Rīgas OMON

Izveide

Rīgas OMON izveidota 1988. gada 2. decembrī ar PSRS iekšlietu ministra Vadima Bakatina pavēli kā viena no 5 pirmajām šādām vienībām PSRS. Tās sākotnējā sastāvā bija 148 cilvēku (no tiem 20 virsnieki), komandieris Edgars Limars, faktiski to komandēja milicijas virsnieks Česlavs Mļiņņiks un viņa vietnieks Sergejs Parfjonovs. Vienības uzdevumos bija apkarot organizēto noziedzību, pastiprināt milicijas reidus un apsargāt valsts iestādes. Kaut arī tās metodes bieži balansēja uz likumpārkāpumu robežas (demolējot nelegālās tirdzniecības vietas, uz vietas konfiscējot naudu un kontrabandas preces bez dokumentālas uzskaites, nodarot aizturētajiem miesas bojājumus), vienības popularitāte bija liela, jo tās darbība bija vērsta pret likumpārkāpējiem. Rīgas OMON bāze atradās Atlantijas ielā 51a Vecmīlgrāvī.

Pēc 1990. gada neatkarības deklarācijas

Pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanas 1990. gada 15. maijā OMON vienība ar stekiem izdzenāja nesankcionētu Interfrontes mītiņu pie Latvijas Republikas Augstākā Padomes ēkas. Pūlī bijuši arī Baltijas kara apgabala virsnieki un Alkšņa karaskolas kursanti. Pēc tam, kad 1990. gada jūnijā jaunieceltais iekšlietu ministrs Aloizs Vaznis izdeva pavēli par iekšlietu struktūru darbinieku depolitizāciju, Rīgas OMON komandieris E. Limars tai atsacījās pakļauties. Tāpat omoniešiem aizliedza piepelnīties apsardzes uzņēmumā „Vikings”. Vienību papildināja valdību neatzīstošie milicijas darbinieki no citām Iekšlietu ministrijas struktūrvienībām un tās skaitliskais sastāvs pieauga līdz pat 200 kaujiniekiem. Varas iestāžu rīcībā nebija spēku, kas varētu stāties pretī šai labi apmācītajai un bruņotajai vienībai. Omonieši virs savas bāzes Vecmīlgrāvī izkāra PSRS karogu.

Pēc likvidācijas

1991. gada 28. augustā PSRS iekšlietu ministrs Viktors Baranņikovs izdeva pavēli par vienības izvešanu no Latvijas Republikas. No lidostas „Rīga” 14 transportlidmašīnas ar vienības dalībniekiem un inventāru aizlidoja uz Tjumeņu Krievijā.
Latvijas Republikas prokuratūra izvirzīja apsūdzības 74 Rīgas OMON kaujiniekiem un pieprasīja viņu izdošanu tiesāšanai. Pēc tam, kad 1991. gada 8. oktobrī Surgutā apcietināja un deportēja uz Latviju S. Parfjonovu, PSRS Augstākās padomes deputāts S. Vasiļjevs pieprasīja garantēt OMON kaujinieku neizdošanu Latvijas varas iestādēm. Pēc ilgas izmeklēšanas tiesa 1992. gadā piesprieda S. Parfjonovam cietumsodu, taču vēlāk izraidīja uz Krieviju. Č. Mļiņņiku 1994. gadā Sanktpēterburgā apcietināja it kā par neatļautu ieroču nēsāšanu, taču atbrīvoja tiesas zālē. Pie atbildības izdevās saukt tikai 15 vienības kaujiniekus.
Rīgas OMON bijušie kaujinieki piedalījās diversijas aktos un kaujas operācijās arī Piedņestrā, Kalnu Karabahā, Abhāzijā, Čečenijā, Dienvidosetijā, Bosnijas karā un Ukrainā. 1999. gadā Rīgas apgabaltiesa 10 bijušajiem Rīgas OMON kaujiniekiem piesprieda dažāda ilguma cietumsodus, bet 2004. gadā nosacītu cietumsodu piesprieda vēl diviem kaujiniekiem. 2006. gadā Rīgas apgabaltiesa pierādīja V. Sorokina vainu septiņās epizodēs (Iekšlietu ministrijas apšaudē, Latvijas Televīzijas studijas un Augstākās milicijas skolas Rīgas fakultātes ieņemšanā, autotransporta dedzināšanā un apšaudē pie Vecmīlgrāvja un Brasas tiltiem, fiziskā vardarbībā pret brīvprātīgo kārtības sargu vienībām) un piesprieda viņam piecu gadu brīvības atņemšanu, tomēr Krievija atteicās notiesāto Sorokinu izdot Latvijai. A. Rižovam Pēterburgas tiesa 2011. gadā piesprieda 15 gadus ieslodzījumā sakarā ar bruņotu laupīšanu un cilvēku nolaupīšanu. Raimonda Salmiņa nogalināšanā apsūdzētais V. Antjufejevs līdz 2012. gada janvārim ieņēma starptautiski neatzītās Piedņestras Moldāvu Republikas aizsardzības ministra amatu, pēc atcelšanas no šī amata viņu apvainoja varas ļaunprātīgā izmantošanā un izsludināja meklēšanā. Tomēr 2014. gada jūlijā viņu iecēla par pašpasludinātās Doņeckas Tautas Republikas vicepremjeru.