google/wiki40b huggingface dataset:
Cenzūra

Cenzūra (no latīņu: censura — 'stingrs spriedums, kritika') ir varas izmantošana, lai kontrolētu vai ierobežotu vārda brīvību. Šo varu parasti realizē valsts, kāda ietekmīga cilvēku grupa vai organizācija. Cenzūra ir ikviens mēģinājums aizliegt informācijas, viedokļu vai izpausmes veidu brīvību, piemēram, ierobežojot mākslu vai vulgārismu lietojumu valodā. Parasti to pielieto, lai kontrolētu publiskas darbības, bieži — pasludinot šīs darbības par krimināli sodāmām. Cenzūras objekts var būt jebkas, sākot no vārda līdz pat veselai idejai. Teorētiskais cenzūras mērķis ir stabilizēt vai uzlabot sabiedrību, pār kuru cenzoram ir vara.
Cenzūra var būt tieša — piemēram, ja likums aizliedz publicēt vai izplatīt noteiktu informāciju, kā Austrālijā, Saūda Arābijā vai Ķīnas Tautas Republikā, kur aizliegts aplūkot atsevišķas Interneta lappuses, — vai netieša (piemēram, ja cilvēkiem ir bail paust savu viedokli, jo, to darot, viņi riskētu ar dzīvību, darbavietu, vietu sabiedrībā, akadēmisko statusu utt.; skat., piemēram, Makartisms).
Cenzūra ir raksturīga diktatūrām un citām autoritārām politiskām sistēmām, kā arī atsevišķiem reliģiskiem grupējumiem. Latvijas Republikas Satversmes 100. pants nosaka, ka ikvienam ir tiesības uz vārda brīvību, kas ietver tiesības brīvi iegūt, paturēt un izplatīt informāciju, paust savus uzskatus. Cenzūra ir aizliegta, cenzori kā institūcija nepastāv, tāpēc ar cenzēšanu nodarbojas dažādas valsts un pašvaldību iestādes, piemēram, 2011. gadā Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministrija kā "neētiskus" lika izņemt no mācību grāmatas bērnu dzejoļus u.tml.
Pastāv arī uzskats, ka cenzūrā ietilpst citi ideju vai viedokļu ierobežošanas veidi, piemēram, propaganda, plašsaziņas līdzekļu ietekmēšana, nepareizas vai nepilnīgas informācijas sniegšana, jo šīs metodes neļauj cilvēkiem saņemt pilnīgu un precīzu informāciju, kas savukārt ierobežo cilvēku atvērtību jaunām idejām un viedokļiem. Līdzīgā kārtā par cenzūras formu mēdz uzskatīt arī "vārda brīvības zonas" (free speech zones) — publiskās vietās speciāli nodalītas teritorijas, kurās politiskie aktīvisti drīkst paust savu viedokli.
Arī politkorektumu uzskata par cenzūras paveidu, jo tas nozīmē informācijas izmainīšanu, lai tā atbilstu noteiktiem oficiāliem uzskatiem. Pastāvīgi lietots, politkorektums var kļūt arī par pašcenzūras formu.
Cenzūra ir bieži sastopama antiutopiskajos romānos aprakstīto valsts režīmu iezīme. Sevišķi plaši tās sekas aprakstītas Reja Bredberija romānā "451 grāds pēc Fārenheita".
2004.—2005. gada NHL lokauts

2004.—05. gada sezonas NHL lokauta dēļ tika pilnībā atcelta 88. NHL sezona. Tā bija pirmā reize kopš 1919. gada, kad Stenlija kauss netika piešķirts nevienai komandai un pirmā reize Ziemeļamerikas profesionālā sporta vēsturē, kad tiek atcelta pilna sezona. Par sezonas atcelšanu 2005. gada 16. februārī paziņoja līgas komisārs Gerijs Betmens.
Šis lokauts ilga 310 dienas, sākot ar 2004. gada 16. septembri un oficiāli beidzoties 2005. gada 22. jūlijā (NHL un NHL spēlētāju asociācija gan vienošanos panāca deviņas dienas agrāk - 13. jūlijā).
Lielākā daļa līgas spēlētāju sezonu vai nu izlaida vai arī aizvadīja dažādās Eiropas līgās - kopā Eiropā spēlēja vairāk nekā 300 NHL spēlētāju. Lielākā daļa no viņiem izvēlējās spēlēt Krievijas, Čehijas vai Zviedrijas hokeja līgās. Trīs spēlētāji spēlēja arī Latvijas hokeja līgā - latvieši Kārlis Skrastiņš, Sergejs Žoltoks un Žoltoka draugs amerikānis Dārbijs Hendriksons. Visi trīs spēlēja HK Rīga 2000, bet sezonu Latvijā pabeidza tikai Kārlis Skrastiņš.
2005. gada Pasaules čempionāts hokejā izvērtās par vienu no spēcīgākajiem pēdējos gados, jo čempionāta laikā ierasti norisinājās NHL izslēgšanas kārtas spēles, kā rezultātā uz Pasaules čempionātu nevarēja doties daudzu valstu vadošie spēlētāji.
Purvīša balva

Purvīša balva ir balva, kas reizi divos gados tiek pasniegta par izcilāko sasniegumu Latvijas profesionālajā vizuālajā mākslā. Balvu ieviesa 2008. gadā. Balva tiek piešķirta māksliniekam vai mākslinieku grupai, kas pārstāv Latvijas mākslu. Balvas ieguvēju noskaidro īpaši izveidota ekspertu žūrija. Balvas apjoms ir 28 500 €. Balva nosaukta gleznotāja Vilhelma Purvīša vārdā.
Larisa Volperte

Biogrāfija

Dzimusi 1926. gadā Ļeņingradā ārstu ģimenē. 2. pasaules kara sākumā evakuēta uz Buguļmas pilsētu Tatarstānā, 1942. gadā pārcēlusies uz Sverdlovsku pie mātes. Pēc blokādes pārraušanas 1944. gadā jūnijā atgriezusies Ļeņingradā un 1945. gadā iestājusies Ļeņingradas Universitātes Filoloģijas fakultātē, specialitātē — franču literatūra. 1949. gadā to beigusi, aizstāvot diplomdarbu "Žana Rišāra Bloka publicistika Otrā pasaules kara gados". No 1949. līdz 1962. gadam bijusi sporta biedrības "Trud" šaha trenere un aktīvi piedalījusies šaha sacensībās.
No 1962. gada līdz 1966. gadam bijusi vecākā pasniedzēja, bet no 1967. gada — Pleskavas Pedagoģiskā institūta krievu literatūras katedras docente, antīkās un aizrobežu literatūras kursu pasniedzēja.
No 1977. gada, uzvarot konkursā, bijusi Tartu universitātes krievu literatūras katedras docente, bet no 1885. gada strādājusi ārzemju literatūras katedrā. 1990. gadā ievēlēta par profesori, bet 1993. gadā — emeritēto profesori. 1989. gadā Ļeņingradas universitātē aizstāvējusi doktora disertāciju "Puškins un psiholoģiskā tradīcija franču literatūrā". Vairāku monogrāfiju autore par tematu: krievu—franču literatūras saites 18. gadsimta beigās un 19. gadsimta pirmajā pusē. Volperte bija Igaunijas Puškina komitejas locekle.

Sasniegumi šahā

Trīskārtēja (1954; 1958, uzvarēja papildus mačā Kiru Zvorikinu 2½ : 1½; 1959) PSRS Sieviešu šaha čempione. Pasaules čempiona nosaukuma Pretendentu turnīru dalībniece (1955—1961): 1955. gads — 2. vieta, 1959. gads — 3. vieta, 1961. gads — 7.—9. vieta. Starptautiskā lielmeistare no 1978. gada.
Šamanisms

Šamanisms ir antropoloģisks termins, kas aptver ticējumus un rituālus sakariem ar garu pasauli. Tas iekļauj animisma priekšstatus. Tas ir izplatīts gandrīz visā pasaulē, galvenokārt Āzijā, Āfrikā, Centrālamerikā un Polinēzijā. Šamanisms daudzās pasaules vietās var atšķirties, tomēr jebkurā šamanismā centrālā loma ir ciešai saiknei un kontaktam starp materiālo un garu pasauli. Šamanisma speciālisti, kas ir izvēlēti kā starpnieki starp materiālo un garu pasauli, dēvē par šamaņiem.
Šamanismā tiek veiktas īpašas prakses, lai kontaktētos ar garu pasauli. Šīm praksēm raksturīga pašhipnoze, apziņu izmainošu substanču lietošana, dejošana, muzicēšana, dziedāšana, kas tie darīts ar mērķi, lai ieietu transa vai reliģiskās ekstāzes stāvoklī. Šamanismā tiek plaši izmantot arī fetiši.
Šamanisms sabiedrībās, kurās tas pastāv, kalpo arī kā vietējās medicīnas forma. Šamaņi pilda ārstu un dziednieku funkciju.
Sanandreasa lūzums

Zemestrīču pētīšana

Sanandreasa lūzuma josla seismologiem ir populāra ar to, ka tā ir ideāla vieta zemestrīču pētīšanai. Dažās vietās pazemes grūdieni atkārtojas vairākas reizes gadā.
1990. gadu sākumā Ross Šteins ar kolēģiem no ASV Ģeoloģijas institūta nolēma Sanandreasa kontinentālo plātņu lūzuma zonā pētīt zemestrīču pēcgrūdienus. Iepriekšējo zemestrīču izvērtējums liecināja, ka nākamā zemestrīce varētu sekot pirmajai dienu vēlāk ar 67 procentu varbūtību, kas 20 000 reižu pārsniedz zemestrīces izcelšānās iespēju jebkurā citā dienā. Tāpēc pārsteigumu neizraisīja fakts, ka 6,5 balles stiprā zemestrīce 1992. gada jūlijā pie Lielā Lāča ezera sākās tikai trīs stundas pēc 7,3 balles spēcīgās zemestrīces netālu no Lendersas. Abas zemestrīces skāra mazapdzīvotas teritorijas.
2004. gadā amerikāņu zinātnieki seismiski aktīvajā Sanandreasa lūzuma zonā sāka veikt urbumus, kuru dziļums sniedzās vairāk nekā 2,4 kilometri. Urbumos tika ievietoti mērinstrumenti, kuru uzdevums ir fiksēt zemestrīču radītās seismiskās vibrācijas. Zinātnieki cer, ka balstoties uz šiem mērījumiem, izdosies noteikt nākamo zemestrīču vietu. Šis projekts, ko sauc par SAFOD, ir daļa no Earthscope projekta, kurā plānots izveidot Ziemeļamerikas kontinenta teritorijas pilnu seismisko karti.
Paugurs

Paugurs, arī pakalns ir reljefa forma, kam raksturīgs relatīvi neliels, tomēr izteikts zemes virsas paaugstinājums (relatīvi līdz 200 m) virs apkārtējiem pazeminājumiem, salīdzinoši lēzenas nogāzes un virsotne. Pauguru virsotne nav tik izteikta, kā tas ir kalniem, un cilvēki bez palīglīdzekļiem viegli var tajos uzkāpt. Tomēr izpratne par terminiem "paugurs" un "kalns" lielākoties ir subjektīva. Tieši tādēļ pauguri jeb pakalni nereti tiek saukti arī par kalniem, galvenokārt tāpēc, ka tie ir augstāki par apkārtējo apvidu.
Pauguri var būt kā izolēti, tā arī izvietoti virknēs, grupās vai masīvos.
Aleksandrs Čehlovs

Biogrāfija

Pēc skolas beigšanas mācījies Čerņivcu valsts universitātes fizikas un matemātikas fakultātē. No 1960. gada dienējis Padomju armijā - sākumā kā tankists, pēc tam raķešu karaspēka daļās. Kopš 1964. gada dzīvojis Rīgā. Strādājis Latvijas PSR milicijas strūktūrās par milicijas iecirkņa inspektoru, kriminālizmeklēšanas pilnvaroto un izmeklētāju. Pēc dienesta pakāpes bijis milicijas majors. Pēc atvaļināšanās no milicijas strādājis par žurnālistu dažādos Latvijā krievu valodā iznākušajos preses izdevumos.

Rakstnieks un dzejnieks

Pirmos dzejoļus uzrakstījis vēl skolas gados. 1970. gadu Krievijas literārajos žurnālos bijušas atsevišķu dzejoļu publikācijas. Pirmā grāmata, stāstu krājums "Mednis" (1981, Rīga, Liesma, krieviski: «"Глухарь", и другие рассказы») 1982. gadā ieguvusi pirmo prēmiju Latvijas rakstnieku savienības un Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas konkursā. Krājumā bija stāsti par reāliem notikumiem, kuru autors bija redzējis sava dienesta laikā iekšlietu struktūrās. Arī turpmākajā Čehlova daiļradē kriminālā tēma ieņēma centrālo vietu. Par pazīstamāko viņa darbu kļuva dokumentālais stāsts par sērijveida slepkavu Staņislavu Rogaļovu - «Lieta № 1» (Rīga, 1995, ISBN 5-86730-005-6, krieviski: «Дело № 1»), kura ar nosaukumu «Superaģenta gals» (krieviski: «Конец суперагента») 1992. gadā tika publicēta laikrakstos «Новости Риги» un «Независимая балтийская газета». Čehlovam pirmajam izdevās parādīt skaļās lietas padomju laikā noklusētos aspektus, kaut gan brīžiem faktu izklāstā bija vērojams subjektīvs vērtējums. 1992. gada rudenī bijušais Latvijas iekšlietu ministrs Aloizs Vaznis iesniedza tiesā prasību pret Čehlovu par dažiem dokumentālajā stāstā minētajiem faktiem, un tiesa daļēji apmierināja eksministra prasību. Visas savas daiļrades laikā Čehlovs saglabāja interesi par vēsturisku tematiku, ironisku skatienu uz mūsdienu dzīves reālijām, izpratni par literatūras klasikas nezūdošo vērtību. Nereti piedalījies publiskos dzejas pasākumos. Autors grāmatām «Armijas komandiera Eihes mīkla» (Rīga, 1991, krieviski: «Загадка командарма Эйхе»), «Operācija "Otello"» (Rīga, 1995, krieviski: «Операция "Отелло"»), «"Džokera" bīstamie sakari» (Rīga, 2002, ISBN 9984-9596-0-0, krieviski: «Опасные связи "Джокера"»), «Niķelētie rokasdzelži» (Rīga, 2006, ISBN 9984-9596-2-7, krieviski: «Никелированные наручники»), dzejoļu krājumiem «Gladiators» (Rīga, 2001, ISBN 9984-19-267-9, krieviski: «Гладиатор»), «Liesmainā vernisāža» (Rīga, 2006, ISBN 9984-9596-1-9, krieviski: «Огненный вернисаж»), «Vīnes rapsodija» (Rīga, 2009, ISBN 9984-9596-3-5, krieviski: «Венская рапсодия»), «Zvaigžņu lietus» (Rīga, 2012, ISBN 978-9934-8300-5-1, krieviski: «Звёздный дождь»).
Augusts Annuss

Dzīvesgājums

Augusts Annuss dzimis Liepājā, mācījās Kijevas Ķeizariskajā mākslas skolā, Štiglica tehniskās zīmēšanas skolā (1913—1917) un Sanktpēterburgas Mākslas akadēmijā (1918).
1926. gadā beidza Latvijas Mākslas akadēmijas Figurālās glezniecības meistardarbnīcu Jāņa Tilberga vadībā. Izstādēs piedalījās no 1920. gada. Neatkarīgo mākslinieku vienības (1923—1928) un mākslinieku biedrības "Sadarbs" (1929—1938) biedrs.
1935. gadā ģimenē piedzimis dēls Jānis Annuss, bet 1937. gadā meita Anna Māra Annusa. 1944. gadā, bēgot no Sarkanās armijas, izceļoja uz Vāciju, bet 1950. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV.
2013. gadā pārapbedīts Rīgas Meža kapu Mākslinieku kalniņā.
Brālis — politiķis un finanšu ministrs (1931; 1933—1934) Jānis Annuss (1883—1964).
Mazākais kopīgais dalāmais

Matemātikā par divu vai vairāk veselu skaitļu mazāko kopīgo dalāmo sauc mazāko naturālo skaitli, kas dalās ar katru no dotajiem skaitļiem bez atlikuma. Piemēram, skaitļu 6 un 15 mazākais kopīgais dalāmais ir MKD(6, 15) = 30, jo 30 dalās gan ar 6, gan 15, bet nav neviena mazāka naturāla skaitļa, kas ar tiem abiem dalītos.

Apzīmējumi

Literatūrā, kas ir latviešu valodā, skaitļu a un b mazāko kopīgo dalāmo parasti apzīmē ar MKD(a, b) vai retāk ar md(a, b). Krievu valodā lieto apzīmējumu НОК(a, b), kas ir saīsinājums no наименьшее общее кратное, bet angļu valodā visbiežāk ir sastopams apzīmējums lcm(a, b), kas ir saīsinājums no least common multiple. Skaitļu teorijā mazāko kopīgo dalāmo īsuma labad mēdz apzīmēt vienkārši ar [a, b].
Murkšķis

Izskats un ieradumi

Murkšķim ir raksturīgs apaļīgas formas ķermenis, īss purns, īsas ausis, īsa, kupla aste un īsas kājas. Un kā visi murkšķu cilts grauzēji tas var ilgstoši sēdēt vertikāli un justies ērti, vērojot apkārtni. Tas dzīvo alās, un pa ziemu guļ ziemas miegu. Lielākā daļa murkšķu ir sabiedriski, dzīvo kolonijās un savā starpā sazinās ar svilpieniem. Murkšķis barojas ar augiem, dažādiem zālaugiem, ogām, ķērpjiem, sūnām, saknēm un ziediem.
Plānčauļi

Raksturojums

No īstajiem augstākajiem vēžiem tie krasi atšķiras ar galvkrūšu vairoga divvāku formu, kā arī ar to, ka vairogs pārsedz krūšu ekstremitātes un nesaaug ar krūšu nodalījuma muguras virsmu; ir brīvs pat pirmais krūšu segments. No īstajiem augstākajiem vēžiem plānčauļi atšķiras arī ar to, ka krūtis ļoti īsas un pie tām ir astoņi pāri plakanu vienādas uzbūves divzarainu kāju, kas atgādina lapkāju kājas. Plānčauļus no pārējiem augstākajiem vēžiem atšķir septiņu segmentu vēders un telsons ar dakšu (furca) tā galā. Plānčauļu attīstība ir tieša, bez metamorfozes. Daudzas pazīmes plānčauļus saista ar lapkājiem, un tādējādi tie ir starpposms starp zemākajiem un augstākajiem vēžiem.

Morfoloģija

Plānčauļi ir neliela izmēra vēzīši, ar ķermeņa garumu 5-15 mm. To galvkrūtis un daļēji arī vēders pārklāti ar plānu muguras bruņu — karapaksu, ar kuru savienots kustīgs pieres dzelksnis — rostrums, kurš piesedz acis un antenu pamatnes. Antenulas un antenas ir garas. Plānčauļiem ir trīs žokļu pāri. Pie pirmā maksillu pāra ir pievienots garš vicveidīgs izaugums, ar kuru vēzītis tīra karapaksa iekšējo dobumu. Astoņi pāri krūšu kāju ir ar līdzīgu uzbūvi — tās ir lapveida kājas, kas līdzīgas vairodžu krūšu ekstremitātēm. Tās pilda peldēšanas un elpošanas funkcijas, kā arī nofiltrē barības daļiņas. Vēderam ir septiņi segmenti. Pirmie četri vēdera kāju pāri ir gari, divzaraini, pielāgoti peldēšanas funkcijai. Beidzamie divi kāju pāri ir rudimentāri. Uz septītā vēdera segmenta ekstremitāšu nav, bet uz telsona ir dakša.
Biskajas līcis

Biskajas līcis (spāņu: Golfo de Vizcaya un Mar Cantábrico; franču: Golfe de Gascogne; basku: Bizkaiko Golkoa; oksitāņu: Golf de Gasconha) ir Atlantijas okeāna līcis. Biskajas līcis apskalo Francijas un Spānijas krastus. Franciju tas apskalo, sākot no Brestas pilsētas, ejot uz dienvidiem līdz pat Spānijai, savukārt tālāk Spāniju šis līcis apskalo līdz pat Lakorunjas pilsētai. Līča nosaukums ir cēlies no Francijas dienvidu un Spānijas Basku zemes pamatiedzīvotāju basku tautas.

Starp citu

2005. gada 7.februārī Elena Makartūra, veicot ceļojumu vienatnē apkārt pasaulei, noslēdza to, ieburājot Biskajas līcī. Viņa kļuva ļoti populāra Anglijā un šim notikumam par godu tika sacerēta dziesma par Makartūras braucienu un Biskajas līci.
Aleksandrs Janeks

Dzīves gājums

Dzimis 1891. gada 28. novembrī Daugavpilī skolotāja Miķeļa Janeka un viņa sievas Bertas, dzimušas Bērnes, ģimenē. Gada vecumā kopā ar vecāku ģimene pārcēlās uz Pēterburgu, kur viņa tēvs bija ierēdnis, vēlāk vācu aparātu firmas "Siemens" darbinieks, Pēterburgas Latviešu Labdarīgās biedrības rakstvedis. 
Mācījās Pēterburgas Sv. Katrīnas skolā (1899—1909), studēja Pēterburgas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātes Ķīmijas nodaļā (1909—1915). Veica pētījumus dispersoidoloģijā (koloīdķīmijā) Petrogradas Kalnu institūtā (1916—1918). Krievijas pilsoņu kara laikā devās uz Jekaterinburgu, kur strādāja par docentu Urālu Kalnu institūtā (1918—1919), vēlāk par profesora v.i. Vladivostokas Politehniskajā institūtā (1919—1920).
1920. gadā Aleksandrs Janeks atgriezās dzimtenē un strādāja Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātē par docentu (1920), vecāko docentu (1921). 1928. gadā viņš ar disertāciju Ein neues Kapillarphänomen ("Jauns kapilārais fenomens") aizstāvēja ķīmijas zinātņu doktora grādu un 1930. gadā tika ievēlēts par profesoru. Pasniedza dispersoidoloģijas, neorganiskās ķīmijas un ķīmijas vēstures kursus. Darbojās Latvijas Ķīmiķu un Bioloģijas biedrībās, kā arī bija Vācijas ķīmiķu biedrības (Berlīne) un Koloīdķīmiķu biedrības (Leipciga) biedrs. Vadīja Latvijas Bioloģijas biedrību (1932—1934), Latviešu un franču tuvināšanās biedrību (1935—1940) un Latvijas Ķīmijas biedrību (1934–1944).
Pētīja reliģiski filozofiskas un kultūras problēmas, popularizēja budisma idejas, brīvi runāja latviešu, krievu, angļu, franču un vācu valodās.  
Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur strādāja Marburgas universitātē un saņēma A. fon Humbolta fonda stipendiju. 
1950. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV, no 1950. līdz 1958. gadam Kalamazū koledžā veica ķīmiskus pētījumus, strādāja par ķīmiķi Upjohn firmā, mācīja krievu un vācu valodu, lasīja lekcijas par kultūrvēstures jautājumiem.
Miris 1970. gada 21. oktobrī Kalamazū.

Filozofiskie uzskati

A. Janeka filozofiskos uzskatus izvērtējis filozofijas profesors Pauls Jurevičs: "Pēc Janeka uzkatiem “kā parastā, tā zinātniskā uztvere stipri pārveido īsto pasaules ainu tādā ziņā, ka tas, kas mums dots ir tikai vairāk vai mazāk kondensēts un dots uz reizi vienā momentā." [..] Pretim šim šķitumam Janeks nostāda īstenību, kas atklājas no viedokļa, ko viņš sauc par epallēlisku. [..] "Matērija, elektroni, atomi, tāpat dvēsele – viss tas ir tikai “kondensācija”, izskaidrošanas fikcijas, bet nekas reāls, ja vispār īstas esamības pasaulē nemaz nav, bet absolūtais ir – dotību nepārredzamā laicīgā secība, nerimstoša visa plūsma.""

Darbi

Aleksandrs Janeks pētīja jaunas metodes koloīdšķīdumu pagatavošanā, izstrādāja jaunu elementu periodiskās sistēmas tabulu, publicējis 35 zinātniskos rakstus, ir vairāku mācību grāmatu autors.
Artjoms Aņisimovs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Aņisimovs uzsāka 2005.—06. gada sezonā, kad debitēja Krievijas Superlīgas kluba Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā. Nākamo sezonu Aņisimovs komandas rindās aizvadīja teju pilnībā, taču 2007. gada vasarā izlēma karjeru turpināt Ziemeļamerikā.
2007.—08. gada sezonu hokejists aizvadīja AHL vienībā Hartfordas "Wolf Pack", taču 2008.—09. gada sezonā aizvadīja arī savu debiju NHL klubā Ņujorkas "Rangers". 2009.—10. gada sezonā hokejists "Rangers" sastāvā jau bija nostiprinājies, nākamajos gados būdams viens no komandas vadošajiem uzbrucējiem.
Pēc 2011.—12. gada sezonas noslēguma Aņisimovs tika aizmainīts uz Kolumbusas "Blue Jackets" vienību. 2012.—2013. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja KHL vienībā Jaroslavļas "Lokomotiv". "Blue Jackets" Aņisimovs spēlēja līdz pat 2015. gada vasarai, kad noslēdza piecu gadu līgumu ar Čikāgas "Blackhawks". 2019. gada vasarā tika aizmainīts uz Otavas "Senators".
Krievijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu, spēlējis arī 2010. gada Pasaules čempionātā, tajā kopā ar izlasi izcīnot sudraba medaļas.
Biķernieku pagasts

Upes

Balta, Leiksna, Mazā Muša, Putānu upīte.

Vēsture

Daugavpils apriņķa Biķernieku pagasts izveidots 1931. gadā, apvienojot daļas no Naujenes, Izvaltas un Višķu pagastu teritorijām. 1935. gadā pagasta platība bija 79,7 km² un tajā dzīvoja 4903 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Biķernieku, Krivošejevas, Lipinišķu un Pavlovas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Daugavpils rajona Biķernieku ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Krivošejevas ciemu, 1965. gadā kolhoza «Znamja oktjabrja» teritoriju pievienoja Maļinovas ciemam, 1975. gadā pievienoja likvidēto Lipinišķu ciemu, 1977. gadā daļu teritorijas pievienoja Izvaltas ciemam, 1980. gadā daļu teritorijas — Vecpils ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Biķernieku pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Daugavpils novadā.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaits: 798 (2009), no tiem 76% krievi, bet 11% - latvieši.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Biķernieki (pagasta centrs), Akleņiški, Bramaņiški, Dekšņi, Krasnoje, Krivošejeva, Kudina, Lielie Krivini, Lipiņiški, Meļņica, Panteļiški, Pavlovska, Reiņiški, Šelehovka, Viselova, Zvindeļiški.
Ciguns

Etimoloģija

Termins ciguns ķīniešu valodā tiek apzīmēts ar diviem hieroglifiem: ci un gun.

Raksturojums

Nedaudzi no šīs vingrošanas elementiem, kas attiecas vienīgi uz medicīnu, kļuvuši pieejami Eiropā un Amerikā tikai pagājušā gadsimta beigās.  Ci tiek uzskatīta par kaut kāda veida substanci, kas pastāv jebkura Visuma punktā. Tā sastāvot no trīs komponentiem: materiālā, enerģētiskā un informatīvā. Pastāv iekšējā un ārējā, cilvēka un Kosmosa ci. Ir ci veids, kas cilvēkam piemīt jau no dzimšanas, un tāda, ko var iegūt no apkārtējās vides, organismā uzkrāt un patērēt.
Gun ir darbības, kas jāveic, un darbs, kas jāpatērē, lai iemācītos kontrolēt tā saucamo ci enerģiju. Tas prasa laiku un pūles, un attīstība notiek noteiktā ātrumā. Citiem vārdiem sakot, gun ir ci mērīšanas metode.
Tātad saskaņā ar hieroglifu tulkojumu, ciguns ir ci enerģijas izmantošanas māksla: tās iegūšana no apkārtējās vides, pārveidošana un izstarošana.
Plašākā nozīmē ciguns ir māksla sevi uzturēt pie labas veselības, tā ir arī sava veida filozofija, domāšanas veids, kā nodibināt tā saukto energoinformatīvo apmaiņu starp cilvēku un apkārtējo pasauli un saikni ar Visumu.
Ciguna vēsture iesniedzas gadu tūkstošiem senā pagātnē. Daži avoti liecina, ka ciguna sistēma izveidojusies vairāk nekā pirms pieciem tūkstošiem gadu. Tiek uzskatīts, ka visstraujāko attīstību tā ir piedzīvojusi Dzeltenā imperatora Huandi valdīšanas laikā (vairāk nekā 2,5 tūkstoši gadi p.m.ē.). Eksistē dažādi ciguna skolas virzieni un, atkarībā no to izvirzītā mērķa, pastāv arī atšķirīgas prakses metodes. Tradicionāli, sākot ar 20. gadsimta vidu, tās sāka iedalīt sekojoši: konfūcisma, daoisma, budisma, medicīniskā (arī ārstnieciskā) un kaujas (arī boksa) māksla.
Sabinova

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1248. gadā kā apdzīvota vieta tirdzniecības ceļā uz Poliju. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Kišsebena (ungāru: Kisszeben). 1405. gadā pasludināta par karaļa brīvpilsētu. 15. gadsimtā kopā ar Bardejovu, Košici, Levoču un Prešovu ietilpa t.s. Pentapolisā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. 1964. gadā Sabinovā tika uzņemta filma "Veikals pie laukuma" (Obchod na korze), kas 1965. gadā ieguva Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma svešvalodā. No 1993. gada — Slovākijas sastāvā.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (90,62 %), čigāni (6,40 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (70,48 %), grieķu katoļi (10,53 %), nereliģiozi (5,14 %), luterāņi (4,16 %).
Sabinova ir ungāru gleznotāja Tividara Kostkas Čontvāri (Csontváry Kosztka Tivadar, 1853-1919) dzimtā pilsēta.
PW-Sat

Lidojuma gaita

PW-Sat tika palaists 2012. gada 13. februārī 10:00 UTC ar nesējraķeti Vega no Gviānas kosmiskā centra. Vega, kas ir vairāku Eiropas valstu kopražojums, šis bija pirmais lidojums. Kopā ar PW-Sat tika palaisti arī pavadoņi LARES, ALMASat-1, XaTcobeo, UniCubeSat-GG, ROBUSTA, e-st@r, Goliat, MaSat-1.
Pirmo signālu no pavadoņa uztvēra 12:10 UTC radioamatieri. Polijas PW-Sat komanda signālu uztvēra 12:15 UTC.
2012. gada aprīlī un maijā tika sūtītas komandas, lai pavadonis sāktu izvērst buru, bet PW-Sat neatbildēja. Tika secināts, ka problēma ir sakaru moduļa aparatūrā, kas tika atklāta citos šī modeļa moduļos.
PW-Sat bija plānots orbītā atrasties līdz 2013. gadam, kad tas noietu no orbītas.
2014. gada 28. oktobrī PW-Sat iegāja atmosfērā un sadega.