google/wiki40b huggingface dataset:
Aizvēsture

Aizvēsture ir cilvēces vēstures periods, par kuru nav saglabājušās rakstiskas liecības. Tas ir vēstures senākais posms no cilvēka rašanās brīža līdz pirmās civilizācijas izveidošanās laikmetam.
3. Saeimas vēlēšanas

3. Saeimas vēlēšanas Latvijā notika 1928. gada 6. un 7. oktobrī. Šīs bija pirmās parlamenta vēlēšanas, kurās kandidējot, katram sarakstam bija jāiemaksā 1000 latu drošības nauda. Drošības nauda tika atmaksāta, ja parlamentā no saraksta tika ievēlēts vismaz viens deputāts.
Romans Červenka

Spēlētāja karjera

Jau 2000.—01. sezonā, kad Červenkam bija vien 15 gadu, viņš spēlēja Čehijas Ekstralīgas kluba Prāgas "Slavia" U18 komandā. Pēc trim sezonām, Romanam sasniedzot jau 18 gadu vecumu, viņš debitēja arī "Slavia" pieaugušo komandā, kurā viņš spēlēja līdz pat 2009.—10. sezonas noslēgumam. 2008.—09. sezonā Červenka bija otrs rezultatīvākais spēlētājs līgā aiz sava komandas biedra Jaroslava Bednārža, taču 2009.—10. sezonā, atzīmējoties ar 73 punktiem 50 spēlēs, viņš tuvāko sekotāju apsteidza par 18 punktiem.
2010. gada vasarā viņš pievienojās Omskas "Avangard" vienībai, noslēdzot ar to līgumu uz nākamajām divām sezonām. Būdams viens no līgas rezultatīvākajiem spēlētājiem, viņš tika atzīts par 2010.—11. sezonas oktobra labāko KHL uzbrucēju. Sezonu viņš noslēdza kā līgas labākais vārtu guvējs, savukārt 2011.—12. gada sezonā kopā ar komandu sasniedza Gagarina kausa finālu, tajā gan piekāpjoties Maskavas "OHK Dinamo".
2012. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Kalgari "Flames", tās sastāvā nākamajā sezonā NHL aizvadot 39 spēles. 2013. gada maijā Červenka noslēdza trīs gadu līgumu ar Sanktpēterburgas SKA.
Urāli

Urāli (krievu: Ура́л) jeb Urālu kalni (Ура́льские го́ры, kazahu: Орал таулары) ir kalnu grēda, kas atrodas galvenokārt Krievijas rietumu centrālajā daļā starp Volgas upes reģionu rietumos un Rietumsibīrijas līdzenumu austrumos. Kopā ar Urālas upi tie tradicionāli tiek uzskatīti par Eiropas un Āzijas kontinentālās daļas fizioģeogrāfisko robežu.
Kalnu grēda ir aptuveni 2500 km gara, dienvidos tā sākas pie Kazahstānas robežas un stiepjas līdz Krievijas ziemeļu daļai Ziemeļu Ledus okeāna piekrastē. Augstākā virsotne ir Narodnaja (1894 m).
No ekonomiskā viedokļa Urālu kalni ir salīdzinoši bagāti ar dažādiem minerālresursiem, kuru apkārtnē vēsturiski ir izvietojušies tādi rūpnieciskie centri kā Perma, Ufa, Jekaterinburga, Čeļabinska un Magņitogorska.
Volgograda

Vēsture

Apmēram 70 km attālumā no Volgogradas Volgas kreisajā krastā atradās Zelta Ordas jaunā galvaspilsēta Saraja-Berke, kurā 14. gadsimtā dzīvoja līdz 500 000 iedzīvotāju. 15. gadsimtā tā kļuva par rezidenci Astrahaņas haniem, ko krieviski dēvēja par Astrahaņas cariem (царь астраханский).
Pēc Astrahaņas hanistes ieņemšanas no apmēram 1555. gada tagadējās pilsētas vietā Volgas kreisajā krastā atradās militāra apmetne, kas 1589. gadā pirmoreiz minēta rakstos kā Caricina (Цари́цын) jeb "cariskā". 1606. gadā pilsētu ieņēma Volgas kazaki. 1774. gadā pilsētas garnizons pārgāja Stepana Razina sacelšanās dalībnieku pusē. 1880. gadā Caricinā uzcēla lielu naftas pārstrādes rūpnīcu, pilsētā attīstījās rūpniecība.
Krievijas pilsoņu kara laikā pilsētā un tās pievārtē notika sīvas kaujas starp boļševiku un Deņikina karaspēkiem.
1925. gadā pilsētu pārdēvēja par Staļingradu ("Staļina pilsētu"). Tika veikta pilsētas industrializācija. Šeit tika uzbūvēta pirmā traktoru rūpnīca PSRS.
Otrā pasaules kara vēsturē Volgograda iegājusi Staļingradas kaujas dēļ.
1961. gadā Hruščova iesāktās daļējās destaļinizācijas rezultātā pilsētu pārdēvēja par Volgogradu.
Gunars Janovskis

Biogrāfija

Gunars Anatolijs Janovskis dzimis 1916. gada 8. februārī Helsinkos, Krievijas impērijas tālbraucēja kuģa kapteiņa ģimenē. 1919. gadā Janovskis ar ģimeni atgriežas Latvijā. No sākuma dzīvo Liepājā, bet drīz pārceļas uz Rīgu. Rīgā ģimene dzīvo Bolderājā un visa Janovska bērnība paiet dzīvojot pie jūras un kopā ar tēvu ejot zvejā.
1922. gadā uzsāk skolas gaitas Rīgas pilsētas 4. pamatskolā Pārdaugavā. No 1926. gada līdz 1933. gadam mācījies Rīgas 1. Valsts ģimnāzijā. 1933. gadā uzsāk klasiskās filoloģijas studijas Latvijas Universitātē. Tomēr studijas nevedas, jo Janovski interesē vairāk dzeja un literatūra. Tā arī nepabeidzis, studijas pārtrauc 1938. gadā. Paralēli studijām sāk strādāt Valsts papīru spiestuvē par korektoru. Pirmie prozas darbi publicēti Studentu Dzīvē 1938. gadā. Janovskis bija latviešu studentu konkordijas Valdemārija biedrs.
Līdz padomju okupācijai strādājis dažādus darbus. Bijis darbvedis, grāmatvedis, krāvis malku Rīgas preču stacijā un strādājis lopkautuvē. No 1941. līdz 1944. gadam strādājis par tulku Jēkabpils apriņķa valdē. 1944. gada rudenī dodas bēgļu gaitās uz Vāciju. Uzreiz pēc kara beigām turpina pārtrauktās filoloģijas studijas Bonnas universitātē, Vācijā.
1947. gadā pārceļas uz Lielbritāniju. Sākumā tur strādājis smagu fizisku darbu kā laukstrādnieks un ķieģeļceplī. 1952. gadā apprecas ar Rasmu Breikšu un pārceļas uz dzīvi zemnieku saimniecībā, Anglijas vidienē. Janovskis daudz ceļojis pa Eiropu. Visus trimdas gadus aktīvi dziedājis korī Mežezers un piedalījies visos Anglijas un Eiropas latviešu dziesmu svētkos. 1984. gadā pārceļas uz dzīvi Anglijas latviešu, veco ļaužu mītnē Straumēni. 1996. gadā apbalvots ar Triju zvaigžņu ordeni. Miris 2000. gada 27. aprīlī. Rakstnieks kremēts, pelni apbedītī Rīgas Raiņa kapos.

Literārā darbībā

Gunars Janovskis reizēm tiek uzskatīts par labāko latviešu prozaiķi. Lai gan literatūrai aktīvi pievērsies samērā vēlu, tikai jau dzīvojot trimdā. Darbu galvenā tematika ir dzīve trimdā un trimdinieku dažādo raksturu savstarpējās attiecības. Daudzos darbos autors atklāj arī daļu no savas dzīves, līdz ar to piešķirot tiem zināmu autobiogrāfisku nokrāsu. Plašāk pazīstams ar savu debijas romānu Sōla, kas ir spilgts stāsts par Baltijas trimdinieku dzīvi pēckara Anglijā.
Literatūrzinātnieks Guntis Berelis par Gunaru Janovski ir teicis: [..] "mans rakstības veids ir gaužām veclaicīgs un nemoderns" — šādi pats sevi raksturo Gunārs Janovskis. Ko tas nozīmē? Pirmkārt, lasītājs saņem no romāna to, ko gaidījis. Otrkārt, autors ir augstākās raudzes profesio­nālis. Janovska romānos ir viss, ko mēdz gaidīt no šādas ievirzes pro­zas — kaislības, nekad (precīzāk, gandrīz nekad) nenolaižoties līdz pliekanai melodrāmai; ir piedzīvojumi, reizumis gluži vai džeklondoniskā ga­rā; ir skumja rezignācija, kas, iespējams, dažam lasītājam atsauks atmiņā Remarku; dažos romānos ir arī mazliet atsvešināta eksotika; vietumis fonā jaušama sirsnīga ironija; ir reālas sa­dzīves un laikmeta bildes. Tam visam pāri — autora profesionālisms un milzīgā pietāte pret paša darbu.
Sarakstījis vairāk nekā 30 romānus.
Matīass Ēlunds

Karjera

Karjeru uzsācis Zviedrijā — Piteå un Luleå klubu sastāvā. 1994. gada NHL draftā viņu Vankūveras "Canucks" izraudzījās ar kopējo 13. kārtas numuru. "Canucks" sastāvā arī ir aizvadījis lielāko daļu karjeras (kluba sastāvā spēlēja līdz 2008.—2009. gada sezonas beigām). 1999. gadā piedalījās NHL Visu zvaigžņu spēlē, četras reizes ieguvis Mazuļa Preta balvu (1998, 2000, 2004, 2006). 1998. gadā zviedru hokejists tika iekļauts simboliskajā debitantu izlasē.
2009. gada vasarā Ēlunds noslēdza līgumu ar Tampabejas "Lightning" vienību. Tās rindās hokejists aizvadīja divas sezonas. Īsi pirms 2011.—12. gada sezonas Ēlunds saskārās ar labā ceļa iekaisumu. Tieši ceļgalu problēmu dēļ Ēlunds profesionāļa karjeru turpināt vairs nevarēja. Līgums ar "Lightning" aizsargam noslēdzās 2016. gadā.

Zviedrijas izlase

Zviedrijas izlases sastāvā uzvarējis 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Pasaules čempionātos ir izcīnījis visu trīs kalumu medaļas — zeltu 1998. gadā, sudrabu 1997. gadā un bronzu 2001. gadā.
87 Silvija

Orbīta un fiziskie parametri

Silvijai ir neregulāri izstiepta forma, virsma tumša ar ļoti zemu albedo. Virsmu klāj silikātu minerālu un ar oglekli bagātu materiālu maisījums. Asteroīds nav viengabalains, tam ir blīvāks kodols, kuru klāj mazāk blīvs materiāls. Pētījumi liecina, ka tas ir stipri porains, tukšumi aizņem ap 20 – 60 %. Silvija pieder Kibeles tipa asteroīdu grupai, ir šīs grupas lielākais objekts.

Pavadoņi

Silvijai ir zināmi divi pavadoņi – Romuls un Rems. Romulu atklāja 2001. gada 18. februārī astronomi Maikls Brauns un Žans-Liks Margots (Jean-Luc Margot), izmantojot Keka 2. teleskopu. Pavadonis apriņķo asteroīdu apmēram 1360 km attālumā, tā diametrs ap 18 ± 4 km.
Rems tika atklāts 2004. gada 9. augustā. To paveica vairāku zinātnieku komanda, strādājot Eiropas Dienvidu observatorijā. Rems apriņķo Silviju apmēram 706 km attālumā, tā diametrs ap 7 ± 2 km.
Haralds Tammers

Biogrāfija

Dzimis Tallinā. 1915. gadā beidza Tallinas komercskolu. Septiņpadsmit gadu vecumā 1916. gada Krievijas čempionātā viņš ieguva sudraba medaļu lodes grūšanā un bronzas medaļu diska un vesera mešanā.
Brīvprātīgi piedalījās 1. pasaules karā un pēc tam Igaunijas un Latvijas brīvības cīņās. Apbalvots ar Lāčplēša kara ordeni.
1920. gada olimpiskās spēlēs Antverpenē bija Igaunijas olimpiskās komandas karognesējs un ieguva 6. vietu lodes grūšanā. Pēc tam pievērsās svarcelšanai, 1922. gadā pasaules čempionātā Tallinā izcīnīja zelta medaļu. 1924. gada olimpiskajās spēlēs Parīzē ieguva bronzas medaļu svarcelšanā un 12. vietu lodes grūšanā.
Pēc profesijas H. Tammers bija žurnālists, no 1921. līdz 1928. gadam — sporta laikraksta Eesti Spordileht un no 1933. līdz 1940. gadam — dienas laikraksta Eesti Päevaleht redaktors. 1940. gadā viņš rediģēja arī žurnālu Revue Baltique. No 1928. līdz 1940. gadam viņš bija Igaunijas Žurnālistu savienības valdes loceklis un no 1934. līdz 1935. gadam — Baltijas Žurnālistu savienības priekšsēdētājs.
No 1933. līdz 1940. gadam viņš bija Igaunijas Nacionālās Olimpiskās komitejas valdes loceklis.
Pēc Igaunijas okupācijas 1941. gada februārī Tammers tika arestēts un pusotru gadu vēlāk nomira Uzņenskas nometnē, Gorkijas apgabala Semjonovas pilsētas dzelzceļa stacijas Сухобезводное apkārtnē.
Anastasija Grigorjeva

Karjera

Dzimusi un augusi Daugavpilī. Cīņas sportā trenējas kopš 2003. gada, vispirms nodarbojusies ar džudo, dažus gadus vēlāk pārgājusi uz brīvo cīņu. Pašlaik (2012) studē Daugavpils Universitātē.
Guvusi labus panākumus jauniešu vecumā: 2007. gada Eiropas čempionātā kadetiem izcīnīja otro vietu, 2008. gada Eiropas čempionātā junioriem kļuva par sacensību uzvarētāju. 2009. gada Pasaules un Eiropas čempionātā junioriem izcīnīja sudraba medaļu.
Starp pieaugušajiem viņas lielākais panākums ir 2010. gada Eiropas čempionātā izcīnītā uzvara svara kategorijā līdz 55 kilogramiem. Tāpat 2012. gada Eiropas čempionātā viņa izcīnīja otro vietu svara kategorijā līdz 59 kilogramiem.
2012. gada maijā notikušajās Olimpisko spēļu kvalifikācijas sacensībās A. Grigorjeva iekļuva finālā, tādējādi kvalificējoties 2012. gada vasaras olimpiskajām spēlēm svara kategorijā līdz 63 kilogramiem. Tajās viņa izstājās otrajā kārtā, kopvērtējumā ieņemot 9. vietu. 2013. gadā otro reizi karjerā izcīnīja Eiropas čempiones titulu, šoreiz svara kategorijā līdz 63 kg. Pēc Olimpiskajām spēlēm sekmīgi startējusi turnīros, uzvarot visās starptautiskajās sacensībās. 16 uzvaras pēc kārtas ir trešā garākā uzvaru sērija starp FILA elites cīkstoņiem. 2013. gadā tika atzīta par gada labāko sportisti Latvijā. 2014. gada martā ierindojās pasaules ranga pirmajā vietā, savukārt aprīlī izcīnīja savu trešo Eiropas čempionāta zelta medaļu. 2014. gada Pasaules čempionātā izcīnīja bronzas medaļu. Arī 2014. gadā tika atzīta par gada labāko sportisti Latvijā.
2015. gadā izcīnīja bronzas medaļu Eiropas spēlēs Baku, Azerbaidžānā, kas vienlaikus bija arī Eiropas čempionāts šajā sporta veidā. Šī bija pirmā Latvijas sportistu izcīnītā medaļa šajās sacensībās.
Kūku pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Daugava, Dārzupīte, Donaviņa, Nereta, Rogāļu strauts (Akmeņupīte), Odze.
Ūdenstilpes: Baļotes ezers, Gardaunis, Ilzenieku ezers, Laukezers, Catlakšu ezers, Baltiņu ezers, Krešu ezers

Vēsture

1945. gadā Jēkabpils apriņķa Krustpils pagastā izveidoja Kuku ciema padomi. Kūku ciems ietilpis Krustpils (1949-1962) un Jēkabpils (pēc 1962. gada) rajonos. Kūku ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētā Gromaltu ciema kolhoza «Padomju Latvija» teritoriju, 1963. gadā — Ezeriešu ciema kolhoza «Zīlāni» teritoriju. 1973. gadā Kūku ciemam pievienoja daļu Vīpes ciema teritorijas, bet daļu Kūku ciema pievienoja Mežāres ciemam, kam 1977. gadā pievienoja vēl daļu teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Kūku pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krustpils novadā.
Ievērojami objekti: Asotes pilskalns, Laukezera dabas parks, Rogāļu dižakmens, Gļiņauka (Daugavas krāces), Kondrātu birzs.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Zīlāni (pagasta centrs), Kūkas, Andrāni, Brēdiķi, Catlakši, Daugavas Oglenieki, Dieviņi, Druķi, Gravāni, Ilzenieki, Indriķēni, Jaunā muiža, Ķunci, Ļamāni, Namiķi, Pakalnes, Palejnieki, Piejūti, Plošlejas, Punu muiža, Rudzīši, Rogāļi, Silavas, Skramāni, Spolāni, Stireni, Strodu Oglenieki, Stukuli, Stulpiņi, Sūnas, Sūnu Paleja, Teiļi, Trepmuiža, Vāglāni, Vilciņi.
Careveca

Vēsture

Agrākās liecības par cilvēku klātbūtni uz šī kalna datējamas ar 2. gadu tūkstoti pirms mūsu ēras. To sāka apdzīvot 4. gadsimtā. 5. gadsimta beigās šeit izveidojās bizantiešu pilsēta, ko šobrīd identificē kā Zikidevu. 12. gadsimtā šīs pilsētas vietā tika uzsākta bulgāru cietokšņa celtniecība. Pēc valahu-bulgāru sacelšanās un Otrās Bulgārijas caristes izveides Veliko Tarnovā cietoksnis kļuva par nozīmīgāko visā Bulgārijas teritorijā, krāšņumā bieži salīdzināts ar Romu un Konstantinopoli. 1393. gadā trīs mēnešus cietoksni aplenca Osmaņu spēki, līdz 17. jūlijā to iekaroja un nodedzināja, līdz ar to iezīmējot Bulgārijas caristes galu.
Carevecas restaurācija tika uzsākta 1930. gadā un pabeigta 1981. gadā par godu Bulgārijas valsts izveides 1300 gadadienai.

Komplekss

Visu cietoksni ieskauj biezas sienas (līdz pat 3,6 m) un to apkalpoja trīs vārti. Galvenie vārti bija kalna rietumu daļā pie šaura klinšu masīva un bija aprīkoti ar paceļamo tiltu. Otrie vārti ir 180 m attālumā no pirmajiem, trešie, kas pastāvēja līdz 1889. gadam, ir 450 m tālāk.
Pils atrodas uz kalna centrālās un līdzenās daļas. Tā bija slēgts komplekss, ko ieskāva pastiprināta siena, 2 torņi un 2 ieejas, galvenā ziemeļos un vēl viena dienvidos. Tajā atradās troņa telpas, baznīca un karaļa dzīvojamā daļa. Kopējā platība ir 4872 kvadrātmetri.
Kalna virsotnē atrodas patriarhāts, komplekss, kura platība ir aptuveni 3000 kvadrātmetri. 1981. gadā šeit tika rekonstruēta katedrāle, kas celta uz agrās kristietības dievnama pamatiem. 1985. gadā tā tika nokrāsota. Iekštelpās atrodas modernisma stilā gleznotas freskas, kurās attēloti kristīgi motīvi, kā arī krāšņākie un traģiskākie notikumi Otrajā Bulgārijas caristē.
Balduīna tornis ir viduslaiku torņa moderna rekonstrukcija, kas veidota Červenas cietokšņa torņa parauga un uzcelts 1930. gadā. Tas atrodas cietokšņa dienvidaustrumu daļā, vietā, kur oriģināli atradās viduslaiku tornis. Tajā kā bulgāru cara Kalojana gūsteknis atradās un nomira latīņu Imperators Balduīns I.
Viduslaikos dzīvojamās ēkas, amatnieku darbnīcas, vairākas baznīcas un klosteri atradās Carevecas kalna nogāzēs. Arheologi ir atklājuši ap 400 dzīvojamo ēku, 22 baznīcas un 4 klosterus.
Carevecas kalnā atrodas arī nāvessoda klints virs Jantras upes, no kuras tika upē nogrūsti nodevēji. Šeit 1300. gadā cars Teodors Svetoslavs lika veikt patriarha Joakima nāvessoda izpildi.

Audiovizuālais šovs

Vakaros tiek izpildīts audiovizuāls šovs kā tūristu atrakcija, izmantojot trīs lāzerus, krāsainas gaismas, dramatisku mūziku un baznīcu zvanu, veidojot stāstu par Tarnovas krišanu Osmaņu uzbrukumā, kā arī citiem svarīgākajiem brīžiem Bulgārijas vēsturē. Šis šovs Carevecā tiek organizētas kopš 1985. gada, atzīmējot valahu-bulgāru sacenlšanās 800 gadadienu. To izveidoja bulgāru-čehoslovāku komanda Valo Radeva un Jaromīra Hnika vadībā.
2011. gada 15. aprīlī 19:30 tika uzsākta sardzes maiņas ceremonija, kas tūrisma sezonā notiek vasaras nedēļas nogalēs.
Reimonds Smallians

Dzīves gājums

Smallians dzimis Kvīnsas rajonā Nujorkā. Jaunībā viņš interesējies gan par mūziku, gan matemātiku, bet vidusskolu beidzis bez diploma. Pēc pianista mācībām pie Gunnara Johansena, viņš strādājis par klavieru skolotāju Rūzvelta koledžā Čikāgā. Kad labās rokas slimība piespieda no šī amata atteikties, viņš atgriezās pie matemātikas. Viņš mainīja universitātes reizes. Studējis pie Rūdolfa Karnapa Čikāgas universitātē un nopelnījis savu iztiku kā iluzionists naktsklubos. Beidzot 1959. gadā viņš noslēdza matemātisku pētījumu Prinstonas universitātē pie Alonzo Čērča un ieguva doktora nosaukumu (Ph.D.). Kopš 1961. gada bijis matemātikas profesors Yeshiva universitātē Ņujorkā, no 1968.gada Ņujorkas Pilsētas universitātes Lēmana koledžā . Pēc aiziešanas pensijā 1982.gadā, viņš vēl tika iecelts par filozofijas profesoru Indiānas universitātē.
1962. gadā viņš nolasīja lekciju starptautiskā matemātiķu kongresā Stokholmā.
Smallians ir daudzu populārzinātnisku un zinātnisku grāmatu autors.
Borisogļebska

Vēsture

Dibināta 1698. gadā (pēc citiem datiem — 1645. gadā) kā nocietinājums aizsardzībai pret sirotājiem no dienvidu stepēm. Sākotnēju saucās par Pavlovsku vai Novopavlovsku, bet 1704. gadā tika uzcelta Svēto Borisa un Gļeba baznīca, kuras nosaukums vēlāk pārgāja uz apdzīvoto vietu. 1708. gadā Borisogļebska pieskaitīta Azovas guberņai, no 1719. gada — Tambovas guberņā, bet no 1732. gada — Voroņežas guberņā. Kopš 1779. gada — apriņķa pilsēta.
Govju sviestbeka

Augšanas apstākļi

Priežu mikorizas sēne. Aug saules sildītās vietās, piemēram, ceļmalās, lielās grupās no jūlija līdz oktobrim retos priežu mežos, īpaši Piejūras zemienē, arī sfagnu purvos, bieži kopā ar priežu sviestbeku, kā arī ar rožsārto zeltkāti, kuras loma attiecībās ar priedēm un govju sviestbekām tiek uzskatīta par parazītisku. Izvēlas mitru, smilšainu vai sūnainu augsni.

Barības vērtība

Ēdama, bet daļa avotu iesaka to iepriekš novārīt un tā nav visai garšīga. Iesaka lietot kopā ar citām sēnēm un sēņu miltu pagatavošanai dzīvnieku un putnu barībai. Šo sēni bieži ievāc vāveres. Reizēm iesaka arī marinādēm un sālīšanai. Daži avoti iesaka pirms gatavošanas noņemt virsmiziņu. Sēnes dzīvsudraba akumulācijas pārbaude parādījusi, ka tās līmenis neapdraud veselību.

Līdzīgās sugas

Lielāki eksemplāri var tikt sajaukti ar līdzīgās vietās augošo priežu sviestbeku, kura griezumā zilē un kuras atveres brūnas. Graudainā sviestbeka atšķiras ar bālganiem pilieniņiem uz atverēm (porām) un pašas atveres tai vienkāršas, nevis dziļumā sadalītas. Visas sviestbekas ir ēdamas, tāpēc sajaukšanai nav lielas kulināras nozīmes.
Varakļānu pagasts

Daba

Kopējā pagasta teritorija ir 99170 ha, no tiem meži aizņem 2870 ha, lauksaimniecības zeme 5357 ha.

Upes

Strodauka
Cauri pagastam tek Kažauka, Malmuta, Teicija, Varakļānu strauts, Kažova un Brieža grāvis, pagastā atrodas daļa no Meirānu kanāla.

Vēsture

Pirmās ziņas vēsturiskos dokumentos par Varakļānu pagastu ir no 1872. gada. 1935. gadā Rēzeknes apriņķa Varakļānu pagasta teritorija bija 290,6 km² un tajā dzīvoja 7582 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Atspuku, Bērzkalnieku, Dekšāres, Kristeļu, Maurānu, Strodu un Varakļānu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Varakļānu ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Varakļānu (1949-1956), Viļānu (1956-1962), Rēzeknes (1962-1963) un Madonas (pēc 1963. gada) rajonos. Varakļānu ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Bērzkalnieku ciema kolhoza «Gaišais ceļš» teritoriju, 1954. gadā — likvidētos Strodu un Maurānu ciemus. Varakļānu ciemu likvidēja 1956. gadā, teritoriju pakļaujot Varakļānu pilsētai kā Varakļānu lauku teritoriju. 1962. gadā padomju saimniecības «Varakļāni» teritoriju pievienoja Murmastienes ciemam, bet 1965. gadā likvidēto Stirnienes ciemu pievienoja Varakļānu lauku teritorijai. 1973. gadā Varakļānu ciemu atjaunoja, tā teritorijā iekļaujot Varakļānu lauku teritorijas kolhoza «Latgale» teritoriju. 1979. gadā Varakļānu ciemam pievienoja daļu Murmastienes ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Varakļānu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Varakļānu novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotas vietas ir Kokari (pagasta centrs) un Stirniene (Stiernine).

Transports

Cauri pagastam iet šoseja Jēkabpils-Rēzekne-Ludza-Krievijas robeža (A12), 1. šķiras autoceļš Madona-Varakļāni (P84) un dzelzceļa līnija Rēzekne - Krustpils, pagastā atrodas Stirnienes dzelzceļa stacija.
Kurināmais

Kurināmais jeb degviela ir jebkura viela, kuru dedzinot iegūst enerģiju. Nereti ar vārdu degviela saprot tikai kurināmo, kuru lieto iekšdedzes dzinējos, piemēram, benzīnu, dīzeļdegvielu un citus. Lielumu, kas raksturo siltuma daudzumu, kas izdalās sadegot 1 kg kurināmā, sauc par īpatnējo sadegšanas siltumu.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Talsu novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Talsu novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Jānis Annuss (gleznotājs)

Biogrāfija

Jānis Annuss dzimis 1935. gada 25. oktobrī Rīgā gleznotāja Augusta Annusa ģimenē. Sākoties Otrajam Pasaules karam, kopā ar ģimeni devies emigrācijā uz Vāciju. Studējis un bakalaura grādu mākslā ieguvis Bruklinas Prata institūtā. Vēlāk studijas turpinājis Nacionālajā Dizaina akadēmijā pie Luija Bušē, mākslas skolā "Art Students League", Romas "Academia di Belli Arte e Liceo Artistico", kur apguvis skatuves dekorēšanu un Ņujorkā. 1957. gadā saņēmis "United Artists" stipendiju, bet vēlāk kļuvis pirmais un vienīgais latvietis — prestižās mākslinieku balvas "Prix de Rome", Itālijas valdības stipendijas ieguvējs 1962. un 1964. gadā. Dzīvojis un strādājis Rīgā, Minsterē, Ņujorkā, Romā, Ņūmeksikā un Leipcigā. Mākslinieka gleznas un fotogrāfijas tikušas izstādītas Romā, Neapolē, Palermo, Ņujorkā, Denverā, Redingā, Čikāgā, Filadelfijā, Kolumbusā, Leipcigā, Minsterē un Rīgā. Gleznotājs darinājis arī vairākus sienas gleznojumus (murals) Eiropā un ASV par arhitektoniskām tēmām. Bijis sabiedrisks darbinieks, darbojoties kā Minsteres latviešu centra valdes loceklis un korporācijas "Fraternitas Lataviensis" filistrs. Miris Leipcigā 2013. gada 27. februārī. Mākslinieks un viņa vecāku pīšļi 2013. gada 4. jūlijā apbedīti Rīgas Meža kapu Mākslinieku kalniņā.
Valentīns Būmeisters

Biogrāfija

Dzimis 1914. gada 19. decembrī Pēterpilī sociāldemokrātu Kārļa un Agneses (dz. Bahmanes) Būmeisteru ģimenē. Ģimenē aug vēl arī brālis Juris  un māsa Rute Pabeidzis Rīgas 4. ģimnāziju, pēc tam studējis Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē (1931-1937). Pēc ārsta diploma iegūšanas strādājis Skultē, Daugavpilī (1937-1940), Rīgā (1941), Līvānos, Subatē un Rendā (1941-1945). Pēc kara beigām turpina ārsta praksi Rīgā. Kopš 1946. gada strādā Latvijas Valsts Universitātes Medicīnas fakultātes Terapijas katedrā par asistentu. 1954. gadā aizstāvēta zinātņu kandidāta disertācija. Kopš 1958. gada strādā par Hospitālās terapijas katedras vadītāju. Šajā gadā P. Stradiņa Republikāniskajā Klīniskajā slimnīcā tiek izveidota Latvijā pirmā endokrinoloģijas nodaļa, kas vēlāk pārtop par Endokrinoloģijas centru, tādējādi liekot pamatus šīs zinātnes attīstībai Latvijā. Docents Būmeisters ir pirmais šīs nodaļas vadītājs . No 1958. līdz 1961. gadam ir Rīgas Medicīnas Institūta Medicīnas fakultātes dekāns. No 1961. gadam līdz pat savai nāvei 1987. gadā strādā Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas zinātniskās pētniecības institūtā. Publicējis 62 zinātniskos darbus, galvenokārt par asinsrites regulāciju, klīnisko farmakodinamiku un  endokrinoloģiju. 
Pētnieciskajā darbā laikā no 1973. līdz 1986. gadam piedalījies daudzās zinātniskajās ekspedīcijās kopā ar onkologiem, gastroenterologiem un nefrologiem. Interesējies arī par elektromagnētiskā lauka un āderu ietekmi uz cilvēku veselību.
Līdzās veiksmīgajai ārsta praksei docents Būmeisters bija pazīstams arī kā mākslas cienītājs, kas savas dzīves laikā izveidoja ievērojamu gleznu privātkolekciju .
Laulībā ar zobārsti Valdu Būmeisteri (dz. Āberbergu-Augškalni) piedzima trīs meitas: Ilze (pēc laulībām - Sedleniece), Aija (pēc laulībām - Aija Žileviča) un Baiba (pēc laulībām - Jaksona), kuras arī kļuva par ārstēm.