google/wiki40b huggingface dataset:
Simons Destjē

Karjera

2011. gadā Nove Mesto kļuva par pasaules čempionu junioriem 15 km individuālajā distancē. Gadu vēlāk pasaules junioru čempionātā Kontiolahti ieguva bronzas medaļu sprintā.
Pasaules kausa sacensībās startē kopš 2012.—2013. gada sezonas. Pasaules čempionātā debitēja 2013. gadā Nove Mesto ar 67. vietu sprintā. 2017. gadā Hohfilcenē izcīnīja sudraba medaļu stafetē.
Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2014. gadā Sočos labāko individuālo rezultātu sasniedza iedzīšanas distancē (21. vieta), kā arī ieguva 8. vietu stafetē. 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā kopā ar Marī Dorēnu-Abēru, Anaisu Beskonu un Martēnu Furkadu uzvarēja jauktajā stafetē.
Maurīcijas olīvzaļā baltactiņa

Izplatība

Līdz 21. gadsimta sākumam Maurīcijas olīvzaļās baltactiņas populācija bija saglabājies tikai nelielā areālā Melnās upes aizas nacionālajā parkā, kura platība bija mazāka par 25 km². 2005. gadā vairākas ligzdiņas ar olām uzmanīgi tika pārvietotas uz Egretas salā izveidoto dabas rezervātu Maurīcijas dienvidaustrumu piekrastē. Suga iedzīvojās, un 2008. gadā tika paziņots par baltactiņu perējumu un pirmajiem putnēniem, kas tur izšķīlās. 2012. gadā saliņas populāciju veidoja 26 putni.

Izskats

Maurīcijas olīvzaļā baltactiņa ir neliels, ķauķim līdzīgs putns. Ķermeņa garums ap 10 cm, svars 7,5—9 g. Apspalvojuma augšdaļa un galva pelēka, spārnu augšdaļa blāvi olīvzaļa, krūtis un vēders — dzeltenīgi. Ap acīm balti, izteikti gredzeni. Abu dzimumu putni izskatās līdzīgi. Olīvzaļā nokrāsa un uzkrītošie acu gredzeni palīdz sugu atšķirt no radniecīgās Maurīcijas pelēkās baltactiņas (Zosterops mauritianus). Knābis nedaudz noliekts, ass; birstītei līdzīgais mēles gals piemērots nektāra vākšanai.

Uzvedība un barība

Maurīcijas olīvzaļā baltactiņa mājo augstieņu mežos ar skrajām koku lapotnēm, uzturotos galvenokārt koku vaiņagos 15—20 m augstumā. Tas ir ļoti straujš un sīciņš putniņš, tādēļ zaļajā lapotnē grūti pamanāms. Ārpus vairošanās sezonas uzturas samērā plašā areālā.
Pārtiek no nektāra, ko sasniedz ar slaido knābi, un kukaiņiem. Nektāru baltactiņa sūc no vairāk kā 40 dažādām augu sugām. Par nozīmīgu nektāra iegūšanas avotu kļuvušas arī vairākas ievestās sugas. Iespējams, barojas arī ar tatamakas (Calophyllum eputamen) sulu.

Ligzdošana

Ligzdošanas sezona ilgst no septembra līdz novembrim. Ap ligzdu nodibina nelielu ligzdošanas teritoriju. Starp partneriem valda ļoti sirsnīgas attiecības, taču pāris agresīvi aizstāv teritoriju ap iecienītākajām ziedošajām puķēm un ligzdas vietu no citiem putniem, ieskaitot arī no sugasbrāļiem. Dējumā 1—3 olas. Ligzdai kausveida forma, vīta no smalkiem zāļu stiebriņiem, labi noslēpta koka lapotnē. Inkubācijas periods ilgst apmēram 2 nedēļas. Jauno putnu sekmīgas izperēšanas un izaudzināšanas rādītāji Maurīcijas olīvzaļajai baltactiņai ir ļoti zemi. Šobrīd nav zināms, vai tas ir raksturīgi šai sugai, vai putnu auglību un sekmīgu ligzdošanu ietekmē kādi vides faktori.

Apdraudējums

1970. gadu vidū bija saglabājušies ap 350 Maurīcijas olīvzaļo baltactiņu pāru, taču ap 2001. gadu bija atlikuši vairs tikai 93 līdz 148 pāri. Sugu apdraud Maurīcijai raksturīgās sākotnējās veģetācijas izzušana vai to aizvietošana ar svešzemju kokiem. Otrs baltactiņu skaita samazināšanās iemesls invazīvās zīdītāju un putnu sugas, kas izposta baltactiņu ligzdas.
Sugas saglabāšanas programmu īsteno Maurīcijas savvaļas fonds, kuru 1970. gados dibināja britu dabaszinātnieks un rakstnieks Džeralds Darels.
Darbs (fizika)

Mērvienības

Darba SI sistēmas mērvienība ir džouls (J), kurš tiek definēts kā darbs, kas paveikts ar vienu ņūtonu lielu spēku vienu metru garā attālumā. Šī definīcija tiek balstīta uz Sadī Karno 1824. gadā izvirzīto darba definīciju, ka "svars paaugstinās līdz ar augstumu", kas tiek balstīta uz faktu, ka vecos tvaika dzinējus galvenokārt izmantoja, lai paceltu ūdens spaiņus, par spīti gravitācijai, ārā no šahtām. Līdzvērtīgais mērs ņūtonmetrs (N•m) dažbrīd tiek izmantots kā aizvietotājs; tomēr, tas dažbrīd tiek piemērots priekš saliktiem spēkiem, lai atšķirtu darba mērvienības no enerģijas.
Citas darba mērvienības, kas nav iekļautas SI, ir ergs, pēdmārciņa, u.c.
Jānis Zalcmanis

Dzīves gājums

Dzimis 1887. gada 18. novembrī Rīgā Jāņa Zalcmaņa un viņa sievas Margaretes ģimenē. Mācījies praporščiku skolā. Pēc Pirmā pasaules kara un Latvijas brīvības cīņu beigām nodarbojās ar uzņēmējdarbību. Bija izdevniecības "Latvis" līdzīpašnieks (1927—1938), Paula Daneberga kuģniecības sabiedrības vadītājs (1928), vēlāk Latvijas kuģniecības sabiedrības „Zalcmanis, Jansons un Freimanis” līdzīpašnieks (1931-1940).
Kad pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā kuģniecību nacionalizēja, tai piederēja tvaikoņi "Apgara", "Tautmīla", "Ārija", "Gundega", "Valdona" un "Ciltvaira". 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā Jānis Zalcmanis bija izsūtāmo sarakstā, bet spēja izbēgt no apcietināšanas. Vācu okupācijas laikā bija Latvijas saimniecības kameras vicedirektors un Satiksmes nozares vadītājs (1943). Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, vēlāk uz ASV, kur miris 1971. gada 8. janvārī Ņujorkā.

Sabiedriskā darbība

Rīgas tirgotāju biedrības valdes loceklis, vēlāk priekšsēdis (1936-1940), Rīgas Rotariešu kluba valdes loceklis (1939), Latvijas tirdzniecības rūpniecības kameras loceklis (1939-1940), Rīgas biržas valdes loceklis (1939-1940).
Haralds Loudons

Dzīvesgājums

Dzimis 1876. gada 11. aprīlī Ķeižu (Keysen) muižā netālu no Valmieras barona Viktora Loudona ģimenē. Viņš mācījās Bērzaines ģimnāzijā (Birkenruh) pie Cēsīm. 1890. gadā viņš sāka veidot savu privāto putnu olu kolekciju un novērot ligzdojošos putnus, 1894. gadā veidot Palearktikas putnu ādiņu kolekciju. Līdztekus papildināja savas zināšanas zooloģijā Sanktpēterburgas Ķeizariskās Krievijas Zinātņu akadēmijas Zooloģijas muzejā. Savā pirmajā 1895. gada publikācijā “Par Baltijas provinču ligzdojošajiem putniem” Rīgas Dabas pētnieku biedrības žurnālā viņš apkopoja pieejamo literatūru par Baltijas putnu faunu, papildinot to ar saviem novērojumiem. 1897. gadā viņš sāka saimniekot Lizdēnu muižā (tagadējā Rencēnu pagastā), kur veica putnu fenoloģiskos novērojumus, atzīmējot pirmo putnu parādīšanās datumus ik pavasari vismaz līdz 1917. gadam. 1895.–1911. gadā viņš rīkoja sešas ornitoloģiskās ekspedīcijas uz Krimu, Aizkaukāzu (Tališa kalniem Azerbaidžānas dienvidos) un Centrālāziju. 1907. gadā viņu uzņēma Vācu Ornitologu biedrībā. 1907. gada 20. aprīlī Lizdēnos Loudons apgredzenoja meža pīli, aizsākot putnu gredzenošanu tagadējā Latvijas teritorijā un visā Krievijas impērijā. Vēlāk gredzeni tika uzlikti arī astoņiem baltajiem stārķiem. Nākamajā gadā viņš apgredzenoja jau 65 sešu sugu putnus (laukirbe, baltais stārķis, svilpis, meža pīle, meža pūce un mājas strazds). 
Pētīja migrējošos putnus Matsalu līcī Igaunijas rietumos (1908-1912) un Lubāna ezera klānos (1914). 
Loudona privātā kolekcija, kas līdz 1914. gadam sasniedza ap 20 tūkstošus vienību, glabājās Lizdēnu muižā. Pēc Pirmā pasaules kara un Latvijas agrārās reformas Loudons pārcēlās uz Berlīni Vācijā, kur bija Berlīnes universitātes ornitoloģijas profesors. 
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919.–1920. gadā kolekcija glabājās Valmierā nepiemērotos apstākļos, vēlāk to aizveda uz Rīgu. Pēc viņa skolnieka Nikolaja fon Tranzē iniciatīvas 1922. gada 5. jūlijā nelielu daļu no Loudona kolekcijas, galvenokārt Latvijas sugas, nopirka Latvijas Universitātes Zooloģijas kabinets – kopskaitā 444 putnu ādiņas no 161 sugas. Lielākā daļa mūsdienās glabājas tagadējā Latvijas Universitātes Zooloģijas muzejā, ap 160 putnu ādiņu glabājas Amsterdamas universitātes Zooloģijas muzejā.
Pēdējo grāmatu ar nosaukumu "Lenkorāna ziemā" H. Loudons publicēja 1950. gadā. Miris 82 gadu vecumā Berlīnē 1959. gada 1. janvārī.
Kivimē (stacija)

Stacijas ēka

Pirmā Kivimē stacijas ēka bija vienkāršs, pasažieru vajadzībām pielāgots dzelzceļa vagons. Kad 1930. gadā ekspluatācijā tika nodota jaunā Rahumē stacijas ēka, tās pagaidu koka ēka pa sliedēm tika pārvesta uz Kivimē. Pastāvīgu stacijas ēku Kivimē ieguva 1937. gadā. Pēc Hendrika Otlota (igauņu: Hendrik Otloot) projekta tika radīts konstruktīvisma meistardarbs - balta silikātķieģeļu ēka ar uzsvērtu apjoma horizontālitāti, vienlaikus radot vieglas un funkcionālas celtnes iespaidu. 1997. gadā stacijas ēka iekļauta valsts kultūras pieminekļu sarakstā. Kopš 1998. gada biļešu tirdzniecība Kivimē stacijas ēkā vairs nenotiek. Pašlaik vēsturiskajā celtnē ir ierīkots bērnu brīvā laika centrs.

Apkārtne

Uz ziemeļiem no stacijas atrodas nozīmīgs vēsturiskās infrastruktūras objekts - Pētera I jūras kara flotes noliktavas.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2003

Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2003 notika 2004. gada 21. februārī Dailes teātrī. Ceremoniju un koncertu vadīja Andris Freidenfelds. Visvairāk balvas (piecas) ieguva Prāta Vētra.
Koncertā uzstājās Putnu Balle, Raimonds Tiguls un Biruta Ozoliņa, Arvis Rekets, Fomins & Kleins & Dzintars Čīča, grupas Autobuss Debesīs, Bordertown, Dakota, Viktors Zemgals, Cosmos, The Hobos, Ainars Mielavs, Detlef, C-Stones, Ladybird, Julians, Ance Krauze, un rokmūziķi Fēlikss Ķiģelis, grupas Prāta Vētra, Tumsa, Z-Scars un Skyforger.
Vijole

Vijoļu vēsture

Pirmās klasiskās vijoles tika izgatavotas Ziemeļitālijā 15. un 16. gadsimtā, lai gan līdzīgi stīgu mūzikas instrumenti bija jau pirms 1000 gadiem. Tiek uzskatīts, ka vijole radās no trim dažādiem tā laika stīgu instrumentiem: no triju stīgu vijoles, kas bija zināma kopš 10. gadsimta, un no Renesanses laikmetā izmantotājām fīdelēm un lira da braccio ("rokas lirām"). Arī Indijā izmantoto rabanastru var uzskatīt par vijoļu priekšteci.
No Latvijā izmantotajiem tautas instrumentiem vijolei vistuvāk radniecīgā ir divstīgu ģīga (no vācu: Geige), kas savu popularitātes kalngalu sasniedza 19. gadsimta vidū.
Sākotnēji vijoles nebija populāri mūzikas instrumenti. Faktiski tās tika saistītas ar zemāko šķiru cilvēkiem. 16. gadsimta beigās vijoles ieguva arī popularitāti aristokrātu vidū, jo skaņdarbus šiem instrumentiem sāka komponēt tāds slavens komponists kā Klaudio Monteverdi. Strauji vijole kļuva par plaši izplatītu mūzikas instrumentu teju vai visā Eiropā. Vijoles prestižs pieauga baroka laikmetā, kad mūziku vijolēm komponēja Antonio Vivaldi un Johans Sebastians Bahs.
Līdz 18. gadsimta vidum vijole bija jau kļuvusi par neatņemamu orķestra sastāvdaļu. 19. gadsimtā vijoļu popularitāte pieauga pateicoties tādiem virtuoziem vijolniekiem kā Nikolo Paganīni un Pablo de Sarasate. 20. gadsimtā vijoļspēle sasniedza jaunus augstumus tehniskajos un mākslinieciskajos izpildījuma aspektos. Tajā laikā bija slaveni tādi vijolnieki kā Aizeks Sterns un Fricis Kreislers.

Vijoļu uzbūve

Galvenās vijoļu sastāvdaļas ir augšējais vāks jeb deka, apakšējais vāks, sāni jeb korpuss, kakls jeb kakliņš, kas pāriet galviņā un grifā, steķis, dvēselīte un basbaļķis. Kopumā vijole sastāv no 57 detaļām. Vijoļu augšējais vāks parasti tiek izgatavots no egles, bet to malas un pamatne — no kļavas.
Marussia F1 Team

Virgin Racing (2010), Marussia Virgin Racing (2011)

F1 čempionātā tā debitēja 2010. gada sezonā ar nosaukumu Virgin Racing, 2011. gada F1 sezonā tā piedalījās ar nosaukumu Marussia Virgin Racing. 
Komanda sākotnēji tika saukta par Manor Grand Prix, tomēr nosaukums tika mainīts pēc tam, kad tika noslēgts sadarbības līgums ar Virgin Group. 2011. gadā Marussia pabeidza komandas pārņemšanu un komanda mainīja nosaukumu.
2009. gada 17. novembrī tika paziņots, ka par komandas pirmo pilotu kļūs Timo Gloks. 15. decembrī preses konferencē par Gloka komandas biedru tika nozīmēts Lukašs di Grasi, bet par komandas testpilotiem — Alvaru Parente un Luišs Razija. Vēlāk, tā kā Parente nespēja savākt pietiekami daudz naudas, lai segtu testpilota izdevumus, viņa vietā par komandas otro testpilotu kļuva Endijs Suseks.

Marussia (2012—2014)

2012. gada sezonā komandā brauca Timo Gloks un Šarls Piks, bet komandas testpilote sezonas pirmajā pusē bija Marija de Viljota, kura smagi cieta sezonas vidū notikušos testa braucienos, septembrī par komandas testpilotu kļuva Makss Čiltons.
Lai gan Marussia braucēji 2012. gadā nevienā Grand Prix neguva punktus, komanda iesaistījās sīvā cīņā ar Caterham par 10. vietu konstruktoru kausa kopvērtējumā, un līdz ar sezonas augstāko rezultātu – Timo Gloka izcīnīto 12. vietu Singapūras Grand Prix – Marussia izvirzījās 10. vietā, apsteidzot Caterham. 
Sezonas kulminācijā, pēdējā sacīkstē Brazīlijas Grand Prix, Caterham pilots Vitālijs Petrovs tomēr trasē apdzina Šarlu Piku (kurš tobrīd jau bija noslēdzis līgumu par pāriešanu uz Caterham nākamajā, 2013. gada sezonā) un sacensībās finišēja 11. vietā (Piks — 12.), un līdz ar to Marussia zaudēja 10. vietu kopvērtējumā un ar to arī būtisku finansējumu.
2012. gada nogalē tika paziņots, ka Makss Čiltons 2013. gada sezonā būs viens no diviem Marussia F1 komandas pamatpilotiem kopā ar Timo Gloku. Vēlāk komanda paziņoja, ka pēc abpusējas vienošanās Timo Gloks pamet komandu, un viņa vietā tika slēgts līgums ar Luišu Raziju, tomēr neilgi pirms sezonas sākuma komanda lauza līgumu ar Raziju, un noslēdza līgumu ar franču pilotu Žilu Bjanki.
Britu impērijas karogi

Britu impērijas karogi bija karogi, kas tika lietoti Britu impērijas domīnijās, kroņa kolonijās, protektorātos un citās no Apvienotās Karalistes atkarīgajās teritorijās.
Bufalo "Sabres"

Vēsture

"Sabres" tika izveidota 1970. gadā, un 1970.—71. gada sezonā kopā ar Vankūveras "Canucks" uzsāka spēlēt NHL. Vasarā "Sabres" ieguva pirmās izvēles tiesības NHL draftā, un komanda izvēlējās Žilbēru Pero. Savā debijas sezonā viņš "Sabres" rindās guva 38 vārtus un kā līgas labākais debitants ieguva Kaldera balvu. Nākamajā sezonā Pero pievienojās Riks Martins un Renē Robērs, izveidojoties vienai no vadošajām NHL uzbrucēju maiņām 1970. gados. 1972.—73. gada sezonā "Sabres" pirmo reizi sasniedza Stenlija kausa izcīņu, taču tajā jau pirmajā kārtā komanda piekāpās Monreālas "Canadiens".
1974. gada februārī auto avārijā bojā gāja Tims Hortons, viens no vadošajiem "Sabres" aizsargiem. Nākamajā sezonā komandai izdevās sasniegt Stenlija kausa finālsēriju. Tajā gan "Sabres" ar 2—4 piekāpās Filadelfijas "Flyers" hokejistiem.
Brusketa

Brusketa (itāļu: bruschetta; IPA: [bruˈsketta] no bruscare — ‘cept uz oglēm’) ir tradicionāla itāļu uzkoda. Pagatavo no grilētas maizes (parasti no čabatas), ko ieziež ar ķiploku un olīveļļu; bieži vien papildina ar citām sastāvdaļām — tomātiem, prošuto šķiņķi, baziliku, mocarellu, olīvām u.c. Lieto kā antipasto pirms pamatēdiena vai kā atsevišķu uzkodu.
Ar nosaukumu Bruschette tiek tirgotas arī kaltētas fasētās uzkodas.
Raķete

Raķete ir lidaparāts, kas kustas reaktīvā spēka iedarbībā, izsviežot daļu no savas masas. Raķetes var lidot ne tikai atmosfērā, bet arī vakuumā.
Mūsdienu raķetēs izmanto ķīmiskos raķešdzinējus, kuriem degvielas veids var būt gan šķidrā, gan cietā veidā. Raķetē ir degvielas un oksidētāja tvertnes (cietās degvielas gadījumā abas komponentes ir samaisītas kopā). Raķešdzinēja degšanas kamerā notiek degvielas un oksidētāja ķīmiska reakcija, kuras rezultātā izdalās gāzes, radot reaktīvo plūsmu, kas paātrinās sprauslā, un tiek izsviestas no raķetes. Šo gāzu atgrūšanās no sprauslas sieniņām ļauj raķetei kustēties uz priekšu (skatīt trešo Ņūtona likumu).

Vēsture

Raķetes bija pazīstamas jau pirms 2000 gadiem Ķīnā.

Kosmonautikā

Raķetes spēja kustēties bezgaisa telpā radīja iespēju derīgo kravu nogādāt Zemes orbītā, kā arī uz citam planētām.
Skatīt nesējraķete.

Zinātnē

Raķetes, kuras nav tik jaudīgas kā nesējraķetes, neieiet orbītā, bet veic suborbitālu lidojumu un nokrīt uz zemes. Tās ir arī lētākas. Šādu raķešu augšdaļā izvieto instrumentus un izmanto meteoroloģijā, atmosfēras augšējo slāņu un kosmiskās telpas izpētei, bioloģiskos ekeperimentos, tehnoloģiskos eksperimentus u.c.
Dobeles katoļu baznīca

Vēsture

Pirmos dievkalpojumus Dobelē noturēja Auces draudzes prāvests L. Kundziņš 1937. gadā, turpinot to darīt līdz 1940. gadam. Tie noritējuši Dobeles tautas namā vienu reizi mēnesī. Dievkalpojumos piedalījušies līdz pat 700 ticīgiem, tāpēc radās nepieciešamība celt dievnamu. Jau 1938. gadā Dobelē bija ieradies Kūrijas notārs V. Strelevičs, lai nolūkotu vietu celtniecībai. 1940. gadā dievkalpojumus sāka noturēt Līvbērzes draudzes prāvests, kurš dievkalpojumus noturēja īrētās telpās. Pēc Otrā Pasaules kara jauna dievnama celtniecība bija neiespējama, to neļāva padomju varas funkcionāri. Tāpēc Līvbērzes priesteri Jodovaļskis un J. Pavilonis noturējuši dievkalpojumus privātā mājā. 1954. gadā Jelgavas draudzes dekāns L. Kundziņš baznīcai iegādājās nepabeigtu māju, kurai naudu — 25 000 rubļu deva bīskaps Pēteris Strods. Līgumu par mājas pirkšanu noslēdza Līvbērzes prāvests K. Cukurs, kurš vēlāk pirmais šai mājā sācis noturēt dievkalpojumus. Galīgo mājas pārveidošanu par lūgšanu namu un piebūves celšanu veica prāvesta Jāzepa Ančevska darbības laikā. Pēc pārbūves tā bija 14 metrus gara, 9 metrus plata un 3 metrus augsta koka un betona ēka, apšūta ar baltiem ķieģeļiem. Dievnamā bija divi altāri — lielais ar Jēzus Sirds gleznu un mazais Jaunavas Marijas altāris. Lielais altāris, soli un dievgalds bija atvesti no Lamiņu baznīcas.
Atgūstot valstisko neatkarību, radās iespēja radīt jaunu dievnamu. 1997. gadā tika iesvētīts pamatakmens un pēc arhitektu  J.Kukšas,  I.Kārkliņa un konstruktora A.Vilmaņa projekta sāka celt baznīcu, ko veica "Būvfirma L.B.K.". 2001. gadā tika svinēti Spāru svētki un tā paša gada 9. augustā uz jumta uzstādīja dzelzs krustu. 2003. gadā iekšdarbi bija beigušies un dievnamu tā paša gada 21. septembrī bīskaps Antons Justs konsekrēja Vissvētākās Trīsvienības godam.

Eksterjers

Baznīca ir ķieģeļu un koka metāla konstrukciju celtne, celta modernisma stilā. Tās platība ir 750 m².  Ēkai ir skārda jumts un viens 34 metrus augsts tornis. Dievnams ir projektēts tā, ka vienā ēkā atrodas gan baznīca, gan plebānija un garāža. Ieejas durvis no gala un plebānijas.  Baznīcu ieskauj dārzs, ko noslēdz dzelzs žogs ķieģeļu stabiņos. Dārzā uzstādīta Dievmātes skulptūra.

Interjers

Dievnams ir vienas navas telpa ar flīžu grīdu un mūra griestiem. Griestu smagumu notur koka metāla konstrukcijas — sijas, kas vienlaicīgi pilda dekoratīvu funkciju. Virs ieejas atrodas kora telpas. Interjers ir moderns un askētisks. Dievnamā ir viens centrālais altāris, kura tabernākuls iekļaujas altāra kompozīcijā saules formā, atgādinot monstranci. Altāris ir galda tipa, kas novietots tā, lai, celebrējot Svēto Misi, priesteris atrastos ar seju pret tautu.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Pēteris Skredeļs. Draudze radās 1937. gadā, kad sāka šeit noturēt dievkalpojumus. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Dobelē un tā apkārtnē. Dievkalpojumi notiek katru dienu.

Draudzes svētki

Draudzes lielākie svētki ir  Kunga žēlastības jeb Baltā svētdiena, Vissvētākās Trīsvienības svētki — 40 stundas,  Vissvētākās Jaunavas Marijas dzimšanas diena.
Sahāras gepards

Izskats un uzvedība

Sahāras gepards ir vientuļnieks un daļējs nomadnieks. Ļoti reti tēviņi izveido gepardu sugai raksturīgās koalīcijas. Mātītes parasti ieņem teritorijas, kurās ir visbagātākie barības resursi, bet tēviņi seko mātītēm.
Lai arī Sahāras gepards ir Āfrikas gepards, tas ārēji ir ļoti atšķirīgs. To kažoki ir ar īsāku apspalvojumu. Krāsa gaiša, gandrīz balta. Melnie pleķīši bieži virzienā no muguras pa sāniem uz leju kļūst arvien gaišāki, rūsgani brūni, līdz uz kājiem tie kļūst pavisam izbalējuši. Gepardiem ierastās melnās svītras no acu iekšējā kaktiņa līdz mutes kaktiņam bieži nav vispār. Seja var būt ar dažiem melnajiem pleķīšiem vai bez tiem. Augumā Sahāras gepardi ir sīkāki un kaulaināki. To ķermeņa garums ir 1,70 m, svars 40 - 45 kg. Tā kā Sahāras gepardi dzīvo tuksnesī, tie spēj iztikt ilgstoši bez ūdens, padzeroties no upuru asinīm. Dienas laikā Sahāras gepardi slēpjas ēnā, un saviem mazuļiem mātītes iekārto slēptuves alās vai zem klinšu pārkarēm.

Barība

Sahāras geparda galvenais medījums ir Sahāras zobenragantilopes, Dorkas gaceles un Dama geceles. Gepards neatteiksies arī no mazāka medījuma kā, piemēram, zaķa.
Rūdolfs Maričs

Biogrāfija

1953. gadā kļuvis par nacionālo meistaru šahā. Divreiz bijis Serbijas čempions šahā, desmit reizes piedalījies Dienvidslāvijas šaha čempionātu finālos. 1962. gadā uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Nikšicā, bet 1967. gadā uzvarējis Montekarlo starptautiskā šaha festivāla B turnīrā. No citiem sasniegumiem jāatzīmē 1967. gada Skopjes starptautiskā šaha turnīrā spēcīgā konkurencē izcīnītā 6. vieta (turnīrā uzvarēja Roberts Fišers).
Par panākumiem turnīros FIDE 1964. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1990. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) goda nosaukumu.
Pazīstams arī kā šaha tiesnesis. Bijis galvenais tiesniesis 1986. gada mačā par pasaules čempiones titulu.
Vairāku šaha grāmatu autors.
Francijas eiro monētas

Francijas eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevusi Francija.

2 eiro apgrozības piemiņas monētas

Francija 2 eiro piemiņas monētas izdod kopš 2007. gada. Francija ir izdevusi Francijas prezidentūrai Eiropas Savienības Padomē veltītu monētu (2008), Šarlam de Gollam un viņa 1940. gada 18.jūnija uzsaukumam veltītu monētu (2010), Pasaules mūzikas dienai veltītu monētu (2011), franču garīdzniekam un labdarības aktīvistam abatam Pjēram veltītu monētu (2012) un mūsdienu Olimpisko spēļu aizsācējam Pjēram de Kubertēnam veltītu monētu (2013). Kopīgi ar citām valstīm Francija ir izdevusi trīs Eiropas ekonomiskajai vienotībai veltītas monētas, kuras izdeva visas eirozonas valstis kopā un Elizejas līguma (sadarbības līgums ar Vāciju) parakstīšanas 50. gadadienai veltītu monētu kopā ar Vāciju. Turklāt Francija ir izdevusi vairākas zelta un sudraba piemiņas monētas, kas nav paredzētas apgrozībai.

Īpašas iezīmes

Uz Francijas monētām ir kaltuves zīme un meistara zīme. Kaltuves zīme ir pārpilnības rags, tā pieder vienai no Parīzes naudas kaltuves filiālēm. Meistara zīme uz dažādu gadu izlaiduma monētām ir atšķirīga. Uz 1999. un 2000. gadā kaltajām monētām tā ir bite (meistars Pjērs Rodjērs), uz 2001. un 2002. gada monētām ir pakavs (Žerārs Bikuā), uz 2003.gada monētām — sirds,kurā ir stilizēti meistara iniciāļi (Seržs Levets), no 2004. gada līdz 2010.gadam izlaistajām monētām tā bija mežrags, vilnis un zivs (Ibērs Larivjērs), bet kopš 2011. gada — piecstūris, kurā ir burti AG, MP un YS (Īvs Sampo).
Taisnleņķa trijstūris

Taisnleņķa trijstūris ir trijstūris, kuram viens no leņķiem ir taisns jeb vienāds ar 90°. Malas, kas veido taisno leņķi, sauc par katetēm, bet malu, kas ir vērsta pret taisno leņķi, — par hipotenūzu. Ja taisnleņķa trijstūrim ir zināmi abu katešu (vai katetes un hipotenūzas) garumi, atlikušo malu var aprēķināt pēc Pitagora teorēmas.
Taisnleņķa trijstūris ir vienādsānu trijstūris, ja tā abi pārējie leņķi ir 45°. Ar taisnleņķa trijstūra palīdzību definē jēdzienus: sinuss, kosinuss, tangenss un kotangenss (arī arksinusu, arkkosinusu un arktangensu).
Taisnleņķa trijstūrim rotējot ap vienu no tā katetēm, rodas konuss.