Romanovu ģimenes nogalināšana

Romanovu ģimenes nogalināšana bija Krievijas impērijas ķeizara Nikolaja II, viņa sievas Aleksandras Fjodorovnas un piecu bērnu Olgas, Marijas, Tatjanas, Anastasijas un Alekseja nogalināšana 1918. gadā naktī no 16. uz 17. jūliju Jekaterinburgā, Krievijā, pamatojoties uz Urālu vietējās Tautas padomes lēmumu. Nošaušanu izpildīja boļševiku vienība Jakova Jurovska vadībā.
Vairāki vēsturnieki izsaka viedokli, ka cara ģimenes nogalināšanu ir pavēlējuši boļševiku vadītāji Maskavā Jakovs Sverdlovs un Vladimirs Ļeņins, lai novērstu tuvojošā Čehoslovāku leģiona, kas Krievijas pilsoņu karā cīnijās Baltās armijas pusē pret boļševikiem, centienus atbrīvot cara ģimeni.
Arī juristu un izmeklētāju, kas izmeklējuši šo lietu, vidū nav vienprātības. Jaunākā izmeklēšana,
ko no 2008. līdz 2011. gadam veica Krievijas Federācijas Izmeklēšanas komisijas vecākais izmeklētājs
Vladimirs Solovjovs, liecina, ka Nikolaja II un viņa ģimenes noslepkavošana notika bez Ļeņina vai
Sverdlova sankcijas.

Priekšvēsture

1917. gada 22. martā Nikolajs Romanovs, vairs nebūdams monarhs, varēja atgriezties Aleksandra pilī Carskoje Selo. Krievijas Pagaidu valdība viņam piemēroja mājas arestu, ko viņš varēja pavadīt kopā ar ģimeni, stingrā karavīru uzraudzībā. 1917. gada augustā Aleksandra Kerenska Pagaidu valdība evakuēja Romanovus uz Toboļsku, lai it kā pasargātu viņus no briestošās revolūcijas. Toboļskā Romanovi dzīvoja bijušā pārvaldnieka namā, samērā ērtos apstākļos. Pēc boļševiku nākšanas pie varas 1917. gada oktobrī, Romanovu ģimenes apcietinājums kļuva stingrāks, biežāk izskanēja runas par Nikolaja Romanova tiesāšanu. Bijušajam caram tika aizliegts valkāt viņa epoletes, uz mājas žogiem tika krāsoti viņa meitas aizskaroši uzraksti. 1918. gada 1. martā Romanovu ģimenei tika noteikta karavīriem ekvivalenta ikdienas pārtikas deva, kā rezultātā viņiem nācās atvadīties no 10 uzticīgiem kalpotājiem, atteikties no sviesta un kafijas.
1918. gada aprīlī, iegūstot lielāku pārsvaru cīņās, boļševiku valdība pārveda Nikolaju, Aleksandru un meitu Mariju uz Jekaterinburgu. Aleksejs bija pārāk slims, lai pievienotos vecākiem un kopā ar māsām Olgu, Tatjanu un Anastasiju, nepameta Toboļsku līdz 1918. gada maijam. Jekaterinburgā Romanovu ģimene tika turēta ieslodzījumā Ipatjeva namā, kas šim nolūkam speciāli tika atņemta nama īpašniekam. Romanovus turēja apcietinājumā, jo sākotnēji boļševiki vēlējās viņus tiesāt. Pilsoņu karam turpinoties, radās bailes, ka Romanovi varētu nonākt Baltās armijas rīcībā, kas bija pilnīgi nepieņamami boļševikiem divu iemeslu dēļ: pirmkārt, nonākot Balto pusē, cars vai jebkurš no viņa ģimenes locekļiem kļūtu par vaduguni cīņai pret sarkanajiem, otrkārt, cars, vai viņa nāves gadījumā, jebkurš cits viņa ģimenes loceklis, Eiropas pārējo nāciju skatījumā kļūtu par likumīgo Krievijas valdnieku. Tas dotu iespēju Baltajiem uzsākt sarunas par ārvalstu intervenci.
1918. gada jūlija vidū Čehoslovāku leģions, kas karoja Baltās kustības pusē, pietuvojās Jekaterinburgai, lai aizsargātu Transsibīrijas dzelzceļu, kas bija viņu kontrolē. Pēc vēsturnieka Deivida Bulloka pētījuma, boļševiki bija maldīgi pārliecināti, ka Čehoslovāku leģiona mērķis bija glābt cara ģimeni, viņi krita panikā un nekavējoties veica Romanovu nošaušanu. Minētais leģions pilsētu ieņēma nedēļu vēlāk 25. jūlijā A.
1918. gada jūnija beigās Pjotrs Voikovs vadīja viltotu vēstuļu slepenu nodošanu cara ģimenei. Čekas safabricētajās vēstulēs franču valodā tika apgalvots, ka monarhijas atbalstītāji gatavojas ģimeni izglābt. Šīs vēstules, kopā ar cara atbildēm, vēlāk tika izmantotas kā attaisnojums Romanovu ģimenes steidzīgajai nogalināšanai.

Paziņojumi un dezinformācija

Oficiāls paziņojums par notikušo presē tika publicēts divas dienas vēlāk. Padomju varas oficiālajā ziņojumā laikrakstos "Izvestije" un "Pravda" 19. jūlijā tika apgalvots, ka lēmums par Nikolaja II (Nikolaja Romanova) nošaušanu tika pieņemts sakarā ar galēji smagiem kara apstākļiem, kas izveidojušies Jekaterinburgas apkārtnē, kā arī ar kontrrevolucionāra apvērsuma ar mērķi atbrīvot bijušo caru, mēģinājuma atklāšanu. Lēmumu pieņēmusi Urālu apgabala padome, nogalināts tikai Nikolajs, viņa dzīvesbiedre un dēls nogādāti drošā vietā, bet par pārējiem ģimenes locekļiem vispār netiek minēts.
Šī dezinformācija palīdzēja uzturēt baumas, ka dažiem no ģimenes locekļiem ir izdevies izbēgt un paglābties.

Šāvēji un to nacionālais sastāvs

N.Sokolova Nikolaja II un viņa ģimenes slepkavības izmeklēšanas materiālos ir daudzskaitlīgas liecības par to, ka slepkavības izpildītāji bija "latvieši" ebreja Jurovska vadībā. Tomēr, kā atzīmē izmeklētājs Sokolovs, krievu sarkanarmieši toreiz par "latviešiem" dēvēja visus nekrievu boļševikus. Zināms, ka laikā, kad Ipatjeva namā ieslodzījumā tika turēti Romanovi, tā apsardzē atradušies arī ungāru un vācu tautības karagūstekņi.
M.Gorkija Urālu Valsts universitātes vēstures profesors Ivans Plotņikovs veicis detalizētu pētījumu par personām, kas bija tieši iesaistītas šaušanā. Izpētot aculiecinieku vēlākos gados sniegtās liecības noskaidrots, ka šaušanā piedalījušies Jakovs Jurovskis — Ipatjeva nama komendants, G. P. Nikuļins, Mihails Medvedevs (Kudrins), Pjotrs Jermakovs, Stepans Vaganovs, Aleksejs Kabanovs, Pavels Medvedevs, Viktors Netrebins, iespējams, Jānis Celms un ļoti maza iespēja, ka kāds nezināms students no netālā kalnrūpniecības institūta, kura zināšanas visticamāk izmantoja dažas stundas pēc nošaušanas, dārgakmeņu atpazīšanai. Pēc Plotņikova pētījuma, divi vai trīs no latviešu apsargiem atteikušies piedalīties šaušanā. Latviešu karavīri, visticamāk ir dienējuši nama apsardzē, jau minētā Celma vadībā.
Pastāv vēl viens iespējamo šāvēju saraksts, ko sastādījis Toboļskas boļševiks Jānis Svikke (Radionovs), kurš pārveda no Toboļskas uz Jekaterinburgu atlikušos cara bērnus. Sarakstā norādītie gandrīz visi ir latvieši un viņi patiešām 1918. gadā ir dienējuši kopā ar Svikki, bet šaušanā visticamāk nav piedalījušies, izņemot Celmu. Svikke sarakstu sastādijis jau esot pensijas vecumā un to viņa personīgajos dokumentos atradusi žurnāliste S. Ļihačova.
1956. gadā vācu masu medijos parādījās bijušā austriešu karagūstekņa liecības un dokumenti, kas apgalvoja, ka šaušanā piedalījušies 7 ungāru karagūstekņi, viņu vidū kāds Imre Nadja. Šīs liecības vēlāk tika atzītas par safabricētām.

Slepkavības izmeklēšanas

1918. gada 25. jūlijā, astoņas dienas pēc nošaušanas, Jekaterinburgu ieņēma Baltā armija, kas uzsāka pazudušās cara ģimenes meklēšanu.
30. jūlijā cara ģimenes bojāejas apstākļu izmeklēšanu uzticēja Jekaterinburgas apgabala tiesas svarīgo lietu izmeklētājam Aleksejam Najotkinam, no 12. augusta Jekaterinburgas apgabala tiesas loceklim Ivanam Sergejevam. No 1919. gada 6. februāra izmeklēšanu pārņēma Omskas apgabala tiesas īpaši svarīgu lietu izmeklētājs Nikolajs Sokolovs(1882—1924). Pateicoties viņa pedantiskajam darbam, pirmo reizi kļuva zināmas cara ģimenes nošaušanas un apglabāšanas detaļas. Sokolovs turpināja darbu pie izmeklēšanas arī emigrācijā līdz savai pāragrajai nāvei. Pēc izmeklēšanas materiāliem viņš Parīzē izdeva grāmatu "Cara ģimenes nogalināšana" franču valodā, pēc Sokolova nāves 1925. gadā grāmata tika izdota arī krievu valodā.
1979. gadā krievu pētnieku grupa (Aleksandrs Avdoņins un Gelijs Rjabovs), izmantojot informāciju no grāmatām, arhīvu materiāliem, atmiņām un vecām kartēm, uz vecā Koptjakovskas ceļa atrada kapa vietu, kuru viņi attiecināja uz iespējamo cara ģimenes apglabāšanas vietu. Atrastās mirstīgās atliekas, viņi atkārtoti apraka.
1991. gadā A. Avdoņiņs iesniedza ziņojumu Sverdlovskas apgabala prokuratūrai, ka viņam ir zināma cara ģimenes mirstīgo atlieku atrašanās vieta. Norādītajā vietā tika veikti izrakumu un atrastas deviņu cilvēku mirstīgās atliekas.
1993. gada 19. augustā, saistībā ar atklāto kapa vietu, Krievijas federācijas ģenerālprokurors ierosināja krimināllietu № 18/123666-93,kuras ietvaros tika izmeklēti cara ģimenes bojāejas apstākļi. Izmeklēšanu veica Krievijas Federācijas ģenerālprokuratūras prokurors- kriminālists V.Solovjovs, izmekllēšana turpinājās līdz 1998. gadam. Atrastās mirstīgās atliekas tika identificētas kā piederīgas Nikolajam II, Aleksandrai Fjodorovnai, viņu meitām Olgai, Tatjanai un Anastasijai, kā arī viņu pavadoņiem, kas tika nošauti 1918. gada 17. jūlijā. Alekseja un Marijas Romanovu mirstīgās atliekas netika atrastas.
2007. gada jūnijā tika pieņemts lēmums atjaunot meklēšanu pie vecā Koptjakovskas ceļa, lai atrastu iespējamo otro cara ģimenes locekļu apglabāšanas vietu. Jūlijā, netālu no pirmās kapa vietas, tika atrasti divu cilvēku mirstīgo atlieku fragmenti. Atradumi tika nodoti tiesu medicīnas ekspertīzei.
2007. gada 21. augustā Krievijas Ģenerālprokuratūra atjaunoja krimināllietas № 18/123666-93 izmeklēšanu.
2008. gadā ASV ekspertu veiktā ģenētiskā atlieku analīze apstiprināja, ka 2007. gadā pie Jekaterinburgas atrasto mirstīgo atlieku fragmenti pieder Nikolaja II bērniem. 2008. gada jūlijā informāciju, ka atrastās mirstīgās atliekas pieder Nikolaja II bērniem Marijai un Aleksejam oficiāli apstiprināja Krievijas prokuratūras izmeklēšanas komisija.
2011. gada oktobrī Solovjovs nodeva Romanovu ģimenes pārtsāvjiem lēmumu par izmeklēšanas lietas pārtraukšanu. Oficiālajā slēdzienā tika norādīts, ka izmeklēšanas rīcībā nav dokumentālu pierādījumu, ka cara ģimenes nogalināšanā būtu vainojami Vladimirs Ļeņins vai kāds cits no boļševiku augstākās vadības.
2015. gada septembrī Krievijas izmeklēšanas komisija atjaunoja izmeklēšanu, lai vēlreiz pārbaudītu Marijas un Alekseja mirstīgo atlieku fragmentus. Šim mērķim tika ekshumētas Nikolaja II un Marijas Fjodorovnas mirstīgās atliekas Petro-Pavlovskas katedrālē. Šī izmeklēšana saistīta ar vēlmi ceremoniāli apglabāt pēdējos divus cara ģimenes bērnus jau minētajā katedrālē, pirms tam vēl reizi pārliecinoties par to ģenētisko piederību.

2015. gada oktobrī tika paziņots, ka izmeklēšana nav beiguies un Marijas un Alekseja mirstīgās atliekas ir nodotas Krievijas Pareizticīgajai baznīcai glabāšana kādā no tās baznīcām.