google/wiki40b huggingface dataset:
Juris Varenais

Sabiedriskais darbinieks

Varenais bija Latviešu zemnieku savienības Bauskas nodaļas priekšnieks līdz 1934. gada 15. maijam, kad tika likvidētas visas partijas. Viens no laikraksta "Bauskas Vēstnesis" dibinātājiem un akcionāriem.
Bija Bauskas Latviešu krājaizdevu kases padomes priekšsēdētājs. Bauskas latviešu draudzē baznīcas priekšnieks. Latvijas Sarkanā Krusta Bauskas nodaļas līdzdibinātājs. Pieminekļu valdes Bauskas nodaļas loceklis. 13. Bauskas Aizsargu pulka štāba rotas saimniecības vada komandieris. Darbojies Kara aviācijas fonda Bauskas apriņķa apakškomisijā. Bauskas Namīpašnieku Biedrības, Bauskas namīpašnieku savstarpējās ugunsapdrošināšanas biedrības, Bauskas namīpašnieku kredītbiedrības līdzdibinātājs un ilggadīgs vadītājs.

Ugunsdzēsējs

Juris Varenais 1901. gadā iestājies Bauskas Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrībā un līdz Pirmajam pasaules karam pilda ūdens piegādes komandiera vietnieka pienākumus. Atgriežoties Bauskā, kļūst par biedrības priekšnieku 1920. gadā un no 1931. gada ir tās goda biedrs. 1932. gadā ievēlēts Latvijas Ugunsdzēsēju savienības padomē un vēlāk kļūst par tās priekšsēdētāju. 1928. gadā pbalvots ar 4. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Smiltenes rajons

Izveide un paplašināšana

Pēc 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas Valkas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija sadalīta Smiltenes un Valkas lauku rajonos. No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Smiltenes rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gada 30. martā tā teritoriju paplašināja, iekļaujot daļu no likvidētā Apes rajona, bet 1956. gada 7. decembrī tajā iekļāva arī daļu no likvidētā Gaujienas rajona.

Likvidācija

1959. gada 11. novembrī Smiltenes rajonu pievienoja Valkas rajonam.
Mores pagasts

Upes

Kājupīte, Lanckupe, Straujupīte.

Ezeri

Bezdibeņa ezers, Dodes dzelve, Kārtūžu ezers.

Vēsture

Mores pagasta teritorija izveidojusies no četrām apkārtnes muižām: Mores (Moritzberg), Akenstakas (Klingenberg), Kārtužu (Schöneck) un Eglaines (Eglene). 1935. gadā pagasta platība bija 82,4 km². Otrā pasaules kara laikā, 1944. gada septembra beigās pagasta teritorijā risinājās Mores kaujas, kurās Latviešu leģiona 19. divīzija atvairīja spēcīgu Sarkanās armijas uzbrukumu. 
1945. gadā pagastā izveidoja Mores un Kārtužu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Mores ciemam pievienoja Kārtužu ciemu. 1977. gadā veikta teritoriju apmaiņa ar Nītaures ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2003. gadā Mores pagastu atdalīja no Cēsu rajona un iekļāva Rīgas rajona jaunizveidotajā Siguldas novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas: More (pagasta centrs), Akenstaka, Eglaine, Kārtuži.
Komunistiskā Internacionāle

Komunistiskā Internacionāle vai III Internacionāle (saīsināti Kominterne) bija starptautiska komunistu organizācija, kas darbojās no 1919. līdz 1943. gadam.
Kominterni nodibināja 1919. gada martā Maskavā. Tās priekštece bija II Internacionāle, kas beidza savu darbību 1916. gadā, pēc sašķelšanās sociāldemokrātos un komunistos. III internacionāles mērķis bija apvienot strādniekus uz proletāriskā internacionālisma principiem balstītai revolucionārai cīņai par buržuāzijas gāšanu un proletariāta diktatūras nodibināšanu, cīņā nevairoties no "atklātas sadursmes ieročiem rokās ar kapitāla valsts varu". Ziedu laikos šajā organizācijā ietilpa vairāk nekā 100 nacionālās komunistiskās partijas, kā arī dažādas organizācijas. Kopumā Kominterne sasauca septiņus kongresus (1919; 1920; 1921; 1924; 1928; 1935;). Visi organizācijas kongresi norisinājās Padomju Krievijā.
Kominternes darbība galvenokārt bija saistīta ar ideju par vispasaules revolūciju, respektīvi, tās darbības mērķis bija veicināt komunistiskās revolūcijas valstīs, kur komunisti nebija pie varas. Padomju Savienībā bija atvērtas mācību iestādes, kurās apmācīja topošos revolucionārus, gatavoja viņus streiku organizēšanai, nemieriem un citām darbībām. Kominterne finansiāli atbalstīja ārzemju komunistiskās partijas, organizācijas un to biedrus. Izmaiņas Komunistiskās Internacionāles darbībā saistāmas ar divdesmitā gadsimta trīsdesmitajiem gadiem, kad Staļins atteicās no vispasaules revolūcijas idejām un krasi ierobežoja Kominternes darbību. Tam sekoja nacionālo kadru tīrīšana, kas faktiski ierobežoja Kominternes lomu un nozīmi. 1943. gada 15. maijā tā beidza savu pastāvēšanu.
Dārza ķauķis

Izplatība

Dārza ķauķis kā ligzdotājs izplatīts gandrīz visā Eiropā, nav sastopams vienīgi Islandē, Vidusjūras salās un kalnu rajonos virs koku zonas. Ārpus Eiropas ligzdo Turcijas ziemeļdaļā, Aizkaukāzā un Sibīrijā, austrumu virzienā līdz Jeņisejas augštecei pie Krasnojarskas. Ziemo Āfrikā aiz Sahāras.

Latvijā

Dārza ķauķis Latvijā ir parasts un izplatīts ligzdotājs. Kopumā tā populācijai ir mērens pieaugums. Latvijā ligzdo izplatības areāla austrumu pasuga — S.b.woodwardi.

Izskats

Dārza ķauķis ir neliels dziedātājputns ar noapaļotu galvas formu, kvadrātveida astes galu un proporcionāli gariem, smailiem spārniem, salīdzinoši ar citiem ķauķiem ar masīvu, spēcīgu ķermeņa uzbūvi. Ķermeņa garums 13—15 cm, spārnu plētums 20—22 cm, svars 15—27 g.
Mugurpuse pelēkbrūna, apakšpuse gaiši brūna. Iztrūkst jebkādas kontrastējošas jeb pamanāmas detaļas. Knābis īss un spēcīgs, pelēks ar gaišāku apakšējo knābja daļu. Acis tumši brūnas, bet ap tām gaiši pelēks gredzens, virs acs īsa, gaiša uzacs. Kājas pelēkbrūnas. Abi dzimumi izskatās vienādi.

Uzvedība

Galvenokārt uzturas biezi aizaugušās, krūmainās pļavās, lapu koku vai jauktu koku mežmalās ar biezu pamežu, krūmainās upmalās biezu niedrāju tuvumā, skrajos mežos un dārzos. Izvairās no skujkoku mežiem, arī no bieziem mežiem. Pilsētās sastopams tikai parkos un dārzos. Migrācijas lidojumus veic nakts laikā. Sastopams kalnos līdz 2600 m virs jūras līmeņa.

Barība

Ligzdošanas sezonas laikā barojas galvenokārt ar kukaiņiem, bet ārpus tās galvenokārt ar augļiem un ogām. Barību meklē krūmos un koku lapotnē, kur uzknābā kukaiņus no zariem un lapām. Reizēm kukaiņus ķer lidojumā.

Lizgdošana

Dārza ķauķi veido monogāmus pārus un pirmo reizi ligzdo gada vecumā. Ligzdošanas sezona atkarībā no izplatības areāla sākas laikā no marta līdz maijam. Pirmie atgriežas tēviņi un ieņem ligzdošanas teritoriju, kuru enerģiski aizsargā ne tikai no savas sugas pārstāvjiem, bet arī no citu sugu ķauķiem. Mātīti uz savu teritoriju tēviņš aicina ar dziesmām. 
Ligzdai vieta tiek piemeklēta zemos kokos vai krūmos, arī garos zālaugos. Kausveida ligzda vīta no zāles un lapām, zariņiem un saknēm, no iekšpuses izklāta ar smalkākiem zāļu stiebriņiem un matiem. Dējumā 3—6 brūni raibumotas olas. Inkubācijas periods ilgst 11—12 dienas. Perē abi vecāki, bet tēviņš galvenokārt dienas laikā un salīdzinoši mazāk stundas, nekā mātīte. Arī par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 9—12 dienu vecumā.
Romowe Rikoito

Vēsture

2005. gadā Itālijas mūzikas izdevniecība Ars Benevola Mater 1000 kopijās digipak formātā izdeva grupas trešo studijas albumu Āustradēiwa, kas veltīts baltu ausmas dievei Austrai.
2015. gadā mūzikas izdevniecība Dangus laida klajā Romowe Rikoito ceturto studijas albumu Undēina, ko grupa ierakstīja no 2011. līdz 2012. gadam Kaļiņingradas studijā Wirrs, Viļņas studijā Vytis, Kijivas studijā Komora un Donata Bielauska pārvietojamajā etniskās mūzikas studijā Klaipēdā, kā arī vēsturiskās Sembas pussalas mežos, upju krastos, dažādās prūšu svētvietās un citur, tās dalībniekiem veicot 16. gadsimta prūšu krīvu Valtīna Suplīta (Waltīn Suplīt) un Merūna (Merūn) mēroto ceļu pa „Aistu zemēm” (Aīsta) no Klaipēdas, Jodkrantes un Kretingas līdz Karaļaučiem, Dancigas (mūsdienu Gdaņskas), Allenšteinas (mūsdienu Olštinas), Romintas un Varēņiem. Albumā izmantoti tikai akustiskie instrumenti (ģitāras, vijole, klavieres, sitamie instrumenti, kankles, svilpaunieks, čells un citi), un lielākā daļa dziesmu vārdu ir prūsiski. Visu albuma mūziku sacerējuši vai nu Glabis Niktorijs (1., 9., 10. un 11. dziesmai) vai Aleks Ālaukis (pārējām dziesmām), bet dziesmu vārdus, izņemot dziesmas Rantawa 2. daļu (Ugņus Ļoge) un Twānksta town, — Glabis Niktorijs. Albums nosaukts par godu Undēinai — dievei, Dainavas mežu svētvietai un galerijai, bet uz albuma vāka attēlots Glabja darināts pie koka piestiprināts Kauķa tēls. Izdevumā iekļauta arī 28 lapaspušu bieza grāmatiņa ar dziesmu vārdiem un to tulkojumu angliski, kā arī dažādām prūšu zīmēm un zemju karti. Albuma atvēršana notika 2015. gada 12. decembrī Lietuvas nacionālās kultūras centrā koncertā „Prutena”. 
2016. gada 27. jūnijā Romowe Rikoito kopā ar Ēnu kaleidoskopu uzstājās Rīgas klubā Nabaklab, bet 26. augustā baltu kultūras, mūsdienu/tradicionālās tautas mūzikas un alternatīvās mūzikas festivālā Mėnuo Juodaragis. 2018. gada 25. augustā ar īpašu festivāla mūzikas programmā neatzīmētu brīvdabas koncertu grupa uzstājās arī nākamā gada Mėnuo Juodaragis.
Pedagoģija

Pedagoģija ir audzināšanas zinātne. Tā pētī sabiedrības uzkrātās pieredzes nodošanu nākamajai paaudzei un šās paaudzes sagatavošanu tālākai apgūtās pieredzes attīstīšanai. Pedagoģija ir zinātņu sistēma, kurā ietilpst vairākas relatīvi patstāvīgas pedagoģiskas zinātnes: vispārīgā pedagoģija, audzināšanas teorija, mācību metodika, skolvadība, speciālā pedagoģija, pedagoģijas vēsture, salīdzinošā pedagoģija.
Voldemārs Vimba

Dzīvesgājums

Voldemārs Vimba dzimis 1904. gada 31. maijā Pēterpilī.
Mācības uzsāka Pēterpilī, kur apmeklēja nodarbības Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā. Pēc Oktobra revolūcijas Vimbu ģimene atgriezās Latvijā. Voldemārs vispirms dzīvoja Augulienā, pēc tam Stāmerienā. 
Studēja glezniecību Latvijas Mākslas akadēmijas (LMA) Figurālās glezniecības meistardarbnīcā (1923-1933) pie Ģederta Eliasa, kuru pabeidza ar diplomdarbu “Zaļumballe”. Darbojās mākslinieku apvienībā Radigars. Viņa vēsturiskā glezna "Viestura cīņa pret vācu iebrucējiem 1219. gadā" atrodas Rīgas pils Valsts Svētku zālē. 
1944. gadā viņu uzņēma Latvijas PSR Mākslinieku savienībā. Pēc Otrā pasaules kara beigām viņš bija pasniedzējs Jāņa Rozentāla mākslas vidusskolā un LMA Zīmēšanas katedras vecākais pasniedzējs (1947-1950). Strādāja par dekoratoru Operas un baleta teātrī, vēlāk par dekoratīvo noformētāju kombinātā "Māksla".
Vienlaikus radīja daudz gleznu, ainavu, kluso dabu un vitrāžu (kopā ar E. Cēsnieku un E. Treilonu). Pēdējās personālizstādes bija 1984. gadā Salaspilī, Siguldā un Rīgā.
Miris Rīgā 1985. gada septembrī.

Daiļrades raksturojums

V. Vimbas darbos reizēm jūtama arhaiska noskaņa, bieži nosaukumos izmantotas  latviešu dainu rindas, piemēram, “Sniga sniegi, putināja”.
Mākslinieks uzskatāms par spējīgu figurālistu, veidojot masu skatus vēsturiskajai tēmai veltītajos darbos, kur attēlotas seno cilšu brīvības cīņas – “Saules kauja” u.c.
Vairums darbu darināti eļļas tehnikā, taču mākslinieks uzskatāms arī par labu zīmētāju un šī radošā mantojuma daļa arī sastāda ievērojamu autora daiļrades vērtību.
Robina Huda bultas

Sižets

Viduslaiku Anglijas leģendārā varoņa Robina Huda un viņa biedru cīņa pret tautas apspiedēju patvaļu.
Emīlija Brīvkalne

Dzīvesgājums

Dzimusi 1909. gada 1. augustā Salgales pagasta Deņģeru mājās zemnieka ģimenē. Mācījās Jaunsvirlaukas pagasta Staļģenes pamatskolā (1924-1926) un Jelgavas valsts sieviešu ģimnāzijā. Studēja Latvijas Universitātes Vēstures fakultātē (1930-1941), piedalījās izrakumos V. Ģintera un Ā. Karnupa vadībā. Līdztekus strādāja Latvijas vēstures muzejā (1934), kopš 1935. gada  piedalījās pilskalnu izrakumos (Klaņģu kalnā, Talsos, Mežotnē). Strādāja Pieminekļu valdē par fotogrāfi (1936-1939, 1941) un sekretāri (1941-1943).
1944. gadā aizstāvēja maģistra darbu "Mežotnes pilskalna depozīts". Pēc Otrā pasaules kara strādāja Valsts vēstures muzeja Arheoloģijas nodaļā par vecāko zinātnisko līdzstrādnieci, 1946. gadā par Senatnes pieminekļu aizsardzības nodaļas vadītāju, no 1947. gada par Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Vēstures un materiālās kultūras institūta zinātnisko līdzstrādnieci.
1949. gadā E. Brīvkalne vadīja Mežotnes senpilsētas un Kuldīgas pilskalna, priekšpils un apmetnes izpēti. Kopā ar Ādolfu Stubavu 1950. gadā izveidoja Latvijas pilskalnu karti, bet 1951. un 1952. gadā instrumentāli uzmērīja Dobeles pilskalnu un senpilsētu.
1951. gadā E. Brīvkalnes vadībā uzsāka plašus izrakumus Tērvetes pilskalnā, senpilsētā un kapulaukā. Izrakumu gaitā  uz māla plāksnes iegravētu stabulētāja attēlu, krāšņu jostu depozītu un vairākus tūkstošus bronzas rotu, darba un amatniecības rīkus, ieročus.  
1963. gadā pēc smaga smadzeņu insulta bija spiesta aiziet no darba. Mūža nogali E. Brīvkalne pavadīja Gaiļezera pansionātā, mirusi 1984. gada 26. janvārī. Apbedīta Jaunciema kapos pansionāta sektorā.
Polijas administratīvais iedalījums

Polijas administratīvo iedalījumu veido 16 vojevodistes (vēsturiskais latviešu nosaukums - vaivadijas) (poļu: województwo). Visas vojevodistes sīkāk iedalās 380 apriņķos (poļu: powiatów), no tiem 66 ir pilsētas ar apriņķa tiesībām. Visi apriņķi sīkāk iedalās 2479 gminās (poļu: gminas). Šāds 3 līmeņu administratīvais iedalījums pastāv kopš 1999. gada 1. janvāra. 2479 gminas, iedalās 306 lauku gminās (poļu: gmina wiejska), 602 gminās ar pilsētu (poļu: gmina miejsko-wiejska) un 1571 pilsētās ar gminas tiesībām (poļu: gmina miejska).
Austrian Holocaust Memorial Award

Apbalvojums

Katru gadu balvu saņem kāda noteikta persona vai organizācija, kas īpaši rūpējas, lai netiktu aizmirsti nacionālsociālistu noziegumi.
Ēvalds Ezerietis

Biogrāfija

Mācījies Cesvaines valsts ģimnāzijā, 1940. gadā absolvējis Latvijas Universitātes Medicīnas fakultāti. Laikā no 1943. līdz 1945. gadam strādājis Jēkabpils slimnīcā, kā arī Rīgas pilsētas 2. slimnīcas ķirurģijas nodaļā. Pēc tam bijis Latvijas Universitātes Ķirurģijas klīnikas asistents līdz 1950. gadam, kad kļuva par Rīgas medicīnas institūta docētāju (šajā amatā bijis līdz 1964. gadam), laikā no 1958. līdz 1974. gadam pēc Paula Stradiņa nāves vadījis Ķirurģijas katedru un klīniku.
1957. gada 30. martā Ezerietis veica pirmo sirds operāciju Baltijā. Bijis Latvijas Zinātņu akadēmijas goda loceklis, Latvijas Ķirurgu biedrības ģenerālsekretārs. Publicējis vairāk nekā 200 zinātnisko rakstu.
2000. gadā ticis apbalvots ar ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2008. gadā saņēma Paula Stradiņa balvu.
Marjana Ivanova-Jevsejeva

Biogrāfija

Pabeigusi Daugavpils Universitāti un Baltijas Krievu institūtu, kur ieguvusi izglītību psiholoģijā un uzņēmējdarbībā.
M. Ivanova-Jevsejeva ir darbojusies dažādos uzņēmumos: bijusi valdes priekšsēdētāja biedrībā "Piektais elements", bijusi laikraksta Вести сегодня korespondente. Strādājusi Daugavpils pilsētas domē par Jaunatnes departamenta jaunatnes lietu speciālisti.

Politiskā darbība

M. Ivanova-Jevsejeva 10. Saeimas laikā darbojās kā "Saskaņas Centra" deputāta Jāņa Urbanoviča palīdze. 2012. gadā kandidēja Saeimas ārkārtas vēlēšanās no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta un tika ievēlēta 11. Saeimā no Latgales vēlēšanu apgabala. Saeimā darbojas Valsts pārvaldes un pašvaldības komisijā un Publisko izdevumu un revīzijas komisijā. Tāpat ievēlēta 12. Saeimā 2014. gadā. 2015. gada oktobrī nolika Saeimas deputātes mandātu, lai darbotos privātā biznesā (pieteikusies par kandidāti AS "Olainfarm" izpilddirektora amatam).
2017. gada pašvaldību vēlēšanās ievēlēta Daugavpils domē no partijas "Saskaņa".
Tora (grupa)

Vēsture

Visi grupas dalībnieki mācījās vienā skolā, Jaundienvidvelsas pilsētā — Mulumbimbijā.
2006. gadā viņi izveidoja indīroka grupu ar Leventālu (ģitāra, balss), Tunisu (bungas) un Džonstonu (basģitāra), kad viņi mācījās vēl vidusskolā. Grupu vēlāk nosauca par Alice Blu.
2013. gada maijā tika nodibināta grupa Tora, tajā bija pieci dalībnieki.
2017. gada maijā Tora izlaida studijas albumu — Take a Rest
Kārlis Šuba

Biogrāfija

Kārlis Šuba piedzima 1906. gada 16. martā Mežmuižas pagastā. 1929. gadā apmeklējis Padomju Savienību, tajā pašā gadā kļuva par Latvijas Komunistiskās partijas (LKP) biedru. Par darbību LKP divas reizes apcietināts — pirmoreiz no 1929. līdz 1931., otrreiz no 1935. līdz 1939. gadam.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā kļuva par nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputātu un prezidija locekli. Tāpat kļuva par LKP Jelgavas nodaļas pirmo sekretāru.
Otrā pasaules kara laikā Sarkanās armijas 201. Latviešu strēlnieku divīzijas sapieru bataljona komisārs, Maskavas kauju laikā 1942. gada 5. janvārī kritis gūstā, sadedzināts Redkinas sādžā.
Antonēns Gigonā

Karjera

Pasaules kausa sacensībās debitēja 2014. gada 20. martā Holmenkollenē. Pirmos panākumus guva 2017.—2018. gada sezonā. 2017. gada decembrī Ansī izcīnīja 3. vietu sprintā, kas bija viņa pirmais goda pjedestāls PK posmos. Sezonu noslēdza 20. vietā PK kopvērtējumā.
Piedalījies 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā, stafetē iegūstot 5. vietu. Individuāli labākais rezultāts bija 19. vieta, ko sasniedza divreiz — iedzīšanā un distancē ar kopēju startu. 
2019. gada Pasaules čempionātā izcīnīja sudraba medaļu distancē ar masu startu.
Pentakosti

Pentakostisms jeb Vasarsvētku draudzes ir kristietības protestantisma novirziens. Šī konfesija piešķir lielu nozīmi kristīšanai Svētajā Garā. Kā galveno pazīmi, ka cilvēks ir kristīts Svētajā Garā, pentakosti min runāšanu mēlēs — ekstātisku pārdzīvojumu, kura laikā cilvēks runā pašam nesaprotamā valodā vai neartikulētās skaņās.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa

Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir Eiropas Padomes iestāde — starptautiskā tiesa, kas izskata sūdzības par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas un tās protokolu pārkāpumiem. Tiesa sastāv no 47 tiesnešiem, pa vienam no katras EP dalībvalsts. Tiesa atrodas Strasbūrā, uz 2017. g. novembri tās priekšsēdētājs ir G. Raimondi.

Vēsture

Tiesa tika izveidota 1959. gadā, pirmo spriedumu pēc būtības taisīja 1961. g. (Lawless lieta). Kopš 1998. gada tiesa, kas līdz šai reformai taisīja 837 spriedumus, kļuva par pastāvīgu. 2008. g. pēc būtības izspriesto lietu skaits sasniedza 10 000.

Procedūra

Sūdzības tiesā var iesniegt gan no attiecīgiem pārkāpumiem cietušās privātpersonas, izejot valstī pieejamas procedūras (sešu mēnešu termiņā pēc lietas izskatīšanas valstī), gan citas ECK dalībvalstis.
Komiteja 3 tiesnešu sastāvā vai viens tiesnesis, kas nepārstāv valsti, pret kuru iesniegta sūdzības, pieņemot nepārsūdzamu lēmumu, var atteikties pieņemt izskatīšanai sūdzību. Ja lieta tiek pieņemta izskatīšanai, to izšķir pēc būtības 3 tiesnešu komiteja vai tiesas palāta 7 tiesnešu sastāvā. Palātas spriedumu puses var pārsūdzēt; piecu tiesnešu panelis šādā gadījumā pieņem nepārsūdzamu lēmumu atstāt palātas spriedumu spēkā vai nodot lietu galīgai izskatīšanai Lielajā palātā 17 tiesnešu sastāvā.
Divšķautņu asinszāle

Nosaukuma izcelsme

Dzimtas bioloģiskais nosaukums “hypericum” cēlies no grieķu valodas vārdiem hyper - virs un eikon - ikona, attēls, bilde un saistīts ar seno tradīciju Sv. Jāņa Kristītāja dienā, t.i., 24. jūnijā, kad tiek svinēti arī vasaras saulgrieži, pakārt ziedošos augus mājās virs kāda attēla, lai aizdzītu prom ļaunumu un ļaunos garus. No šīs paražas arī cēlies auga angliskais nosaukums — “St. John's Wort” jeb “Svētā Jāņa ārstniecības zāle“. Sugas nosaukumā ietvertais vārds “perforatum” norāda uz mazajiem caurumiņiem asinszāles lapās, ko var labi aplūkot, paceļot un turot augu pret gaismu.

Apraksts

Divšķautņu asinszāle ir daudzgadīgs, 30–100 cm garš lakstaugs ar augšdaļā zarotu stublāju, iegarenām lapām un dzelteniem, skarās sakārtotiem ziediem. Asinszāle zied no jūlija līdz septembrim. Tās ziedu auglis ir pogaļa.

Izplatība un biotopi

Ārstnieciskā asinszāle aug Eiropā un Amerikā. Bieži sastopama pļavās, mežos un pie tīrumiem.

Indīgums dzīvniekiem

Lielās devās asinszāle ir indīga ganāmpulka dzīvniekiem (liellopi, aitas, kazas, zirgi). Saindēšanās pazīmes ir nemiers un fotosensivitāte. Dzīvnieki vāļājas gar zemi, purina galvu, spontāni krīt un ir apjukuši. Iespējama mānija un hiperaktivitāte, dzīvnieki skrien riņķī uz apli līdz pārgurst.
Fotosensivitātes dēļ āda ir kairināta un stipri niez, iespējami plaši ādas apdegumi un iekaisums. Lopi censas uzturēties ēnā.
Tāpat novērojama augsta temperatūra, paātrināta sirdsdarbība un apetītes zudums. Nāve galvenokārt iestājas no ilgstošas barības neuzņemšanas un novājēšanas, kā arī ādas slimībām.

Ārstnieciskās īpašības

Asinszāli tautas medicīnā lieto asinsrites sistēmas uzlabošanai un ar asinsriti saistītu slimību, piemēram, anēmijas ārstēšanai. Uzskata, ka asinszāle attīra asinis organismā, un aptur asiņošanu, to lieto arī pie menstruāciju traucējumiem. Drogai piedēvē antiseptiskas un pretiekaisuma īpašības; to izmanto iekšķīgi kuņģa un zarnu trakta iekaisumu gadījumos, kuņģa čūlas, aknu un aizkuņģa dziedzera saslimšanas gadījumos, kā arī ārīgi — dažādu mutes dobuma gļotādas iekaisumu ārstēšanai. Vēl asinszāli lieto pret sāpēm, piemēram, — stiprām galvassāpēm, un krampjiem.
Asinszāle ir pazīstams ārstnieciskais līdzeklis depresijas ārstēšanai. Asinszāles drogas palīdz pret bezmiegu, spriedzi, dažādām neirozēm. Pēdējā laikā Eiropā to izmanto kā alternatīvu ķīmiski sintezētajiem antidepresantiem (Vācijā asinszāles preparāti ir recepšu zāles). Lielākajā daļā jaunāko klīnisko pētījumu asinszāles efektivitāte ir pierādīta kā līdzvērtīga farmācijas ražotajiem antidepresantiem (SSRI) vai kā nedaudz vājāka.
Par auga stiprākajām aktīvajām vielām uzskata hipericīnu, pseidohipericīnu un hiperforīnu, kuru pussabrukšanas laiks cilvēku organismā svārstās no 15—60 stundām.

Blakusparādības

Asinszāle retos gadījumos var radīt vieglas nevēlamas blakusparādības, piemēram, reiboni, apjukumu un nogurumu. Pie lielu devu lietošanas ir novērota paaugstināta fotosensivitāte (netolerance pret gaismu, paaugstināts risks gūt ādas apdegumus intensīvā dienasgaismā). Pacientiem ar bipolārajiem traucējumiem divšķautņu asinszāle var pastiprināt māniju,
Reinholds Bērziņš

Biogrāfija

Dzimis Valmieras apriņķī, Ķoņu pagastā zemnieku ģimenē. Strādāja par ganu, bet vēlāk fabrikā par strādnieku, bet no 1909. gada bija skolotājs. 1905. gadā iestājās Latvijas Sociāldemokrātiskajā Strādnieku partijā. 1911. gadā tika arestēts par kreisās literatūras izplatīšanu, par ko viņam bija vairāk kā gads jāpavada cietumā. 1912. gadā pabeidza Cēsu lauksaimniecības skolu. No 1914. gada, kad sākās Pirmais pasaules karš, iesaukts Krievijas impērijas armijā. 1916. gadā pabeidza praporščiku skolu. Dienot propagandējis kreisās idejas.
1917. gadā kļuva par 40. armijas korpusa izpildkomitejas priekšsēdētāju, Rietumu frontes 2. armijas kara revolucionārās komitejas biedru. No 1917. beigām līdz 1918. gada sākumam komandēja boļševikiem uzticamās latviešu vienības. Vadīja arestus Krievijas impērijas stavkā Mogiļevā. Pēc tam Bērziņš ar savām daļām tika nosūtīti uz fronti, kur piedalījās cīņās pret Ukrainas radas bruņotajiem spēkiem, kā arī poļu ģenerāļa  Jozefa Dovbora-Musņicka (Dowbor-Muśnicki) poļu vienībām. No 1918. gada janvāra komandēja 2. revolucionāro armiju, no februāra līdz martam bija Rietumu revolucionārās frontes virspavēlnieks. No 1918. gada jūnija bija Sibīrijas augstākās kara inspekcijas priekšsēdētājs, Ziemeļu-Urālu-Sibīrijas frontes komandieri. No jūlija līdz novembrim komandēja Austrumu frontes 3. armiju. No 1918. gada decembra līdz 1919. gada jūnijam bija Padomju Latvijas armijas inspektors. Pēc tam, līdz 1920. gadam, ietilpa Revolucionārās kara padomes sastāvā Rietumu (1919. gada augusts-decembris), Dienvidu (1919. decembris-1920. gada janvāris), Dienvidrietumu (1920. janvāris-septembris) un Turkmenistānas (1920. septembris-1921. novembris, 1923. decembris- 1924 septembris) frontēs. 1924. gada bija Rietumu kara apgabala priekšnieks.
1924. gadā demobilizēts. Ieņēmis dažādus amatus. No 1927. līdz 1937. gadam strādājis vadošos amatos Zemkopības Tautas komisariātā saistībā ar kara rūpniecību. 1937. gadā tika arestēts. Pēc PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģijas lēmuma nošauts Komunarkas masu kapos 1938. gada 11. martā. 1955. gadā tika reabilitēts.