Ceļošana laikā

Ceļošana laikā ir koncepcija par pārvietošanos starp noteiktiem punktiem laikā, līdzīgi kā notiek pārvietošanās starp dažādiem punktiem kosmosā, parasti izmantojot hipotētisku ierīci, kas pazīstama kā laika mašīna, transportlīdzekļa vai portāla, kas savieno laika punktus, veidā. Ceļošana laikā ir atpazīstams jēdziens filozofijā un daiļliteratūrā, taču teorētiskajā fizikā iespējai pārvietoties laikā ir ļoti ierobežots atbalsts, parasti tas saistīts tikai ar kvantu mehāniku vai tārpejām, ko sauc arī par Einšteina-Rozena tiltiem. 1935. gadā Alberts Einšteins un Nātans Rozens uzrakstīja rakstu, kurā norādīja, ka vispārīgā relativitātes teorija pieļauj šādas ejas, jeb, kā viņi tās nosauca — tiltus.
Īsāk sakot, vienvirziena pārvietošanās laikā, izmantojot laika palēnināšanos (time dilation) ir labi zināms fenomens speciālās relativitātes teorijas un vispārējās relativitātes teorijas ietvaros, taču ar pašreizējām tehnoloģijām nav iespējams pārvarēt daudz laika. Šī tēma izmantota dažādos agrāk radītos daiļliteratūras darbos, bet to īpaši popularizēja Herberta Velsa 1895. gadā sarakstītais romāns "Laika mašīna", kas koncepciju par ceļošanu laikā pārcēla lasītāju iztēlē un joprojām ir populārs zinātniskās fantastikas darbs.

Ceļošana nākotnē

Daži senie mīti stāsta par varoņu pārvietošanos nākotnē. Hindu mitoloģijā sanskrita eposs Mahābhārata piemin stāstu par valdnieku Raivata Kakudmi, kurš ceļo uz debesīm, lai sastaptu visa radītāju Brahmu, un, atgriezies uz Zemes, ir pārsteigts, kad uzzina, ka pagājuši daudzi gadi.
Uz laika relativitāti norāda budistu Pāli Kanons (aptuveni 5. gs.p.m.ē). Tajā teikts "Debesīs... laiks rit citādi. Mūsu gadsimta laikā, simt gados, tikai viena diena, divdesmit četras stundas tur paiet".
Japāņu stāsts par Urasimu Taro (sarakstīts mūsu ēras 8. gadsimtā) vēsta par jaunu zvejnieku, kurš apmeklē zemūdens pili. Pēc trim dienām viņš atgriežas savā ciematā, taču ir pagājuši 300 gadi, par viņu vairs neviens neatceras, viņa ģimene ir mirusi, bet māja sen sagruvusi.
Agrīnajos zinātniskās fantastikas stāstos varoņi dažkārt iemieg uz daudziem gadiem un pamostas sabiedrībā, kura ir stipri izmainījusies. Te jāpiemin 19. gadsimta rakstnieku Edvarda Belamija (Edward Bellamy) stāsts Looking Backward (1888), Vašingtona Ērvinga (Washington Irving) 1819. gadā sarakstītais stāsts Rip Van Winkle, un, protams, H. Velsa 1899. gadā sarakstītais "Kad guļošais mostas" (When the Sleeper Awakes). Šajos stāstos ilgstošs miegs līdzīgi vienkāršai laika mašīnai aizved varoņus nākotnē.

Ceļošana pagātnē

Samuela Madena (Samuel Madden) 1733. gadā sarakstītais stāsts Memoirs of the Twentieth Century ir britu vēstnieku vēstules pagātnes diplomātiem, rakstītas it kā 1997. un 1988. gadā. Tās atspoguļo nākotnes politiskos un reliģiskos apstākļus. Šīs vēstules stāstītājs saņem no sava sargeņģeļa.
Čārlza Dikensa "Ziemasvētku dziesma" (A Christmas Carol) atspoguļo ceļošanu laikā abos virzienos, jo stāstītājs, skopais Ebenīzers Skrūdžs nonāk gan pagātnes, gan nākotnes Ziemassvētkos. Daži citi viņa stāsti izmanto to pašu sižetisko līniju: varonis iemieg un atmostas citā laikā.
Edvards Everets Heils (Edward Everett Hale) savā darbā Hands Off (1881) stāsta par būtni bez nosaukuma, iespējams, nesen miruša cilvēka dvēseli, kas iejaucas senās Ēģiptes vēsturē, novēršot Jāzepa pārdošanu verdzībā. Iespējams, tas ir pirmais stāsts, kurā parādīta alternatīva vēsture, kas radīta laika ceļojuma rezultātā.

Agrīnās laika mašīnas

Viens no pirmajiem stāstiem par pārvietošanos laikā ar mehāniskas laika mašīnas palīdzību ir Edvarda Peidža Mičela (Edward Page Mitchell) The Clock that Went Backward. Taču šis mehānisms robežojas ar fantāziju. Tas ir neparasts pulkstenis, kas cilvēkus nogādā nesenā pagātnē. Autors neizskaidro šī pulksteņa izcelsmi vai īpašības.
Spāņu rakstnieka Enrikes Gaspara i Rimbau (Enrique Gaspar y Rimbau) 1887. gadā iznākusī novele El anacronópete, iespējams, bija pirmais literārais darbs, kurā ceļošana laikā notiek ar mehāniskas iekārtas (kuģa) palīdzību. Endrū Sojers (Andrew Sawyer) piezīmē, ka šis stāsts "šķiet, ir pirmais literārais darbs, kurā aprakstīta laika mašīna", piebilstot, ka par tādu parasti tiek uzskatīts Edvarda Peidža Mičela The Clock that Went Backward, bet viņš nedomājot, ka ar pulksteni ir pietiekami. Ceļošanu laikā ar mehāniskiem līdzekļiem popularizēja H. Velsa "Laika mašīna".

Ceļošana pagātnē

Ceļojums uz pagātni teorētiski ir iespējams pie noteiktiem vispārējā relativitātes teorijā paredzētiem laiktelpas ģeometrijas apstākļiem, kas ļautu pārvietoties ātrāk par gaismu, izmantojot, piemēram, hipotētiskās kosmiskās stīgas, tārpejas vai tā saukto vērpes dzinēju. Fiziķis Stīvens Hokings ir formulējis pieņēmumu, ka dabas pamatlikumi nepieļauj pārvietošanos laikā, taču fiziķi šai jautājumā pagaidām nevar atrast kopīgu valodu, jo kvantu gravitācijas teorijā izzinātais vēl neļauj apvienot kvantu mehāniku un vispārējās relativitātes teoriju vienotā teorijā.

Laikā ceļošanas teorijas aplūkojums filozofijā

Jau senās Grieķijas filozofi ir apsprieduši laika raksturu, piemēram, Parmenīds uzskatīja, ka laiks ir ilūzija. Pēc daudziem gadsimtiem Ņūtons atbalstīja ideju par absolūto laiku, bet viņa laikabiedrs Leibnics apgalvoja, ka laiks ir tikai saistība starp notikumiem, un to nevar izteikt neatkarīgi. Leibnica pieejai pateicoties, attīstījās laiktelpas modelis.