vēlāk pievienojās vēl 18 raidītāji ar attēla kanāla jaudu no 100W līdz 1kW. Pēdējos gados ieviesti ekspluatācijā arī 13 citu TV programmu jauni dažādas jaudas raidītāji, deviņi no tiem — veco raidītāju vietā.

Radio

Radio programmas pārraida 49 raidītāji. Visi raidītāji strādā tikai FM—2 diapazonā stereovariantā. Iegādāti daudzi moderni raidītāji. 1999.—2001. gada laikā tika izveidots Latvijas Radio programmas Klasika izplatīšanas tīkls, kura sastāvā ietilpst astoņi UĪV stereoraidītāji ar izejas jaudu no 0,3 līdz 1,2 kW. Uzņēmums izmanto 28 televīzijas antenu—fīderu sistēmas un 16 UĪV antenu—fīderu sistēmas. Antenu sistēmu izvietošanai tiek izmantoti vairāk nekā 28 torņi un masti, no tiem sešu torņu un viena masta augstums pārsniedz 200 m, bet 24 torņu un mastu augstums ir no 50 līdz 200 m. Jau vēsturiski VAS Latvijas Valsts radio un televīzijas centrs ir veidojies kā dominējošais operators radio, televīzijas, kā arī citu radiosakaru pakalpojumu sniegšanas jomā. Pateicoties izveidotajam telesakaru tīklam, VAS Latvijas Valsts radio un televīzijas centrs var nodrošināt kvalitatīvu radio un televīzijas programmu uztveršanu 99% Latvijas iedzīvotāju. VAS Latvijas Valsts radio un televīzijas centrs joprojām turpina īstenot tehniskās bāzes modernizācijas projektus, tādējādi uzlabojot Latvijas iedzīvotāju iespējas saņemt vispusīgu informāciju. Plānojot ciparu TV attīstību Latvijā, tiek izskatīta iespēja Rīgā uzstādīt DVB—T raidītāju pilotprojekta ietvaros.
Fabrīcio Barbaca

Biogrāfija

Agrā jaunībā bija pievērsies motokrosam, bet no 1982. gada sāka piedalīties autosacīkstēs, braucot Formula Monza sacīkšu sērijā. Nākamajā gadā pārgāja uz Itālijas Formula 3 čempionātu. 1984. gadā finišēja 6. vietā kopvērtējumā, bet 1985. gadā izcīnīja 4 uzvaras un 3. vietu kopvērtējumā. 1986. gadā viņš devās uz ASV, lai savu sacīkšu karjeru turpinātu tur. Piedalījās American Racing Series sacensībās, izcīnot 4 uzvaras un čempiona titulu savā debijas sezonā. 1987. gadā spēra vienu soli tālāk savas sacīkšu karjeras attīstībā. Viņš sāka piedalīties CART sacīkstēs. Savā debijas sezonā viņš izcīnīja 3. vietu Indianapolisas sacīkstē un sezonas labākā debitanta titulu. 1990.gadā devās atpakaļ uz Eiropu, lai piedalītos Formula 3000 sacensībās, kas pavērtu iespējas startēt Formulā 1. 1991. gadā notika Fabrīcio debija Formula 1 sacensībās, pārstāvot mazo AGS komandu, taču nespēja kvalificēties nevienai sacīkstei. 1993. gadā pievienojās itāļu komandai Minardi, kurā divreiz izcīnīja punktus. Ar to arī viņa sacīkšu braucēja karjera Formulā 1 beidzās. 1995. gadā piedaloties sacīkstēs Road Atlanta trasē cieta smagā avārijā. Viņš guva smagas galvas un krūškurvja traumas, kā arī atradās komas stāvoklī un bija pieslēgts pie mākslīgās elpināšanas iekārtas. Neskatoties uz to, ka viņš pilnībā izveseļojās, viņš nolēma beigt savu sacīkšu braucēja karjeru.
Edvards Pavlovskis

Biogrāfija

Edvards Pavlovskis dzimis 1950. gada 30. augustā Latgalē, Krāslavas rajona Beresnes draudzē latviešu kolhoznieku ģimenē. 1968. gadā beidzis Dagdas vidusskolu un, iegūstot vidējo izglītību, tajā pašā gadā iestājies Rīgas Metropolijas Romas katoļu Garīgajā Seminārā. Pēc triju mēnešu mācībām decembrī ticis iesaukts dienestā Padomju armijā, pēc kā beigšanas 1970. gadā atsācis studijas seminārā. 1975. gadā beidzis semināru un tā paša gada 25. jūnijā Rīgas Svētā Jēkaba katedrālē bīskaps Valerijans Zondaks Edvardu Pavlovski ordinējis par priesteri. Primīcijas dievkalpojums noticis Beresnes draudzē, sprediķojot priesterim Ādolfam Tarbunasam, kā arī piedaloties prāvestiem Klementam Apšam, Jāzepam Turlajam, Gregoram Kibuļim un dekānam Julijanam Samušam.
No 1976. līdz 2000. gadam bijis mācībspēks Rīgas Garīgajā seminārā.

Bīskapa ģerbonis

Ģerbonī attēlota Marijas monogramma, zem kuras lasāma bīskapa devīze:"Ecce filius tuus" (Lūk, tavs dēls).
Amdāvāda

Vēsture

Pilsēta dibināta 1411. gadā kā Muzafarīdu (Muzaffarid) dinastijas Gudžaratas sultanāta galvaspilsēta. 1547. gadā to ieņēma Mogolu valdnieks Akbars.
1818. gadā Ahmadābādu ieņēma Britu Austrumindijas kompānija. Britu valdīšanas laikos Ahmadābāda tika saukta par "Austrumu Mančestru", jo pilsētā strauji attīstījās tekstilrūpniecība.
1915. gadā Mahatma Gandijs Ahmadābādā nodibināja āšramu, kurā propagandēja savas idejas. Indijas neatkarības kustības laikā Ahmadābāda bija viens no galvenajiem neatkarības kustības centriem. 1930. gadā no Ahmadābādas sākās Gandija vadītais Sāls maršs. Pēc Indijas sadalīšanas Indijas un Pakistānas valstīs, 1947. gadā pilsētas ielās notika sadursmes starp hinduistiem un musulmaņiem.
2001. gadā pilsēta smagi cieta 6,9 ballu stiprā zemestrīcē, bet 2002. gadā pilsētas dzīvi uz mēnesi paralizēja hinduistu un musulmaņu sadursmes.
Nursultans Nazarbajevs

Darbība Kazahijas PSR

1984. gadā Nazarbajevs kļuva par Kazahijas PSR Ministru padomes priekšsēdētāju, strādājot Dinmuhameda Kunajeva, Kazahstānas Komunistiskās partijas pirmā sekretāra, pakļautībā. Viņš darbojās kā Kazahstānas Komunistiskās partijas pirmais sekretārs no 1989. līdz 1991. gadam. Lai arī padomju periodā viņam bija ateistiski uzskati, vēlāk Nazarbajevs pārņēma musulmaņu tradīcijas, dodoties hadžā un atbalstot mošeju atjaunošanu tajā pašā laikā mēģinot cīnīties ar Islāma terorismu Kazahstānā.

Darbība prezidenta amatā

1990. gadā Nazarbajevs kļuva par prezidentu. Vispirms viņš darbojās kā Kazahijas PSR prezidents, bet pēc valstiskās neatkarības iegūšanas 1991. gadā — kā Kazahstānas prezidents. Rietumvalstīs Nazarbajevs tika kritizēts par lēno reakciju cīņā pret plaši izplatīto korupciju, opozīcijas apspiešanu, negodīgām vēlēšanām un nepietiekamu runas brīvību. Tomēr laika gaitā politika mainījās. 2010. gadā Nazarbajevs paziņoja par reformām, kas veicinātu valstī daudzpartiju sistēmas attīstību. Vēloties demokratizēt valstī iedibināto autoritāro sistēmu, 2017. gada janvārī Nazarbajevs izteica priekšlikumu par konstitucionālu reformu, kas nodotu daļu varas Kazahstānas parlamentam un Ministru kabinetam.
Ķekava

Nosaukums

Pēc etimologa Konstantīna Karuļa versijas "Ķekava" ir baltu cilmes vārds: senindoeiropiešu valodās sakne "kek" nozīmē "liekt, līks", bet "av(e)" — "mitrināt, aprasināt, tecēt". Šis hidronīms, iespējams, atspoguļo Ķekavas upes tecējumu: augštecē tā tek paralēli Daugavai, bet vidustecē ir daži krasi līkumi, pagriežoties uz ieteku Daugavā.

Daba

Ķekava atrodas Viduslatvijas zemienes Tīreļu līdzenumā, Daugavas attekas Sausās Daugavas kreisajā krastā, pie Ķekaviņas ietekas tajā. Otrpus Sausajai Daugavai ir Doles sala.

Vēsture

Senatnē Ķekavas novads bija samērā reti apdzīvota teritorija zemgaļu valsts Upmales ziemeļdaļā, ar jauktu etnisko sastāvu. Senlietas, kas atrastas Sauliešu pilskalna vietā un arheoloģiskajos izrakumos Klaņgu pilskalnā, raksturīgas baltu kultūras apgabalam, ko saista ar senajiem zemgaļiem 1. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Zemgaļu kultūras uzplaukuma kulminācija bija 5.—7.gadsimtā. Daugavas labajā krastā pirms vācu ekspansijas bija izveidojušās Daugavas līvu zemes; arī Doles salā un teritorijā ap seno zemgaļu Pļavniekkalna apmetni 13. gadsimtā dzīvojuši lībieši.
Ķekavas muiža ar ūdensdzirnavām dokumentos pirmoreiz minēta ordeņa un Rīgas prāvesta zemes strīda dokumentos 1435. gadā. Līdz Livonijas karam Ķekava atradās Rīgas arhibīskapijas Doles draudzes novadā, kuru pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes teritorijā. Uz laiku Doles draudzes novads tika pievienots Kurzemes un Zemgales hercogistei, bet pēc Poļu-zviedru kara — iekļauts Zviedru Vidzemes sastāvā.
Pēc Lielā Ziemeļu kara Ķekavu iekļāva Krievijas impērijas Vidzemes guberņā. 18. gadsimta beigās uzcelta Doles-Ķekavas luterāņu baznīca, kas šobrīd atrodas ciema centrā. Ķekavas apkārtni nopostīja 1812. gada kaujās pie Ķekavas, tomēr, pateicoties ģeogrāfiski izdevīgajam novietojumam — Rīgas tuvumam, sarukušais iedzīvotāju skaits strauji papildinājās ar ienācējiem, un saimnieciskā dzīve atkal atjaunojās. Daudz posta nodarīja arī 20. gadsimta kari. Pirmā pasaules kara Ķekavas kaujām drīz sekoja lielinieku un pēc tam Bermonta armijas uzbrukums Rīgai. Lieli postījumi bija arī Otrā pasaules kara beigu posmā — 1944. gada septembrī un oktobrī, par ko liecina daudzie brāļu kapi un kauju piemiņas vietas pagasta teritorijā.
Ķekavas veidošanos tagadējā izskatā lielā mērā noteica kolhoza "Ķekava" izveidošana 1969. gadā. Dzīvi Ķekavā būtiski izmainīja putnu fabrikas uzcelšana, līdz ar kuru izauga arī tās strādnieku ciemats ar daudzstāvu apbūvi. Neraugoties uz lielo iedzīvotāju skaitu, Latvijas PSR laikā Ķekava nebija pilsētciemats, šeit atradās kolhoza un Ķekavas ciema administrācija, bet pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas — Ķekavas pagasta padome. 2009. gadā administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Ķekava kļuva par novada centru.

Sports

Ķekavā bāzējas futbola klubs "Auda", kura pieaugušo komanda piedalās 1. līgas čempionātā, bet dažāda vecuma bērnu un jauniešu komandas — Latvijas Jaunatnes futbola čempionātā. Florbola kluba "Ķekavas Bulldogs" vīriešu un sieviešu komandas piedalās Latvijas augstākās līgas čempionātos.
Pirmais Nīkajas koncils

Pirmais Nīkajas koncils bija pirmais vispārējais kristīgās baznīcas koncils, kurš notika 325. gadā Nīkajā, Bitīnijas provincē (tagad Iznika, Turcijā). Tas tiek saukts par pirmo ekumenisko koncilu.

Priekšvēsture

Ap 318. gadu kādas Aleksandrijas draudzes prezbiterim Arijam radās nesaskaņas ar bīskapu Aleksandru jautājumā par Jēzus Kristus dabu. Arijs uzskatīja, ka Dēls (Jēzus Kristus), kas pats ir ticis radīts, nevar būt patiesi dievišķs kā Tēvs. Drīz vien Aleksandrijas koncilā, kurā sapulcējās Ēģiptes un Lībijas bīskapi, Arijs tika izslēgts no Baznīcas, taču viņš atrada ietekmīgus atbalstītājus, it īpaši Nikomedijas bīskapu Eisebiju, izraisot plašus strīdus visā Romas impērijas austrumu daļā. Imperators Konstantīns I, kurš bija pieņēmis kristīgo ticību, nosūtīja Spānijas bīskapu Osiju uz Aleksandriju, taču viņam neizdevās samierināt abas puses. Nākamajā gadā Konstantīns sasauca vispārēju bīskapu sapulci — koncilu Ankirā (tagad Ankara), tomēr vēlāk pārcēla to uz Nīkaju — imperatora pili.

Dalībnieki

Konstantīns bija ielūdzis uz koncilu visus 1800 bīskapus, bet ieradās krietni mazāks skaits. Pēc dažādiem datiem koncilā sapulcējās 250 līdz 318 bīskapi. Tikai daži no viņiem pārstāvēja impērijas rietumu daļu. Romas bīskapu (pāvestu) Silvestru pārstāvēja divi prezbiteri.

Koncila gaita

Koncilā noraidīja Arija mācību un lai izvairītos no šādu strīdu atkārtošanās, noformulēja ticības apliecību, kura pazīstama kā Nīkajas ticības apliecība. Tās nobeigumā tika nolādēti Arija sekotāju uzskati. Tikai divi bīskapi atteicās parakstīties zem ticības apliecības. Koncilā pieņēma arī divdesmit kanonus, kas regulēja dažādus Baznīcas dzīves aspektus. Tika noteikts Lieldienu svinēšanas datums. Tāpat tika atzīts, ka Romas, Aleksandrijas, Antiohijas, Cēzarejas un Jeruzālemes bīskapiem pieder augstākas pilnvaras nekā citiem.

Pēc koncila

Neskatoties uz koncilā pieņemto ticības apliecību, vairāk nekā pusgadsimta garumā turpinājās strīdi un nesaskaņas baznīcā, līdz pat I Konstantinopoles koncilam 381. gadā, pēc kura ariānisms zaudēja savu ietekmi Romas impērijā.
Svētā Savienība

Svētā savienība (angļu: Holy Alliance, Grand Alliance, franču: La Sainte-Alliance, krievu: Священный союз, vācu: Heilige Allianz) bija Eiropas valstu pakts par starptautisko attiecību pamatprincipiem alianses ietvaros, ko noslēdza trīs Napoleonu uzvarējušo kontinentālo lielvalstu valdnieki pēc Vīnes kongresa 1815. gadā. Vēlāk aliansei pievienojās Lielbritānija un Francija. Pakta iedibinātā kārtība (t. s. „Eiropas koncerts”) sabruka līdz ar Krimas kara sākšanos 1853. gadā, bet Vīnes kongresa iedibinātā starptautisko attiecību sistēma lielā mērā turpinājās līdz pat Pirmajam pasaules karam.

Vēsture

Paktu 1815. gada 26. septembrī noslēdza Austrijas, Krievijas un Prūsijas valdnieki. „Svētās savienības” akta beigās bija norādīts, ka arī citi valdnieki, kas piekrīt akta noteikumiem, var iestāties „Svētajā savienībā”. Paktu neparakstīja Romas pāvests, uzsvērdams, ka viņam šis akts esot lieks. Osmaņu impērijas sultāns kā „nekristīgais” nemaz netika aicināts pievienoties šim aktam. Eiropas valdnieki Svētās savienības paktu izmantoja, lai nostiprinātu reakcijas principus savās valstīs un apspiestu revolucionārās kustības.
1815. gada 20. novembrī Parīzē aliansei pievienojās arī Lielbritānijas karaliste, bet 1818. gadā arī Francijas karaliste. Izveidojās starptautisko attiecību sistēma, ko vēlāk nodēvēja par „Eiropas koncertu” jeb Pentarhiju (vācu: Pentarchie — 'piecu lielvalstu vara') vai arī „Vīnes sistēmu” (krievu: Венская система).
Smags trieciens „Svētajai Savienībai” bija Jūlija revolūcija Francijā. Stāvokli pasliktināja franču centieni izplatīt revolūciju arī citās zemēs, palīdzot visām tautām, kas cīnās par savu brīvību. Tas pamudināja Krievijas, Austrijas un Prūsijas valdniekus noslēgt savā starpā ciešāku savienību, apņemoties sniegt palīdzību nemieru apspiešanā ikvienam valdniekam, kas to pieprasītu. Svētās savienības pastāvēšanas laikā Eiropas vadošo valstu monarhi pastāvošās kārtības uzturēšanai tikās vairākos mazākos kongresos — Āhenes kongresā 1818. gadā, Tropavas (1820) un Laibahas (1821) kongresos un Veronas kongresā 1822. gadā.
Svētās savienības principi pārstāja dominēt Eiropas ģeopolitikā pēc 1848. gada revolūcijām. Cita valstu alianse (Lielbritānija, Francija, Osmaņu impērija un Sardīnijas karaliste) uzvarēja Krievijas impēriju Krimas karā (1853-1856).
Rumānijas administratīvais iedalījums

Rumānijas administratīvo iedalījumu veido 41 žudecs (rumāņu: județe) un 1 municipija. Žudeci sīkāk iedalās 103 pašvaldībās, 217 pilsētās un 2856 komūnās.
Impulsu platuma modulācija

Impulsu platuma modulācija (IPM; angļu: pulse-width modulation, PWM) jeb impulsu ilguma modulācija (pulse-duration modulation, PDM) ir modulācijas veids, kas modulējamo signālu kodē ar impulsa platuma maiņu pie nemainīgas nesējsignāla frekvences (perioda) un impulsa amplitūdas. Šo modulāciju izmanto informācijas nosūtīšanas kodēšanai, elektrodzinēju darbināšanai, barošanas avotos, saules bateriju lādētājos un citiem mērķiem.
Rāvas pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu.
1945. gada 8. oktobrī pagastā izveidoja Rāvas ciemu, ko gan 1947. gada 18. novembrī likvidēja, bet 1949. gada 31. decembrī, līdz ar pagasta likvidēšanu, atjaunoja, ciemu iekļaujot Aizputes rajonā. Mūsdienās Rāvas pagasta teritorija iekļauta Durbes novada Dunalkas pagastā un neliela teritorija Aizputes novada Aizputes pagastā.
Cauri pagastam veda 1900. gadā atklātā šaursliežu Liepājas—Aizputes dzelzceļa līnija ar pieturas punktu "Rāva", kas slēgta 1964. gadā.