Rīgas vēsture

Rīgas vēsture ir vēstījums par Rīgas pilsētas attīstību no tās dibināšanas brīža līdz mūsdienām. 
Uzskata, ka Rīgas vietā pirms tam ir atradusies Daugavas līvu apmetne ar ostu, kuru krustneši izmantoja kā galveno atbalsta punktu Livonijas krusta karu laikā. 1225. gadā Rīga ieguva pilsētas tiesības un kopš 1255. gada bija arhibīskapa sēdeklis un plašas baznīcas provinces centrs. 1282. gadā Rīgas pilsēta noslēdza pastāvīgās tirdzniecības partnerības līgumus ar Visbiju un Lībeku, tā liekot pamatus vēlākajai Hanzas savienībai.

Pilsētas dibināšana

Senākajā Livonijas hronikā, t.s. Indriķa hronikā minēts (IV nodaļas 5. paragrāfā), ka 1200. gadā, kad kur Daugavas grīvas lībiešu vecākais Aso ierādīja bīskapam Albertam vietu (locum) apmetnes celšanai Daugavas labajā krastā, apmēram 15 km attālumā no upes ietekas jūrā.
Vieta bijusi visai zināma, jo tā pati Indriķa hronika min, ka šajā vietā (in loco Rigae) 1198. gadā notikusi militāra sadursme starp bīskapa ļaudīm un lībiešiem, kurā tika nogalināts Bertolds. 
1201. gada vasara: "Savas konsekrācijas trešajā gadā bīskaps, atstājis ķīlniekus Vācijā, ar krustnešiem, kurus varēja sadabūt, atgriezās Līvzemē, un tajā pašā vasarā uz plaša lauka, kuram līdzās varēja būt kuģu osta, tika celta Rīgas pilsēta."
Ierādītās vietas dienvidu un austrumu dabiskā robeža bija Daugavas pieteka — Rīgas upe (vēlāk saukta arī par Rīdzeni, tai sašaurinoties - Rīdziņu). Pie Rīgas upes ietekas Daugavā bija izdevīga vieta ostai — paplašinājums, — t.s. Rīgas ezers. Blakus atradās vietējo iedzīvotāju ciemi (Rīgas lībiešu ciemi — viens pie Rīgas ezera, otrs — pie Rīgas upes ietekas Daugavā). Hronikas V nodaļā minēts, ka 1201. gadā esot sākts celt Rīgas pilsētu plašā jeb klajā laukā (in campo spatioso), kura tuvumā bijis iespējams ierīkot ostu (V:1), 1202. gadā esot ieradies Alberta brālis Engelberts ar pirmajiem namniekiem (cives) (VI:2), bet pēc tam bīskaps pārcēlis no Ikšķiles uz Rīgu arī Livonijas bīskapijas sēdekli.
Avoti nav vienoti jautājumā par pilsētas dibinātāja personu. Vecākā Livonijas atskaņu hronika min, ka "pēc tam drīz bīskaps Bertolds sāk celt Rīgu kā jau vīrs, kas nāk, lai paliktu šeit labuprāt". Arī citi avoti: Jaunākā Livonijas atskaņu hronika, Vartberges Hermanis, Augustīns Eicedijs, Johans Renners un Baltazars Rusovs, Dionīsijs Fabricijs un Kristians Kelhs, par Rīgas pilsētas dibinātāju dēvēja bīskapu Bertoldu. 
Tikai 16. gadsimta beigās sarakstītajā Bazīlija Plīnija Rīgas vēsturē dzejā atkal minēts bīskaps Alberts kā pilsētas dibinātājs. Kopš 1740. gada, kad pirmo reizi tika nodrukāta Indriķa hronika, historiogrāfijā iegājās kā vispārpieņemts pilsētas vēsturi sākt ar 1201. gadu un par tās dibinātāju pieņemt bīskapu Albertu.

13. gadsimts

Pirmie tirgotāji, kas uzsāka dzīvi jaunajā apmetnē un bīskapa ļaudis savām pirmajām būvēm apkārt uzberot zemes valni un uzceļot noasinātu koka pāļu žogu — palisādi. Pēc 1204. gada lietuviešu un līvu karagājiena uz Rīgu 1207. gadā tika uzsākta mūra celtniecība, kuru pēc kuršu uzbrukuma 1210. gadā pagarināja līdz Daugavai, un nocietinājumu siena ieslēdza arī vietējo iedzīvotāju ciemus, bet kopš 1234. gada mūris apjoza arī pilsētas ziemeļu daļu - nu 2,2 km garais mūris norobežoja no apkārtnes 28 ha lielu pilsētu (sīkāk skat. Rīgas nocietinājumi). Pie apmetnes Rīgas upē bija dabiskā osta (vismaz 50 m plats un 3-5 m dziļš akvatorijs), kuru paplašināja un nostiprināja krastus (skat. arī Rīgas kuģis). Pilsētas tiešais sizerens bija Rīgas arhibīskaps (kurš, savukārt, bija pakļauts pāvestam un Sv. Romas impērijas imperatora vasalis), bet pašpārvaldi un tiesu nodrošināja no ievērojamākajiem namniekiem ievēlēta pilsētas rāte (pirmo reizi Rīgas rāte jau kā esoša struktūra minēta dokumentā, kas datēts ar 1226. gada 18. aprīli, skat arī Rīgas rāte). 1225. gadā tika apstiprinātas Rīgas namnieku un Rīgas pilsētas tiesības - t.s. Visbijas-Rīgas jeb Gotlandes-Rīgas tiesības. Bīskapa laicīgo varu pilsētā pārstāvēja tā iecelts fogts jeb soģis (advocatus), kura uzdevums bija izšķirt biskapa vārdā visus konfliktus, kas rastos pilsētnieku starpā. Bīskapa militāro varu realizēja ar tā svētību dibinātais Zobenbrāļu ordenis (vēlāk arī paša bīskapa vasaļi bruņinieki).
Lai nepieļautu tik svarīgā vietā izveidoties nocietinātam centram, kas kontrolētu visus reģiona tirdzniecības ceļus, uzreiz pēc Rīgas izveidošanas sākās citu vietējo cilšu uzbrukumi tai. Jau 1203. gadā Jersikas valdnieks Visvaldis kopā ar lietuviešiem tai uzbruka. Nākamajā gadā Rīgai uzbruka lietuvieši kopā Aizkraukles un Lielvārdes lībiešiem. 1205. gadā Rīgu apdraudēja Vidzemi sirojošais lietuviešu kunigaitis Svelgatis, un rīdziniekiem izdevās uzbrukumu novērst tikai ar sava sabiedrotā zemgaļu vadoņa Viestarda palīdzību. 1206. gadā Rīgu apdraudēja Polockas kņazs Vladimirs. 1210. gadā Rīgu ielenca kuršu karaspēks, ieradies kuģos pa jūru (turpmāk kuršu uzbrukuma atvairīšanas dienu - 13. jūliju, Sv.Margaritas dienu, - rīdzinieki svinēja kā svētku dienu). 1215. gadā Daugavas grīvu bloķēja, nogremdējo ar akmeņiem pildītas laivas, un pilsētu ielenca sāmsalieši. Taču ieņemt Rīgu nevienam neizdevās.
Zināmu politisko patstāvību Rīgas pilsēta ieguva 1221. gadā, kad atteicās pildīt bīskapa Alberta lēmumu par padošanos Dānijas karalim Valdemāram II - rīdzinieki padzina no pilsētas karaļa emisāru bruņinieku Gotšalku. Pēc tās pilsēta sāk lietot savu ģerboni un karogu, pašorganizējās ģildēs. Turpmākajās desmitgadēs, kaut arī rīdziniekiem nācās atzīt te arhibīskapa, te ordeņa varu, savā iekš- un ārpolitikā pilsēta kļuva aizvien patstāvīgāka, visai bieži pat ar ieročiem aizstāvot savu teritoriju un brīvības. 1232. gadā Rīgas rāte pasludināja, ka gruntsgabalus Rīgas lauku novadā (markā) drīkst iegādāties tikai Rīgas pilsoņi - namnieki, - bet ne klosteri vai garīgie ordeņi.
1255. gada 20. janvārī Romas pāvests Aleksandrs IV pēc Rīgas arhibīskapa Alberta lūguma apstiprināja Rīgu par metropolīta sēdekli, turklāt noteica, ka Rīgas vārdā turpmāk titulējama arī visa baznīcas province un tās arhibīskaps, neaizskarot Romas baznīcas un Vācu ordeņa tiesības.1256. gadā bīskapam Albertam nācās atteikties no savām feodālā senjora tiesībām apstiprināt amatā pilsētas soģi, bet 1257. gada 15. maijā pāvests Aleksandrs IV atbrīvoja Rīgu no desmitās tiesas maksāšanas. 1275. gadā Vācu ordenis no Svētās Romas impērijas ķeizara Rūdolfa Habsburga ieguva tiesu varu Rīgas pilsētā. 1287. gada karagājienā uz Rīgu zemgaļu karaspēks uzbruka pilsētas ziemeļu vārtiem un kaujā nogalināja, ievainoja vai saņēma gūstā daudzus Vācu ordeņa brāļus, bet Rīgas pilsētā neiebruka. Pēc uzvaras pār zemgaļiem 1290. gadā samilza pretstāve starp Vācu ordeni un Rīgas pilsētu, tas noveda līdz Livonijas pilsoņu karam, kas ilga vairākus gadu desmitus.