google/wiki40b huggingface dataset:
Putekļi

Putekļi ir sīkas, cietas minerālu vai organiskas izcelsmes materiālu daļiņas. Putekļu daļiņu izmēri var būt no mikrona daļām līdz 0,1 mm; tie atkarībā no izmēriem spēj ilgāku vai īsāku laiku noturēties gaisā. Gaisā esoši putekļi uzskatāmi par aerosola paveidu, kur dispersijas vide ir gaiss, bet dispersā fāze — cietās daļiņas. Stabilus aerosolus ar sevišķi sīkām daļiņām sauc par dūmiem. Atšķirībā no putekļiem, dūmu daļiņas var atrasties gaisā ļoti ilgi.
Putekļus iedala redzamos putekļos (ar daļiņu izmēriem virs 10 μm), mikroskopiskos (0,25—10 μm) un ultramikroskopiskos (zem 0,25 μm).
Palielināta putekļu daudzuma atrašanās ieelpojamā gaisā nelabvēlīgi ietekmē veselību. Organiskas izcelsmes putekļos mēdz būt dažādi alergēni — putekļu ērces un to izdalījumi, ziedputekšņi, cilvēka un dzīvnieku ādas mirušā epitēlija daļiņas. Tie var izraisīt dažādas alerģijas un bronhiālo astmu, kā arī citas plaušu saslimšanas. Rūpnieciskas izcelsmes putekļu ilgstoša iedarbība var izraisīt azbestozi, silikozi un citas slimības.
Putekļi rodas, vējam paceļot gaisā sīkas augsnes daļiņas vai okeānu sāļo ūdeni (tas izžūstot veido sīkus sāls kristāliņus), vulkānu izvirdumos (sīkas vulkānisko pelnu daļiņas), cilvēku rūpnieciskās darbības rezultātā (dažādi kvēpi un dūmi), augu masveida ziedēšanas laikā (ziedputekšņi). Daļai putekļu ir ārpuszemes izcelsme — tie ir meteoroīdu un citu sīku kosmisko ķermeņu sadegšanas produkti, tiem ietriecoties Zemes atmosfērā. Liela daļa cilvēku mītnēs atrodamo putekļu rodas no paša cilvēka ādas, no tās noloboties sīkām raga kārtas plēksnītēm.
Disidents

Disidents (latīņu: dissidens atkritējs; tāds, kas runā pretī) plašākajā nozīmē ir cilvēks, kam ir citādi, pretēji uzskati nekā pastāvošajai varai vai sabiedrības vairākumam.
Sākotnēji ar šo vārdu saprata cilvēkus, kuri nepiederēja pie valstī valdošās reliģijas, konfesijas. Pirmo reizi vēstures avotos šis vārds lietots 1766. gadā, lai apzīmētu protestantus. Politiskā kontekstā to pirmo reizi lietoja 1940. gadā attiecinot uz opozicionāriem totalitārās valstīs.
Divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados Rietumvalstīs par disidentiem sāka saukt opozicionārus Padomju Savienībā un citās komunistiskajās valstīs. Šī jaunā opozicionārā kustība radās Hruščova "atkušņa" periodā. Disidenti atšķīrās no citām opozīcijas kustībām ar to, ka viņi izmantoja nevardarbīgās cīņas metodes. Disidenti apelēja pie vispārējām vērtībām, kā arī tiesībām, kas bija ierakstītas padomju normatīvajos aktos, bet netika ievērotas. Par disidentismu cilvēkus vajāja un represēja, nereti viņus kā vājprātīgos ieslodzīja psihiatriskajās slimnīcās. Ievērojami padomju disidenti bija rakstnieks Aleksandrs Solžeņicins, zinātnieks Andrejs Saharovs un citi.
Pazīstamākie latviešu disidenti Latvijas okupācijas laikā bija Konstantīns Čakste, Gunārs Astra, Ints Cālītis, Eduards Berklavs, Lidija Doroņina-Lasmane, t.s. "Franču grupa", Knuts Skujenieks un citi.
Mūsdienās joprojām pastāv disidenti, kas cīnās par cilvēktiesībām totalitārās un autoritārās valstīs, piemēram, Nobela miera prēmijas laureāts ķīnietis Liu Sjaobo.
Allsvenskan (futbols)

Statuss

Allsvenskan uzvarētāji tiek uzskatīti par Zviedrijas čempioniem. Laika posmā no 1924. līdz 1930. gadam uzvarētāji tika uzskatīti tikai par līgas uzvarētājiem. Līdzīga situācija bija no 1982. līdz 1990. gadam, kad čempionus noteica izslēgšanas spēļu turnīrā un 1991.–1992. gadā, kad čempionu noteica papildus līgā Mästerskapsserien, kurai kvalificējās sešas labākās Allsvenskan komandas.
VEF banka

Vēsture

VEF banka saņēma darbības licenci 1992. gada 21. februārī, bet darbība tika uzsākta līdz ar akciju sabiedrības dibināšanu 23. martā.
2005. gada aprīlī ASV Finanšu ministrijas Finanšu noziegumu apkarošanas institūcija (FinCEN) paziņojumā izteica bažas par bankas nepietiekamu aizsardzību pret klientu iespējamiem «naudas atmazgāšanas mēģinājumiem». 2006. gada 12. jūlijā FinCEN aizliedza ASV finanšu iestādēm atvērt un apkalpot VEF bankas korespondējošos kontus.
2007. gada 9. augustā tika ziņots, ka Aleksejs Durandins (32,66% akciju īpašnieks), Juris Savickis (19,26% akciju īpašnieks) un vairāki citi akcionāri pārdeva savas VEF bankas daļas (kopā 87% akciju) Ukrainas baņķieriem piederošajai SIA «Notum», taču Finanšu un kapitāla tirgus komisija (FKTK) šim uzņēmumam neakceptēja būtiskas līdzdalības iegūšanu. 2009. gadā bankas kontrolpaketi (58,8% akciju) iegādājās Honkongas uzņēmums Uniwell Worldwide Limited, taču FKTK neakceptēja būtiskas līdzdalības iegūšanu arī šiem īpašniekiem.
2010. gada 26. maijā FKTK anulēja VEF bankas licenci, jo banka ilgu laiku atradās situācijā, kurā tās īpašnieki nebija saņēmuši FKTK atļauju būtiskas līdzdalības iegūšanai, tādējādi traucējot bankas rīcībspēju. 30. novembrī tika uzsākta bankas likvidācija.
Mehāniskā kustība

Mehāniskā kustība ir kāda ķermeņa stāvokļa maiņa telpā attiecībā pret citiem ķermeņiem ahaahahahah dauņi jobanie lohi xd.

Vienmērīga kustība

Vienmērīga kustība ir kustība, kurā ķermenis jebkuros vienādos laika intervālos veic vienādus attālumus.
Brīvības iela (Jēkabpils)

Vēsture

Brīvības iela sāka veidoties pilsētas dibināšanas laikā — 17. gadsimtā, vienlaikus ar pašreizējā Vecpilsētas laukuma un tam pieguļošā kvartāla (pašreizējās Brīvības, Viestura, Pasta un Katoļu ielas) rašanos. Iela, kas sākotnēji saucās Lielā iela un bija galvenā pilsētas iela, ar pieguļošo teritoriju bija hercoga īpašums. Sākotnēji iela un apkārtējā teritorija tika izmantota saistībā ar ostas darbību, kurai preces piegādāja Biržu manufaktūra un citi uzņēmumi, savukārt, ar ko saistījās ceļu struktūras izveide 17. gadsimtā. Vecākajā piejamajā 1797. gada pilsētas plānā ir redzma Brīvības iela kā izveidojusies iela, gar laukuma ārējo malu ir redzama ekstensīvi apbūvēta, kuras no celtnēm brīvie zemes gabali tikuši izmantoti saimniecības vajadzībām. 18. gadsimta beigās izveidojās blīva apbūve gar Brīvības (Lielo) ielu. 19. gadsimta sākuma pilsētas plānā redzams, ka Brīvības iela ir saglabājusi savu apbūvi iepriekšējos apmēros, Ipaši gar laukuma ziemeļu malu. 1830. gadā zudis pilsētas rātsnams un policijas ēka, kas atradās blakus pašreizējam Vecpilsētas laukumam, bet 1848. gada pilsētas plānā redzams, ka zudusi iekškvartāla saimnieciskā apbūve. Sākotnēji ielā atradās tikai nelieli koka namiņi, bet 19. gadsimta vidū Brīvības ielā sāka parādīties pirmie ķieģeļu nami, bet gadsimta beigās daudzi bagātie jēkabpilieši būvēja ķieģeļu mājas, īpaši eklektikas stilā. Iela tika bruģēta pēc 1865. gada, kad tika nodibināta īpaša ielu bruģēšanas komisija. 1878. gada 18. jūnijā pilsētā izcēlās ugunsgrēks, kā rezultātā tika iznīcinātas 300 no aptuveni 460 ēku jeb divas trešdaļas pilsētas. Pēc šī notikuma Lielā iela bija nopostīta un par Lielo ielu sāka saukt līdz šim otru nozīmīgāko pilsētas ielu — Mazo ielu (tagad Pasta iela). 20. gadsimta sākumā nami Brīvības ielā, īpaši laukuma tuvumā tiek uzcelti no jauna vai pārbūvēti, iela atgūst Lielās ielas nosaukumu. 1936. gadā Lielā iela tiek pārdēvēta par Brīvības ielu. Atgūstot valstij neatkarību, ielai tika atgriezts vēsturiskais Brīvības ielas nosaukums. 2004. gadā pilsētas svētki tika veltīti Brīvības ielai, kad tika uzklāts visgarākais brokastu galds, kas sniedzās gandrīz visas ielas garumā, kā arī notika koru koncerts ielai līdzās esošajā un līdz šim pamestajā Uniātu baznīcā, pievēršot tai uzmanību.

Kultūrvēsturiski objekti

Uz Brīvības ielas atrodas vairāki kultūrvēsturiski arhitektūras objekti, kuru vidū ir minami: Vecpilsētas laukums, dzīvojamo ēku ansamblis Brīvības ielā 174 — 184, Miertiesas nams (pašreiz Jēkabpils dome), kā arī baznīcas — Jēkabpils Svētā Gara klosteris, Jēkabpils Uniātu baznīca, Jēkabpils Svētās Jaunavas Marijas dzimšanas Romas katoļu baznīca un Jēkabpils Svētā Miķeļa evaņģēliski luteriskā baznīca.
Eduards Volters

Dzīvesgājums

Eduards Volters dzimis 1856. gada 6. (20.) martā Rīgā Āgenskalna aptiekāra ģimenē. Viņa vectēvs bija Aizputes mācītājs. 
1875. gadā viņš beidza Vidzemes guberņas ģimnāziju, 1875.—1877. gadā studēja slāvu filoloģiju Leipcigas Universitātē, 1877.—1880. gadā turpināja studijas Tērbatas Universitātē. Pēc 1880. gada papildinājās Maskavas un Harkovas Universitātē, kur 1883. gadā ieguva maģistra grādu. 
Studiju laikā viņš bija klausījies V. Lamanska, V. Jagiča, L. Maikova, M. Drinova un A. Potebņas lekcijas, kuri savu folkloristisko pētījumu lokā mēdza ietvert arī latviešu tautasdziesmas un paražas.
1882.—1886. gadā Volters apceļoja Latgali un Lietuvu, apgūdams lietuviešu valodu un pētīdams iedzīvotāju paražas. 1890. gadā viņš publicēja Latgales materiālu, tradīciju, svinamo svētku aprakstus un ar tiem saistītos tekstus kopā ar tulkojumiem krieviski. 1894. gadā E. Volters kļuva par Pēterburgas Ķeizariskās Zinātņu akadēmijas 2. nodaļas bibliotekāru un 1886.—1918. gadā par Pēterburgas akadēmijas privātdocentu, veikdams pētījumus baltu valodu dialektoloģijā un gramatikā. Vēlākajos gados vairāk pievērsās Lietuvas senvēstures pētījumiem, pirmais precīzi noteica 13. gadsimta hronikās minētās Nalsenes zemes lokalizāciju. 1909. gadā viņš ieguva lielu popularitāti Lietuvā ar hipotēzi, ka Mindauga galvaspilsēta Voruta ar Livonijas hronikās minēto nosaukumu Lettowia (Latavą) meklējama Anīkšķu apkārtnē. Paralēli 1904.—1917. gadā strādājis par lietuviešu grāmatu cenzoru. 1908.-1909. gadā fonogrammās ierakstījis lietuviešu tautas melodijas.
1919. gadā E. Volters pārcēlās uz Kauņu, kur vadīja Centrālo valsts bibliotēku. 1922. gadā bija viens no Lietuvas Universitātes dibinātājiem un pirmajiem profesoriem, vadīja latviešu, vācu, bulgāru filoloģijas, senvēstures un etnogrāfijas kursus. 
1933. gadā viņš pensionējās, atkal pievērsās diskusijai par Vorutas pils precīzo lokalizāciju Šeiminiškēļu pilskalnā, kas vēlāk tika apstiprināta arheoloģiskajos izrakumos. Miris 1941. gada 14. decembrī un apglabāts Kauņas veco kapu luterāņu daļā (tagad — Ramybės parkas). 2006. gadā viņā vārdā nosaukta iela Kauņā.
Magnuss Johans fon Bergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1719. gada 28. martā Ērgļu pilsmuižā Gotharda Vilhelma fon Berga un viņa sievas Evas Helēnas, dzimušas fon Helmersenas, ģimenē. Ķeizarienes Annas valdīšanas laikā 1732. gadā uzsāka karadienestu Pēterburgas kadetu korpusā, no 1739. gada jātnieku gvardē. 1753. gadā paaugstināts par pulkvedi, 1754. gadā viņš salaulājās ar Eleonoru Elizabeti Doroteju fon Mīnihu.   
Septiņgadu kara laikā pēc Kunersdorfas kaujas 1759. gadā paaugstināts par ģenerālmajoru, 1762. gadā par ģenerālleitnantu. Viņa tālaika padotais Aleksandrs Suvorovs ģenerāli Bergu vēlāk atkārtoti dēvējis par savu skolotāju. Pēc kara beigām 1763. gadā darbojās armijas reorganizācijas komisijā. Krievu—turku kara (1768—1774) laikā komandēja Krievijas impērijas armijas korpusu Krimas frontē, uzvarēja 1772. gada kaujā pie Kefas. 1773. gadā viņu paaugstināja par vadošo ģenerāli (general-en-chef). 
Miris 1784. gada 9. augustā Vīlandes apriņķa Holstres muižā (Holstfershof).
Tikai tā!

"Tikai tā!" ir  Ulda Marhilēviča dziesma ar Guntara Rača vārdiem, kuru 1987. gada mūzikas un mākslas festivālā "Bildes" pirmo reizi atskaņoja "Liepājas brāļi".
Festivālam īpaši radīto jaundarbu sākotnēji izpildīja brāļi Ainars un Dainis Virgas; brāļi Valdis un Andris Alviķi; brāļi Rodrigo un Ivo Fomini; brāļi Tālis un Uldis Marhilēviči, kā arī Guntars Račs.  Dziesma kļuva par festivāla „Bildes” oficiālo himnu un 1988. gada "Mikrofona aptaujā" ieguva 11. vietu.
2018. gadā "Tikai tā!" ieguva 57. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
Frideriks Šopēns

Biogrāfija

Frideriks Šopēns ir dzimis 1810. gada 1. martā (pēc dzimšanas apliecības - 22. februārī), nelielā Mazovijas ciematiņā Želazova Vola, skolotāja, polonizēta francūža ģimenē. Dažus mēnešus pēc Šopēna dzimšanas ģimene pārcēlās uz Varšavu, jo tēvam piedāvāja franču valodas un literatūras vietu licejā.
Ap 1836. gadu Šopēns Parīzē jau bija ieguvis vispārēju slavu, uzstājoties koncertos un sadraudzējoties ar tādiem tā laika ievērojamiem māksliniekiem kā Vinčenco Bellīni, Ežēnu Delakruā, Hektoru Berliozu, Ferencu Listu un Robertu Šūmani. Šajā pašā laikā sākās Šopēna romantiskā draudzība ar Žoržu Sandu, kura turpinājās 10 gadus. Jau 1830. gadu sākumā izpaudās Šopēna slimība - tuberkuloze, kas progresēja, un 1849. gadā Parīzē Šopēns mira 39 gadu vecumā. Apglabāts Perlašēza kapsētā Parīzē, bet sirds pēc komponista vēlmes apglabāta Varšavā, Svētā Krusta baznīcā.

Šopēna mūzika

Frideriks Šopēns radījis skaņdarbus gandrīz vienīgi klavierēm (ir arī dziesmas un kameransambļi, kā arī vairāki darbi klavierēm ar orķestri). Daži no skaņdarbiem kļuvuši par rietumu kultūras ikonām, piemēram, Šopēna sēru maršs (otrās klaviersonātes trešā daļa). Visiecienītākie Šopēna mūzikas žanri bija miniatūras: etīdes, mazurkas, prelūdijas, noktirnes, polonēzes un valši. Ir arī apjomīgākas kompozīcijas: sonātes, balādes, fantāzija, barkarola. Abi Šopēna klavierkoncerti ir gandrīz visu starptautisko pianistu konkursu repertuārā.
Kozjatina

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta 1870. gadā pie dzelzceļa stacijas līnijā Kijeva—Balta; nosaukta pēc netālā Kozjatinas ciema. Pilsētas tiesības piešķirtas 1874. gadā.
Rush

Rush ir kanādiešu rokmūzikas grupa, kura 1968. gada augustā izveidota netālu no Toronto, Ontārio. Tās sastāvā pašlaik ietilpst basģitāras un taustiņinstrumentu spēlētājs, kā arī vadošais solists Gedijs Lī (Geddy Lee), ģitārists Alekss Laifsons (Alex Lifeson) un bundzinieks, kā arī dziesmu autors Nīls Pērts (Neil Peart). Grupa 2018. gadā paziņoja par darbības izbeigšanu.
Mālpils

Vēsture

Mālpils senā vēsture sniedzas dzelzs laikmetā (5.—9.gs.), kad tās teritoriju apdzīvoja lībieši, apmetoties Sudas upes krastā esošajā pilskalnā, ko šodien mālpilieši dēvē par Vīnkalnu. Iespējams, ka lībieši devuši pirmo Mālpils nosaukumu Lemburga (no lībiešu: lembit un urga — 'virsaiša upīte'). Laikā starp 1207. un 1209. gadu Zobenbrāļu ordeņa mestrs Venno pirmo zemes lēni piešķīra Mālpils novada labietim Maneģintim un viņa brāļiem. Izveidojās ordeņa vasaļa muiža, ko devēja par Idoves pili (castrum Yodeven).
Pēc 1386. gada Mergupes krastā Vācu ordenis uzbūvēja Lemburgas pili (Lemburg), kas kalpoja kā viens no Siguldas fogtejas atbalsta punktiem. Ordeņa pils sagrauta 1626. gadā poļu—zviedru karā.

Nosaukums

Senais Mālpils nosaukums "Lemburga" visticamāk cēlies no lībiešu valodas, kur lembit nozīmē ‘virsaitis’, bet urga — ‘upe’. Mālpils latviskais nosaukums, savukārt, ir kalks no vāciskā nosaukuma tiešā tulkojuma, kur Lehm nozīmē ‘māls’, bet Burg — ‘pils’.
Budas muiža

Budas muiža, agrāk Heinrihsona muiža (vācu: Heinrichsonshof) ir klasicisma stila koka muižiņas ēka Pampāļu ielā 1 Bieriņu apkaimē Pārdaugavā.

Vēsture

Zviedru Vidzemes laikā 1682. gadā šajā vietā atradusies Ulenbroka muižiņa (Ullenbrockshof), no 1732. gada muiža piederēja Heinrihsoniem (Heinrichsohnhof). Ēka savulaik celta uz mākslīgas salas, kuru no vienas puses norobežo Mārupītē ietekošs strauts, bet no otras — mākslīgs grāvis. 1766. gadā tā piederēja Bieriņu muižas īpašniekam Eberhardam Berensam fon Rautenfeldam, kas ēku iznomāja J. G. Zeiberliham viesnīcas vajadzībām. 19. gadsimta beigās ēkā iekārtoja īres dzīvokļus, 1928. gadā muižas ēka pārbūvēta. Nosaukums Būdas muiža pirmo reizi parādījās pēc Pirmā pasaules kara Rīgas kartēs. Ēka atjaunota ap 2008. gadu.
Ķīšezers

Vēsture

Senākais ezera nosaukums bija Ropažu ezers, vēlāk saukts arī par Stintezeru (vācu: Stintsee). Lielākā pieteka — Jugla. Agrāk pa Langu ezera ūdens iztecēja uz Gauju, bet Daugavgrīvas klostera mūki ap 1266. gadu uz toreizējās Dūņupes ierīkoja pirmās ūdensdzirnavas un izraka dzirnavu grāvi (Mühlgraben), pa kuru ezera ūdens sāka noplūst uz Daugavu. Vēlāk izveidotais kanāls ar tuvējo Daugavu vēl arvien tiek dēvēts par Mīlgrāvi. 
Savukārt Ķīšezera dienvidu krasts piederēja Livonijas ordenim, kas 1297. gadā uz Bērzupītes jeb Bukultu strauta (tagad Juglas kanāls) iekārtoja savas ūdens dzirnavas un mūra pili, ko sāka saukt par Jaunajām dzirnavām (latīņu: Novum Molendinum, vācu: Neuermühlen) jeb Bukultu pili.
1924. gadā Rīgas pilsētas teritorijā iekļāva Ķīšezera dienvidu un rietumu krastu, bet 1927. gadā austrumu krastu.

Raksturojums

Ezerā atrodas Sniķera sala un vēl divas salas ar kopējo platību 8 ha. Krasti gan lēzeni (ziemeļu daļa), gan stāvi (Mežaparks, vietām ziemeļaustrumu krastā). Ja ir spēcīgs rietumu vējš, ezerā caur Mīlgrāvi ieplūst iesāļūdens no Rīgas jūras līča. 11 zivju sugas.
Austrumu krastā Bulduru pilskalns. Rietumu krastā Rīgas Zooloģiskais dārzs, Ozo Golfa klubs. Izveidots Jaunciema dabas liegums (1999. gads).
Volisa Simpsone

Biogrāfija

Volisas tēvs nomira drīz pēc viņas dzimšanas. Apmeklējusi Oldfields School skolu Kokisvilā, Mērilendā. 1916. gadā apprecējusies ar Jūras kara flotes pilotu Ērlu Spenseru. Viņu laulība tika šķirta 1927. gadā. Kādu laiku padzīvojusi ASV, pārcēlās uz dzīvi Anglijā, kur satika Ernestu Spenseru. Viņi apprecējās 1928. gadā un dzīvoja netālu no Londonas. Būdama augstāko aprindu pārstāve, satika Eduardu, tobrīd — Velsas princi. Abi kļuva par draugiem un beigu beigās iemīlējies viens otrā. 1936. gadā Simpsone iesniedza prasību šķirt viņas otro laulību, lai varētu apprecēties ar Eduardu, kas kļuva par Apvienotās Karalistes karali Eduardu VIII. Tomēr, tā kā bija jau divas reizes šķīrusies, bija sabiedriski un politiski nepieņemama ieņemt britu karalienes vietu.
Eduards VIII 1936. gada 10. decembrī paziņoja par atteikšanos no troņa, lai apprecētos ar Volisu. Uzreiz pēc atteikšanās, pēc kuras par karali kļuva viņa brālis Džordžs VI, Eduards pameta Angliju un pārcēlās uz dzīvi kontinentālajā Eiropā. 1937. gada maijā beidzot tika šķirta Simpsones laulība, Volisa un Eduards apprecējās 1937. gada 3. jūnijā Francijā. Bieži ceļojuši līdz Otrajam pasaules karam.
Pēc Otrā pasaules kara dzīvojuši Bahamās un Parīzē. Pēc Eduarda nāves 1972. gadā Simpsone bija publiski reti redzama. Pēc viņas nāves 1986. gadā tikusi apglabāta blakus vīram netālu no Vindzoras pils.
Nikolajs Kampars

Biogrāfija

Piedzimis Krievijas impērijas policista ģimenē. Tēvs, Eduards Kampars, bijis Alūksnes policijas priekšnieka palīgs 1905. gada revolūcijas laikā un pielicis daudz pūļu likumības nodrošināšanai attiecībā pret revolūcijas dalībniekiem.
Nikolajs Kampars profesijas izvēlē sekojis ģimenes tradīcijām un beidzis Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti, vēlāk strādājis par izmeklēšanas tiesnesi Latgalē.
No jaunības gadiem Nikolajs Kapmars bijis pazīstams ne tikai kā spējīgs šahists, bet arī kā šaha sacensību organizators. Bijis viens no LU studentu šaha celmlaužiem, bet 1938. gadā Latvijas Darba kameras paspārnē organizējis šaha amatieru turnīru aptuveni 100 strādniekiem un ierēdņiem.
Otrā pasaules kara gados kopā ar ģimeni devies bēgļu gaitās un no 1944. gada dzīvojis Austrijā, kur četrus gadus pēc kārtas uzvarējis Fillahas pilsētas šaha čempionātos.
1953. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV, kur apmetusies Milvoki. Tajā pašā gadā izcīnījis 2. vietu Viskonsinas štata šaha čempionātā. 1954. gadā uzvarējis Milvoki pilsētas šaha čempionātā, apsteidzot šaha reitinga sistēmas izgudrotāju Arpadu Elo, kurš atpalicis no uzvarētāja par puspunktu. 1955. gadā atkārtoti uzvarējis Milvoki pilsētas šaha čempionātā. Sekmīgi darbojies šaha žurnālistikā. No 1962. gada līdz 1967. gadam izdevis šaha žurnālu "Opening Adventures", kurā galvenokārt apskatījis savas iecienītās atklātnes: Blekmara-Dīmera gambītu un Latviešu gambītu. Viņa izdevums izpelnījies ievērību ASV šahistu aprindās.
Nikolajs Kampars bijis neērts pretinieks jebkura līmeņa šahistiem. 1935. gadā viņš kopā ar dzejnieku Kārli Krūzu bijis viens no diviem, kas simultānspēles seansā uzvarējis toreizējo Pasaules čempionu šahā Aleksandru Aļehinu. 1957. gadā Nikolajs Kampars izcīnījis neizšķirtu turnīra partijā pret nākamo Pasaules čempionu šahā Bobiju Fišeru.
Pērsijs Bleiks

Šaha kompozīcija

Pazīstamāks P. Bleiks bija kā šaha  problēmists. No 1890. līdz 1936. gadam viņš publicēja vairāk nekā 500 šaha uzdevumus. Ieguva vairāk nekā 160 godalgas, no tām 45 pirmās.
Cleobora mellyi

Izplatība

Cleobora mellyi primāri izplatīta Tasmanijā un Austrālijas kontinenta dienvidos. Tādēļ, ka pieaugušās mārītes un kāpuri barojas ar mīkstķermeņu kukaiņiem un to olām, daži no kuriem ir kultūraugu kaitēkļi, tās tika introducētas Jaunzēlandē 1977. gadā (Paropsis charybdis lapgraužu vaboļu bioloģiskās kontroles programmas ietvaros). Taču Cleobora mellyi mārītes ir izdzīvojušas tikai Marlboro reģionā. 2006. un 2007. gadā mārītes tika atkārtoti izlaistas citos Jaunzēlandes rajonos. Tagad tās stabili apdzīvo Nortlendu (angļu: Northland) un Plentī līča reģionu (angļu: Bay of Plenty).
Mogorjelo

Vēsture

Šī romiešu apmetne bija privāts muižas komplekss, kas tika uzcelts Mogorjelo apvidū 1. gadsimta vidū. Tas iekļāva celtni lauksaimniecības produkcijas pārstrādei (villa rustica fructuaria) uz paugura paaugstinājuma, kā arī dzīvojamo namu (villa rustica habitatoria) saulainajā dienvidu nogāzē. Šī celtne nodega 3. gadsimtā. 4. gadsimta sākumā uz šīm drupām tika uzcelta valstij piederoša villa, kas arī pašlaik šeit ir galvenais arheoloģiskais objekts. 3. gadsimtā privātīpašums pārgāja citā valdījumā un kļuva par sabiedrisko īpašumu. Mogorjelo villa apgādāja Narones pilsētu, kuras drupas pašlaik ir atrodamas Vidas ciemā netālu no Metkovičas. Villa tika iznīcināta liela ugunsgrēka rezultātā. Pēdējās monētas, kas šeit tika atrastas pelnu slānī, bija kaltas Honorija laikā 388. gadā. Tāpēc var uzskatīt, ka Mogorjelo nonāca ienaidnieku rokās laikā starp 401. un 403. gadu, kad šajā teritorijā iebruka vestgoti. Dzīve turpinājās jaunos apstākļos, un 5. gadsimta sākumā izpostītās villas teritorijas ziemeļaustrumu stūrī tika uzceltas divas bazilikas: vispirms ziemeļu bazilika, bet drīz pēc tam dienvidu. Spriežot pēc dažādiem tur veiktajiem pārbūves darbiem, šķiet, ka tās tika pārveidotas dzīvojamās platībās. Apbedīšana notika visā villas teritorijā un tās apkārtnē, sākot no seno baznīcu izbūves brīža līdz pat 19. gadsimtam.
Spēļu teorija

Spēļu teorija ir matemātiska metode aprēķinātu apstākļu analīzei, piemēram, spēlē, kurā viena spēlētāja veiksme ir atkarīga no citu spēlētāju veiktās izvēles. Formāli, tas ir pētījums par matemātikas modeļu konfliktiem un sadarbību starp racionālu lēmumu pieņēmējiem. Spēļu teorija galvenokārt tiek pielietota ekonomikā, politoloģijā, psiholoģijā, kā arī citās zinātnēs, piemēram, loģikā un bioloģijā. Par darbību spēļu teorijā astoņi zinātnieki ir saņēmuši Nobela prēmiju ekonomikā.
Džerards Batlers

Biogrāfija

Džerards Batlers dzimis Skotijas pilsētā Peislijā, Margaritas un Edvarda Batleru ģimenē. Agro bērnību pavadījis Monreālā, Kvebekā, bet pēc tam lielāko daļu bērnības viņš pavadījis dzimtajā pilsētā Peislijā.
Viņa vecāki izšķīrās, kad viņš bija bērns, tādēļ Džerardu ar viņa brāli un māsu audzināja viņu māte, kas vēlāk atkal apprecējās. Viņš nebija sazinājies ar tēvu no 2 līdz 16 gadu vecumam, taču pēc tam viņi kļuva tuvi. Viņa tēvs nomira, kad Džerardam bija tikai 20 gadu.
Batlers pabeidza Glāzgovas Universitāti, kur viņš studēja jurisprudenci. Viņš bija skolas tiesību biedrības prezidents, pateicoties viņa  personībai un lieliskajām sociālajām prasmēm.
Skotu aktieris savu aktiera karjeru sācis 90. gados, kā arī piedalījies 1997. gada Džeimsa Bonda sērijas filmā "Rītdiena nemirst", pēc kuras vairāk pievērsies televīzijas seriālu lomām, kā, piemēram, amerikāņu miniseriālā "Atilla". Batlers attēloja galvenās lomas filmās "Operas spoks", "300: Termopilu kauja", drāmā "P.S. Es tevi mīlu", kā arī vairākās citās filmās.