google/wiki40b huggingface dataset:
Austrumāfrikas slaidkājis

Izplatība

Austrumāfrikas slaidkājis izplatīts Kenijas centrālajā un dienvidu daļā un Tanzānijas lielākajā daļā. Vienu reizi slaidkājis novērots Ugandā Kenijas pierobežā. Sastopams no jūras līmeņa līdz 2000 m virs jūras līmeņa. Majo sausās, smilšainās vietās un izžuvušu ezeru pludmalēs.

Izskats un īpašības

Austrumāfrikas slaidkājis ir apmēram truša lielumā. Ārēji atgādina nelielu ķenguru ar lielām acīm, garām ausīm un ļoti garu asti, kas palīdz turēt līdzsvaru. Priekškājas ir ļoti īsas, bet pakaļkājas garas un spēcīgas. Pārvietojas līdzīgi kā ķengurs, lecot uz pakaļkājām, priekšķepas cieši piespiežot pie krūtīm. Lēcienā slaidkājis palecas līdz 2 m augstumam. Ķermeņa garums (bez astes) 35—43 cm, astes garums 34—49 cm, svars 3—4 kg. 
Kažoka matojums mugurpusē brūns, astes gals melns, pavēdere gandrīz balta. Priekšķepām gari, asi nagi, kas piemēroti zemes rakšanai, bet pakaļkājām nagi plati, piemēroti pēdas atbalstam.

Uzvedība

Austrumāfrikas slaidkājis ir aktīvs nakts laikā, gaišo diennakts laiku pavada pašu raktā alā zem zemes. Uzturas nelielās grupās, kurās ir 30—40 īpatņi. Barojas ar dažādiem augiem, to saknēm un augļiem. Retos gadījumos barojas arī ar kukaiņiem. Barošanās laikā uzturas alas tuvumā, bet tās bieži maina — vienā un tajā pašā alā uzturoties ne ilgāk par dažām dienām.

Vairošanās

Austrumāfrikas slaidkājim ir ļoti lēns populācijas atražošanās ātrums. Parasti piedzimst viens mazulis un tikai 1% ir dvīņi. Slaidkājiem nav raksturīga noteikta vairošanās sezona un mazuļi dzimst jebkurā gada periodā. Kopumā mātītei gadā ir 1—3 mazuļu metieni. Grūsnības periods ir apmēram 80 dienas, arī ar pienu mātīte mazuļus zīda apmēram 80 dienas. Piedzimstot mazuļi ir labi attīstīti ar pūkainu kažociņu. Jau pēc dažām dienām tie kļūst aktīvi. Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz gada vecumā, mātītes 1—2 gados.
Piramīda (celtne)

Piramīda ir celtne ar četrstūrainu pamatu un sānu skaldnēm, kas saiet kopā virsotnē. Tūkstošiem gadu tās bija pasaules lielākās celtnes, jo to uzbūve — vairāk bluķu bija pie zemes, tādējādi izlīdzinot svara sadalījumu, padarīja tās ļoti stabilas. Piramīdas cēla ne tikai Ēģiptē, bet arī Vidusamerikā, Grieķijā, Indijā, Ķīnā, Romā un citur. Visaugstākā pasaules piramīda ir Heopsa piramīda, kas ir arī viena no "Septiņiem pasaules brīnumiem", kamēr vislielāko platību aizņēmušā jebkad uzceltā piramīda ir Lielā Čolulas piramīda, kas atrodas Čolulā, Meksikā.

Etimoloģija

Vārds izcelsme ir neskaidra. Viena no versijām apgalvo, ka vārds radies no sengrieķu vārda πυραμίς (puramís), kas burtiskā tulkojumā varētu nozīmet ‘kviešu pļaušana’. Otra versija apgalvo, ka vārds ir radies no ēģiptiešu vārdu savienojuma pr-m-ws, kas tulkojams kā ‘(kāds) iznāk no augstuma’. Tā senie ēģiptieši apzīmēja arī piramīdas augstumu.
Citrīns

Citrīns (no latīņu "citrus" - citrons, šī augļa dzeltenā krāsa līdzīga akmens krāsai) ir dzeltenas krāsas caurspīdīgs kvarcs. Lieli labas kvalitātes kristāli ir dārgakmeņi. Citrīna krāsu nosaka divi faktori: viens no tiem ir submikroskopisku dzelzs daļiņu piejaukums kvarcam - šo daļiņu izmērs ir tāds, ka tās absorbē gaismas viļņus violetajā - zilajā spektra daļā. Otrs citrīna iekrāsošanās iemesls ir kvarca varietātes, kas satur alumīnija, litija vai ūdeņraža ieslēgumus, radioaktīvā apstarojuma ietekmē var iegūt zaļgandzeltenu krāsu. Dabā šāds citrīns ir atrodams atradnēs, kur sastopams radioaktīvais kālija izotops, urāns vai torijs.
Dabisks citrīns ir reti atrodams un tas pārsvarā ir bāli dzeltens ar vāji izteiktu pleohroismu. Gandrīz viss dārglietu veikalos nopērkamais citrīns ir mākslīgi radīts, līdz 300 - 560 °C karsējot dažus ametistu vai dūmu kvarca veidus. Nereti šādus mākslīgus citrīnus tirgotāji dēvē par topāziem vai zelta topāziem. Dabiska citrīna krāsa var variēt no dzeltenzaļas līdz orandžai un brūni orandžai. Īpaši augstu tiek vērtētas dzidri dzintarkrāsas akmeņi. Citrīns veido daļu no unikālā dārgakmens - ametrīna, kuru atrod Bolīvijā.
Visskaistākos dabiska citrīna kristālus atrod Brazīlijā, Riugrandi du Sulas štatā. Vēl citrīnu iegūst arī Argentīnā, Birmā, citos Brazīlijas štatos (Minasžeraisa, Gojasa), Francijā (Dofina), Madagaskarā, Krievijā (Urāli), Spānijā (Salamanka, Kordova), ASV.
Senos laikos citrīnu uzskatīja par talismanu, kas pasargā no indes un ļaunām domām. Citrīnu dziedniecībā izmanto, lai jūtīgiem cilvēkiem dotu iekšējo spēku, vielmaiņas problēmu risināšanai. Citrīns ir arī viens no diviem novembra horoskopa akmeņiem.
Amazones (putni)

Izskats

Amazones ir drukni, vidēja lieluma putni, kuru garums savārstās no 25 līdz 45 cm. Lielākajai daļai sugu apspalvojumā dominē zaļā krāsa, kuru papildina sarkanu, dzeltenu, zilu un citu krāsu toņi. Lai gan labi pamanāmas un skaļas lidojot, taču, atpūšoties koku galotnēs, saplūst ar lapotni un ir grūti ieraugāmas. Knābis spēcīgs, izteikti izliekts.

Dzīvesvietas

Dzīvo sausos tropu un subtropu mežos, mitros zemieņu un kalnu tropu un subtropu mežos, plantācijās.

Barība

Amazones pārtiek no dažādiem augiem — sēklām, riekstiem, augļiem un lapām. Barojoties ir klusas un vienīgā liecība par viņu klātbūtni var būt krītoši augļu gabaliņi.

Turēšana

Piejaucētas amazones dzīvoja indiāņu ciematos vēl pirms eiropiešu kolonizācijas. Vairākas sugas tiek turētas nebrīvē un, pareizas audzināšanas gadījumā, kļūst par iecienītiem māju lutekļiem. Tās var nodzīvot vairāk par 50 gadiem.

Apdraudējums

Amazones apdraud dzīvotņu izmaiņas, dabisko dzīvesvietu izzušana un dzīvu putnu ķeršana turēšanai nebrīvē. Daudzām sugām izzušanas briesmas pastiprina nelielie izplatības areāli.
UAE Team Emirates

Latvijas sportisti

No 1999. līdz 2002. gadam četras sezonas komandā brauca Latvijas riteņbraucējs Raivis Belohvoščiks. 2004. gadā šajā komandā savu pēdējo sezonu profesionālajā sportā aizvadīja Latvijas sportists, 2000. gada Pasaules čempions Romāns Vainšteins.
Jupatovkas iela

Ielas raksturojums

Jupatovkas ielu var raksturot kā tipisku rūpniecības un pakalpojumu rajona ielu. Neskatoties uz to, ka tās garums pārsniedz 1 km, tai ir tikai divi krustojumi ar citām ielām — tās sākumā un beigās. Tam par iemeslu ir ielas izvietojums starp Rēzeknes upi, kas met četrus meandrus, tās labajā pusē un dzelzceļu kreisajā pusē. Starp rūpniecisko zonu pamīšus izvietojušās dzīvojamās ēkas, sevišķi ielas labajā pusē, upes tuvumā.
Ielas sākums ir T veida krustojums ar Stacijas ielu, ko regulē luksofori, tur joslas atdalītas ar nelielu salu gājējiem. Trīstūra formas zemes gabalā starp Stacijas un Jupatovkas ielām atrodas "Latvijas Naftas" degvielas uzpildes stacija. Ielas kreisajā pusē, stāvā uzkalniņā atrodas senkapi (Jupatovkas vecie katoļu kapi), bet pēc 330 m no ielas labās puses iziet 100 m garš piebraucamais ceļš uz Jupatovkas vecajiem pareizticīgo kapiem. Jupatovkas ielā 22 atrodas Rēzeknes profesionālā vidusskola. Pēc 800 m iela iziet ārpus Rēzeknes pilsētas robežām, bet apbūve gar to turpinās. Uzreiz pēc pilsētas robežas atrodas Rēzeknes arodvidusskola, Valsts Ieņēmumu dienesta Rēzeknes filiāle un plašs būvmateriālu tirdzniecības kvartāls. Šeit atrodas viens no lielākajiem vietējo īpašnieku pārvaldītajiem būvmateriālu veikaliem "DaKo". Ielas labajā pusē ir skraja savrupmāju apbūve, aiz kuras tek Rēzeknes upe ar trīs vecupes atstātiem meandriem tās palienē. Tālāk iela met līkumu virzienā uz Rēzeknes upi, pilsētas teritorijas virzienā. Ielas līkums robežojas ar Smuškovas ciemu un plašu vasarnīcu un mazdārziņu teritoriju. No ielas kreisās puses iziet ceļš, kas ved līdz Litavnieku mazciemam un savieno ar Rēzeknes apvedceļu (E22, A12). Krustojot Rēzeknes upi, iela jau ir mainījusi savu virzienu no R-A uz Z-D. Neilgi pirms tilta iela šķērso Rēzeknes pilsētas robežu. Atšķirībā no joslu skaita pārējos ielas posmos, Jupatovkas ielas tilts pār upi ir vienvirziena. Tilta labajā pusē ir rūpnieciska rakstura apbūve pie pašiem upes krastiem. Otrpus upei, ielas kreisajā pusē turpinās mazdārziņu teritorija, kas turpinās līdz ielas beigām — T veida krustojumā ar Zilupes ielu.
Petršvalda

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1305. gadā. Ilgus gadus bija Hābsburgu impērijas sastāvā, un tās vēsturiskais vāciskais nosaukums ir Pētersvalde (vācu: Peterswald). 19. gadsimta trīsdesmitajos gados apkārtnē tika sākta ogļu ieguve. Pēc Pirmā pasaules kara — Čehoslovākijas sastāvā. Pēc 1938. gada Minhenes vienošanās pilsētu ieņēma poļu karaspēks, bet pēc Otrā pasaules kara sākuma — vācieši. Pēc kara, pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada — Čehijas sastāvā. 1998. gadā apkārtnē ogļu ieguve tika pilnīgi pārtraukta.

Cilvēki

4 % pilsētas iedzīvotāju ir slovāki.
Laimonis Vāczemnieks

Dzīves gājums

Dzimis strādnieku ģimenē, mācījies Rīgas 28. vidusskolā (1936—1945), J. Raiņa strādnieku jaunatnes 8. vidusskolā (1945—1948). Pārtikas ministrijas Darba rezervju skolā ieguvis maizes cepēja diplomu. Neilgi strādājis specialitātē, vēlāk bijis transporta strādnieks Iļģuciema ādas izstrādājumu fabrikā, ekspeditors «Dinamo» slēpju fabrikā. No 1958. gada žurnāla «Bērnība» atbildīgais sekretārs, kopš 1964. gada žurnālu «Draugs» un «Zīlīte» galvenā redaktora vietnieks. Miris 1998. gadā, apglabāts 1. Meža kapos.

Radošā darbība

Pirmais dzejolis publicēts 1953. gadā laikrakstā «Padomju Jaunatne». Sarakstījis vairākus dzejoļu krājumus. Prozā rakstījis galvenokārt bērnu un jauniešu auditorijai. Vairāku kinoscenāriju autors (Līvsalas zēni (1969), Dāvana vientuļai sievietei (1973), Veco vraku noslēpums (1973), Kroņa numurs (1986)). Rakstnieku savienības biedrs kopš 1957. gada. Latvijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks (1979).
Sporaugi

Evolūcija

Sporaugu apakšvalstī mūsdienās ir divi lieli dzīvo augu nodalījumi: staipekņi un paparžaugi. Šajā apakšvalstī ir arī vairākas izmirušo, fosilo augu grupas. Jaunākie zinātniskie atklājumi un pētījumi liecina, ka visiem mūsdienu augstākajiem sporaugiem ir viens, kopīgs aizvēsturisks priekštecis. Sēklaugi sporaugiem ir nosacīti tuvi radinieki, jo cēlušies no aizvēsturiska auga, kas bijis tuvu radniecīgs sporaugu aizvēsturiskajam priekštecim.
Latvijas Lauksaimniecības universitātes Veterinārmedicīnas fakultāte

Fakultātes dekāni

Eduards Zariņš, kas vienlaikus bijis arī Latvijas Augstskolas Medicīnas fakultātes dekāns (1919-1920)
Voldemārs Brencēns (1920;1924-1926;1928-1930;1932-1934;1936-1938)
Ernsts Paukuls (1920-1922)
Ludvigs Kundziņš (1922-1924)
Rūdolfs Grapmanis (1926-1928, 1930-1932, 1934-1936, 1938-1939, 1940-1941)
Miķelis Rolle ( 1939-1940, 1941-1943)
Artūrs Vītums (1943 -1944)
Paulis Lejiņš (1944-1946)
Jānis Dzelde (1946-1954)
Olga Lušņevska (1954-1956)
Eglons Grapmanis (1956-1973)
Zigurds Polītis (1973-1984)
Jāzeps Rimeicāns (1984-1990)
Zigmunds Brūveris (1990-1991)
Pēteris Keidāns (1991-2000)
Arnis Mugurēvičs (2000-2004)
Gunārs Pētersons (2004-2011)
Ilmārs Dūrītis (2011-2018)
Kaspars Kovaļenko (kopš 2018)
Judīte Fuksa

Biogrāfija

Šahu iemācījusies spēlēt piecu gadu vecumā. No 1999. līdz 2007. gadam regulāri piedalījusies Vācijas junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. Uzvarējusi šajos turnīros 2000., (U10 vecuma grupā), 2006. (U16 vecuma grupā) un 2007. (U18 vecuma grupā) gadā. Vairākkārt pārstāvējusi Vāciju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos. 2009. gadā FIDE Fuksai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 2012. gadā Rīgas starptautiskajā šaha festivālā Rīgas Tehniskās universitātes Open 2012 bijusi labākā dāmu konkurencē. 2017. gadā FIDE viņai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Pārstāvējusi Vācijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 2 reizes (2008-2010).
Pjērs Drimārs

Šaha kompozīcija

Par šaha kompozīciju Drimārs sāka interesēties 20. gadsimta piecdesmito gadu sākumā. 1952. gada aprīlī viņš publicēja savu pirmo uzdevumu laikrakstā Combat. No 1956. gada viņš sāka jau regulāri sastādīt šaha uzdevumus, it īpaši divvilčus un daudzvilčus. Viņš interesējās arī par pašmata garvilčiem, bet viņš atteicās no pasaku šaha, it īpaši uzdevumiem ar pasaku figūrām.
Kopā ar 17 citiem cilvēkiem viņš nodibināja uzņēmumu „Les Amis du Problème d’Echecs“, kurš izdeva žurnālu "Thémes-64". No 1982. līdz 1986. gadam viņš ieņēma uzņēmuma prezidenta amatu.
Drimārs ir publicējis tikai 65 uzdevumus. No tiem desmit izturēja FIDE albumu atlasi. Īpaši Drimārs interesējās par taska uzdevumiem. No 1960. līdz 1982. gadam viņš strādāja pie Babsona taska uzdevuma sastādīšanas, tomēr, strādājot pie uzdevuma katru dienu līdz četrām stundām, to sastādīt viņam neizdevās. 1982. gadā Drumare savā rakstā "„Mon dernier pas vers l’impossible“ izteica pārliecību, ka Babsona tasks tiešā četrvilča formā nekad netiks sastādīts. Tikai dažus mēnešus vēlāk, 1983. gada martā to paveica iepriekš maz pazīstams futbola treneris Leonīds Jarošs.
Latvijas filharmonija

Latvijas filharmonija bija Latvijas Republikas Kultūras ministrijas pakļautībā esoša filharmonija, kas organizēja koncertus un propagandēja Latvijas mūziku.

Vēsture

Dibināta 1941. gada 9. maijā kā Latvijas PSR Valsts filharmonija, bet pēc 1941. gada 22. jūnija slēgta sakarā ar Vērmahta iebrukumu Latvijā. Pēc Sarkanās armijas ienākšanas Rīgā 1944. gada 13. oktobrī tās darbību atjaunoja.
1988. gada 9. jūnijā filharmoniju pakļāva Latvijas PSR Valsts kultūras komitejai, 1990. gada 1. martā Latvijas PSR Kultūras ministrijai, bet pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas 1990. gada 4. maijā to pārdēvēja par Latvijas filharmoniju un pakļāva Latvijas Republikas Kultūras ministrijai, 1993. gada 3. augustā Latvijas Republikas Izglītības, kultūras un zinātnes ministrijas Valsts kultūras pārvaldei, 1994. gada 1. novembrī atkal Latvijas Republikas Kultūras ministrijai.
Likvidēta 1999. gada 4. janvārī.
Nikolass Rossolimo

Biogrāfija

Piedzimis Kijevā grieķu mākslinieka ģimenē. Jaunību pavadījis Maskavā. 1929. gadā piedalījies vienā no Maskavas šaha čempionāta blakusturnīriem, kurā dalījis pirmo vietu. Šajā pašā gadā, pateicoties sava tēva tautībai, viņam izdevies emigrēt no Padomju Savienības. Drīzumā Rossolimo apmeties Parīzē un ātri izvirzījies vadošo Francijas šahistu skaitā.
1938. gadā Parīzes turnīrā ieņēmis otro vietu aiz Hosē Raula Kapablankas. 1948. gadā uzvarējis Francijas šaha čempionātā. No 1934. gada līdz 1949. gadam septiņas reizes uzvarējis Parīzes šaha čempionātā. 1948. un 1949. gadā nospēlējis divus mačus ar Saveliju Tartakoveru, kuri abi noslēgušies neizšķirti: 6 : 6 (+1, −1, =10) un 5 : 5 (+5, −5, =0). 1949. gadā uzvarējis Hastingsas (Anglija) tradicionālajā jaungada šaha festivālā. Par panākumiem turnīros FIDE Rossolimo 1950. gadā kā vienam no pirmajiem piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 1953. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
1953. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV. Šaha turnīri šeit notika retāk kā Eiropā, un Rossolimo nācies strādāt gan veļas mazgātavā, gan par oficiantu un taksometra vadītāju. Tāpat viņš spēlējis akordeonu un dziedājis solo, pat ierakstījis plati ar dziesmām krievu valodā. Nodarbojies arī ar džudo un ieguvis pelēko jostu šajā sporta veidā. 1955. gadā uzvarējis ASV atklātajā šaha čempionātā pēc papildus rādītājiem apsteidzot Semjuelu Reševski.
Francijas un ASV izlašu sastāvos 5 reizes (1950, 1958-1960, 1966, 1972) piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs. Komandu kopvērtējumā izcīnījis 2 sudraba (1960, 1966) medaļas, bet individuālā vērtējumā — sudraba (1950) un bronzas (1958) medaļu.
Sarakstījis divas grāmatas par šahu: 1947. gadā Parīzē izdoto Les échecs au coin du feu ("Šahs pie kamīna") un 1970. gadā Ņujorkā izdoto Rossolimo’s Brilliancy Prizes ("Rossolimo skaistuma godalgas"). Atstājis nozīmīgu ieguldījumu šaha atklātņu teorijā. Rossolimo vārdā ir nosaukts variants sicīliešu aizsardzībā: 1. e4 c5 2. Zf3 Zc6 3. Lb5.
1975. gadā izcīnījis 3. vietu Ņujorkas atklātajā turnīrā, taču drīz pēc šī panākuma negadījuma rezultātā nokritis no kāpnēm un nomiris hospitālī no galvas traumām.
Rupjmaize

Rupjmaize ir latviešu tradicionālais rudzu maizes veids, ko cep ar malku kurinātā krāsnī uz klona no rupjajiem (1740. un 1800. tipa) rudzu miltiem, mīklai pievienojot iesalu un ķimenes, kas sniedz rupjmaizei raksturīgo garšu un smaržu.
2014. gada 8. janvārī Eiropas Komisija apstiprināja ar cukuru vai miltu plaucēšanu saldinātā rupjmaizes paveida — salinātās rudzu rupjmaizes — iekļaušanu Eiropas Savienības pārtikas kvalitātes shēmā „Produkti ar garantētām tradicionālām īpatnībām”.
Mārtiņš Beķers

Dzīves gājums

Dzimis 1928. gada 31. augustā Madonā.
Studēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Pārtikas rūpniecības tehnoloģijas fakultātē. Strādāja Rīgas Rauga rūpnīcā un TSP Pārtikas preču rūpniecības pārvaldes konstrukciju-tehnoloģijas birojā (1953—1959), bija Pārtikas rūpniecības tehnoloģijas un konstruktoru biroja galvenais inženieris (1959—1962), vēlāk LZA Mikrobioloģijas institūta direktora vietnieks un Tehniskās mikrobioloģijas laboratorijas vadītājs (1962—1993), līdztekus no 1972. līdz 1995. gadam bija RTU Ķīmijas tehnoloģijas fakultātes biotehnoloģijas profesors. 
No 1993. līdz 1997. gadam bija LU Mikrobioloģijas un biotehnoloģijas institūta direktors, vienlaicīgi arī LU profesors un Tehniskās mikrobioloģijas un pārtikas biotehnoloģijas laboratorijas vadītājs.

Darbi

Mārtiņam Beķerim piederēja 102 PSRS autorapliecības, 10 Latvijas un 36 citu valstu patenti, savukārt publikāciju apjoms (ieskaitot tēzes) pārsniedza 580.

Biotehnoloģijā

Lizīna koncentrāta, B₁₂ vitamīna koncentrāta un fruktozes polimēra — levāna tehnoloģija, kā arī polifunkcionālo pārtikas produktu ieguve.

Lizīna koncentrāta tehnoloģija

Selekcijas ceļā iegūti mutanti, kuri sintezē l-lizīnu un akumulē B vitamīnus. Izmantojot cukurbiešu melasi, barotnē neasimilēts paliek betaīns. Iegūst sīrupveida vai pulverveida lizīna koncentrātu. Izstrādātas jaunas metodes optimizētai fermentēšanai.
Antonīns Novotnijs

Dzīvesstāsts

Komunistiskās partijas biedrs no 1921. gada. 1935. gadā bija Kominternes kongresa deputāts. Otro pasaules karu pavadīja ieslodzījumā Mauthauzenes koncentrācijas nometnē. Ar PSRS atbalstu izvirzījās pēc Klementa Gotvalda nāves un Rūdolfa Slānska atcelšanas no amata. Turpināja prieksteču iesākto stingro kursu, pamazām zaudēdams popularitāti. 1968. gadā bija spiests atteikties no amatiem un par valsts līderi kļuva Aleksandrs Dubčeks. Pēc PSRS iebrukuma Čehoslovākijā jeb t.s. "normalizācijas" 1971. gadā tika atjaunots partijas Centrālajā komitejā, tomēr nespēlēja būtisku lomu Gustava Husāka administrācijā.
Le Palamède

Nosaukums

Žurnāls nosaukts grieķu mitoloģiskā varoņa Palamēda vārdā. Uzskatīja, ka viņš izgudrojis alfabētu, ciparus, garuma un masas mērvienības, kā arī dažādas spēles, tai skaitā šahu. Žurnāla titullapu rotāja rakstnieka Servantesa vārdi: "Dzīve ir līdzīga šaha partijai."
1864.—1865. gadā Parīzē iznācis žurnāls ar līdzīgu nosaukumu "Le Palamède français".

Žurnāla saturs

Žurnāls plaši atspoguļoja Francijas, Lielbritānijas, Vācijas, Itālijas un citu valstu šaha dzīvi. Līdz ar šaha partijām un uzdevumiem žurnāls publicēja teorētiskus rakstus, bibliogrāfiskus un vēsturiskus materiālus, tai skaitā Filidora, Laburdonē un citu franču šahistu analīzes un vēstules, rakstus par šaha kafejnīcu "Café de la Régence".
1843. gadā franču šahists Aleksandrs Dešapels žurnālā analizējis atklātni, kura vēlāk nosaukta par latviešu gambītu.
Silikoni

Silikoni (no angļu: silicone) ir mākslīgi iegūti silīcijorganiskie savienojumi. Šaurākā nozīmē silikoni ir skābekli saturoši silīcijorganiski polimēri ar vispārīgo formulu [R₂SiO]ₙ, kur R ir kāda organiska grupa, piemēram, metilgrupa vai fenilgrupa. Plašākā nozīmē par silikoniem sauc arī citus lielmolekulāros organosiloksānus, kuri ir galvenā silikoneļļas vai silikongumijas sastāvdaļa. Dažkārt pie tiem pieskaita arī citus silīcija savienojumus, piemēram, silānus.

Molekulu uzbūve

Silikonu polimēru molekulu pamatā ir ķēde no silīcija un skābekļa atomiem …−Si−O−Si−O−Si−O−…. Pie silīcija atomiem pievienojušās organiskas sānu grupas, turklāt dažreiz šīs sānu grupas var savā starpā savienot divas vai vairākas pamatķēdes. Mainot galvenās ķēdes garumu, sāngrupu tipu un saišu skaitu starp ķēdēm, var iegūt silikonus ar daudzveidīgām īpašībām. Silikoni, kuru molekulās ir mazāk kā 3000 siloksāna posmu, parasti ir šķidrumi. Ja posmu skaits lielāks par 10 000 un daudz saišu starp ķēdēm - sveķveidīgas vai gumijveidīgas vielas.

Izmantošana

Silikonus to daudzveidīgo īpašību dēļ plaši izmanto celtniecībā un sadzīvē. Tiem piemīt labas dielektriskas īpašības, ilgmūžība, ķīmiskais un bioloģiskais inertums, elastība, ekoloģiskums; silikoni saglabā tās ekstremālās temperatūrās un paaugstinātā mitrumā.
Šķidros silikonus un tos saturošas kompozīcijas lieto kā smērvielas, eļļas, hidrofobus šķidrumus, amortizējošus materiālus, siltum- un aukstumnesējus, hermetizējošus un dielektriskus sastāvus. Silikona elastomērus (kaučukveidīgas vielas) lieto kā hermētiķus un silikona gumiju un kompaundu iegūšanai. Silikona sveķus iekļauj silikona-alkīdu, silikona-poliesteru un citu kopolimēru sastāvā, lai iegūtu izturīgus, elektroizolējošus un hidrofobus pārklājumus. No silikona materiāliem izgatavo dažādas blīves un pārklājumus, kas izturīgi pret aukstumu, karstumu, agresīviem ķīmiskiem reaģentiem. Silikona izstrādājumi ir izturīgi pret radiāciju un UV starojumu. Tā kā silikoni nav indīgi un ir fizioloģiski inerti, tie atrod pielietojumu medicīnā.
Zorjana Horobraja

Sižets

Filmas galvenie varoņi ir krievu tautības sieviete Zorjana un latvietis Edgars, jauns pāris, kas dzīvo Latvijas laukos. Pirmais bērns pārim piedzimst septiņpadsmit gadu vecumā. Filmā tiek parādīta Zorjanas un Edgara dzīve divu gadu garumā pēc otrā bērna piedzimšanas. Šajā laikā Zorjanai jāizvēlas starp laukiem, kas simbolizē harmonisku ģimenes ligzdu, un pilsētu, kam ir savs komforts un peļņa.
Gustavs Reinhards

Biogrāfija

Gustavs Reinhards piedzima 1868. gada 26. aprīlī Svitenes pagasta "Igauņos". 1888. gadā absolvējis Jelgavas ģimnāziju. No 1889. līdz 1895. gadam studēja medicīnu Tartu Universitātē. Līdz 1898. gadam palika strādāt Tartu par asistentu universitātes acu klīnikā. Mācību nolūkos strādājis acu klīnikās Berlīnē, Budapeštā, Kēnigsbergā, Neapolē, Pēterburgā un Vīnē.
1899. gadā ieguvis doktora grādu medicīnā un pārcēlies uz Liepāju, kur praktizējās kā acu ārsts. 1901. gadā Rīgā atvēra Dr. Reinharda acu klīniku. No 1903. līdz 1920. gadam bija Latviešu Ārstu biedrības priekšnieks, pēc tam — goda prezidents. Krievu-japāņu kara laikā strādājis acu klīnikā Habarovskā. Bija Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes pirmais dekāns.
No 1920. līdz 1931. gadam strādāja Latvijas Republikas parlamentā: Satversmes sapulcē (1920—1922), 1. Saeimā (1922—1925), 2. Saeimā (1925—1928) un 3. Saeimā (1928—1931). Bija arī Rīgas domes deputāts. Pārstāvējis Kristīgo nacionālo savienību.
No 1920. līdz 1921. gadam izdeva laikrakstu "Tautas Balss". Publicējis vairākus zinātniskus rakstus. Izdevis grāmatas par to, kā cīnīties ar redzes problēmām, trahomu un alkoholismu.
Miris 1937. gada 6. aprīlī plkst. 19 vakarā Rīgā pēc ilgas slimības. Izvadīts 8. aprīlī, bet apbedīts 16. maijā Svitenes pagasta Vidukļu kapos, saskaņā ar viņa pēdējo vēlēšanos — tikt apglabātam ziedu laikā.
1928. gadā apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.