Piltenes apgabals

Dānijas Magnusa laiks

Sākoties Livonijas karam, bailēs no Krievijas iebrukuma, 1559. gada 26. septembrī bīskaps Johans IV fon Minhauzens par 30 000 dālderiem pārdod Sāmsalas-Vīkas bīskapiju Dānijas karalim Frederikam II, kurš drīz nopērk arī Kurzemes bīskapiju. Frederiks II šīs zemes nodod savam 19 gadus vecajam brālim Holšteinas hercogam Magnusam, apmaiņā iegūstot Holšteinu. No 1561. līdz 1567. gadam Magnuss dzīvoja Piltenē. 1570. gadā viņš atļāva ebrejiem tiesības brīvi ieceļot savos īpašumos, nodarboties ar tirdzniecību un amatniecību, iegūt nekustamo īpašumu, piekopt savas reliģiskās no­dar­bes un tradīcijas. Piltenē izveidojās Latvijas teritorijā pirmā ebreju kopiena.
No 1570. līdz 1578. gadam ar Krievijas cara Ivana IV atbalstu Magnuss ir pasludināts par Livonijas karalistes valdnieku. Livonijas vietvaldis Jans Hodkevičs vēlējās iekarot Magnusa zemes Kurzemē, bet tam pretojās hercogs Gothards Ketlers, kurš vēlējās šīs zemes pievienot savai jaunajai hercogistei. Reģentu padome, kuru Magnuss bija atstājis Piltenē, paziņoja, ka pakļausies tikai hercogam Gothardam, un šo lēmumu atbalstīja arī vietējā bruņniecība. Pēc konflikta ar Ivanu IV, Magnuss pārbēga pie poļiem, un atgriezās Piltenē ar sievu un meitu. Daļu savu zemju viņš ieķīlāja, lai iegūtu naudu. Tā kā Magnusam nebija dēla, 1579. gadā par savu mantinieku viņš iecēla hercoga Gotharda dēlu Frīdrihu Ketleru.

Pašpārvalde un Maidelu dzimta

1611. gada 28. oktobrī stājas spēkā "Piltenes apgabala likumi un statūti" (Gesetze und Statute des Piltenischen Kreises). Piltenes statūti veidoti, ņemot vērā vācu likumdošanas tradīcijas. Polijas-Zviedrijas kara (1600-1629) laikā Polijas—Lietuvas Seims izlēma pilnībā pārņemt Piltenes apgabalu, kā vienu no Polijas kroņa zemju apgabaliem, apvienojot to ar Pārdaugavas Livonijas hercogisti, kas atradās personālūnijā ar karali Sigismundu III.
Hercoga un muižnieku asā konflikta dēļ karalis uz Kurzemi nosūtīja komisiju, kas 1617. gadā izdeva jaunus pārvaldes sistēmas noteikumus (mūsdienu izpratnē, konstitūcijas). Piltenes apgabalam piešķīra Ordinatio Regiminis et Judiciorum in Districtu Piltensi, bet hercogistei Formula Regiminis. Kurzemes un Zemgales hercogistē hercogi turpmāk bija atkarīgi no Kurzemes landtāgiem. Izņemot nepieciešamību saņemt karaļa apstiprinājumus, visa vara Piltenes apgabalā turpmāk atradās vietējās muižniecības rokās. 1617. gada noteikumi izveido Piltenes Landrātu kolēģiju, kas sastāvēja no sešiem locekļiem, no kuriem vecākais parasti bija priekšsēdētājs. Kā septītais bija zemes notārs. Kolēģijas locekļus ievēlēja uz mūžu no Piltenes muižnieku vidus un viņus amatā apstiprināja karalis.
1617. gadā Brandenburgas markgrāfienes Sofijas sekretārs Jākobs Godemans (Jakob Godemann) ieradās pie karaļa atsūtītās komisijas un iesniedza sūdzību pret hercogu Vilhelmu par solīto maksājumu neveikšanu. Tika nolemts, ka Piltenes ķīla paliek markgrāfienes Sofijas īpašumā līdz viņas nāvei, bet apgabalā viņu pārstāvēs stārasts, kuru pēc zvēresta nodošanas amatā apstiprinās Polijas-Lietuvas karalis.
Tā kā Piltenes muižnieki nepieņēma Sofijas piedāvāto stārasta kandidātu Jākobu Godemanu, Cīravas muižas īpašnieks Hermanis fon Maidels (Hermann von Maydell) izpirka Piltenes ķīlu no Sofijas, un tika iecelts par Piltenes stārastu uz mūžu. 1633.(1639?) gadā viņš stārasta amatu nodeva savam dēlam Otto. Maidelu ģimenes pārstāvji stārasta amatu ieņēma līdz 1711. gadam. Stārasts parasti bija arī Landrātu kolēģijas priekšsēdētājs, taču šajos gandrīz simts gados īsti nevar runāt par īpašu Maidelu dinastijas varu Piltenē.

Ūnija ar Kurzemi-Zemgali

Zviedru-poļu kara laikā, no 1655.-1660. gadam Pilteni okupē zviedri. To izmanto hercogs Jēkabs Ketlers, 1656. gadā izpērkot Piltenes nomas tiesības no Maideliem, ko 1660. gadā apstiprināja Polijas—Lietuvas Sejms. Hercogs arī izmaksā 50 000 dālderu kompensāciju zviedriem. 1661. gada 25. februārī tiek apstiprināta Piltenes personālūnija ar Kurzemes un Zemgales hercogu. Piltenes apgabals saglabā savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Pēc Jēkaba nāves atsākās konflikti par teritorijas autonomiju. Ņemot vērā katoļu kontrreformācijas draudus, Piltenes bruņniecība 1685. gada 22. septembrī noslēdz jauu personālūniju ar Kurzemes un Zemgales hercogisti, saglabājot savu pašpārvaldes autonomiju. Apgabala galvaspilsēta atrodas Aizputē un tas dalījās septiņos draudzes novados: Aizputes, Valtaiķu, Sakas, Embūtes, Piltenes, Dundagas, Ārlavas.

Katoļu varas draudi

1617. gada 9. maijā Piltenes apgabala teritorijā izveido katoļu Piltenes bīskapiju. Lai arī Piltenes apgabala protestantiem bija dotas ticības brīvības garantijas, 17.gs. vidū katoļu garīdzniecība, galvenokārt Žemaitijas bīskapi, sāka apsvērt ideju par katoļu Kurzemes bīskapijas atjaunošanu.
Pēc miera atjaunošanas Livonijā, Polija-Lietuva pārpalikušajā Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļā 1677. gadā izveidoja Inflantijas vaivadiju. 1683. gada jūlijā karalis Jans III Sobeskis lūdz Romas pāvestu atjaunot kara laikā panīkušo Cēsu bīskapiju un apvienot to ar bijušo Kurzemes bīskapiju. 1685. gada 15. janvārī pāvests Inocents XI pasludina apvienotās “Livonijas vai Cēsu un Piltenes vai Kurzemes” bīskapijas izveidošanu (Dioecesis Livoniae seu Vendensis et Piltinensis seu Curlandiae). Piltenes muižniecība to uztvēra kā nopietnu draudu, un tas bija viens no iemesliem ātrai personālūnija noslēgšanai ar Kurzemes un Zemgales hercogisti. Izplatījās baumas, ka katoļu bīskaps Nikolajs Poplavskis vēlas atjaunot ne tikai garīgo, bet arī politisko varu Kurzemē, kas nozīmētu muižniecības varas zaudēšanu. 1685. gada 22. septembrī noslēgto personālūniju Piltenes muižniecība uzskatīja par aizsardzību no katoļu kontrreformācijas draudiem.

Pastāvēšanas pēdējais gadsimts

1701.—1709. gadā Lielā Ziemeļu kara laikā Piltenes apgabals atkal atradās Zviedrijas okupācijā. Apgabals smagi cieta 1710.—1711. gada Lielajā mēra epidēmijā. 1713. gadā, Lielā Ziemeļu kara laikā Inflantijas bīskaps Šembeks izvirza prasības pēc kontroles pār Piltenes apgabalu. Muižnieki meklē aizsardzību pie hercoga, bet pēc tam, pie Polijas-Lietuvas karaļa. Protestantiskā Anglija, Dānija, Prūsija un Nīderlande protestēja pret Šembeka ambīcijām, un viņam nācās atkāpties, saņemot par to materiālu kompensāciju. Pēc tam, kad beidz pastāvēt Ketleru dinastija, beidzas apgabala personālūnija ar hercogisti. Piltenes apgabalu 1717. gadā pakļauj tiešai Polijas-Lietuvas karaļa pārvaldei. Augstākā vara atrodas 7 Polijas-Lietuvas senatoru rokās, kas tieši atbildīgi karalim. Piltenes bīskapiju pievieno Inflantijas bīskapijai.
1745. gadā jaunas prasības pēc Piltenes izteica bīskaps Puzina, taču šoreiz Piltenes aizstāvībā nostājās Krievijas Impērija, kas bija dziļi iesaistīta Kurzemes un Zemgales politikā kopš imperatores Annas I varas laikiem. Septiņgadu kara laikā Piltenes apgabalā atrodas Krievijas karaspēks. 1784. gadā Piltenes apgabals pievienojas Kurzemes un Zemgales hercogistes tirdzniecības līgumam ar Krievijas Impēriju, kas abām pusēm sniedz dažādas priekšrocības.
1795. gada 28. martā Piltenes landtāgs nolēma lauzt personālūniju ar Poliju—Lietuvu, bet 26. aprīlī Krievijas Impērija to pakļāva savai varai ar autonomas teritorijas tiesībām. 1796. gada 28. janvārī autonomija atcēla un apgabalu iekļāva Kurzemes guberņas sastāvā. Pēc muižnieku protestiem 1797. gada 1. februārī Piltenes apgabalam atjaunoja autonomas pašpārvaldes tiesības Kurzemes guberņas sastāvā.
1812. gadā apgabals īslaicīgi atrodas Francijas Pirmās impērijas pārvaldē kā Kurzemes, Zemgales un Piltenes hercogistes daļa. 1818. gada 12. martā pilnīgi iekļauta Krievijas Impērijas Kurzemes guberņā.