google/wiki40b huggingface dataset:
Heaven Grey

Vēsture

Grupa tiek izveidota 1993. gadā un drīz vien kļūst par vienu no smagā metāla pagrīdes vadošajām grupām. Sākumā spēlē nāves metālu, bet drīz vien maina stilu uz dūmmetālu ar gotiskā metāla ievirzienu. Dziesmu teksti bija gan latviešu, gan angļu valodās. 1994. gadā grupa izdod demo ierakstu „Under The Grey Clouds”, bet 1996. gadā demo ierakstu „Memory River”, kam 1998. gadā seko studijas albums „Northwind”. 1990. gadu beigās Heaven Grey aktīvi koncertē Baltijas valstīs un Čehijā, Latvijā sasniedzot kulta statusu. Ap 2000. gadu grupa izjūk, par iemeslu minot radošo krīzi.
2004. gadā mirst viens no grupas ģitāristiem Sigvards Blažēvics, bet 2005. gada 24. septembrī ceļu satiksmes negadījumā ar motociklu bojā iet grupas vokālists un dziesmu tekstu autors Ansis Melders.
2007. gada sākumā atkal apvienojas palikušie grupas dalībnieki un 31. martā kopā ar Frailty, Rūsu un Huskvarn sniedz piemiņas koncertu mirušajiem grupas biedriem. 2007. gada jūlijā Heaven Grey uzstājās Metalshow.lv Open Air festivālā Blomē, bet 2010. gada 18.jūnijā klubā „Melnā Piektdiena” notiek grupas otrā albuma „Falling Mist” prezentēšanas koncerts, pēc kā Heaven Grey uzsāk aktīvu koncertdarbību gan Latvijā, gan arī ārpus tās robežām.
Maruta Plivda

Biogrāfija

Mācījās Preiļu 1. vidusskolā, 1993. gadā pabeidza studijas Daugavpils Universitātē un ieguva bakalaura grādu psiholoģijā. 2003. gadā pabeidza Rēzeknes Augstskolu un ieguva sociālo zinātņu maģistra grādu vadības zinātnē. 
Bija Preiļu arodvidusskolas skolotāja un SIA "Latgales Finanšu Konsultācijas" valdes priekšsēdētāja.
2009. gadā ievēlēta par Preiļu novada domes deputāti no partijas "LPP/LC" un apvienības "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta
2013. gadā ievēlēta Preiļu novada domē no Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas saraksta, strādāja par Sociālo, izglītības un kultūras jautājumu komitejas vadītāju.
2014. gadā ievēlēta par Preiļu novada domes priekšsēdētāju.

Apbalvojumi

2013. gadā saņēma Viduslatgales Pārnovadu fonda cildinājuma rakstu par brīvprātīgo darbu.
2014. gadā saņēma Preiļu novada domes apbalvojumu par vienu no labākajiem uzņēmumiem (z/s "Jaunaudzes") nozarē "Ģimene lauku sētā".
Līgums

Līgums plašākā nozīmē ir ikkatra vairāku personu savstarpēja vienošanās par kādu tiesisku attiecību nodibināšanu, pārgrozīšanu, vai izbeigšanu. Līgums var apzīmēt saistības un tiesiskus darījumus starp valstīm, iestādēm, uzņēmumiem, organizācijām un personām uz noteiktu laikposmu. Līgums šaurākā Civillikuma nozīmē ir vairāku personu savstarpējs ar vienošanos pamatots gribas izteikums, kura mērķis ir nodibināt saistību tiesību.

Raksturojums Civillikumā

Līgumu kārtība ir noteikta Civillikuma Ceturtā daļa, Saistību tiesības, Otrā nodaļā - Līgumi. Civillikumā noslēgt līgumu nozīmē vienoties par līguma saistībām un noteikumiem un uzņemties ievērot un izpildīt nosacījumus. Lauzt līgumu parasti nozīmē pārtraukt līguma noteikumu izpildīšanu. Ir īpaši noteikumi par nomas un īres līgumiem, kā arī darba līgumiem. Civillikums arī nosaka izlīguma un dāvinājuma kārtību, kā arī aizdevumu, glabājuma un pirkuma līgumu noteikumus. Pastāv arī īpaši noteikumi laimes, pilnvarojuma un komisijas līgumiem. Ir īpaši papildinājumi likumos, kā piemēram, Likumā par dzīvojamo telpu īri.

Forma

Tiesisku darījumu rakstiska forma ir noteikta Civillikumā. Komentāros par līgumiem ir skaidrota "oficiāla vienošanās" un "neoficiāla noruna". Līgums arī apzīmē dokumentu, kas nostiprina divu vai vairāku juridisku vai fizisku personu vienošanos. Lai līgumam (dokumentam) būtu "juridisks spēks" jābūt līguma nosaukumam, noslēgšanas vieta, datums, nosauktām līgumslēdzēju puses un līgumu tekstam. Līgumam nepieciešams ir priekšmets, darbība, kam ir mantiska vērtība. Līguma pusēm jābūt tiesībspējīgām un rīcībspējīgām. (Civillikuma 1405.pants)
Mioma

Miomu veidi

Mioma attīstās gan no gludās muskulatūras (leiomioma), gan no šķērssvītru muskulatūras (rabdomioma).

Leiomioma

Leiomioma var rasties izvadorgānos, dzimumorgānos (īpaši dzemdē), kuņģa un zarnu sienās.

Rabdomioma

Rabdomioma ir ļoti reta, reizēm sastopama sirds muskulatūrā.

Fibromioma

Ja miomai daudz saistaudu elementu, to sauc par fibromiomu.
Anna Ahmatova

Biogrāfija

Dzimusi 1889. gada 23. jūnijā netālu no Odesas kara flotes inženiera Andreja Gorenko ģimenē, kas 1890. gadā pārcēlās uz dzīvi Carskoje Selo pie Pēterburgas. Mācījās Carskoje Selo sieviešu ģimnāzijā, studēja Kijevas augstāko sieviešu kursu juridiskajā nodaļā (1908—1910).
1910. gadā viņa apprecējās ar dzejnieku, akmeisma ideologu Nikolaju Gumiļevu un nomainīja uzvārdu uz Gorenko-Gumiļeva. Tajā laikā viņa pievienojās akmeistu kustībai. Tajā pašā gadā viņa iestājās Augstākajos vēstures-literatūras kursos. Viņas pirmā publikācija ar Ahmatovas vārdu parādījās 1911. gadā, kā pseidonīmu, vēlāk kā savu uzvārdu viņa pieņēma savas vecvecmātes Praskovjas Ahmatovas vārdu, kura it kā esot bijusi tatāru Lielās Ordas hana Ahmata pēctece. 1912. gadā viņa kopā ar vīru apceļoja Itāliju, viņiem piedzima dēls Ļevs.
Tajā pašā gadā iznāca viņas pirmais dzejas krājums Вечер ("Vakars"), turpmākajos gados Ahmatovas dzeju labprāt publicēja dažādos žurnālos. Dzejoļu krājumi Чётки ("Rožu kronis", 1914) un Белая стая ("Baltais bars", 1917) pieder pie mīlas lirikas klasikas. Šiem dzejoļiem piemīt īpatnēja lakoniska forma un muzikalitāte. 1918. gadā šķīrās no Nikolaja Gumiļeva un apprecējās ar orientālistu un dzejnieku Vladimiru Šileiko, nomainot uzvārdu uz Ahmatova-Šileiko.
Līdz 1924. gadam viņai iznāca divi dzejas krājumi, bet pēc tam līdz pat 1940. gadam Ahmatovas darbus nepublicēja. Ahmatova strādāja Agronomijas institūta bibliotēkā, pētīja seno Pēterburgas arhitektūru un Puškina dzīvi un daiļradi. Ahmatovai bija ļoti tuva Puškina dzeja un viņa sarakstīja vairākus rakstus par izcilo dzejnieku. 1934. gadā, Ahmatovai klātesot, arestēja viņas draugu un domubiedru Osipu Mandelštamu, 1935. gadā pirmoreiz, bet 1938. gadā otrreiz arestēja Ahmatovas dēlu Ļevu Gumiļevu.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1940. gadā Ahmatovai atļāva publicēties un publiski uzstāties. Dzejniece evakuējās uz Maskavu, vēlāk uz Taškentu, bet Ļeņingradā viņa atgriezās 1944. gadā.
1946. gada PSKP CK lēmumā par žurnāliem "Zvezda" un "Ļeņingrad" bija kritizēti Ahmatova un Mihails Zoščenko. Nostāsti vēsta, ka Staļins bijis nikns par to, ka 1945. gada beigās un 1946. gada sākumā Ahmatova divreiz tikusies ar Lielbritānijas vēstniecības darbinieku Jesaju Berlinu, kā arī par to, ka kādā uzstāšanās reizē zāle bija veselas 15 minūtes stāvus aplaudējusi Ahmatovai (tā drīkstēja būt tikai Staļinam). 1949. gadā trešoreiz arestēja viņas dēlu Ļevu, kuru atbrīvoja tikai pēc Staļina nāves 1956. gadā.
1964. gadā Ahmatova apmeklēja Itāliju, kur viņai pasniedza literāro prēmiju "Etna-toarmino", bet 1965. gadā viņu ievēlēja par Oksfordas universitātes goda doktori. Mirusi 1966. gada 5. martā 77 gadu vecumā.
Ahmatova atdzejojusi citu tautu dzejniekus, arī Raiņa dzeju (krājums Čūsku vārdi).
PH

pH mērīšana

Šķīdumiem ar nezināmu sastāvu pH var aptuveni noteikt ar pH indikatoriem (organiskas krāsvielas, kas maina krāsu atkarībā no vides pH), vai arī precīzi izmērīt ar ūdeņraža jonu selektīvu elektrodu (elektrods, kura potenciāls ir atkarīgs no ūdeņraža jonu koncentrācijas). Visbiežāk lieto tā saucamo stikla elektrodu. Potenciālu mēra pret standartelektrodu (elektrods ar nemainīgu potenciālu). Kā standartelektrodu parasti izmanto sudraba - sudraba hlorīda elektrodu, retāk - kalomela elektrodu. pH iespējams izmērīt arī, lietojot jonjutīgā lauktranzistora sensoru - ar to pH iespējams noteikt arī želejveida vidē.
Iekārtu, kas paredzēta pH mērīšanai, sauc par pH-metru. pH-metrs ir voltmetrs ar sevišķi lielu ieejas pretestību, kas savienots ar elektrodu sistēmu. Mūsdienās sistēmu no atsevišķiem elektrodiem izmanto reti, vairāk lieto tā saucamos kombinētos elektrodus - elektrodus, kur vienā korpusā iebūvēts gan stikla elektrods, gan standartelektrods, gan arī 
temperatūras sensors (pH ir lielums, kas stipri atkarīgs no temperatūras, tādēļ precīzai mērīšanai nepieciešama termokompensācija). Lai panāktu iespējami lielu precizitāti , pH-metrs jākalibrē ar speciāliem buferšķīdumiem - šķīdumiem ar zināmu stabilu pH.
Bangu iela (Rīga)

Vēsture

Iela ierīkota 20. gadsimta 40. gados, bijušajā Sarkanarmijas kara pilsētiņas teritorijā. Nosaukums ielai piešķirts tikai 1953. gadā. Ielas apbūvi veido 40. gadu beigās celtās armijas barakas.
Ģermāņi

Ģermāņu kultūra

Romieši ģermāņus pazina labi. Samērā sīki viņu dzīves veidu, sociālo struktūru, ticējumus un tradīcijas aprakstījis romiešu vēsturnieks Tacits savā 98. gadā izdotajā darbā Germania. Ģermāņi Romas impērijā bija labi pazīstami arī no praktiskās puses, jo viņiem bija cieši tirdzniecības sakari ar Vidusjūras reģiona tautām vēl kopš bronzas laikmeta. Ģermāņi no romiešiem aizguva arī daudzas zemkopības metodes, tehnoloģiju un iepirka no tiem daudzus darbarīkus. Romas impērijas laikā ģermāņu cilšu un klanu vienojošais pamats bija asinsradniecība. Cilšu pārvaldi parasti nodrošināja sapulce, kas sastāvēja no karavīriem. Tāpat kā citas Eiropas pagānu tautas ģermāņi ticēja vairākiem dažādiem dieviem. Galvenie starp tiem, kā jau zemkopju tautai, bija auglības dievi, skandināviem - Njords un Freirs. Skandināvu Tors (ģermāņu Donars) bija dievs, kas aizstāvēja zemkopjus pret ļauniem milžiem, neražu un citām likstām. Lielā cieņā skandināviem bija arī kara dievs Odins, pārējiem ģermāņiem — Votans. Tomēr ģermāņiem nebija priesteru — to lomu, varētu teikt — darba apvienošanas kārtībā, pildīja karavadoņi. Tādēļ viņiem ģermāņu ciltīs bija ļoti liela vara. Tas bija arī viens no iemesliem, kādēļ ģermāņi ilgi pretojās kristietībai — vienīgi goti samērā ātri pieņēma ariānismu.
Romas impērijas veidošanās sākumā, 5. gadsimtā pr.Kr., ģermāņu cilšu grupas, kurām bija kopīgi valodas pamati un tradīcijas, klejoja pa Eiropas rietumu un centrālo daļu. Ap 2. gadsimtu pr.Kr. ģermāņi jau bija apguvuši mūsdienu Vācijas ziemeļu daļu un Skandināvijas dienvidus. Seno Vidusjūras reģiona civilizāciju uzplaukuma laikā, bronzas un dzelzs laikmeta kultūru balsts citās Eiropas daļās bija, galvenokārt, lauksaimniecība. Tirdzniecība, tāpat kā amatniecība un pilsētas bija vēl vāji attīstīti. Ģermāņu dzīves veids droši vien īpaši neatšķīrās no Baltijas tautu senajām paražām. Jo tālāk uz ziemeļiem no Vidusjūras, jo zemāka bija saimniecības attīstība un agrīnākā stadijā bija sabiedrības, valsts un kultūras attīstības procesi. Šāda tendence izskaidrojama ar to, samazinoties gada vidējai temperatūrai virzienā uz ziemeļiem, klimats kļuva arvien nelabvēlīgāks, tādēļ pārtikas nodrošināšanas iespējas bija ierobežotākas. Tas bremzēja attiecīgo reģionu iedzīvotāju skaita palielināšanos, vispārējo saimniecības, politekonomiskās struktūras un kultūras attīstību.
Tomēr arī Eiropas ziemeļrietumos bija atsevišķas teritorijas ar samērā maigu klimatu, kas pat, izmantojot visai primitīvus darba rīkus, ļāva iegūt pietiekami stabilas ikgadējas ražas. Tās bija Ziemeļeiropas piejūras teritorijas, kuras ietekmēja siltā Golfa straume un tās turpinājums — Ziemeļatlantijas straume.
Marko Rass

Apbalvojumi

2010. gadā saņēmis titulu "labākais vokālists 2009. gadā" Latvijas Metal mūzikas gada balvas ceremonijā .

Cita radošā darbība

2017. gadā iesaistījies Latvijā pirmās metāloperas "Kurbads. Ķēves Dēls" radīšanā, komponējot ambientu mūziku Skyforger dziesmu starpspēlēm.
2016. gadā, Raiņa gada ietvaros, kopā ar Sovvaļnīks un Birutu Ozoliņu ieraksta dziesmu "Zvaigžņu meita".
Kažokzvēru audzēšana

Kažokzvēru audzēšana ir konkrētu dzīvnieku sugu pavairošana un audzēšana to kažoku dēļ.
Pēc ieguves veida kažokādas, kas tiek iegūtas no savvaļā notvertiem dzīvniekiem, ir nošķiramas no kažokādām, kas tiek iegūtas, audzējot kažokzvērus. Lielākā daļa no pasaulē saražotajām kažokādām tiek iegūta no Eiropas kažokzvēru audzētavu dzīvniekiem. Eiropas Savienībā ir 6000 kažokzvēru audzētavu. ES audzētavās tiek audzēti 63% ūdeļu un 70% lapsu, kas paredzētas kažokādu ieguvei. Dānijā tiek audzēta lielākā daļa no šīm ūdelēm. Citas nozīmīgas ražotājvalstis ir Ķīna, Nīderlande, Baltijas valstis un ASV.
Ķīna ir pasaulē nozīmīgākā kažokādu importētājvalsts, un tādējādi Ķīna ir arī lielākā kažokādu izstrādājumu eksportētājvalsts.
Eibenštoka

Vēsture

Eibenštoka pirmoreiz rakstos minēta 1378. gadā. Attīstījusies kā kalnraču pilsēta, kopš 18. gadsimta arī kā izšuvumu ražošanas centrs. 20. gadsimta 70. gados pie pilsētas tika izbūvēta lielākā ūdenskrātuve VDR.
Marakota bezdibenis

Sižets

Romānā aprakstīta profesora Marakota ekspedīcija, kurš kopā ar biologu Sairusu Hedliju un mehāniķi Billu Skenlenu ar batisfērai līdzīgu aparātu nolaižas Atlantijas okeāna dziļūdens ieplakā, kas atrodas dažas jūdzes uz dienvidrietumiem no Kanāriju Salām. Ekspedīcija okeāna dibenā atrod nogrimušu pilsētu, ko apdzīvo atlantu pēcteči. Pētnieki iepazīstas ar zemūdens iedzīvotāju sadzīvi un kultūru, kā arī ar okeāna dzīļu floru un faunu. Pēc tam viņi paceļas okeāna virspusē, izmantojot ar vieglu gāzi pildītas lodes.
Pēdējās divas romāna nodaļas (dažkārt tiek uzskatīts, ka tas ir atsevišķs stāsts, kas sižetiski pieskaņots romānam) veltītas galvenokārt dramatiskas epizodes aprakstam, kas norisinājusies, varoņiem atrodoties okeāna dzīlēs. Kādā no pamestiem tempļiem viņi sastopas ar ļauno Tumsības Valdnieku (angļu: The Lord of the Dark Face) — nemirstīgu un praktiski visvarenu — kurš paziņo tiem par savu nodomu iznīcināt atlantu pēctečus. Taču profesoram Marakotam ar mistisku spēku palīdzību izdodas uzvarēt šo "ļaunuma iemiesojumu". Stila ziņā šī romāna daļa ievērojami atšķiras no racionālistiskās pirmās daļas.

Publikāciju vēsture

Romāna pirmā daļa ("Marakota bezdibenis", 1.-5. nodaļa) pirmoreiz tika publicēta no 1927. gada 18. oktobra līdz 1. novembrim laikrakstā The Saturday Evening Post, pēc tam žurnālā The Strand Magazine, kas romānu publicēja  no 1927. gada oktobra līdz 1928. gada februārim.
Noslēguma daļu ("Tumsības Valdnieks", 6.-7. nodaļu) Konans Doils sarakstīja vēlāk, tā pirmoreiz parādījās žurnālā The Strand Magazine 1929. gada aprīlī-maijā.
Tai pašā 1929. gadā romāns iznāca krājumā "Marakota bezdibenis un citi stāsti" (angļu: The Marakot Deep and Other Stories), to izdeva Doubleday, Doran.
Zaļžubīte

Izplatība

Zaļžubīte mājo gandrīz visā Eiropas teritorijā, izņemot Skandināvijas kalnu rajonus un Krievijas ziemeļus. Tās izplatības areāla dienvidu robeža sasniedz Ziemeļāfriku un Tuvos Austrumus, austrumu virzienā areāls plešas līdz Vidusāzijai, Rietumsibīrijai un Kazahijai. Zaļžubītes ziemo galvenokārt ligzdošanas areālā. Izņēmums ir tālākās ziemeļu un austrumu populācijas, kuras ziemas periodā pārvietojas uz izplatības areāla centrālo un dienvidu daļu, vai pat ārpus vasaras areāla, sasniedzot Irāku un Afganistānu.

Latvijā

Zaļžubīte Latvijā ir parasta un izplatīta ligzdotāja un ziemotāja. Bieži sastopama arī ceļošanas laikā, kad caurceļo putni no ziemeļiem. Lai gan lielākā daļa pārziemo ligzdošanas areālā, tomēr daļa no vietējiem Latvijas ligzdotājiem aizlido. Ziemojošās zaļžubītes pulcējas lielākos baros nekā citās sezonās. Latvijā mājo zaļžubītes nominālpasuga — Chloris chloris chloris. Sastopama parkos un dārzos,  apstādījumos, skrajākos lapkoku un jauktos mežos, birzīs.

Izskats un īpašības

Zaļžubīte ir neliels, zvirbuļa lieluma putns ar kompaktu ķermeni un spēcīgu, konusveidīgu knābi. Tās ķermeņa garums ir apmēram 14—16 cm, spārnu plētums 24,5—27,5 cm, svars 17—35 g.
Zaļžubītes apspalvojuma pamatkrāsa ir dzeltenīgi zaļa, vēders dzeltenīgāks kā mugura. Tēviņam primāro lidspalvu un stūrspalvu apmales koši dzeltenas. Mātītei apspalvojums blāvāks, pelēcīgāks, dzeltenā krāsa mazāk izteikta, dominē pelēkbrūni toņi. Jauniem putniem vēderpusē un mugurpusē tumši, gareni raibumi. Sastopamas arī albīnas zaļžubītes. Zaļžubītes lidojums ir viļņveidīgs, mijoties enerģiskai spārnu sišanai ar spārnu sakļaušanu. Tēviņiem raksturīgi lidošanas laikā čivināt, dziesma atgādina kanārijputniņa vīterošanu. Riesta laikā tēviņam raksturīgs lidojums, atgādinot tauriņa plivināšanos, tādējādi tiek demonstrētas koši dzeltenās spārnu un astes malu spalvas.

Uzvedība un barība

Zaļžubīte ir graudēdāja, un sēklu saspiešanai izmanto savu spēcīgo knābi. Tā barojas uz zemes vai krūmu un koku zaros. Ziemas periodā zaļžubītes pulcējas baros un var apvienoties kopīgā barā arī ar citām žubīsu sugām. Ziemā tās var novērot arī putnu barotavās.

Ligzdošana

Zaļžubītes ligzdo nelielās kolonijās, ligzdu vijot koku zaros vai krūmos, apmēram 1—5 metru augstumā, retos gadījumos līdz 12 metriem. Lai arī tās ir teritoriālas, putni aizsargā pavisam nelielu teritoriju ap ligzdu. Zaļžubītes uz vienu sezonu veido monogāmus pārus. Ligzdu būvē mātīte, bet tēviņš reizēm pienes veidošanas materiālu. Tā vīta no zāles stiebriņiem un sūnām, izklāta ar saknītēm, zīdītāju vilnu un putnu spalvām. Gadā divi vai trīs perējumi. Dējumā ir 4—6 olas, kuras perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst apmēram 13—14 dienas. Mazuļi ligzdguļi, tos baro abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 18 dienu vecumā.
Ilmārs Ančāns

Biogrāfija

Ilmārs Ančāns 1959. gadā pabeidza Leona Paegles Rīgas 1. vidusskolu, bet 1974. gadā — Pirmo Maskavas Medicīnas institūtu ārsta specialitātē. 1979. gadā, pēc LKP CK pirmā sekretāra Borisa Pugo apgalvojuma, ka Ančāns ir piedalījies apvērsuma mēģinājumā, vairākkārt mēģinājis pamest valsti: viņš ir ielauzies ASV vēstniecībā Maskavā, kā arī mēģinājis pārpeldēt Melno jūru no Batumi uz Turciju. Piespiedu kārtā pārbaudīts psihiatriskajās ekspertīzēs Maskavā, milicijas karcerī.
Atmodas gados iesaistījies politikā, sākotnēji bijis LNNK biedrs, taču 1992. gadā no partijas izslēgts. 1993. gadā bijis starp partijas "Mūsu zeme" dibinātājiem. 1995. gadā kļuvis par Latvijas Medicīnas akadēmijas ķirurģijas katedras asistentu, tajā pašā gadā kandidējis 6. Saeimas vēlēšanās un ievēlēts par partijas valdes priekšsēdētāju. 1997. gadā pirmoreiz ievēlēts Jūrmalas domē. Piedalījies 1998. gadā notikušajās 7. Saeimas vēlēšanās no Tautas kopas "Brīvībai" saraksta. Atkārtoti ievēlēts 2001. gada vēlēšanās.
Neilgi pēc 2005. gada pašvaldību vēlēšanām Ančāns bija iesaistīts tā saucamajā "Jūrmalgeitas" skandālā. Ančānam tika piedāvāts 20 000 eiro liels kukulis, lai domes sēdē viņš atbalstītu Jura Hlevicka kandidatūru, taču Ančāns nolēma nodot informāciju Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojam. 2006. gadā piedalījies 9. Saeimas vēlēšanās, bija saraksta pirmais numurs visos piecos vēlēšanu apgabalos. 2009. gadā ievēlēts Jūrmalas domes vēlēšanās. 2010. gadā piedalījies 10. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Atbildība" saraksta, nav ievēlēts. 2013. gada Jūrmalas domes vēlēšanās "Mūsu zeme" nepārvarēja 5% barjeru.
Kurtizāņu ugunskurs

"Kurtizāņu ugunskurs" ir Edvīna Zariņa dziesma latviešu kantrī grupas "Dakota" izpildījumā.
Iekļauta grupas debijas albumā „Klaidoņa pasakas”, tās pirmatskaņojums izskanēja Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā 2002. gada sākumā. 
2018. gadā "Kurtizāņu ugunskurs" ieguva 56. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
KIKU-7

Uzbūve

ETS-VII sastāveja no diviem kosmiskajiem aparātiem: Ķērāja pavadoņa un mērķa pavadoņa. Ķērājs ar nosaukumu Hikoboshi (彦星, "Vīra zvaigzne" jeb Altairs) bija galvenais, masa 2540 kg. Mazākais mērķa pavadonis nosaukts par Orihime (おりひめ, Vega), masa 410 kg. KIKU-7 bija trīs saules bateriju paneļi, no kuriem divi bija uzstādīti uz Hikoboshi, bet viens uz Orihime. Pavadoņu savstarpējā stāvokļa noteikšanai tika izmantota relatīvā globālā pozicionēšanas sistēma. Uz Hikoboshi bija uzstādīts manipulators 2 m garumā, kuram manevrēšanas spēja bija ar sešām brīvības pakāpēm. Abu aparātu stabilizācija bija uz trīs asīm.

Lidojuma gaita

Pavadoņi tika palaisti 1997. gada 27. novembrī 21:27 UTC ar nesējraķeti H-II no Tanegašimas kosmosa centra. Kopā ar tiem palaists klimata pētniecības pavadonis Tropical Rainfall Measuring Mission (TRMM). 30. novembrī KIKU-7 radās stāvokļa stabilizācijas problēma, bet tā tika atrisināta.
Mauzolejs

Mauzolejs (latīņu: mausoleum no grieķu: Μαυσωλεῖον; arābu: مزار — mazar) ir monuments, glabājamā vieta, kamera, kurā atrodas mirušā atliekas, bieži vien bēru zāle.
Plaši izplatīti mauzoleji bija Senajā Romā: Augusta mauzolejs, Adriana mauzolejs, Gallu Placīdiju mauzolejs, Jūliju mauzolejs.
Par mauzoleju var saukt ēku, kurā atrodas daudz priekšmetu apglabāšanai. Mūsdienu mauzolejos bieži vien ir kolumbārijs kremēšanai. Mauzoleji arī var būt patstāvīgas ēkas — baznīcas, tribūni. Ļoti daudz mauzoleju var atrast valstīs, kurās valdošā ticība ir islāms, šie mauzoleji ir ļoti liela kultūras, arhitektūras un reliģiozā vērtība: Kira mauzolejs, Pasargadahs, Guremirs, Tadžmahāls, Jasui mauzolejs.
2008. gada Āfrikas Nāciju kauss

Kvalifikācija

Kvalifikācijā, kurā piedalījās 47 (vēlāk - 46) komandas, izlases tika sadalītas 12 apakšgrupās. Katras grupas uzvarētāji un trīs labākie 2. vietu ieguvēji no grupām, kurās bija pa 4 komandām (2.-11. grupa) kvalificējās finālturnīram. Čempionāta rikotājvalsts Gana kvalificējās automātiski. Kvalifikācijas turnīrs norisinājās no 2006. gada 2. septembra līdz 2007. gada 13. oktobrim.

Kritēriji vienāda punktu skaita gadījumā

Ja divām vai vairāk komandām grupu turnīra galā ir vienāds punktu skaits, iegūtā vieta tiek noteikta ņemot vērā sekojošos kritērijus : 

a) iegūtie punkti šo komandu savstarpējā spēlē;

b) vārtu starpība šo komandu savstarpējā spēlē;

c) gūto vārtu skaits šo komandu savstarpējā spēlē;

d) vārtu starpība visās grupas spēlēs;

e) gūto vārtu skaits visās grupas spēlēs;

f) Godīgas spēles punktu sistēma, kas balstīta uz dzelteno un sarkano kartīšu skaitu;

g) organizācijas komitejas veikta izloze.
Visi laiki pēc vietējā laika (UTC+0)
281-A. latviešu policijas bataljons

Izveidošana

281-A. latviešu policijas bataljonu saformēja kapteinis Kārlis Mihelsons 1943. gada 15. maijā Daugavpilī no apriņķa policijas darbiniekiem un aizsargiem. Pēc bataljona izveides tajā bija 15 virsnieki, 68 instruktori un 405 kareivji.

Dienesta gaitas

15. maijā, bez nekādas apmācības, 281-A. bataljons izbrauca uz Viļņu, tur no 16. maija uzņēmās Viļņas dzelzceļa apsardzību līdz 2. jūlijam, 4. jūlijā atgriežoties Latvijā ar novietojumu Viļakā. 29. jūlijā bataljona nosaukumu nomainīja uz 312-W. latviešu policijas (sardzes) bataljonu, taču jau 12. augustā to kā III bataljonu iekļāva 1. Rīgas latviešu brīvprātīgo policijas pulkā.
Nikolajs Reinics

Dzīvesgājums

Dzimis 1900. gadā ārsta Dr. med. Jura (Georga) Reinica (1855—1925) ģimenē. Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes asistents, Rīgas pilsētas I slimnīcas Iekšķīgo slimību klīnikas asistents.
Pēc Latvijas okupācijas un PSRS—Vācijas kara sākuma 1941. gada 23. jūnijā apcietināts un pēc Latvijas PSR Valsts Drošības Tautas komisāra Simona Šustina 1941. gada 26. jūnija rīkojuma 27. jūnijā nošauts Rīgas Centrālcietuma pagalmā.
1941. gada 6. jūlijā pārapbedīts Rīgas Lielajos kapos.
VNREDSat-1

Lidojuma gaita

VNREDSat-1 tika palaists 2013. gada 7. maijā 02:06:31 UTC ar nesējraķeti Vega no Gviānas kosmiskā centra. Ar to kopā palasts Eiropas klimata petniecības pavadonis Proba-V un Igaunijas pirmais pavadonis ESTCube-1. No raķetes Proba-V atdalījās 04:03:55 UTC.
1984. gada vasaras olimpisko spēļu boikots

1984. gada vasaras olimpisko spēļu boikots bija nākamais solis pēc ASV vadītā 1980. gada vasaras olimpisko spēļu boikota. Boikotā piedalījās 14 Austrumu bloka valstis un sabiedrotie, ieskaitot PSRS, Kubu un Austrumvāciju (bet ne Rumāniju). PSRS par boikotu paziņoja 1984. gada 8. maijā, minot drošības apsvērumus un "šovinistisku noskaņojumu un izplatīto pretpadomju histēriju ASV". Boikota dalībnieces piedalījās Sadraudzības spēlēs.