google/wiki40b huggingface dataset:
Peles

Izskats un ieradumi

Visas peles ir sīki grauzēji ar slaidu ķermeni, smailu purnu, lielām acīm un ausīm, garu asti. To ķermeņa garums ir 45—125 milimetrus. 
Kaut arī peles parasti pārtiek no augiem, sēklām un graudiem, tās ir visēdājas un ēd arī gaļu. Bada apstākļos novērojams kanibālisms. 
Nebrīvē pele var nodzīvot 2,5 gadus, savvaļā tā dzīvo apmēram 4 mēnešus, jo tiek intensīvi izmedītas. Peli medī kaķi, suņi, lapsas, putni, čūskas, daži kukaiņi un daudzi citi dzīvnieki. Tomēr pateicoties spējai dzīvot jebkādos apstākļos un dzīvot blakus cilvēkam, pele ir nākamais zīdītājs aiz cilvēka, kura ir ieņēmusi dzīves telpu visā pasaulē. Peles medī un ēd ne tikai dzīvnieki, Āfrikā un dažās vietās Āzijā peles lieto pārtikā arī cilvēki. Pele kā kaitēklis var būt ļoti nepatīkams, tā sabojā un apēd cilvēku savāktos graudus, tās izplata dažādas slimības un parazītus. Pele kļuva par galveno iemeslu, kādēļ cilvēks pieradināja kaķi.

Vairošanās

Abu dzimumu peles dzimumbriedumu sasniedz 50 dienu vecumā, lai gan reizēm mātītes nobriest arī ātrāk. Peles vairojas visu gadu. Grūsnības periods ilgst 20 dienas. Parasti piedzimst 10—12 pelēni. Ja peles pārojas iekšēji (tuvradniecīgi), tad mazuļu metiens ir mazāks un grūsnības periods ilgāks. Ja sapārojas peles no dažādām saimēm vai dažādām sugām, tad metiens ir lielāks un grūsnības periods īsāks. Tikko dzimis pelēns sver 0,5—1,0 gramus. Tas ir kails, nevarīgs, acis un ausis ir ciet. Lai arī kanibālisms netiek novērots bieži, tomēr, ja peļu mātīte tiek iztraucēta pirmajās 2 dienās, tā var pelēnus nokost. Māte mazuļus zīda ar pienu pirmās 3 nedēļas, kad tie sasniedz apmēram 10—12 g. Beidzot zīdīt mazuļus, mātīte pēc 2—5 dienām atkal sapārojas.
Zvejnieki (kapulauks)

Zvejnieki ir vidējā un jaunākā akmens laikmeta (mezolīta un neolīta) apmetne ar kapulauku. Tā pieder pie vissenākajām šobrīd zināmajām cilvēka apmešanās vietām ne tikai Latvijas teritorijā, bet arī visā Ziemeļeiropā.

Atrašanās vieta

Zvejnieku apmetnes I un II atrodas Vecates pagastā Vidzemes ziemeļos pie Rūjas upes ietekas Burtnieka ezerā un Riņņu kalniņā pie Salacas iztekas. Tās nosauktas tuvāk esošo māju "Zvejnieki" vārdā un atrodas viena no lielāko Latvijas ezeru - Burtnieka krastā.

Arheoloģiskie izrakumi

Pirmos izrakumus Riņņu kalniņā jau 1870. gados veica vietējais muižnieks Jakobs Kārlis Georgs fon Zīverss, kas par atrastajiem kaula un krama darbarīkiem informēja arī citu valstu arheologus. 
Profesionāli arheoloģiskie izrakumi Zvejnieku apmetnēs un kapulaukā sākti 1960. gadu beigās Franča Zagorska (1929-1986) vadībā. Kapulaukā izpētīti 315 apbedījumi, kas izdarīti 3000 gadu ilgā periodā (ap 8. - 5. gadu tūkstotis pirms m.ē.). Tas ir visplašākais no pašreiz zināmajiem akmens laikmeta kapulaukiem Ziemeļeiropā. 
Atrasti mezolītam raksturīgi krama rīki, akmens cirvji, raga kapļi, kalti, kaula šķēpu un bultu uzgaļi, harpūnas, dunči, dzīvnieku zobu piekariņi.
Rūjas vecupes krastā tika atklāta arī daudz jaunāka neolīta apmetne (4.-2. gadu tūkstotis p.m.ē.), kur atrasti ķemmes-bedrīšu keramikas kultūrai raksturīgi darbarīki un no māla darinātas cilvēku figūriņas.
Purmsāti

Vēsture

Pirmās ziņas par Purmsātiem ir no 1357. gada, kad to kā lēni saņēma Rommelu dzimta. Dzimta pārvaldīja Purmsātus turpmākos 456 gadus. 1840. gadā pie muižas tika nodibināta skola. Saglabājies muižas parks un dažas muižas ēkas. No 1961. gada ēkas apsaimnieko Purmsātu speciālā internātpamatskola, kurā iekārtota vēstures ekspozīcija.

Cilvēki

No 1848. līdz 1861. gadam Purmsātos par skolotāju strādāja literāts Matīss Vītiņš (1795-1861).
Ēva Karakaša

Biogrāfija

No 1950. gadu beigām līdz 1970. gadiem bijusi viena no vadošajām Ungārijas šahistēm. Desmit reizes uzvarējusi Ungārijas sieviešu šaha čempionātos (1954, 1956, 1962, 1965, 1966, 1975, 1976).
Piedalījusies 1955. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Maskavā, kurā ieņēmusi 14. vietu (uzvarēja Olga Rubcova), 1959. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Plovdivā, kurā ieņēmusi 7. vietu (uzvarēja Kira Zvorikina), 1961. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Vrņačka Baņā, kurā kopā ar Aleksandru Nikolavu un Larisu Volperti dalījusi 7.-9. vietu (uzvarēja Nona Gaprindašvili), 1964. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Suhumi, kurā kopā ar Gizelu Greseri un Margaretu Teodoresku dalījusi 13.-15. vietu (uzvarēja Alla Kušnira). Piedalījusies arī 1973. gada starpzonu turnīrā Menorkā, kurā ieņēmusi 15. vietu (uzvarēja Valentīna Kozlovska).
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte: 1970. gadā dalījusi 1.-2. vietu Nīderlandes pilsētā Emenā, bet pēc gada turpat dalījusi 2.-3. vietu. 1974. gadā izcīnījusi 3. vietu Polijas pilsētā Pjotrkova Tribunalskā. 1962. gadā Grudzjondza ieņēmusi 2. vietu Polijas atklātajā sieviešu šaha čempionātā aiz Margaretas Pervoznikas.
Ēva Karakaša trīs reizes pārstāvējusi Ungāriju sieviešu šaha olimpiādēs (1957, 1963, 1966).
Lielus panākumus guvusi senioru šaha turnīros. Trīs reizes kļuvusi par Pasaules čempioni seniorēm šahā (1991, 1992, 1994).
Par panākumiem turnīros FIDE 1982. gadā viņai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) goda nosaukumu.
Mihails Miholaps

Trenera karjera

No 2010. gada Miholaps strādā JFK Olimps/RFS par jaunatnes programmas vadītāju. Tā paša gada jūnijā, viņš kļuva par galveno treneri, aizejot Antonam Jorem.
Alepo valsts

Alepo valsts (franciski: État d'Alep; arābiski: دولة حلب ‎Dawlat Ḥalab) autonoma valsts, kas pastāvēja no 1920. līdz 1924. gada beigām Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. Izveidota 1920. gada 1. septembrī. No 1922. gada 22. jūnija Sīrijas federācijas sastāvā, sekojoši iestājās 1924. gada 1. decembrī izveidotās Sīrijas valsts sastāvā. No 1923. gada Alepo valsts pakļautībā atradās Aleksandretas sandžaks, kuru 1938. gadā ieņēma Turcija.

Demogrāfija

Gandrīz trešdaļa galvaspilsētā Alepo dzīvojošo bija dažādām kristiešu konfesijām piederīgie. 1923. gadā valsts kopējais iedzīvotāju skaits bija 604 000, no kuriem 83,1% bija sunnīti, 8,6% dažādu kristiešu konfesiju pārstāvji, 5% alavīti, 1,2% ebreji.

Izveidošana

Franču pārvaldes Augstais pārstāvis, ģenerālis Anrī Guro 1920. gada septembra pirmajās dienās pasludināja vairāku autonomo valstiņu izveidošanu, tai skaitā Alepo valsti, kuras izveidošanas mērķis bija stiprināt starp Alepo un Damasku pastāvošās pretrunas, lai mazinātu vietējo iedzīvotāju vēlmi pēc vienotas Sīrijas. Jaunā valsts varēja kļūt spēcīgāka un turīgāka par Damaskas valsti, jo tās teritorijā atradās lielākā daļa Ziemeļsīrijas auglīgo zemju un derīgo izrakteņu.
Ludvigsfelde

Vēsture

Pilsēta zināma no 1750. gada. 1936. gadā pielsētas pievārtē tika uzcelta Daimler-Benz rūpnīca, kas līdz 1945. gadam ražoja aviācijas dzinējus. Kara beigās rūpnīca cieta ASV uzlidojumos, bet pēc kara iekārtas tika izvestas uz PSRS kā kara reparācijas. Pēc Otrā pasaules kara Ludvigsfelde līdz 1991. gadam bija VDR sastāvā. Rūpnīca tika nacionalizēta, un tā ražoja motorollerus un Multicar automašīnas. 1965. gada Ludvigsfeldei piešķirtas pilsētas tiesības. 1994. gadā Daimler AG atkal ieguva īpašumā Ludvigsfeldes rūpnīcu.

Ekonomika

Pie pilsētas atrodas kompānijas Daimler AG autorūpnīca un šeit tiek ražotas automašīnas Mercedes-Benz Sprinter un Volkswagen Crafter.
Frīdrihs fon Lēviss of Menārs

Dzīvesgājums

Dzimis 1767. gada 17. (6.) septembrī Hāpsalā Krievijas impērijas ģenerālmajora un Nurmes muižas īpašnieka Reinholda Frīdriha Lēvisa of Menāra (1731–1794) un viņa sievas Dorotejas Elizabetes (1744–1799) ģimenē. Cēlies no Lēvisu of Menāru dzimtas. Jau piecu gadu vecumā viņu 1772. gadā pierakstīja Maskavas karabinieru pulkā, 1773. gadā Kazaņas kirasieru pulkā. Pēc mācībām pie mājskolotāja viņu 1782. gadā paaugstināja par podporučiku Rēveles kājnieku pulkā, 1786. gadā par poručiku Narvas kājnieku pulkā. 1788. gadā viņš piedalījās Krievijas-Zviedrijas karā (1788-1790) Somijā. 1791. gadā viņu majora pakāpē iecēla par grenadieru bataljona komandieri un viņš piedalījās kaujās pret Kostjuško vadīto Polijas konfederātu karaspēku. 1797. gadā viņu paaugstināja par pulkvedi, no 1798. gada viņš komandēja Rīgas kirasieru pulku.
1797. gadā Frīdrihs fon Lēviss of Menārs apprecējās Johannu Vilhelmīni Posi.
1799. gadā tika paaugstināts par ģenerālmajoru un Kazaņas kirasieru pulka komandieri, 1800. gada par Jekaterinoslavas kirasieru pulka komandieri. 1802. gadā atvaļinājās no aktīvā karadienesta un saimniekoja savās muižās. 
Sakarā ar Krievijas impērijas iesaistīšanos karā ar Napoleonu viņš 1805. gadā tika atjaunots karadienestā un nozīmēts par Jaroslavļas musketieru pulka komandieri. Pēc 1805.—1807. gada kaujām viņu paaugstināja par ģenerālleitnantu un 10. divīzijas komandieri. 1810. - 1811. gadā Frīdrihs fon Lēviss of Menārs komandēja moldāvu armijas korpusu karā pret Osmaņu impēriju.
1812. gada kara laikā ģenerālis Frīdrihs fon Lēviss tika norīkots Rīgas kara gubernatora Johana Esena pakļautībā un iecelts par karaspēka vienības komandieri Rīgas aizstāvēšanai pret uzbrūkošo Napoleona Lielās armijas prūšu karaspēku. Piedalījās kaujā pie Iecavas, kur Krievijas armija cieta sakāvi. Toties 1812. gada 10. augustā viņa komandētā armijas vienība uzvarēja kaujā pie Ķekavas.
1813. gadā vadīja Dancigas aplenkumu, pēc tam komandēja 25. kājnieku divīziju. 1814. gada 2. oktobrī pēc paša vēlēšanās atvaļinājās no karadienesta. 1818. gada 19. jūnijā viņu ievēlēja par Vidzemes bruņniecības maršalu.
1822. gadā nonāca konfliktā ar Baltijas un Rīgas ģenerālgubernatoru Filipu Pauluči un atkāpās no sava amata.
Miris 1824. gada 28. (16.) aprīlī Sēļu muižā pie Mazsalacas.
Balalaika

Balalaika (krievu: балалайка) ir 18. gadsimtā radies krievu strinkšķināmais stīgu instruments. 19. gadsimta beigās instruments ticis pilnveidots — izgatavots no koka.
Balalaikai ir nedaudz izliektas trīsstūra (18. un 19. gadsimtos arī ieapaļas) formas koka korpuss ar trim stīgām un garu grifs. Tās garums ir no 600—700 milimetriem (prīmas balalaika) līdz 1,7 metriem (kontrabasa balalaika). Pieci iedalījumi uz grifa atbilst diatoniskajai skaņurindai. Otrā un trešā stīga tiek skaņota unisonā, pirmā — kvartu augstāk. Izplatīts zemnieku vidū.
Balalaika kopā ar ermoņikām ir kļuvusi par krievu tautas mūzikas instrumentu un ir viens no plašāk pazīstamajiem krievu mūzikas instrumentiem pasaulē.
Pelikāns tuksnesī

Sižets

Filmas pamatā ir stāsts par zemi, kura vienlaicīgi ir ģeogrāfisks jēdziens un abstrakts demiurģisks akts, kā arī filmas autora dzīves pieredze.
Ziemeļu Zvaigznes ordenis

Ziemeļu Zvaigznes ordenis (zviedru: Nordstjärneorden) ir Zviedrijas valsts apbalvojums, kas kopš 1975. gada tiek pasniegts ārzemniekiem par nopelniem sabiedriskajā darbībā, zinātnē, literatūrā un mākslā, kas veicinājuši sakarus ar Zviedriju, kā arī Zviedrijas karaliskās ģimenes jaunākajiem locekļiem, kas nevar tikt apbalvoti ar Serafima ordeni.
Šo ordeni 1748. gadā lika izveidot Zviedrijas karalis Frederiks I. Kopumā tam ir trīs šķiras — liekrusta komandieris, komandieris un bruņinieks. Sākotnēji ar Ziemeļu Zvaigznes ordeni apbalvoja zviedrus un ārzemniekus, tomēr kopš 1975. gada, kad notikās Zviedrijas apbalvojumu reforma, tas tiek piešķirts tikai ārzemniekiem un noteiktos gadījumos arī Zviedrijas karaliskās ģimenes locekļiem.
Ordenis ir veidots no Maltas krusta ar baltiem stariem, kura centrā novietots medaljons ar baltu zvaigzni un ordeņa devīzi — "Nescit occasumm" (Nekad nenoriet). Zvaigzni ar ordeņa lenti savieno zeltīts kronis. Līdz 1975. gadam lente bija melna un tāpēc tautā ordenis nereti tika saukts par "Melno lenti". Šobrīd gan lentes krāsa ir tumši zila ar divām dzeltenām svītrām. Atbilstoši šķirām atšķiras ordeņa izskats un nēsāšanas noteikumi.
Asaru prospekts

Sabiedriskais transports

Pa Asaru prospektu kursē 4. autobuss, kā arī 5. mikroautobuss. Līdz 2018. gada 12. februārim pa Asaru prospektu kursēja 10. 10a., 11. mikroautobuss.
Nokia 8210

Varianti

GSM 900 / 1800 sistēmai Āzijas tirgū tika izstrādāts Nokia 8210 variants Nokia 8250 ar nedaudz atšķirīgu dizainu un zilu fona apgaismojumu.
Ziemeļamerikas GSM 1900 tīklam tika izlaista modifikācija Nokia 8290.
Ziemeļamerikas TDMA/AMPS tīklam izveidots Nokia 8290 variants Nokia 8260. Atšķirībā no 8290, 8260 bija nedaudz smagāks, tam nebija zvana izsaukšanas ar balsi, infrasarkanā porta un oficiāli maināmi vāciņi. Nokia 8260 izlaista modifikācija Nokia 8265 ar sportiskāku dizainu. Ar to varēja nosūtīt attēlu ziņas un bija balts fona apgaismojums. Versijai Nokia 8265i bija WAP pārlūkprogramma un iespēja pārslēgties uz zilu fona apgaismojumu.
CDMA 1900 tīklam izlaists variants Nokia 8270. Tā dizains līdzīgs Āzijas 8250, ar zilu fona apgaismojumu, bet bez infrasarkanā porta.
Rīgas loža "Mazā pasaule"

Rīgas loža "Mazā pasaule" (vācu: Zur kleinen Welt, krievu: Maлый cвeт) bija viena no lielākajām brīvmūrnieku ložām Rīgā, kas darbojās no 1790. līdz 1797. gadam angļu rituālā. Ložas darbi notika koka ēkā Lazaretes ielā 55. 
Pēc atkārtotiem Krievijas impērijas varas iestāžu aizrādījumiem par brīvmūrnieku ložas nevēlamību 1797. gada 2. jūlijā Zur kleinen Welt brāļi izveidoja literāru dziedāšanas biedrību "Eifonija" (Euphonie Riga).
Ložas darbība Rīgā atjaunota 2014. gadā.

Dibināšana

1789. gada 17. augustā tās dibinātāji iesniedza lūgumrakstu Anglijas lielložai. 1790. gada 20. februārī loža no Krievijas provinciālložas lielmeistara Ivana Jelagina saņēma Anglijas lielložas patentu Nr. 73 un tika iekļauta pirmajā Jelagina ložu savienībā. Ložu savienības statūti balstījās uz galveno brīvmūrniecības dokumentu – Andersona Konstitūciju. I. Jelagina sistēmas pirmais punkts liedza ateistiem kļūt par brīvmūrniekiem. Otrs punkts pieprasīja no brīvmūrnieka likt sabiedrības intereses augstāk par privātām interesēm, uzticīgi un pēc labākās sirdsapziņas kalpot valdībai un tēvijai. Nodevējiem un zvēresta lauzējiem – nebija vietas brīvmūrniecībā. Ložās bija aizliegts kritiski izteikties par reliģijas un valsts lietām, paust kodīgas, izsmejošas, neapdomātas un nekaunīgas domas, kuras grauj brālīgas attiecības. 
1790. gada 20. martā Pēterburgas VIII grāda Augstākais Kapituls (Dert Hohe Capitul) lielmeistara Ivana Jelagina vadībā apstiprināja Rīgas ložas “Zur kleine Welt” konstitūciju.
Aglona

Vēsture

Aglona savu nosaukumu ir ieguvusi no vārda egle (latgaliešu: aglojs, agliena, aglaine). Kādreiz tur auguši egļu meži, kas kopā ar bagātīgo ezeru un upju sistēmu veidoja labvēlīgu dabisko vidi apvidus apdzīvotībai jau agrā senatnē.
Aglona kā viens no baltu tautu apdzīvotiem centriem ir pazīstama jau kopš 1800. – 500. gada p.m.ē. Pirmā vēstures avotos pierakstītā ziņa par Aglonu ir 1263. gada traģiskie notikumi, kad tur tika nogalināts karalis Mindaugs ar saviem diviem dēliem – Rukli un Rupeiki. Līdz mūsdienām ir saglabājusies leģenda par Mindauga sievu, karalieni Martu, kura it kā bijusi Madelānu pilskunga meita, bet Aglonas apvidū Madelānu pilskalns ar senpilsētu kādreiz bija ievērojams politisks un saimniecisks centrs. Aleksandrs Novickis Aglonai veltītajā brošūrā 1929. gadā raksta: „Kā senos laikos, tā arī jaunākos laikos, pirms divsimt gadiem šis novads bijis ļoti apdzīvots. Visi iedzīvotāji un plašu zemju apgabali atradušies muižnieku Dadziboga un Ievas, dzimušas Selickas, Šostovicku rokās. Šie pēdējie bija nolēmuši šeit radīt vienu garīgās dzīves centru. Šī mērķa sasniegšanai viņi izvēlējās mācības devēju, svētā Dominika mācekļus, un tiem dāvāja plašus zemes īpašumus un ļaudis, lai tie uzceltu pirmo klosteri un koka baznīcu.” 1697. gadā muižniece Ieva Justīne Šostovicka ar toreizējā Livonijas bīskapa Nikolaja Poplavska atbalstu aicināja Viļņas dominikāņus izveidot Aglonā klosteri un draudzes skolu. 1688. gadā Aglonā ieradās Viļņas dominikāņu klostera apriors tēvs Remigijs Mosokovskis un izvēlējās vietu baznīcai un klosterim.
Viena no leģendām par vietas pirmsākumiem stāsta, ka pie Šostovickiem dzīvojusi latviešu meitene Anna (Anita), kura 1698. gada 15. augustā vakara lūgšanas laikā kapukalniņā redzēja Dievmāti ar Jēzus bērnu uz labās rokas. Vīziju – baltu baznīcu ar augstiem torņiem redzējis arī tēvs Remigijs. 1699. gadā uzkalnā uzcelta klostera ēka, bet gadu vēlāk pirmais koka dievnams, kuru Livonijas bīskaps Jāzeps Dominiks Puzina iesvētīja 1751. gada 10. septembrī, kad trešo reizi apmeklēja Aglonu.
1766. gadā koka baznīca nodega, izdevās izglābt tikai Dievmātes svētbildi. No 1720. līdz 1780. gadam uzcēla jaunu klostera ēku, bet no 1768. līdz 1780. gadam Aglonas mūra baznīcu.  
Jauno dievnamu 1800. gadā svinīgi konsekrēja Mogiļevas arhidiacēzes palīgbīskaps Jānis Benislavskis.
Aglonā dažādos laikos darbojušies poļu garīdznieks Zigmunts Loziņskis (Zygmunt Łoziński) un viens no baltkrievu dramaturģijas pamatlicējiem Kajatans Moraševskis (Каятан Марашэўскі).
Džefs Krosnofs

Karjera

No 1989. līdz 1995. gadam piedalījās Japānas Formula 3000 čempionātā. Krosnofs arī pāris reizes piedalījās Lemānas 24 stundu sacīkstēs, izcīnot 2.vietu 1994. gadā. 1996. gadā piedalījās 11 Champ Car sacīkstēs.

Nāve

3 apļus pirms 1996. gada Toronto ielu sacīkstes beigām piedzīvoja smagu avāriju. Krosnofa formulas priekšējie riteņi saskārās ar priekšā braucoša Stefana Johansona formulu. Krosnofa formula uzlidoja gaisā, pāri trases barjerai un ietriecās trases drošības žogā. Drošības žogs izrādījās par vāju, jo nespēja aizturēt formulu no ietriekšanās apgaismes stabā, kas atradās tiešā trases tuvumā. Sadursmes rezultātā formulas šasija sadalījās divās daļās un kokpita daļa ar pilotu tika atmesta atpakaļ trasē. Lai gan glābēji negadījuma vietā ieradās ļoti ātri, tomēr pilots jau bija miris pēc sadursmes ar apgaismes stabu.
Šajā negadījumā gāja bojā arī trases darbinieks, kuru aizķēra formulas priekšējais labais ritenis.
Aļaskas pārdošana

Aļaskas pārdošana bija darījums, ar kuru Krievijas Impērija pārdeva savas Krievijas Amerikas zemes ASV par 7,2 miljoniem zelta dolāru. Aļaskas iegūšana nostiprināja ASV pozīcijas Klusā okeāna reģionā.
Sarunas par iespējamo pārdošanu sākās 1854. un 1860. gadā, taču pārtrūka ASV Pilsoņu kara dēļ. Pēc Kalifornijas un Oregonas teritorijas iegūšanas strauji pieauga ASV ekonomiskā aktivitāte Klusā okeāna piekrastē. Tikmēr Krievijas Amerika nīkuļoja. Krimas karš demonstrēja Krievijas militāro vājumu. Radās bažas, ka Lielbritānijas karaflote varētu bloķēt Krievijas Ameriku, ko atbalstītu militārs iebrukums no britiem piederošās Kanādas.
1867. gada 30. martā līgumu iesniedza apstiprināšanai ASV Senātā. 9. aprīlī Senāts to apstiprināja ar 37 pret 2 balsīm. 28. maijā to parakstīja prezidents Džonsons. 20. jūnijā abas puses apmainījās ratifikācijas rakstiem. Teritorijas pārņemšanas ceremonija kolonijas galvaspilsētā Sitkā notika 18. oktobrī, vēl pirms ASV bija samaksājusi noteikto cenu. Pārstāvju palāta 1868. gada 1. jūlijā beidzot ar 113 pret 43 balsīm apstiprināja maksājumu, ko veica 1868. gada 1. augustā.
Aļaskas teritorijas platība bija 1,51 miljoni km². Darījuma kritiķi to sauca par "ledus kasti" un "leduslāču parku". Krievijas pilsoņiem deva iespēju kļūt par ASV pilsoņiem, bet lielākā daļa izvēlējās atgriezties mājās. Pāris desmitgades Aļaskas administrācijai nepievērsa lielu uzmanību, atstājot to armijas kontrolē. 1881. gadā sākoties zelta ieguvei un jaunu iedzīvotāju pieplūdumam, 1884. gadā ieviesa pirmo civilo likumu sistēmu un pārvaldi.
Komēta

Komēta (grieķu: κομήτης, komḗtēs — ‘matains’) ir jebkurš maza izmēra kosmiskais ķermenis, kas atrodas orbītā ap Sauli. Tuvojoties pietiekami tuvu Saulei, var redzēt komētas galvu un asti, kas veidojas izplūstot no komētas kodola gāzēm un putekļiem Saules vēja ietekmē. Komētas kodols sastāv no ledus, putekļu, akmens un sasalušu gāzu maisījuma, kura izmērs caurmērā var būt no dažiem kilometriem līdz pat vairākiem desmit kilometriem.
Komētu orbitālie apriņķošanas periodi ap Sauli var būt dažādi, sākot no dažiem gadiem līdz pat simtiem un tūkstošiem gadu. Dažas nonāk Saules sistēmā tikai vienreiz, lai pēc tam to pamestu uz visiem laikiem, nonākot starpzvaigžņu telpā. Īsperioda komētas domājams ir veidojušās Koipera joslā, kas atrodas aiz Neptūna orbītas. Savukārt pārējās komētas iespējams veidojas tā sauktajā Orta mākonī — lielā, sfēriskā komētu mākonī aptuveni no 50 000 līdz 100 000 astronomisko vienību attālumā no Saules. Lielākoties komētu orbītas ir ļoti izstieptas. Komētu orbītas ir stipri mainīgas — tās ietekmē lielo planētu gravitācijas spēki.
Pirms termina "komēta" ieviešanas komētas latviešu valodā dēvēja par "asteszvaigznēm". Komētu astronomiskais simbols ir šāds: ☄.

Komētu pētniecības vēsture

Senajos laikos un viduslaikos komētu parādīšanās pie debesjuma tika uztverta kā zīme no dieviem. Nereti tika uzskatīts, ka komēta līdzi atnesīs nelaimes un citas likstas. 4. gadsimtā p.m.ē. sengrieķu filozofs Aristotelis uzskatīja, ka komētas ir kaut kāda veida emisija no Zemes un tās ir atmosfēras parādības. 15. gadsimtā vācu astronoms Regiomontans (Regiomontanus) bija pirmais, kas izvirzīja domu, ka komētas ir atsevišķi un neatkarīgi astronomiski objekti, bet to, ka tas tā tik tiešām ir, 16. gadsimtā pierādīja dāņu astronoms Tiho Brahe. Brahe to pierādīja, kad novēroja 1577. gada Lielo komētu. Viņš pēc novērojumiem aprēķināja, ka tā kustas vismaz 230 Zemes rādiusu attālumā. Līdz ar to teorija, ka tās ir atmosfēras parādības, tika apgāzta. Pagāja diez gan ilgs laiks, līdz šis pieņēmums guva atzinību no plašākām ļaužu masām. Pat slavenais itāļu astronoms Galileo Galilejs nespēja pieņemt šo jauno teoriju. 1682. gadā Edmonds Halejs, novērojot Haleja komētu un salīdzinot informāciju par komētas novērojumiem 1607., 1531. un 1456. gadā, pierādīja, ka komēta ir periodiska un tās apriņķošanas periods ir 76 gadi. Līdz tam valdīja uzskats, ka tie ir nejauši debess ķermeņi. Mūsdienās katru gadu vidēji tiek atklātas no 20 līdz 30 komētām, savukārt kāda no Lielajām komētām tiek novērota vidēji reizi pa desmit gadiem.
Mate

Mate (spāņu: mate, no kečvu: mati) ir tradicionāls Dienvidamerikas dzēriens ar augstu kofeīna saturu. Īpaši populārs tas ir Argentīnā, kur tas kā tradīcija ir aizsargāts ar likumu, Urugvajā, Paragvajā, Bolīvijas Gran Čako reģionā un Brazīlijas Dienvidu reģionā, kā arī mazākā mērā Čīles dienviddaļā, Sīrijā un Libānā. To pagatavo, iemērcot žāvētas mates auga lapas karstā ūdenī.
Mate tiek pasniegta izdobta kalabasa ķirbja koplietošanas traukā ar metāla salmiņu. Salmiņš Latīņamerikas valstīs tiek saukts par bombilla, portugāļu valodā — par bomba, bet arābu valodā — par bombija vai vispārīgāk — par masassa. Salmiņš tradicionāli tiek veidots no sudraba. Komerciāli pieejamie salmiņi parasti ir no jaunsudraba (alpaka), nerūsošā tērauda vai dobas cukurniedres. Ķirbis tiek saukts par mate vai guampa, Brazīlijā — par cuia vai cabaça. Pat ja ūdens tiek ņemts no moderna termosa, dzērienu dzer no tradicionālā trauka.

Vēsture

Mati sākotnēji lietoja gvarani un tupī iezemiešu tautas Brazīlijas dienvidos (tai laikā tā bija Paragvajas teritorija līdz Paragvajas karam — no šī fakta ir cēlies matei izmantotā auga zinātniskais nosaukums Ilex paraguariensis). Mate kļuva izplatīta 16. gadsimta beigās, kad Paragvaja kļuva par Spānijas koloniju un mati sāka dzert arī spāņu iebraucēji. 17. gadsimtā mate izplatījās pa Laplatu līdz pat Čīlei, kas to padarīja par Paragvajas galveno eksportpreci, kura izkonkurēja tabaku, kokvilnu un liellopu gaļu. 17. gadsimta 2. pusē jezuītiem izdevās pirmoreiz kultivēt Ilex paraguariensis un ierīkot plantācijas — līdz tam laikam mate tika ievākta un gatavota tikai no savvaļas augiem.
Pēc Paragvajas kara (1864—1870) par galveno mates ražotājvalsti kļuva Brazīlija. Kad 1930. gados Brazīlijas uzņēmēji uzmanību vairāk pievērsa kafijai, kas tolaik sekmīgāk bija izplatījusies Eiropā un citur pasaulē, Argentīna pārņēma līderpozīcijas mates ražošanā.
Mūsdienās Brazīlijā un Argentīnā saražo 90% no visas pasaulē pārdotās mates, bet pārējos 10% saražo Paragvaja.