google/wiki40b huggingface dataset:
Toboļska

Vēsture

Sibīrijas hans Ibaks (Saīds Ibrahims) 1495. gadā krita kaujā pret karavadoņa Taibugas pēcnācēju Mahmetu (Mamuku), kas arī pretendēja uz Sibīrijas valdnieku troni. Viņš pārcēla valsts galvaspilsētu uz Iškaru un noslēdza savienību ar Maskavas lielkņazu.
1582. gada maijā Jermaka vadītie kazaki iebruka Sibīrijā un 80 strūgās uzbruka Čingituras (Tjumeņas) pilsētai. 8. novembrī pēc uzvaras kaujā pār hanu Kučumu pie Čuvašu raga Tobolas un Irtišas upju satecē kazaki ieņēma arī Sibiras pilsētu. 1583. gadā krievi pakļāva vietējos iedzīvotājus vogulus (mansus) un ostjakus (hantus) Pelimas, Tavdas un Kondas baseinā. Krievijas cars nekavējoties papildināja savu titulu ar Ugras lielkņaza, Kondas and Obdoras kņaza nosaukumiem. Hana Kučuma dēls Ali 1584. gadā atguva Iškaru, tomēr atteicās no cīņas ar Taibugas dzimtai piederīgo Seidaku.
1586. gadā krievi atgriezās Sibīrijā un no jauna uzcēla Tjumeņas cietoksni, kas kļuva par bāzi visai Sibīrijas iekarošanai. Drīz pie lielajām upēm uzcēla Toboļskas, Taras, Berjozovas un Obdorskas cietokšņus. 1621. gadā Toboļska kļuva par Krievijas pareizticīgo baznīcas Sibīrijas bīskapijas centru, bet 1708. gadā par Sibīrijas guberņas centru.
Libertārais sociālisms

Libertārais sociālisms jeb libertāriešu sociālisms ir kreisu pret autoritārismu vērstu ideoloģiju kopums sociālistu kustībā, kas noraida sociālismu kā centralizētu valsts kontroli pār ekonomiku. Tas kritizē darba devēju un ņēmēju attiecības darbavietā un aizstāv strādnieku pašpārvaldes sistēmu.
Kārlis Ābele

Dzīves gājums

Dzimis 1896. gada 22. augustā Bauņu pagasta "Ķinkās" lauksaimnieka ģimenē (tagad Matīšu pagastā). Mācījās Bauņu pagasta skolā un Rīgas pilsētas ģimnāzijā (1907—1915). Uzsāka studijas Petrogradas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē. No 1916. gada mācījās 2. Maskavas praporščiku skolā, iedalīts Novgorodas 179. kājnieku rezerves pulkā, Brjanskas 83. kājnieku pulkā, vēlāk Rezerves latviešu strēlnieku pulkā. Pēc Oktobra revolūcijas 1917. gada beigās atstāja armiju un sāka studijas Tērbatas Universitātē. 1919. gada jūnijā K. Ābeli iesauca Latvijas armijas 6. Rīgas kājnieku pulkā, kā leitnants viņš piedalījies Bermontiādes kaujās pie Rīgas un Jelgavas atbrīvošanas operācijā 1919. gada 18. novembrī pie Iecavas. 1921. gadā apbalvots ar III šķiras Lāčplēša kara ordeni par pārrauto sakaru atjaunošanu, Iecavas kaujā, zem nepārtrauktas ienaidnieka uguns.
No 1920. gada strādāja Latvijas Universitātē Matemātikas un dabaszinātņu fakultātes dabaszinātņu nodaļā par subasistentu. 1921. gadā beidza Latvijas Universitātes Matemātikas un Dabaszinātņu fakultāti, pēc tam ar Kristapa Morberga fonda atbalstu turpināja studijas Mārburgas Universitātē Vācijā (1922—1923). Vecākais asistents, tad privātdocents LU Augu fizioloģijas un anatomijas katedrā, Latvijas Bioloģijas biedrības priekšnieks. 1934. gadā Tartu universitātē aizstāvēja zinātņu doktora grādu un tika ievēlēts par augu anatomijas docentu, 1940. gadā par profesoru un Augu fizioloģijas un anatomijas institūta direktoru. Fakultātes sekretārs (1935—1940), Dabaszinātņu fakultātes dekāns (1940—1944).
Otrā pasaules kara beigās 1944. gada rudenī devas trimdā uz Vāciju, kur bija Baltijas Universitātes profesors (1944—1949). Pēc tam emigrēja uz Austrāliju, kur strādāja Adelaidas universitātes Lauksaimniecības pētīšanas institūtā. Veica pētījumus par hromosomām graudzāļu dzimtas dantoniju ģints sugām, arī par kukurūzas un dažādu labības šķirņu uzlabošanu. Miris 1961. gada 24. janvārī Adelaidē pēc autokatastrofas 1960. gada decembrī.
Monēras

Nūjiņveida baktērijas

Nūjiņveida baktērijas, kuras savā attīstības ciklā veido sporas, sauc par - baciļiem. Lielākā daļa baciļu ir saprofīti.
Sergejs Lavrovs

Biogrāfija

Dzimis Maskavā. Tēvs — Gruzijas armēnis (uzvārds Kalantarovs vai Kalantarjans), māte — krieviete, padomju Tirdzniecības ministrijas darbiniece.
1972. gadā absolvējis Maskavas Valsts Starptautisko attiecību institūta Austrumu nodaļu. Tajā pašā gadā uzsācis darbu padomju diplomātiskajā dienestā ārvalstīs. Līdz 1991. gadam PSKP biedrs.
1991. — 1994. gadā darbojies Ārlietu ministrijā vadošajos amatos. No 1994. līdz 2004. gadam Krievijas pastāvīgais pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācijā.
No 2004. gada Lavrovs ir Krievijas ārlietu ministrs, atrodoties šajā amatā ilgāko laiku kopš Krievijas izveidošanās. Vienlaikus viņš ir Krievijas Drošības padomes pastāvīgais biedrs. Bez dzimtās krievu valodas pārvalda arī angļu, franču un singāļu valodu.
Bukarestes metro

Vēsture

Pirmie priekšlikumi par metro līnijas izveidi Bukarestē tika izteikti 20. gadsimta sākumā, kad to piedāvāja inženieri Dimitrje Leonida un Elje Radu.
Pirmie plāni metro līnijām tika radīti 1930. gadu beigās kopā ar vispārīgiem plāniem par pilsētvides modernicāziju. 2. Pasaules karš, kam sekoja politikas spriedzes periods, kas noslēdzās ar komunistu nākšanu pie varas, šos plānus apturēja.
Līdz 1970. gadiem esošā sabiedriskā transporta sistēma vairs nespēja apkalpot augošo pilsētu, kas bija ceturtā lielākā Eiropā. Tika izveidota komisija un tā secināja, ka nepieciešama pazemes sabiedriskā transporta sistēma. Jaunās metro sistēmas būvniecība tika uzsākta 1975. gada 20. septembrī.
Tīkls netika būvēts tādā veidā, kā citas Austrumeiropas sistēmas. Pirmkārt, sākotnējās līnijās staciju dizains bija vienkāršs, bez liekiem papildinājumiem kā mozaīkas, savdabīgi gaismas avoti un pārmērīgas dekorācijas. Staciju galvenā funkcijas bija praktiskums un pārvietošanās ātrums. Otrkārt, visi vilcieni tika ražoti Rumānijā un nesekoja Austrumeiropas konstrukciju stilam. Katra stacija parasti tika noformēta kādā krāsā (parasti baltā – Unirii 2, Universitate, Victoriei 1, Politehnica, Lujerului; arī gaiši zilā – Obor un Gara de Nord; oranžā – Tineretului) un tām bija atvērts plānojums. Neviena stacija neatgādināja citu. Tomēr, saistībā ar elektroenerģijas taupīšanu 1980. gadu beigās, daudzas stacija ir samērā tumšas, pēc tam nav bijuši ievērojami uzlabojumi. Metro tīkls ir lielāks kā Prāgā vai Budapeštā. Tiek plānots, ka pabeidzot paplašināšanas darbus, līniju kopgarums pārsniegs 100 kilometrus un būs aptuveni 80 stacijas.

Metrorex

Metrorex ir Rumānijas uzņēmums, kas apkalpo Bukarestes metro. Tas pilnībā pieder Rumānijas valstij un to kontrolē Transporta ministrija.
Vecates pagasts

Upes

Mellupīte, Mugurupe, Pēkšenupīte, Rozas upe, Rūja, Seda, Vecupīte.

Ezeri

Ķiruma ezers, Rebeles ezers, Žērbeles ezers.

Vēsture

1935. gadā Vecates pagasta platība bija 42,6 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Vecates ciema padomi, ko gan 1947. gadā likvidēja, bet atjaunoja 1949. gadā līdz ar pagasta likvidēšanu. 1954. gadā Vecates ciemam pievienoja daļu Ziemeļu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2006. gadā Vecates pagasts apvienojās ar Matīšu pagastu, izveidojot Burtnieku novadu.
Tagadējā Vecates pagasta teritorijā atradušās vairākas muižas. Salacas kreisajā krastā pie iztekas no Burtnieka ezera kopš 16. gadsimta atrodas Vecates muiža (Alt-Ottenhof). Muižas dzīvojamā ēka bija saglabājusies līdz 20. gadsimta 60. gadiem; tajā bijis iekārtots klubs. Pašreiz muižas vietā palikuši tikai pagrabi un drupas, bet ir sakopts parks.
Par Košķeles muižu (Ostrominsky jeb Osthof) pirmās ziņas ir no 1585. gada. 1930. gados tajā ierīkota valsts zirgaudzētava, bet padomju laikā muiža bija saimniecības “Austrumi” centrs; muižas ēkā tika izvietota skola, klubs, bibliotēka. Pašreiz privatizētās muižas ēkas ir pussabrukušas, bez jumtiem, guļbūves klēts aizvesta. Mājas Košķelē gar ceļa abām malām būvējuši vācu karagūstekņi, tajās apmetās galvenokārt viesstrādnieki no Ukrainas. Muižas saimniecības ēkas tika paplašinātas un pārbūvētas, nerēķinoties ar vēsturiskās apbūves estētiskajām vērtībām. Guļbaļķu klēts tika izmantota kā ķimikāliju noliktava, bet gateris tika iebūvēts pašā parka vidū. Izzūdot šīs vietas funkcijai — lauksaimnieciskajai lielražošanai — strauji samazinājies iedzīvotāju skaits, likvidēta bibliotēka, veikals, bērnudārzs, muižas ēkas izdemolētas. Lielākā daļa no atlikušajām apdzīvotajām mājām ir nolaistas, nesakoptas.
Valdeķu pils, kas celta 1896. gadā kā Ķošķeles muižas īpašnieka barona Vulfa vasaras rezidence, bijusi ļoti grezna, ekstravaganta celtne ar plašām stiklotām lodžijām, erkeriem, skārda jumtu un smailiem tornīšiem — vienīgā tāda apjoma un apdares koka pils Latvijā. Padomju laikā pilī iekārtota sarīkojumu zāle un lopkopēju dzīvokļi. Pamazām pils nokurināta malkā, līdz 2000. gadā galīgi sagrauta.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Vecate (pagasta centrs), Košķele, Rūdekas, Rimeikas.
Pidhajci

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1463. gadā. Bija Polijas-Lietuvas pilsēta. Pie pilsētas 1667. gada oktobrī un 1698. gada 8./9. septembrī pie pilsētas Lielajā turku karā notika Pidhajcu kaujas. 1772. gadā pēc Polijas Pirmās dalīšanas pilsēta iekļāvās Austrijas impērijas sastāvā (vēlākā Austroungārija), un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Pidhajci iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pēc PSRS iebrukuma Polijā iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada 4. jūlija līdz 1944. gada 22. martam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Cilvēki

Pidhajci ir poļu rakstnieces Gabriēlas Zapolskas (Gabriela Zapolska, 1857–1921) dzimtā pilsēta.
Oļģerts Krastiņš (politiķis)

Biogrāfija

Oļģerts Krastiņš piedzima 1917. gada 23. decembrī Rīgā. Neilgi pēc viņa dzimšanas ģimene pārcēlās uz Skaistkalnes pagastu, beidzis Skaistkalnes pamatskolu, mācījies Jelgavas 2. Valsts ģimnāzijā, no kuras pēdējā gadā ticis izslēgts par pretvalstisku darbību.
1936. gadā Izglītības ministrijā kā eksterns nokārtoja vidusskolas eksāmenus. Pēc tam strādājis par jūrnieku. 1939. gadā kļuvis par karavīru, darbojies Sapieru pulkā. Beidzis instruktoru rotu un paaugstināts par kaprāli. Beidzis arī virsnieku kursus, gandrīz pabeidzis rezerves virsnieku kursus. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā kļuvis par Tautas Saeimas deputātu un prezidija locekli, kā arī par Robežsargu brigādes politisko vadītāju. Šajā laikā saņēmis majora dienesta pakāpi.
1941. gada jūlijā Igaunijā, atkāpjoties Sarkanajai armijai, nošauts.
Olština

Vēsture

Olština izveidojās 14. gs. vidū senprūšu cilts varmu teritorijā kā apmetne ap Varmijas bīskapijas uzcelto pili, kad Teitoņu ordenis bija pietiekami nostiprinājies Prūsijā, lai sāktu kolonizēt arī iekšzemi.
1410. gadā lietuvieši, 1414. gadā poļi un 1454. gadā Vācu ordenis ieņēma pilsētu bez cīņas. Beidzoties Trīspadsmitgadu karam Olština 1466. gadā nokļuva poļu Karaļa Prūsijas sastāvā. Gadsimtu gaitā pilsēta kļuva poliskāka pēc iedzīvotāju sastāva, jo Olštinā ieradās daudz poļu no citām valsts daļām.
Pēc Otrā Ziemeļu kara un zviedru okupācijas 1655. gadā Olština sāka panīkt. Lielā Ziemeļu kara laikā caur pilsētu vairākkārt devās dažādu valstu armijas, postīdamas un pieprasot kontribūcijas. 1708. gadā zviedri nodedzināja pilsētu, bet 1710. gadā pilsētā plosījās Lielais mēris. Kad pēc Pirmās Polijas dalīšanas pilsēta nonāca Prūsijā, šeit bija tikai 1770 iedzīvotāji.
Prūsijas sastāvā Olština gandrīz neattīstījās līdz pat 1868. gadam, kad caur pilsētu tika uzcelta Tornas (tag. Toruņas) — Insterburgas (tag. Čerņahovskas) dzelzceļa līnija. Pilsēta piedzīvoja strauju uzplaukumu un 1903. gadā pilsētā bija 25 000 iedzīvotāju un tā kļuva par provinces centru.
Kaut arī pilsēta bija Austrumprūsijas poļu kultūras centrs, Versaļas līgumā paredzētajā plebiscītā 1920. gadā Olštinas iedzīvotāji ar 97,8% balsu pret 2,2% izvēlējās palikt Austrumprūsijas nevis Polijas sastāvā.
Otrā pasaules kara izskaņā, 1945. gada augustā Padomju armija iegāja Olštinā bez kaujas. Tomēr pilsēta tika izlaupīta un apmēram trešā daļa māju — nodedzināta. Pēc Potsdamas konferences lēmumiem, Austrumprūsijas dienviddaļa, tātad arī Olština, tika piešķirta Polijai.
Quest (SKS)

Quest modulis (angļu: Quest — "meklēšana", "izziņa") jeb Quest Joint Airlock ir Starptautiskās kosmiskās stacijas (SKS) ASV segmenta slūžu kamera. Modulis tika nogādāts stacijā 2001. gada jūlijā misijas STS-104 laikā un ir pievienots pie Unity moduļa. Pirms Quest uzstādīšanas iziešanu kosmosā varēja veikt tikai no Zvezda moduļa pārejas nodalījuma (tas gan nekad netika darīts) vai no stacijai pievienota Space Shuttle. Pēc Pirs slūžu kameras pieslēgšanas stacijai 2001. gada 16. septembrī, no tā var veikt iziešanu kosmosā krievu skafandros.
Quest izgatavots Maršala kosmisko lidojumu centā (Marshall Space Flight Center, MSFC) pēc SKS primārā kontraktora Boeing pasūtījuma.

Uzbūve

Quest modulis sastāv no diviem segmentiem: "aprīkojuma slūžām", kurā glabā skafandrus un iekārtas, un "apkalpes slūžām", caur kuru apkalpe iziet kosmosā. Tā ir konstruēta pēc Space Shuttle slūžu kameras parauga, bet ir modificēta, lai samazinātu atmosfēras gāzes patēriņu. Tai ārpusē ir piemontētas augstspiediena gāzes tvertnes, no kurām divās ir skābeklis, un divās slāpeklis, kuras nodrošina atmosfēras papildināšanu stacijas amerikāņu segmentā pēc gāzu izplūšanas, kad lūka tiek atvērta iziešanas laikā.
Slūžu kamera tika konstruēta tā, lai no tās varētu iziet gan amerikāņu skafandros EMU, gan krievu Orlan, taču krievu puse nav stacijā nogādājusi iekārtas savu skafandru apkalpošanai no Quest moduļa.

Starptautiskajā kosmiskajā stacijā

2001. gada 12. jūlijā startēja Space Shuttle Atlantis misijā STS-104 ar Quest moduli kravas telpā. Kosmoplāns saslēdzās ar staciju 14. jūlijā 03:08:00 UTC. Quest tika izcelts no kravas telpas un pievienots Unity modulim 15. jūlijā 07:40 UTC pirmajā kosmonautu iziešanā kosmosā. Tika veiktas vēl divas iziešanas (pēdējā tieši no Quest slūžu kameras), lai savienotu visus nepieciešamos kabeļus un uzstādītu gāzes tvertnes.
Smadzeņu tilts

Tilts jeb Varolija tilts (latīņu: pons) ir galvas smadzeņu daļa. No apakšas un priekšas tas ir resna veltņa formā, kas novietojas smadzeņu stumbra vidējā daļā. No augšas tas robežojas ar smadzeņu kājiņām, bet apakšā ar iegarenajām smadzenēm. Robežās starp tiltu un iegarenajām smadzenēm atrodas VI, VII un VIII galvaskausa nervu pāru izejvietas.
Silvestra žēlastība

Silvestra žēlastība (vācu: Sylvestersche Gnade) bija 1457. gada 6. februārī Rīgas arhibīskapa Silvestra Stodevešera piešķirtās privilēģijas saviem vasaļiem.
Privilēģija tika izziņota Livonijas landtāgā Raunā, kur pie parakstīšanas visus Rīgas arhibīskapijas vasaļus pārstāvēja Konrāds Ikšķils.

Sekas

Arhibīskaps Mihaels Hildebrants (1484—1509), stājoties amatā, Silvestra žēlastību mēģināja atcelt, taču tas viņam neizdevās, jo vasaļi bija pietiekoši spēcīgi, lai spētu aizsargāt savas privilēģijas. Arī Hildebranta pēcteči arhibīskaps Jespers Linde (1509—1524) un Johans VII Blankenfelds (1524—1527) saskatīja žēlastībā savas varas apdraudējumu. Savukārt nākamais arhibīskaps Tomass Šēnings (1528—1539) nespēja stingri noturēt savas senjora pozīcijas un daudzus vīra lēņus ar speciālām privilēģijām pārvērta par žēlastības lēņiem.
Valteri Filpula

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Filpula uzsāka 2003.—04. gada sezonā, kad uzsāka spēlēt SM līgas kluba Helsinku "Jokerit" sastāvā. Kluba rindās uzbrucējs aizvadīja divas sezonas.
2005.—06. gada sezonu Filpula aizvadīja Amerikas hokeja līgas kluba Grendreipidsas "Griffins" sastāvā, četras spēles aizvadot arī NHL kluba Detroitas "Red Wings" rindās. Jau nākamajā sezonā uzbrucējs "Red Wings" sastāvā bija nostiprinājies. 2007.—08. gada sezonā Filpula kopā ar "Red Wings" izcīnīja Stenlija kausu.
2011.—12. gada sezona izvērtās par rezultatīvāko Filpulas NHL karjerā, to noslēdzot kā trešais rezultatīvākais komandas uzbrucējs.
2012.—2013. gada NHL lokauta Filpula spēlēja SM līgas kluba Helsinku "Jokerit" sastāvā, taču pēc sezonas beigām no "Red Wings" pārcēlās uz Tampabejas "Lightning", noslēdzot ar klubu piecu gadu līgumu. 2015. gadā kopā ar "Lightning" sasniedza Stenlija kausa finālsēriju. 2017. gada 1. martā tika aizmainīts uz Filadelfijas "Flyers". 2018. gada jūlijā noslēdza viena gada līgumu ar Ņujorkas "Islanders". 2019. gada jūlijā kā brīvais aģents pārgāja uz Detroitas "Red Wings".
Somijas hokeja izlases sastāvā izcīnījis bronzu 2010. gada Olimpisko spēļu turnīrā, spēlējis arī 2012. gada Pasaules čempionātā. Bija iekļauts arī 2014. gada Olimpisko spēļu turnīra izlases sastāvā, taču traumas dēļ uz turnīru nedevās.
Ģenerālplāns "Ost"

Ģenerālplāns "Ost", saīsinājumā GPO (vācu: Generalplan Ost — 'Ģenerālplāns "Austrumi"') bija dokumentu kopums, plānu, plānu projektu un atskaišu komplekss, kas veltīts t.s. "austrumu teritoriju" kolonizēšanai pēc Vācijas uzvaras II Pasaules karā. Koncepciju izstrādāja 1939. gada oktobrī izveidotā Vācu valstiskuma nostiprināšanas reihskomisariāta (RKF) vadībā (reihskomisārs Heinrihs Himlers), kā okupēto teritoriju kolonizācijas un pārvācošanas teorētisko pamatu.
Kas attiecas uz latviešu likteni gadījumā, ja Vācija uzvarētu karā, to pauž 1942. gada rudenī izstrādātais "Kolonizēšanas ģenerālplāns" (Generalsiedlungsplan), kas paredzēja pievienot Lielvācijai 330 000 km² plašu teritoriju, nometināt tajā 12 210 000 vāciešus, pirms tam deportējot aiz Urāliem 30 800 000 vietējo iedzīvotāju (95% poļu, 50% igauņu, 70% latviešu, 85% lietuviešu), bet pārējos piespiedu kārtā pārvācojot.
Anna (filma)

Sižets

Filma stāsta par uzticīgu kalpošanu garīgiem ideāliem. Tās pamatā ir Rīgas Sv. Marijas Magdalēnas Cisterciešu klostera mūķenes Annas Notkenas dzīves stāsts. Viņa dzīvoja 16.gadsimtā, kad līdz Rīgai bija atšalcis reformācijas vilnis un jautājumi par patiesajām vērtībām un konformismu bija tikpat aktuāli, kā tas, iespējams, ir šodien.
Autoceļš P107

Administratīvie iedalījumi, kurus šķērso autoceļš

Autoceļš šķērso Skrundas novadu (Skrundas pagastu) un Saldus novadu (Pampāļu pagastu, Zaņas pagastu, Ezeres pagastu).

Ceļa segums

Autoceļš ir asfaltēts no 0. — 8. km, 20. — 26. km, 35. — 36. km un uz autoceļa asfaltā ir daudz bedru un plaisu, taču no 20. — 22. km Pampāļu ciematā asfalts ir jauns un bez bedrēm. Autoceļa P107 8. — 20. km no Jaunmuižas līdz Pampāļiem ir kalnains un ar dažiem bīstamiem pagriezieniem, jo autoceļš šķērso Austrumkursas augstienes Saldus pauguraini, turklāt — ceļu vēl bīstamāku padara grants segums, kurš ģeoloģisko īpašību dēļ pēc neliela lietus ilgi neizžūst, un biežie meža zvēri, kuri mēdz izskriet uz ceļa, jo apkārt, šajā posmā, ir dziļi meži un maza apdzīvotība. Pārējie 0. — 8. km no Cieceres līdz Jaunmuižai un 20. — 36. km no Pampāļiem līdz Garozām ir līdzeni, bez īpašiem pagriezieniem.

Satiksmes intensitāte

Satiksmes intensitāte ir neliela, jo ceļš nav īpaši nozīmīgs, ņemot vērā, ka liela daļa autoceļa ir ar grants segumu un no Skrundas uz Ezeri ir iespējams nokļūt, braucot pa autoceļiem A9 un P105 caur Saldu, kur iznāk nedaudz garāks ceļš, bet ar daudz īsāku braukšanas laiku, jo tur autoceļš ir pilnībā klāts ar asfalta segumu, taču vairāk automašīnu brauc posmā no Skrundas (Cieceres) līdz Jaunmuižai, kur apmēram gadā vidēji diennaktī brauc 552 automašīnas un 15% no visām automašīnām ir kravas transports ₍₂₀₁₆₎, savukārt, no Jaunmuižas līdz Garozām gadā vidēji diennaktī brauc 210 automašīnas, kur 16% no visām automašīnām ir kravas transports ₍₂₀₁₆₎. Šo ceļu pārsvarā izmanto vietējo ciematu iedzīvotāji, lai nokļūtu līdz saviem galamērķiem.

Apdzīvotas vietas autoceļa tuvumā

Autoceļa P107 tuvumā atrodas Ciecere, Pumpuri (ātruma ierobežojums 70 km/h), Jaunmuiža (ātruma ierobežojums 50 km/h), Bračas, Pampāļi (ātruma ierobežojums 50 km/h), Franči, Silaiņi un Garozas.

Upes, kuras šķērso autoceļš

Autoceļš šķērso vairākas upes: Klūgu, Sumatu un Zaņu. Vislielākā no tām ir Zaņa.

Stāvvietas un degvielas uzpildes stacijas autoceļā

Autovadītājiem, braucot pa šo autoceļu jābūt uzmanīgiem, jo degvielas uzpildes stacijas un stāvvietas šajā ceļā nav.

Bijusī Skrundas Profesionālā vidusskola

Bijusī Skrundas Profesionālā vidusskola atrodas autoceļa P107 3. km Pumpuru ciematā, kur līdz 2015. gada 1. septembrim notika mācības un kura bija ciemata galvenā ēka. Šobrīd šī ēka netiek izmantota un kalpo kā interesanta vieta ceļa nomalē nostaļģijai un atmiņai.

Senais mūra tilts pār Klūgu

Autoceļa P107 malā atrodas senais mūra tilts pār Klūgu, kurš agrāk tika izmantots, taču tagad tas kalpo kā izcils vēstures apskates objekts velobraucējiem un kājniekiem.

Pampāļu skolas muzejs

Pampāļos, braucot no Skrundas puses, uzreiz aiz pilsētas sākuma atrodas Pampāļu pamatskola, kurā ir iekārtots Pampāļu skolas muzejs. Muzejā ir apkopotas visdažādākās liecības un eksponāti par skolu un pagasta vēsturi.
13. decembris

13. decembris ir gada 347. diena pēc Gregora kalendāra (348. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 18 dienas.
Krūšturis

Krūšturis ir apģērba gabals, kas aptver, atbalsta un paceļ krūtis. 19. gadsimta beigās krūšturis aizstāja korseti kā visplašāk izmantoto metodi, kā atbalstīt krūtis. Mūsdienās tiek ražoti dažādiem mērķiem paredzēti krūšturi.
Sievietes krūšturus nēsā dažādu iemeslu dēļ: lai uzlabotu krūšu formu, palielinātu vai samazinātu krūšu lielumu u.c. Lielākā daļa krūšturu ir veidoti, lai tie atbalstītu krūtis un paceltu krūtis pie krūškurvja. Sākumā krūšturu dizaineri un ražotāji tos veidoja ļoti vienkāršus, taču ar laiku uzlaboja to dizainu. Ražotāju standarti un izmēri atšķiras, tā padarot grūtāku uzdevumu sievietēm atrast piemērotāko krūšturi. 80% sieviešu valkā sev nepiemērota lieluma krūšturus. Pārāk bieža krūštura valkāšana var izraisīt krūts vēzi.
Lats

Monetārā politika

Lats bija vienīgais likumīgais maksāšanas līdzeklis Latvijā. Tā oficiālo kursu pret ārvalstu valūtām noteica Latvijas Banka. Lata kurss kopš 2005. gada bija piesaistīts eiro, paredzot fiksētu kursu, kas varēja svārstīties +/-1% robežas no piesaistes kursa 0,702804 lati pret 1 eiro. Tādējādi tika izpildītas Eiropas Ekonomikas un monetārā savienības prasības, saskaņā ar kurām divus gadus pirms eiro ieviešanas nacionālā valūta varēja svārstīties +/-15% robežās pret piesaistes kursu. Fiksēts kurss tika izvēlēts arī, lai nodrošinātu ekonomisko stabilitāti, ņemot vērā ārējās tirdzniecības lielo nozīmi Latvijas ekonomikā. Pirms lata piesaistes eiro tas no 1994. gada bija piesaistīts SDR valūtu grozam.
Edgars Caics

Sportiskā karjera

Galda hokeja turnīros piedalās kopš 2001. gada. Kopā ar savu tradicionālo konkurentu Ati Sīli trenēties sācis pie Raivja Sternāta BJC “Laimīte”. E. Caics 2003. gadā kļuva par Latvijas junioru čempionu, bet pirmo uzvaru Latvijas čempionātā guva 2004. gadā, pavisam uzvarot tajos deviņas reizes (t. sk. ik reizes kopš 2016. gada). 2006. gadā uzvarēja Eiropas junioru čempionātā. 2016. gadā E. Caics kļuva par Eiropas, bet 2017. gadā — arī par pasaules čempionu. 2017. gada vidū viņš uz gadu pārņēma vadību arī pasaules spēcīgāko spēlētāju reitingā. Pasaules klubu čempionātos viņa pārstāvētā BJC “Laimīte” noturēja pasaules čempionu statusu no 2012. gada līdz 2018. gadam. Ir Latvijas izlases spēles kapteinis, kura pēdējā pasaules čempionātā izcīnīja bronzas medaļas.
Amatiera līmenī izcīnījis godalgas pludmales volejbola un boulinga turnīros.

Trenera karjera

Kopš 2009. gada E. Caics strādā par galda hokeja skolotāju un treneri BJC “Laimīte”, kur izaudzējis Latvijas izlases spēlētājus R. Miglinieku un S. Lagzdiņu, kā arī kā izlases treneris palīdzējis citu Latvijas klubu spēlētājiem. Viņa vadībā ilgstoši notika turnīru sērija amatieriem "Laimītes ripa".
Somu līcis

Raksturojums

Somu līča platība ir 29 500 km². Tā garums ir 428 km, platums 120 km. Par līča rietumu robežu tiek uzskatīta līnija starp Hanko ragu Somijā un Pēzaspea ragu Igaunijā. Pie ieejas līcis ir 75 km plats. Uz austrumiem līcis sašaurinās, kļūdams 10—28 km plats Kronštates līcī. Lielākais līcis ziemeļu krastā ir Viborgas līcis, dienvidkrastā Narvas līcis. Līča platība ir 29 500 km².
Somu līcī ir vairākas salas — Hoglande, Titersa, Lavansāri un Seiskari ir lielākās no tām. Līča vidējais dziļums nav liels — tikai 38 m. Dziļākās vietas līcī ir pie tā ieejas, kur dziļums svārstās no 80 līdz 100 metriem. Pie dienvidu krasta ir vietas, kur dziļums pārsniedz 100 m, kamēr pie ziemeļu krastiem tas nekur nepārsniedz 60 metrus. Dziļākā vieta (121 m) ir pie Igaunijas krastiem, uz ziemeļaustrumiem no Tallinas. Apmēram 5 % no Baltijas jūras ūdens atrodas Somu līcī. Tā kā līcī ieplūst Ņeva, ūdens šeit ir mazāk sāļš nekā vidēji Baltijas jūrā.
Vidējais ūdens sāļums ir no 0,2 līdz 5,8 promilēm. Mazāk sāļš ūdens ir līča austrumdaļā, vietā, kur tajā ietek Ņevas upe.