google/wiki40b huggingface dataset:
8. autobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Stacijas laukums — Zolitūde kursē pa šādām ielām: Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Mārupes iela, Liepājas iela, Krūzes iela, Ventspils iela, Kalnciema iela, Rucavas iela, Šampētera iela, Apuzes iela, Anniņmuižas iela, Gramzdas iela, Zolitūdes iela un Rostokas iela.
Zolitūde — Stacijas laukums kursē pa šādām ielām: Rostokas iela, Zolitūdes iela, Gramzdas iela, Anniņmuižas iela, Apuzes iela, Šampētera iela, Rucavas iela, Kalnciema iela, Ventspils iela, Krūzes iela, Liepājas iela, Mārupes iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela un Marijas iela.
Itālijas karogs

Itālijas karogs sastāv no trijām vienādām vertikālām joslām. Karoga joslas ir zaļa, balta un sarkana, turklāt zaļā krāsa atrodas karoga masta pusē. Savā pašreizējā izskatā tas ticis lietots kopš 1946. gada 19. jūnija un oficiāli tas tika apstiprināts 1948. gada 1. janvārī. Karoga ar likumu noteiktās garuma un platuma proporcijas ir 2:3.
Itālijas karogs ir līdzīgs Meksikas karogam, šo abu karogu atšķirības ir ģerbonis uz Meksikas karoga, atšķirīgā garuma un platuma proporcija (Meksikas karogam — 4:7, Itālijas — 2:3) un zaļās krāsas tonis, kas Meksikas karogā ir tumšāks. Vēl Itālijas karogs ir līdzīgs ar Īrijas, Kotdivuāras un Ungārijas karogiem.
Vilhelms Ernsts

Biogrāfija

1930. gadu otrajā pusē bijis viens no vadošajiem Vācijas šahistiem. 1934. gadā uzvarējis Vestfālenes šaha čempionātā. 1935. gadā Vācijas šaha čempionāta atlases turnīrā Ķelnē ieņēmis 3. vietu aiz Ludviga Relštāba un Ludviga Engelsa. Tajā pašā gadā Āhenē Vācijas šaha čempionāta finālā dalījis 2.-4. vietu aiz Kurta Rihtera. Pārstāvējis Vācijas komandu neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē 1936. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu. 1937. gadā uzvarējis šaha turnīrā Zīgenē.
Pēc Otrā pasaules kara panākumi šaha turnīros kļuvuši retāki. Piedalījies vairākos Rietumvācijas šaha čempionātos (1947, 1948, 1951), taču allaž ierindojies tabulas otrajā pusē. Strādājis par inspektoru Gelzenkirhenē.
15. trolejbusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Virzienā Ķengarags — Latvijas Universitāte trolejbusi brauc pa šādām ielām: Višķu iela, Lokomotīves iela, Ikšķiles iela, Prūšu iela, Rušonu iela, Salaspils iela, Lubānas iela, Lomonosova iela, Lauvas iela, Kalna iela, Lazdonas iela, Firsa Sadovņikova iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela un Inženieru iela.
Virzienā Latvijas Universitāte — Ķengarags trolejbusi brauc pa šādām ielām: Inženieru iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Firsa Sadovņikova iela, Ludzas iela, Lauvas iela, Lomonosova iela, Lubānas iela, Salaspils iela, Rušonu iela, Prūšu iela, Ikšķiles iela, Lokomotīves iela un Višķu iela.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 1. trolejbusu parks (Ganību dambī) — Ķengarags trolejbusi brauc pa šādām ielām: Ganību dambis, Pulkv. Brieža iela, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Firsa Sadovņikova iela, Ludzas iela, Lauvas iela, Lomonosova iela, Lubānas iela, Salaspils iela, Rušonu iela, Prūšu iela, Ikšķiles iela, Lokomotīves iela un Višķu iela.
Virzienā Ķengarags — 1. trolejbusu parks (Ganību dambī) trolejbusi brauc pa šādām ielām: Višķu iela, Lokomotīves iela, Ikšķiles iela, Prūšu iela, Rušonu iela, Salaspils iela, Lubānas iela, Lomonosova iela, Lauvas iela, Kalna iela, Lazdonas iela, Firsa Sadovņikova iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Kalpaka bulvāris, Pulkv. Brieža iela, Ganību dambis un Dambja iela.
Virzienā 2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Latvijas Universitāte trolejbusi brauc pa šādām ielām: Buru iela, Laivu iela, Mūkusalas iela, Salu tilts, Lāčplēša iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela un Inženieru iela.
Virzienā Latvijas Universitāte — 2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) trolejbusi brauc pa šādām ielām: Inženieru iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Lāčplēša iela, Salu tilts, Mūkusalas iela, Laivu iela un Buru iela.
Alfreds Amtmanis-Briedītis

Biogrāfija

Bērnību pavadīja Valles "Zvanītāju Bukās", tēvs bijis Valles luterāņu baznīcas zvaniķis. Brālis Teodors Amtmanis arī vēlāk kļuvis par aktieri.
1903. gadā pirmoreiz kā aktieris uzstājās Jaunajā latviešu teātrī, kur aktieris Viļums Vēveris izdomāja viņa pseidonīmu "Briedītis". Vēlāk darbojās Apollo teātrī un Liepājas teātrī. No 1909. līdz 1912. gadam mācījās Jēkaba Dubura Latvju dramatiskajos kursos.
Pirmā pasaules kara laikā vadīja Pēterpils Latviešu teātri. LSPR laikā, kad tika nodibināts Strādnieku teātris, Alfreds Amtmanis-Briedītis bija režisors tā pirmajam iestudējumam (Leona Paegles luga "Augšāmcelšanās"). Vēlāk Alfreds Amtmanis-Briedītis kļuva par vienu no redzamākajiem Latvijas Nacionālā teātra aktieriem un režisoriem (izņemot periodu no 1921. līdz 1924. gadam, kad viņš darbojās Dailes teātrī). 1928. gada 14. novembrī tika apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa 4. šķiru.
Pēc Otrā pasaules kara Amtmanis-Briedītis turpināja darboties šajā teātrī (kas tika pārdēvēts par LPSR Valsts Drāmas teātri), un no 1944. līdz 1966. gadam bija tā galvenais režisors. Trīs reizes apbalvots ar Staļina prēmiju — 1948., 1950. un 1951. gadā.
No 1926. līdz 1939. gadam bija precējies ar aktrisi Antu Klints. Pēc tam ar aktrisi Valiju Amtmani (dz. Eglīti) (1904—1996).
Nodibināta Alfreda Amtmaņa-Briedīša prēmija, ko piešķir Nacionālā teātra aktieriem vai režisoriem par latviešu oriģināldramaturģijas iestudējumiem.
Brāļu Amtmaņu dzimtajās mājās "Zvanītāju Bukās" Vallē ir izveidots muzejs. To atklāja 1985. gadā no jauna uzbūvētā guļbūves ēkā un ekspozīcija stāsta par A. Amtmaņa-Briedīša un T. Amtmaņa devumu latviešu teātra attīstībā, kā arī iepazīstina ar Valles vēsturi un kultūras tradīcijām.
Zaļvārnveidīgie

Izplatība

Šie krāšņie putni galvenokārt dzīvo tropos. Lielākā daļa sugu ir Vecās Pasaules putni un tikai apmēram 20 sugas mājo Jaunajā Pasaulē (visi todi un momoti, kā arī dažas citas sugas).

Latvijā

Latvijā sastopamas 3 sugas, no kurām divas ir iekļautas Latvijas Sarkanajā grāmatā. Latvijā ligzdo zivju dzenītis (Alcedo atthis), zaļā vārna (Coracius garrulus) un pēdējos gados par pastāvīgu ligzdotāju kļuvis arī bišu dzenis (Merops apiaster).

Ģenētika

Veicot dažādiem zaļvārnveidīgajiem putniem DNS un molekulāros pētījumus, zinātnieki secināja, ka zaļvārnveidīgo kārtai var izdalīt bāzes grupu, kura ir samērā tuvu radniecīga dzilnveidīgajiem (Piciformes) putniem, un zivju dzenīšu apakškārtu (Alcedines). Kopumā dzilnveidīgie putni un zaļvārnveidīgie ir samērā tuvu radniecīgi zvirbuļveidīgajiem putniem.

Kopīgās īpašības

Zaļvārnveidīgajiem putniem raksturīgs kompakts ķermenis, īss kakls, liela galva, īsas kājas un plati spārni. Apspalvojums košs, daudzām sugām zils vai zaļš ar metālisku spīdumu. Knābis lielākajai daļai sugu ir salīdzinoši garš. Astes dažādu dzimtu putniem ir dažādas (gan īsas, gan garas). Mazākie ir todi, to garums 10—11,5 cm, svars 5—7 g. Lielākie ir dižais zivju dzenītis (Megaceryle maxima) un kukaburra (Dacelo novaeguineae). Abas sugas var sasniegt 46 cm garumu un svaru vairāk kā 400 g, lai gan lieli kukaburras īpatņi var sasniegt 500 g masu.
Visi šīs grupas putni ir aktīvi dienas laikā, barojas ar bezmugurkaulniekiem, nelieliem mugurkaulniekiem un ar augļiem.
Joni Pitkenens

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Pitkenens sāka 2000.—01. gada sezonā, kad debitēja SM līgas kluba Oulu "Karpat" rindās. "Karpat" rindās aizsargs aizvadīja vēl divas sezonas, pirms 2003. gada vasarā pārcēlās uz Ziemeļameriku.
2003.—04. gada sezonu Pitkenens aizvadīja NHL kluba Filadelfijas "Flyers" rindās. 2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja AHL klubā Filadelfijas "Phantoms", kopā ar to izcīnot Kaldera kausu, taču tad atgriezās "Flyers".
2007. gada vasarā tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers", taču gadu vēlāk nonāca jau Karolīnas "Hurricanes" rindās. Tās sastāvā hokejists spēlēja līdz 2013.—14. gada sezonas noslēgumam.
Somijas hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļu 2010. gada olimpiskajās spēlēs.
Rikavas pagasts

Daba

Atrodas Austrumlatvijas zemienē. Austrumu daļu aizņem Adzeles pacēlums, dienvidrietumu daļu - Jersikas līdzenums, ziemeļrietumu daļu - Lubāna līdzenums. Augstākais paugurs (130,3 m vjl.) atrodas Pļuskovā.

Ezeri un ūdenskrātuves

Pagastā nav lielāku ezeru, taču uz Maltas upes ir Nagļu ūdenskrātuve - daļa no tās atrodas Nagļu pagastā, kopplatība 81,9 ha.

Vēsture

1945. gadā Rēzeknes apriņķa Viļēnu pagastā izveidoja Rikavas ciema padomi. Rēzeknes rajona Rikavas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Zirkaukas ciema Šverņika kolhoza teritoriju, 1957. gadā — likvidētā Viļānu ciema kolhoza «Gaisma» teritoriju, 1962. gadā — Kantinieku ciema kolhoza «Draudzība» un padomju saimniecības «Komjaunietis» teritoriju. 1973. gadā daļu Rikavas ciema teritorijas pievienoja Nagļu ciemam, bet 1981. gadā Rikavas ciemam pievienoja daļu Kantinieku ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Rikavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Avāri

Vēsture

Vieni no avāru senčiem bija antīkajā lakmetā mūsdienu Dagestānas teritorijā dzīvojušie silvi un andaki, uz ko norāda vairāki toponīmi un avāru dzimtu nosaukumi. 4. gadsimtā caur Ziemeļkaukāzu Eiropā iebruka protomongoļu tauta, ko mūsdienās arī dēvē par avāriem. Daļa no tiem apmetās Kaukāzā un bija vieni no kristiešu Sarīras valsts (6.—11. gadsimts) pamatlicējiem, vienu no kuras vēlākajiem valdniekiem saukuši par Avāru (Auhar).
1404. gadā dominikāņu diplomāta un ceļotāja Johanna de Galonifontibusa (Johannes de Galonifontibus) rakstos pirmoreiz dokumentāli minēta Kalnu Dagestānas tauta avāri. Vēlākajos gadsimtos gan uz ziemeļiem, gan dienvidiem no Lielā Kaukāza grēdas zināmas vairākas avāru valstis: Avāru haniste, Džaras republika, Andalala, Gidatla u.c. 16.—18. gadsimtā avāru valsts ievērojami paplašinājās, iekļaujot arī bagvalu, čamalu un tindu zemes. 1803. gadā daļu Avāru hanistes iekļāva Krievijas impērijā, bet Persija atteicās no savām vēsturiskajām tiesībām uz šo zemi pēc Gulistānas līguma parakstīšanas 1813. gadā. Drīz pēc tam sākās pret Krieviju vērstais Kaukāza karš, ko vadīja avāru militārais un garīgais līderis Šamils. Pēc sacelšanās apspiešanas 1864. gadā Avāru haniste tika likvidēta.
Maikapara nams

Vēsture

Nams uzcelts 1876. gadā uz Šarlotentāles muižas zemes, arhitekta Roberta Pflūga neorenesanses stilā izstrādāto projektu pasūtīja tirgotājs Kārlis Heinrihs Vāgners. 1921. gadā tas kļuva par Apvienotās Karalistes vēstniecības mājvietu, 1931. gadā nokļuva rūpnieka Teodora Maikapara vai pēc citiem avotiem tabakas fabrikanta Zamuila Maikapara īpašumā.
Pēc Latvijas okupācijas namu atsavināja un 1941. gadā nodeva Raiņa literatūras fondam. Vācu okupācijas laikā namā mitinājās Rīgas lielvecākais (oberbirģermeistars) Hugo Vitroks, bet pēc Otrā pasaules kara Baltijas kara apgabala pavēlnieks Ivans Bagramjans, pēc tam namu nodeva Latvijas PSR Ministru Padomes rīcībā kā dienesta viesnīcu prominentu viesu izmitināšanai. Šeit savu vizīšu laikā Rīgā uzturējušies Ņikita Hruščovs un Valters Ulbrihts (1959), Hošimins (1962), Josips Brozs Tito (1972) un citi politiķi.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1993. gadā nams nokļuva baņķiera Aleksandra Laventa īpašumā, Rīgas pils remonta laikā to izmantoja kā Latvijas prezidentu Gunta Ulmaņa un Vairas Vīķes-Freibergas rezidenci. 1998. gadā nams kļuva par uzņēmuma "Ventspils nafta" īpašumu, vēlāk kļuva par uzņēmuma "Latvijas kuģniecība" nekustamā īpašuma portfeļa sastāvdaļu. Kopš 2010. gada ēkā atrodas Japānas vēstniecība.
Sociāldemokrātu fronte (Kamerūna)

Sociāldemokrātu fronte (SDF) (angļu: Social Democratic Front, SDF) ir sociāldemokrātiska partija Kamerūnā, kura lielākoties ir populāra angliski runājošos reģionos. Tās vadītājs ir Ni Džons fru Idi. SDF tika izveidota 1990. gadā. Partijas galvenā mītne atrodas Bamendā. SDF ir opozīcijā pret Kamerūnā valdošo Kamerūnas Tautas Demokrātiskās Kustības partiju.
Partijas pirmsākumi meklējumi 1989. gadā, kad Pētījumu grupa 89 un Angliski runājošās minoritātes marģinalizācijas problēmu pētījumu centrs nolēma, ka nepieciešams izveidot nereliģiska rakstura politisko spēku. Oficiāli partija tika izveidota 1990. gada 26. maijā. Kopš partijas dibināšanas tās vadītājs visu laiku ir bijis Ni Džons fru Idi. 
1992. gadā SDF līderis Ni Džons fru Idi zaudēja prezidenta vēlēšanās. Savā zaudējumā viņš vainoja Kamerūnas prezidentu Polu Biju. Arī 2004. gadā viņš startēja prezidenta vēlēšanās, bet atkal zaudēja. Par viņa kandidatūru nobalsoja kopumā 17,4 % Kamerūnas balsstiesīgo iedzīvotāju. 2007. gada parlamenta vēlēšanās SDF ieguva 15 vietas no 180 valsts parlamentā. 
SDF ir Sociālistiskās internacionāles biedre. Partijas jaunatnes organizācija ir Starptautiskās jauniešu sociālistu savienības dalībniece.
Austrumtimoras administratīvais iedalījums

Austrumtimoras administratīvo iedalījumu veido 13 distrikti. Distrikti sīkāk iedalās 65 apakšdistriktos. Pēc platības lielākais distrikts ir Vikekes distrikts (1 880,39 km²), bet mazākais — Dili distrikts (368,12 km²). Pēc iedzīvotāju skaita lielākais distrikts ir Dili distrikts (245 873 iedzīvotāji), bet mazākais — Manatuto distrikts (44 906 iedzīvotāji).
Arsenijs Starkovs

Dzīvesgājums

Dzimis 1874. gada 20. (8.) februārī Toržokas pilsētā Tveras guberņā. Mācījās Tveras klasiskajā ģimnāzijā, studēja Maskavas Universitātes (MU) Medicīnas fakultātē (-1897). Strādāja par MU prozektora palīgu (1898-1908), prozektoru (1907-1917). 1900. gadā aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju Этиология и патологическая анатомия мышечной кривошеи, ievēlēts par MU privātdocentu (1902), tad par ārkārtas profesoru (1912). Pirmā pasaules kara laikā galvenais ārsts Ķeizariskās ģimenes lazaretē (лазарет императорской фамилии в Петровском дворце, 1914-1917). Krievijas pilsoņu kara laikā profesors Kijevas Universitātē (1917-1922).
1922. gada jūlijā A. Starkovs emigrēja uz Čehoslovākiju, no 1923. gada bija profesors un bioloģijas katedras vadītājs Ukrainas Augstākajā pedagoģijas institūtā Prāgā. 1925. gada 1. jūnijā viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes Anatomijas un Histoloģijas institūta vadītāju.
Miris 1927. gada 19. decembrī ārzemju ceļojuma laikā Austrijas teritorijā vilcienā Vīne-Roma, apglabāts Testačas kapos (Campo Cestio) Romā.
Ļaks

Ļaks (latgaliešu: ļaks) ir viens no Latgales keramikas saimniecības trauku tipiem, kas ir paredzēts eļļas uzglabāšanai.
Ļaks jeb eļļas trauks kā proporcijās, tā siluetā var būt līdzīgs vārauniekam — ar spraigu izliekumu plecos un strauju augšas sarāvumu, kas noslēdzas ar šauru kakliņu un pavērtām maliņām. Kakliņš var būt arī konusveida ar vertikāla virzījuma būvķermeni. Ļaks var līdzināties arī apvērstam vārauniekam. Ļaka kakliņu aizbāž ar māla aizbāzni, bet ja tā nav, to izgriež no kāda dārzeņa. Ļakam, atšķirībā no citiem traukiem, nav noteiktu proporciju, tas var būt gan placināts, gan pastiepts uz augšu. Tam var būt viena vai divas osiņas, var arī nebūt. Ja tās ir, tas osiņas ir veidotas vertikālā līmējumā, veidotas šaurākas vai platākas. Ļaku vāpē no iekšpuses, bet ārpusei visbiežāk vāpē tikai augšmalu. Ļaku dekorē, īpaši bagātīgi tā augšdaļu, izmantojot virpas līkločus, krāsotu mālu ierautiem punktiņiem, Austras kokiem, jumtiņiem, ko veic ar otu vai radziņu.
Eļļas trauks pasargā no izgarošanas, tāpēc to izmanto eļļas un petrolejas ilgākai uzglabāšanai. Taču to izmanto arī citu šķidrumu uzglabāšanai vai līdzi ņemšanai uz pļavām vai dodoties tālākos ceļos kā ūdenim, pienam, alum, bērzu sulām.
Tā kā ļaks ir visai nestabils trauks, to, lai pasargātu no sadauzīšanas, bieži aptin ar bērza tāss loksnēm.
Novaja Ladoga

Vēsture

Pilsētu 1704. gadā dibināja Pēteris I, pārvietojot uz šejieni gan Staraja Ladogas iedzīvotājus, gan cilvēkus no citiem ziemeļu reģioniem, un nodibinot kuģubūvētavu. No 1719. līdz 1731. gadam tika uzcelts Veclāogas kanāls, lai izvairītos no bīstamās navigācijas pa Lādogas ezeru. No 1861. līdz 1866. gadam paralēli vecajam tika uzcelts Jaunlādogas kanāls. Otrā pasaules kara laikā Novaja Ladogā atradās PSRS Ladogas flotiles galvenā bāze, kas nodrošināja t.s. Dzīvības ceļa funkcionēšanu aplenktajai Ļeņingradai.

Ekonomika

Novaja Ladogā atrodas Novoladogas kuģubūves rūpnīca (Новоладожский судостроительный завод).

Cilvēki

Novaja Ladoga ir latviešu vēsturnieka Ulda Ģērmaņa (1915-1997) dzimtā pilsēta.
No 1763. līdz 1769. gadam Novaja Ladogā dienēja Aleksandrs Suvorovs un šeit viņš sarakstīja savu darbu Полковое учреждение.
Krusts

Krusts ir ģeometriska figūra, kas sastāv no divām līnijām (vai citām vienkāršām figūrām, piemēram, taisnstūriem), kas viena otru šķērso (parasti 90° leņķī). Vismaz vienai no krustu veidojošām līnijām jādalās uz pusēm un tās parasti novietotas vertikāli vai horizontāli. Ir pazīstami arī daudzi citi krusta varianti. Krusts ir ļoti sens simbols, tas izmantots daudzās reliģijās. Mūsdienās krusts tiek uzskatīts par kristietības simbolu, jo Jēzus Kristus, saskaņā ar Jaunajā Derībā un pirmo gadsimtu romiešu un grieķu vēsturnieku rakstīto, tika sists krustā.

Vārda izcelsme latviešu valodā

Vārds "krusts", visticamāk, ienācis latviešu valodā no senaugšvācu valodas (Christ — 'Kristus') caur senkrievu valodu. Vēl mūsdienās dažās izloksnēs un dialektos (piemēram, latgaliešu valodā) krustu sauc par kristu. Burts u vārdā varētu būt ienācis, krists kontaminējoties ar latīņu vārdu crux — 'krusts'. Tā kā Latvijas iedzīvotāji iepazinās ar kristietību ne vien no austrumiem ar slāvu starpniecību, bet arī no rietumiem, krusta nosaukums Latvijas rietumdaļā varētu būt veidojies senskandināvu valodu ietekmē (kross — 'krusts'). Forma krists radusies pirms 12. gadsimta, bet krusts pirmo reizi minēts 16. gadsimta tekstos.
Čārlzs II Stjuarts

Dzīvesgājums

Dzimis 1630. gadā. 
1649. gada 30. janvārī, Anglijas pilsoņu kara kulminācijas brīdī, Vaitholas pilī tika sodīts ar nāvi Čārlza II tēvs, karalis Čārlzs I. Čārlza II māte karaliene Francijas Henrieta Marija ar bērniem kara laikā dzīvoja Francijā. Čārlzam bija astoņpadsmit gadi, kad viņš uzzināja par sava tēva nogalināšanu. Pēc tam Anglijas parlaments nepasludināja Čārlzu II par karali. Anglijā sākās periods, kura laikā nebija karaļu. Faktiski valsts bija republika, kuru vadīja Olivers Kromvels. Toties 1649. gada 5. februārī Skotijas parlaments Čārlzu II pasludināja par Skotijas karali. 1651. gada 1. janvārī Čārlzs II tika kronēts. Pēc Olivera Kromvela uzbrukuma 1651. gada 3. septembrī Čārlzs II aizbēga uz kontinentu un deviņus gadus nodzīvoja Francijā un mūsdienu Nīderlandes teritorijā.
Politiskās krīzes laikā, kas sekoja pēc Kromvela nāves 1658. gada beigās, Čārlzs II tika aicināts atgriezties Anglijā un ieņemt troni. Anglijā viņš ieradās 1660. gada 25. maijā, bet Londonā — savā 30. dzimšanas dienā 1660. gada 29. maijā. 1661. gada 23. aprīlī Čārlzs II Vestminsteras abatijā tika kronēts par Anglijas un Īrijas karali.
Ceļš no varjagiem uz grieķiem

Ceļš no varjagiem uz grieķiem (vecslāvu: путь из Варягъ въ Грѣкы), vikingu sāgās pazīstams kā Austrumu ceļš (islandiešu: Austurveg) ir historiogrāfijā lietotais apzīmējums ūdens ceļu tīklam no Baltijas jūras uz Melno jūru, kuru agrīnajos viduslaikos (7.—11. gs.) intensīvi izmantoja vikingi ekspansijai Austrumeiropā un tirdzniecībai ar Hazāru kaganātu un Bizantijas impēriju. 
2001. gada vasarā Latvijas un Zviedrijas arheologu grupa deviņu cilvēku sastāvā veica seno vikingu Daugavas ūdensceļu ar kuģi „Aifur”. Arī latviešu laiva „Namejs” 2014. gada vasarā veica šo pašu ceļu.

Atsauces no ziemeļnieku sāgām un senkrievu hronikām

Domājams, ka pirmā atsauce uz Daugavas - Dņepras ūdensceļu ir saglabājusies Gutasāgā, kas pierakstīta 13. gadsimtā un apraksta gutu cilts daļas pārcelšanos no Gotlandes uz Dagdas salu, kur tie „uzcēluši pili, bet nespēdami sevi uzturēt, devušies pa Daugavu (Dyna) tālāk uz Krieviju un Grieķiju”. Tiek uzskatīts, ka gotu pārcelšanās uz Melnās jūras krastiem notikusi m. ē. pirmajā gadsimtā.
Dāņu hronists Saksis Gramatiķis (Saxo Grammaticus, ap 1150.— ap 1220.g.) savas latīniski rakstītās hronikas „Gesta Danorum” pirmajā grāmatā apraksta 9. gadsimta sāgu par vikingu Hadingu, kurā Daugavas - Dņepras ūdensceļa apzīmēšanai lietots vārds „Helesponts”. 
 Ar īpašām formālām darībām noslēdzis asins brālību ar vikingu Lizeru (Lysir), Hadings pieteica karu kuršu kungam Lokeram (Lokero, Curetum tyranno). Bet Lokers uzvarēja abus dāņu vikingus un saņēma Hadingu gūsta, no kā viņš atbrīvojās, iemidzinādams savus sargus ar pasaku stāstīšanu. Pēc tam Hadings uzbruka Helesponta karalim Handuvanam, kas bij nocietinājies Daugavas pilsētā (apud Dunam urbem). Nevarēdams ieņemt augstos mūrus, Hadings izdomāja kara viltību: licis saķert dažādus putnus, viņš piesēja tiem pie spārniem degļus, lai putni, glābdamies savās ligzdās, aizdedzinātu pilsētu. Kamēr pilsētnieki dzēsa ugunsgrēku, Hadings ar dāņu pulkiem ielauzās Daugavpilī un sagūstīja karali, ļaudams viņam vēlāk izpirkt savu dzīvību ar līdzību zeltā, kas svēra tikpat, cik viņa augums”.

Nestors savas hronikas sākumā rakstīja: 
 
Dņepra iztek no Voļkovas meža (citos tulkojumos no Okas meža; Вольковський/Оковский лес — Valdaja augstiene) un tek uz dienvidiem, bet Dvina no tā paša meža tek uz ziemeļiem un ietek Varjagu jūrā. No tā paša meža uz austrumiem tek Volga un septiņdesmit daļas daloties ietek Hvalisas jūrā. Tāpēc no Krievzemes var pa Volgu doties uz Bolgāru un Hvalisu un uz austrumiem nokļūt Sima daļā, bet pa Dvinu [var doties] uz Varjagu zemi, no varjagiem līdz Romai, no Romas līdz Hama ciltij.

Pēc tam, kad kuršu jūrasbraucēji nostiprinājās Baltijas jūrā un varjagu cilts rūsi ieņēma Ņevas upes baseinu, Ladogas ezera krastus un Novgorodu, par dominējošo kļuva ūdensceļu ziemeļu atzarojums, kurš kuģošanai drošāks.
Ciblas novads

Iedzīvotāji

Pēc 2000. gada 1. aprīļa Tautas skaitīšanas datiem Ciblas novadā dzīvoja 4003 cilvēki. Kopš tā laika iedzīvotāju skaits ir krietni samazinājies negatīvā dabiskā pieauguma un emigrācijas dēļ.
Sonets

Sonets ir viena no visplašāk lietotajām stingrās strofiskās dzejas formām. Sonets radies 13. gadsimta pirmajā pusē. Sonetam parasti ir 14 rindu, lielākoties soneti rakstīti piecpēdu jambā. Pazīstamākie soneta paveidi ir Petrarkas sonets (abba abba cdc dcd), Spensera sonets (abab bcbc cdcd ee) un Šekspīra sonets (abab cdcd efef gg).
Latviešu valodā pirmos sonetus kā dzejas paraugus savā poētikā "Nevācu Opics" (Der Unteutsche Opitz, 1697) uzrakstījis mācītājs Johans Višmanis.
Terēze Kanela

Biogrāfija

Seškārtējā Katalonijas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāja (1975, 1976, 1978, 1982, 1983, 1985), vēl četras reizes šajā turnīrā ieņēmusi 2. vietu. Pārstāvējusi Spānijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1976, 1984-1990), un komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1976) medaļu. 1987. gadā Tuzlā piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā ieņēmusi 16. vietu. Par panākumiem turnīros FIDE 1987. gadā Kanelai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Vilksomaiņi

Sistemātikas izmaiņas

Vilksomaiņu sistemātikā vēsturiski ir bijušas klasificētas vairāk sugas nekā mūsdienu sistemātikā, jo 19. gasimta pētnieki vairākus fosiliju fragmentus piedēvēja atšķirīgām sugām. Tomēr padziļinātos pētījumos tika secināts, ka vairāku īpatņu fosilijas ir jaunu, vēl nepieaugušu Tasmanijas vilku kauli. Līdz ar to Thylacinus major, Thylacinus breviceps, Thylacinus spelaeus un Thylacinus rostralis ir uzskatāmi par Thylacinus cynocephalus sinonīmiem.

Kopīgās īpašības

Vilksomaiņi bija nelieli vai vidēji lieli plēsīgie somaiņi, vizuāli atgādinot suņus. Mazākie bija apmēram caunsomaiņu lielumā, bet vilksomainis Thylacinus potens bija nedaudz masīvāks nekā Tasmanijas vilks, toties vislielākais no visiem vilksomaiņiem ir bijis Thylacinus megiriani. Kopumā vilksomaiņu sugām raksturīgi gari purni ar trīs priekšdzerokļiem katrā žoklī. Dzerokļi līdzīgi mūsdienu plēsēju dzerokļiem, piemēroti gaļas ēšanai. Ārēji visas vilksomaiņu sugas izskatījās ļoti līdzīgas, tās pamatā atšķirās ar zobu formulu, kas liecina par atšķirīgajiem ēšanas ieradumiem. Galvaskausa forma dažādu laikmetu sugām cauri gadsimtiem mainījusies ļoti minimāli. Vilksomaiņu mazuļi kā visiem somaiņiem bija ļoti sīciņi, un pēc piedzimšanas to attīstība turpinājās mātes somā.
Iespējams, ka lielākā daļa vilksomaiņu bija aktīvi krēslas un nakts stundās. Ņemot vēro šo plēsīgo dzīvnieku augumu, tie bija lielākie un spēcīgākie Austrālijas plēsēji kopš miocēna. Lai arī tie nebija ļoti ātri skrējēji, tiem piemita neatlaidība un izturība.