google/wiki40b huggingface dataset:
Vestienas muiža

Vestienas muiža (vācu: Festen) bija muiža Vestienas pagasta teritorijā. Vestienas muižas kungu mājā iekārtota pamatskola.

Vēsture

Kad 1452. gadā Vestienas, Tolkas un Devēnas muižas nonāca Ērgļu pils īpašnieka Engelberta Tīzenhauzena pārvaldījumā, pieminēta Heinriha Tolka muiža pie apcietinājuma (vācu: Festen). Zviedru Vidzemes laikā senais nocietinājums tika pārbūvēts par skansti, ko ietvēra ar ūdeni pildītu aizsarggrāvju sistēma. Zviedrijas ķēniņš Gustavs II Ādolfs 1638. gadā muižu dāvāja Vidzemes superintendentam Hermanim Samsonam, kas to 1664. gadā iemainīja landrātam Gustavam Klotam. Pēc 1728. gada muižu ieguva kapteinis Haralds Vilhelms Īgelštrēms.  
Vestienas muižas pirmā apbūve Vestienas draudzes novadā veidojusies 18. gadsimta vidū, kad tā piederējusi Īgelštrēmiem (Igelström). 1787. gadā to nopirka majors Kārlis fon Štādens.  19. gadsimta vidū tā piederēja Brimmeriem (Brümmer), līdz 1909. gadam Vērmaņiem (Wöhrmann), kas to pārbūvēja pēc dedzināšanas 1905. gada revolūcijas laikā.
Pēc 1920. gada zemes reformas kungu mājā ierīkoja lauksaimniecības skolu, Latvijas PSR laikā lauksaimniecības mehanizācijas skolu. 1960. gadā uz bijušo muižas kungu māju pārcēla Vestienas septiņgadīgo skolu, līdz 1982. gadam ēkā atradās arī padomju saimniecības "Vestiena" kantoris. 1994. gadā skolu pārdēvēja par Vestienas pamatskolu.

Apraksts

Kungu māja celta pretī iebraucamam ceļam uz kādreizējās munīcijas noliktavas pagrabiem. Parādes pagalmu ietver grāvji, aiz kuriem iebraucamā ceļa abās pusēs būvēts stallis un klēts ar lieveņa arkādi. 
Domājams, tās zelminī atradās akmenī kaltais fon Igelstrēmu dzimtas ģerbonis, kuru pēc īpašnieku maiņas noņēma un iebūvēja jaunuzceltās kalpu mājas zelminī. 19. gadsimta pirmajā pusē kungu mājai galos piebūvēja jaunus divstāvīgus korpusus un lieveni, kā rezultātā ēka ieguva vēlā klasicisma stilu. Parks veidots 19. gadsimta vidū kā romantisks ainavu parks ar lapeni un suņa kapakmeni ezera krastā.
Vēsā mierā

Sižets

Filmas galvenais varonis ir autobūvētājs Andris Dambis. Viņu var nosaukt par dzīvu autosporta leģendu, kurš pazīstams ar pirmo bezceļa auto un ar pirmo elektrisko auto, kas piedalījies Dakaras rallijā.
Eigēnika

Eigēnika jeb eigenētika (grieķu: ευγενες no eu — 'labi' un gennaô — 'dzimt') ir mācība par iedzimtības likumu izmantošanu cilvēka bioloģisko īpašību uzlabošanā, par pamatu ņemot selekcijas principus. Tā kā vairākas nacistiskās Vācijas represīvās programmas tika pamatotas ar eigēnikas atziņām, pēc Otrā pasaules kara attieksme pret eigēniku ir pretrunīga.
Eigēnikas pamatlicējs ir dabas pētnieks sers Frānsiss Galtons, kurš šo terminu ieviesa 1883. gadā. Galtons jau agrāk bija strādājis pie cilvēces attīstības jautājuma, veicot indivīdu salīdzinošu analīzi. 1850. gada beigās sava brālēna Čārlza Darvina sarakstītā grāmata "Sugu izcelšanās" pārliecināja viņu, ka selekcija tam ir vispareizākais ceļš. 1869. gadā viņš izpētīja britu slaveno domātāju biogrāfijas un secināja, ka viņu ģenialitātes pamats ir iedzimtība. Viņam šķita svarīgi turpmāk censties organizēt laulības ar aprēķinu saglabāt šo potenciālu. Tā tika likti pamati mācībai, ko Galtons sākotnēji nosauc par virikultūru. 1883. gadā viņš publicēja "Inquiries into human faculty and its development", kur termins virikultūra tika aizstāts ar eigēniku, ko Galtons definēja kā «zinātni, kas uzlabo cilvēku populāciju iedzimtības īpašības».
20. gadsimta sākumā teoriju savukārt attīstījuši Korrenss, de Frīss, Čermaks u.c. Sākotnēji eigēnikas zinātniskie pamati daļēji balstījās uz biologu, filozofu un sociologu atzinumiem, daļēji uz pieņēmumiem (tāpēc eigēnikas pretinieki to dēvēja par "pseidozinātni"). Redzamu eigēnikas pretinieku vidū var minēt Franci Boasu, Gilbertu Kītu Čestertonu, kā arī Romas Katoļu baznīcu.
Attiecinot uz sabiedrību, eigēnikas piekritēji bieži uzskata, ka cilvēku sociālā nevienlīdzība izriet no to psihes, intelekta un fizioloģiskās nevienlīdzības, bet cilvēces progress apstājas līdz ar dabiskās izlases procesa apstāšanos.
Ir divu veidu eigēnikas — pozitīvā eigēnika un negatīvā eigēnika. Pozitīvajā eigēnikā tiek izskaustas no cilvēka genoma nevēlamās īpašības (ģenētiskās slimības un citas deformācijas). Negatīvajā eigēnikā cilvēka genoms tiek uzlabots (padara spēcīgāku, izturīgu pret kādu slimību utml.)
Lahojska

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1078. gadā. Bija nelielas kņazistes centrs, kuri 12. gadsimtā iekļāvās Polockas kņazistē. No 13. gadsimta atradās Lietuvas lielkņazistes sastāvā. Pilsēta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. 18. un 19. gadsimtā - Tiškeviču dzimtas īpašumā. No 1920. gada - Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam pilsēta atradās vācu okupācijā. Kopš 1991. gada - neatkarīgās Baltkrievijas sastāvā.

Sports

Pie Lahojskas atrodas sporta centrs "Siliči" un "Lohojska".
Kšištofs Gratka

Biogrāfija

Vairākkārt pārstāvējis Poliju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvis 1992. gadā Rimavska Sobotā, kad uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U10 vecuma grupā. Par šo panākumu saņēmis FIDE meistara titulu.
Daudzkārtējais Polijas jauniešu šaha čempionātu laureāts dažādās vecuma kategorijās, kurās izcīnījis piecas medaļas: zelta (1996. gadā U14 vecuma grupā), divas sudraba (1992. gadā U10 vecuma grupā un 1994. gadā U12 vecuma grupā) un divas bronzas (1995. gadā U14 vecuma grupā un 1997. gadā U16 vecuma grupā). No 1991. līdz 2000. gadam deviņas reizes piedalījies Polijas jauniešu čempionāta finālos ātrajā šahā, kuros 1995. gadā izcīnījis sudraba medaļu U14 vecuma grupā. Tāpat izcīnījis divas medaļas Polijas jauniešu komandu šaha čempionātos: zelta (2000) un bronzas (1999). 1998. gadā bijis otrais Krakovas starptautiskā šaha festivāla Cracovia A turnīrā.
Kopš 2002. gada reti piedalās šaha turnīros.
Three Dollar Bill, Yall$

Par albumu

Albumu producēja Ross Robinsons un tas tika ierakstīts sešās dienās. Iesākumā albumam bija slikts noiets, bet pēc astoņpadsmit mēnešu ilgiem grupas vieskoncertiem, tam radās noiets, kā rezultātā, albums divreiz ieguva platīna diska statusu.
Līdz nākamā albuma ("Significant Other") "Three Dollar Bill, Yall$" tika pārdots ar 1,6 miljonu kopiju tirāžu. 1998. gada 16. jūlijā pārdošanā parādījās necenzētais albuma variants.
Tukuma bruņotā sacelšanās

Tukuma bruņotā sacelšanās notika 1905. gada no 13. — 15. decembrī (pēc vecā stila no 30. novembra līdz 2. decembrim) pēc LSDSP Tukuma komitejas aicinājuma. No apkārtnes pilsētā ieradās ap 3 tūkstoši laukstrādnieku un zemnieku. Aptuveni 300 — 400 revolucionāru bija apbruņoti ar šaujamieročiem, pārējie — ar dakšām, izkaptīm, vālēm. Atbilstoši sacelšanās plānam tika ieņemtas kaujas pozīcijas pilsētas centra namos un ielenkta dragūnu vienība, kas bija patvērusies viesnīcā, pārtraukta satiksme un sakari, ierīkoti stiepļu aizsprosti ielās, kā arī izveidotas izlūkošanas, sakaru un medicīniskās palīdzības grupas. 14. decembra (pēc vecā stila 1. decembrī) rītā pēc sīvās kaujas ar karaspēka vienībām varu ieguva revolucionāri. Tomēr sasniegto neizdevās noturēt. Tās pašas dienas vakarā Tukumā ieradās karaspēka papilddaļas, pilsēta tika ielenkta un apšaudīta ar lielgabaliem. 15. decembra pēcpusdienā karaspēks ienāca Tukumā. Vēl pirms tam sacelšanās komiteja bija devusi rīkojumu apkārtnes ļaudīm pilsētu atstāt. Sacelšanās laikā Tukumā gāja bojā ap 120 cilvēku (56 no tiem kaujās ar karaspēku).
Lubezeres pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Lubezeres un Rojupes ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Talsu rajonā. Mūsdienās Lubezeres pagasta teritorija iekļauta Rojas novadā un Talsu novada Ārlavas un Lubes pagastos.
Zosveidīgie

Zosveidīgie Latvijā

Latvijā ir sastopamas 35 zosveidīgo sugas, no kurām 6 sugas ir iekļautas Latvijas Sarkanajā grāmatā. Visbiežāk sastopamās sugas Latvijā ir: meža pīle (Anas paltyrhynchos), paugurknābja gulbis (Cygnus olor), prīkšķe (Anas querquedula), krīklis (Anas crecca) un cekulpīle (Aythya fuligula). Kopumā Latvijā visretāk sastopamie zosveidīgie ir zosis. No visām sastopamajām zosīm ligzdo vienīgi meža zoss (Anser anser). 
Vienīgās pīļu sugas, kas Latvijā ligzdo koku dobumos vai piemērotos būrīšos, ir gaigala (Bucephala clangula) un lielā gaura (Mergus mergansser). Pārējie zosveidīgie putni veido ligzdas uz zemes.

Evolūcija

Vissenākais zināmais zosveidīgais putns ir Vegavis iaai, kas dzīvoja krīta periodā. Pastāv viedoklis, ka zosveidīgajiem un vistveidīgajiem putniem bija kopīgs priekštecis, no kura attīstījās abas kārtas, tādēļ tās tiek sistematizētas vistu un zosu virskārtā (Galloanserae). 
Jau senajiem zosveidīgajiem putniem attīstījās tāds knābis, kāds tas ir joprojām mūsdienu sugām. Knābja apakšdaļa ir plakana, bet augšdaļa velvēta. Knābis un mēle strādā kā vienots mehānisms ūdens iesūkšanai caur knābja galu un vienlaicīgi ūdens izspiešanai pa knābja malām. Knābja augšdaļā atrodas rinda ar smalkām filtra plāksnītēm, kas uzķer nelielas barības daļiņas, kuras tiek pēc tam nolaizītas un norītas. Visiem zosveidīgajiem putniem mūsdienās ir šāds knābis. 
Papildus tam dažas sugas ieguvušas alternatīvus barošanās veidus, kā zosis, kas ganās zālē, un gauras, kas medī zivis. Pat kliedzējzosu knābim, kurš ārēji atgādina plēsīgo putnu knābi, piemīt zosveidīgo knābju fukcijas.

Izskats un īpašības

Zosveidīgie putni ir vidēji lieli vai lieli putni ar pleznainām kājām un masīvu ķermeni. Tiem ir garš kakls, toties īsas kājas. Lielākie šīs kārtas pārstāvji ir gulbji, no kuriem lielākie ir ziemeļu gulbis (Cygnus cygnus), paugurknābja gulbis (Cygnus olor) un taurētājgulbis (Cygnus buccinator). Dažādos avotos par lielāko tiek saukta viena no šīm sugām. Tomēr garākie ķermeņi ir taurētājgulbjiem, sasniedzot 183 cm garumu, un smagākais datētais gulbis ir paugurknābja gulbis, sasniedzot 23 kg svaru. Gulbji ir ne tikai lielākie zosveidīgie putni, tie ir arī lielākie lidojošie putni pasaulē. Mazākais zosveidīgais putns ir baltā pundurzoss (Nettapus coromandelianus), kas ir apmēram 30 cm gara un sver 270 g. Kliedzējzosis izskatās līdzīgi zosīm, tikai to galvas ir mazas un atgādina vistu galvu. Pīlēm, gulbjiem un zosīm ir plati spārni, kuru gali ir smaili.
Piecas zosveidīgo sugas nespēj lidot: Magelāna tvaikoņpīle (Tachyeres pteneres), baltgalvas tvaikoņpīle (Tachyeres leucocephalus), Folklendu tvaikoņpīle (Tachyeres brachypterus), brūnais krīklis (Anas aucklandica) un Snērsu salu krīklis (Anas nesiotis). Zosis un gulbji spalvas maina vienu reizi gadā, bet pīles divas reizes gadā. Kamēr zosveidīgie putni maina spalvas, tie nespēj lidot, izņemot žagatzosi (Anseranas semipalmata) un kliedzējzosis, kuras spalvas maina pakāpeniski.
Vampanoagi

Kopskaits

Ap 1600 g. vampanoagu skaits sasniedza aptuveni 12 000, no kuriem 8000 apdzīvoja kontinentālo daļu un 4000 minētās salas. Eiropiešu ievazāto slimību rezultātā kontinentālajā daļā 1675. g. bija atlicis vairs tikai 1000 vampanoagu, un tikai 400 šās cilts pārstāvju pārdzīvoja Karaļa Filipa karu. Salās dzīvojošās kopienas bija vairāk izolētas, un tām 17. gadsimta epidēmijas bija mazāk postošas. Koncentrēti Masačūsetsas dienvidaustrumos, vampanoagi skaitliski lēnām pieauga. Izdzīvoja arī Martas Vainjardas salas kopiena. Savukārt Nantuketas salā nezināma sērga 1763. g. nogalināja gandrīz visus tās pamatiedzīvotājus, un pēdējais nantukets nomira 1855. g. Mūsdienās ir nedaudz vairāk kā 2000 vampanoagu, kuri organizēti piecās atsevišķās kopienās. Taču tikai divas no tām ir Federālās valdības oficiāli atzītas, - Mašpī vampanoagi (Mashpee Wampanoag Tribe, 1100 locekḷu), konsolidējušies Masačūsetsas dienvidaustrumos, un Akuinahas kopiena (Aquinnah Wampanoag Tribe, 2000. g. reğistrēta 91 persona) Marthas Vainjardas salas rietumos. Vienīgi Akuinahas vampanoagiem gadsimtu gaitā ir izdevies saglabāt rezervātu.

Valoda

Vampanoagu valoda pieder pie algonkinu valodu saimes austrumalgonkinu atzara. Valoda pakāpeniski izzuda 19. gadsimtā, taču mūsdienās daļa vampanoagu mēğina to atdzīvināt, lai tā atkal kļūtu par saziņas līdzekli cilts locekḷu starpā. Saskaņā ar "Vampanoagu Valodas Apgūšanas Projektu" tiek rīkotas valodas apmācības. Nodarbības noris tikai vampanoagu valodā, un tikai vampanoagu indiāņiem ir atļauts tās apmeklēt.

Grupas jeb apakšciltis

Vampanoagu cilti veidoja vismaz 30 grupas jeb apakšciltis. Katru grupu vadїja vietējie sačemi, kuri atzina cilts augstākā sačema jeb masasoita autoritāti. Kontinentālajā daļā nozīmīgākās grupas bija Nauseti, Patukseti, Pokaseti. Nauseti, lai arī uzskatāmi kā atsevišķa cilts, nepārprotami atzina savu piederību vampanoagu konfederācijai.

Kultūra

Vampanoagu pamatnodarbošanās bija zemkopība. Vasarā lielāka uzmanība bija veltīta piekrastes zvejniecībai un citu jūras produktu ievākšanai, tāpēc šajā gadalaikā vampanoagu ciemati koncentrējās gar piekrasti. Pēc ražas novākšanas indiāņi devās iekšzemē un sadalījās atsevišķās ģimenēs, vairāk laika atvēlot medībām. Vampanoagu konfederāciju vadīja sačemi, kuri pakļāvās augstākajam sačemam. Kaut būdams privilēģātākā stāvoklī, viņš strādāja kā ikviens cilts loceklis, nodrošinot sevi un savu ģimeni ar visu nepieciešamo. Nebija nekā neparasta, ja sačema pienākumus pildīja sieviete.
Antra Liedskalniņa

Biogrāfija

Dzimusi Jaungulbenes pagasta "Stūrās" skolotāja ģimenē. Mācījusies Siltāju skolā un Gulbenes vidusskolā, kur, spēlējot dramatiskajā pulciņā, jau pamanīts aktrises talants. Otrā pasaules kara laikā kopā ar ģimeni devusies uz Krieviju, kur apmetusies Čeļabinskas apgabala Petuhovas rajonā. Atgriezusies Gulbenē. 1951. gadā uzsākusi studijas Latvijas Konservatorijas Teātra fakultātē. Latvijas Nacionālajā teātrī strādājusi no 1955. gada, bet četrus gadus vēlāk sākusi filmēties kino. 1965. gadā ieguvusi Latvijas PSR Nopelniem bagātās skatuves mākslinieces goda nosaukumu, 1973. gadā ieguvusi Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieces goda nosaukumu, 1987. gadā ir kļuvusi par Andreja Pumpura prēmijas laureāti.
Bijusi aktiera Elmāra Ozola sieva. Dēls — aktieris un dziedātājs Harijs Ozols.
Mirusi 69 gadu vecumā, apbedīta Mākslinieku kalniņā Rīgas 1.Meža kapos.

Mākslinieciskā darbība

Antra Liedskalniņa ir bijusi daudzkrāsaina un spilgta drāmas un komēdijas aktrise. Viņas veidotie skatuves tēli bija apveltīti ar sievišķu šarmu un spēles prieku, kā arī piesātināti ar pārdzīvojumā vibrējošu dvēseli un patiesu jūtu dzīvi. Viena no viņas izcilākajām lomām bija Blānša "Ilgu tramvajā", kas teātra repertuārā noturējās 12 gadus. Citas nozīmīgākās lomas bija lugās: Rūdolfa Blaumaņa "Pazudušais dēls", Raiņa "Pūt vējiņi", Viljama Šekspīra "Ričards III", Andreja Upīša "Žanna d'Arka", Tenesija Viljamsa "Ilgu tramvajs", Īva Žamiaka "Hamilkāra kungs", Alekseja Arbuzova "Mans nabaga Marats" un Paula Putniņa "Paši pūta, paši dega", "Ar būdu uz baznīcu" un "Ar Dievu pie zemes". Pēdējā Antras Liedskalniņas loma teātrī bija Annas Manjani monologs A.Mefra "Grēksūdzes laiks". Nozīmīgākās kino lomas filmās: "Vētra", "Pūt, vējiņi", "Šīs bīstamās balkona durvis", "Akmens un šķembas" un "Tarāns".
Āzijas saldūdens krabju virsdzimta

Sistemātikas izmaiņas

Nesenā pagātnē Āzijas saldūdens krabju virsdzimtā tika sistematizētas divas dzimtas: Austrālāzijas saldūdens krabju dzimta (Parathelphusidae) un Āzijas saldūdens krabju dzimta, tomēr saskaņā ar jaunāko sistemātiku abas dzimtas apvienotas un jaunākajās sistemātikās Āzijas saldūdens krabju virsdzimtā ir tikai viena dzimta — Āzijas saldūdens krabji (Gecarcinucidae).
Daži sistemātiķi šajā virsdzimtā iekļauj arī Āfrikas saldūdens krabju dzimtu (Deckeniidae).
Bērzi

Sugas Latvijā

Latvijā savvaļā ir sastopamas četras sugas, bet parkos un apstādijumos to skaits ir vēl lielāks.
Mohegani

Sinonīmi

Neraugoties uz līdzīgo nosaukumu, mohegani un mohikāņi bija divas dažādas, kaut arī algonkinu valodā runājošas ciltis. Savienoto Valstu dokumentos tās abas tiek dēvētas par "mohikaniem", kas arī ir galvenais kļūdaino tulkojumu iemesls. Kari ar kolonizatoriem un mohaukiem piespieda mohikāņus pamest dzimto Hudzonas upes ieleju (tag. Ņujorkas štatā), savukārt moheganu pēcteči palika savā vēsturiskajā dzimtenē.
Dažkārt moheganus jauc ar irokēzu cilti mohaukiem, kuri piederēja pie pilnīgi citas valodu saimes un bija vēsturiskie mohikāņu ienaidnieki.

Valodas izmiršana un atjaunošana

Pēdējā moheganu valodas pratēja Fidelija Lidojošais Putns nomira 1908. gadā. Lielākā daļa informācijas par valodu glabājas Smitsona Institūtā. To atstājis antropologs Franks Spīks, kas vairākus gadus dzīvoja ar Fideliju. Pēc 70 gadu pārrāvuma viņas pēcnācēji ieinteresējās par mirušo valodu, un cilts šobrīd cenšas to atdzīvināt.
Staņislavs Bulaks-Balahovičs

Dzīvesgājums

Dzimis 1883. gada 10. februārī Vidžu (Відзы) miestā pie Braslavas Kauņas guberņā muižas pavāra Nikodima Balahoviča un viņa sievas Juzefas ģimenē. Mācījās Novoaleksandrovskas (Zarasu) pilsētas skolā, pēc tam Pēterburgas Sv. Staņislava poļu privātģimnāzijā. Strādājis lauksaimniecībā (1902-1903), tad par grāmatvedi dzelzceļa būvē (1903-1904) un  Plātera-Zīberga Lužskas (Городец-Лужский) muižas pārvaldnieku Disnas apriņķī. 
Pirmā pasaules kara sākumā 1914. gadā dienēja Kurzemes 2. leibulānu pulkā (Курляндский 2-й лейб-уланский полк), vēlāk 12. armijas 2. kavalērijas divīzijas īpašajā vienībā. 1917. gada janvārī paaugstināts par poručiku. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas bija Sarkanās armijas 1. partizānu kavalērijas pulka (Лужский 1-ый конный партизанский полк), vēlāk 3. kavalērijas pulka (3-й Петрогадский кавалерийский полк) komandieris. 
Igaunijas brīvības cīņu laikā 1918. gada novembrī iestājās krievu baltgvardu Atsevišķajā Pleskavas korpusā, vēlāk Ziemeļu armijas Atsevišķajā korpusā. Pēc Gdovas ieņemšanas 1919. gada maijā paaugstināts par pulkvedi, pēc Pleskavas ieņemšanas 25. maijā viņu iecēla par pilsētas komendantu un jūnijā paaugstināja par ģenerālmajoru. Pēc Krievijas Ziemeļrietumu armijas sagrāves 1919. gada 1. novembrī iestājās Igaunijas armijas 2. divīzijā. Pēc Igaunijas-Krievijas pamiera noslēgšanas viņa vienība 1920. gada 2. janvārī apmetās Alūksnē.
Latgales atbrīvošanas operācijas laikā 1920. gada janvāra beigās vērsās Polijas diplomātiskajā pārstāvniecībā Rīgā ar piedāvājumu stāties Polijas militārajā dienestā. 4. un 5. martā no Vecgulbenes dzelzceļa stacijas divos ešelonos Bulaka-Balahoviča vienība tika pārvesta uz Daugavpili. Marta vidū viņš tālāk devās uz Brestļitovsku, kur izveidoja kavalērijas divīziju, kas pēc 21. jūnija iesaistījās Poļu-padomju kara kaujās pret lieliniekiem. 1920. gada oktobrī komandēja Baltkrievijas Tautas republikas armijas atsevišķo vienību (Отдельный отряд войск Белорусской Народной Республики), 14. novembrī viņš sevi pasludināja par Baltkrievijas tautas armijas atamanu. 1920. gada novembra vidū kaujās pie Moziras cieta smagu sakāvi. Pēc 1920. gada pamiera līguma nosacījumiem 5. decembrī Bulaka-Balahoviča vienība tika izformēta un internēta. 
1921. gadā viņš dienēja Polijas armijas ģenerālštābā, 1922. gadā demobilizējās un nodarbojās ar kokrūpniecību, rakstīja grāmatas. 1939. gada Polijas kampaņas laikā organizēja zemessargu vienību Varšavas aizstāvēšanas kaujās 1939. gada septembrī. Nošauts 1940. gada 10. maijā sadursmē ar vācu patruļu Varšavā.
Krievvalodīgie

Krievvalodīgais (krievu: русскоговорящий, русскоязычный) - sarunvalodā lietots apzīmējums krievu valodas lietotājam, kuram tā ir dzimtā valoda vai kurš tai dod priekšroku ikdienā un ģimenē. Jēdzienu lieto, lai aprakstītu krieviski runājošo cilvēku kopumu neatkarīgi no viņu etniskās vai valstiskās piederības. 
Cilvēku, kam krievu ir dzimtā valoda ir apmēram 145 miljoni, pēc šī rādītāja tā ir 8. lielākā valoda pasaulē (skat. Lielākās dzimtās valodas). Kopā ar tiem, kuriem krievu valoda ir pirmā vai otrā svešvaloda, krievu valodas pratēju skaits visā pasaulē ir 255-280 miljoni.
Lielākais krievvalodīgo skaits ir Krievijā, kā arī Krievijas kaimiņzemēs — Baltkrievijā, Ukrainā, Kazahstānā, Moldovā, Latvijā, Igaunijā. Liela krievvalodīgo minoritāte ir arī Izraēlā.
Erickiņi

Latvijā

Latvijā sastopamas 2 erickiņu ģints sugas: melnais erickiņš (Phoenicurus ochruros) un erickiņš (Phoenicurus phoenicurus).

Kopīgās īpašības

Visas erickiņu ģints sugas ir neliela auguma kukaiņēdāji. Tiem piemīt izteikts dzimumu dimorfisms. Tēviņi galvenokārt ir košās krāsās, dažādās kombinācijās sarkani, zili, balti un melni. Mātītes neuzkrītošas, gaiši brūnas ar sarkanu vai oranžu asti. 
Erickiņiem raksturīgi nepārtraukti skurināt un purināt savu asti.
XI Vispārējie latviešu Dziesmu svētki

Padomju Latvijas Otrie Dziesmu svētki jeb XI Vispārējie latviešu Dziesmu svētki notika Rīgā 1950. gada 18. – 23. jūlijā Esplanādes estrādē, vienlaicīgi notika II Deju svētki „Dinamo” stadionā. 
Svētkus rīkoja Centrālā republikāniskā Dziesmu svētku komisija. Svētkos piedalījās 13 866 dalībnieki, bērnu kopkorī bija 3571 dalībnieks. Virsdiriģenti Teodors Kalniņš, Jēkabs Mediņš, Jānis Ozoliņš, Leonīds Vīgners, Haralds Mednis, goda virsdiriģenti Alfrēds Kalniņš un Emilis Melngailis. Deju virsvadītāji bija Milda Lasmane, Bruno Priede, Zinaīda Zeltmate.

Norise

Uzvaras laukumā sarīkoja karaspēka parādi un darbaļaužu demonstrāciju, kurā bija jāpiedalās arī kopkora dziedātājiem. Priekšnesumus krievu valodā sniedza Rīgas garnizona karavīru apvienotais koris (800 dziedātāji) un Latvijas arodskolu audzēkņu kopkoris. 
Repertuārā cita starpā bija Jēkaba Mediņa "Kolhoza namdari", Jāņa Ozoliņa "Skaista mūsu zeme dzimtā", Aleksandrova "Lai Padomju valstij ir slava".
Dižciltīgo tituls

Šajā sarakstā ir uzskaitīti dažādi augstmaņu tituli pēc pasaules daļām.
Armēnijas PSR ģerbonis

Armēnijas PSR ģerboni par Armēnijas PSR simbolu republikas valdība atzina 1937. gadā. Ģerboņa metu zīmējis ievērojamais armēņu mākslinieks un gleznotājs Martiross Sarjans.
Uz ģerboņa attēlots Ararata kalns, kas ir Armēnijas nacionālais simbols. Zem tā attēlotas vīnogas, kas simbolizē pirmo vīna dārzu pasaulē, ko pēc Grēku plūdiem esot iestādījis Noass, nokļūstot šajā vietā ar savu šķirstu. Apkārt Araratam izvietotas kviešu vārpas. Bet virs Ararata paceļas sarkanā zvaigzne ar sirpi un āmuru.
Ararata iekļaušana ģerbonī izraisīja pretenzijas no Turcijas puses, jo daļa no Ararata atrodas šīs valsts teritorijā. Savukārt Kremlis uz šiem pārmetumiem atbildēja, ka Turcijas simbols - pusmēness - nenozīmē, ka Turcijai ir tiesības izvirzīt prasības uz Mēnesi.
2005. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona

Latvijas futbola 1. līgas 2005. gada sezona bija 14. Pirmās līgas sezona. Pirmajā līgā piedalījās 14 komandas, kas aizvadīja divu riņķu turnīru.

Par 1. līgas čempioniem kļuva BSK "Dižvanagi".

Pārspēle

Pārspēlē par vietu Virslīgā 2006. gadā FC "Ditton" ar rezultātu 2:0 pārspēja Virslīgas klubu JFK "Olimps".
Nacionālā koledžu sporta asociācija

Nacionālā koledžu sporta asociācija (angļu: National Collegiate Athletic Association), saīsināti NCAA, ir asociācija, kuras sastāvā ir 1281 institūcijas, konferences, organizācijas. NCAA organizē ASV un Kanādas koledžu čempionātus vairākos sporta veidos. Asociācijas galvenā mītne atrodas Indianapolisā, Indiānas štatā, ASV. NCAA ir sadalīta trijās divīzijās pēc universitāšu sporta sekciju lieluma, divīziju sadalījums pastāv kopš 1973. gada augusta.
Sacensības notiek beisbolā, basketbolā, boulingā, distanču slēpošanā, paukošanā, lauka hokejā, amerikāņu futbolā, golfā, vingrošanā, hokejā, vieglatlētikā (telpās un stadionā), lakrosā, šaušanā, burāšanā, slēpošanā, softbolā, futbolā, peldēšanā, daiļlēkšanā, tenisā, volejbolā, ūdenspolo un cīņas sportos.
Māršala aizsardzība

Vēsture

Vairāku šahistu partijās Māršala aizsardzība sastopama jau 19. gs. otrajā pusē. Savu nosaukumu atklātne ieguvusi pēc F. Māršala zaudējuma A. Aļehinam 1925. gadā Bādenbādenē. Mūsdienās Māršala aizsardzība augstākā līmeņa turnīros vairs netiek spēlēta.

Stratēģiskā ideja

Melnie atdod centru un gatavo prettriecienu e7-e5. Pēc 3. cxd4 baltie iegūst pārsvaru.
Sljača

Vēsture

Pie pilsētas atrodas t.s. Trīs Ozolu lidlauks (Letisko Tri Duby), kam bija ievērojama loma Slovākijas nacionālās sacelšanās laikā. Pati pilsēta dibināta 1959. gadā, apvienojot Hājniku un Ribāres ciematus.

Cilvēki

Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (96,1 %). Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (46,1 %), nereliģiozi (26,7 %) un luterāņi (22,1 %).