Ogres vēsture

Ogres vēsture aptver laika periodu kopš šīs apdzīvotās vietas izveidošanās pie Ogres upes ietekas Daugavā līdz mūsdienām.

Senās Līvzemes sastāvā

Ogres apkaime ir bijusi apdzīvota jau pirms 3—5 tūkstošiem gadu; tas konstatēts pēc izrakumos atrastajiem akmens cirvjiem, keramikas lauskām u.c. priekšmetiem. Rakstiski Ogres apkaime pirmo reizi minēta Indriķa Livonijas hronikas 1206. gada līvu-vāciešu militārā konflikta aprakstā, kur pulcējušies lībiešu vadoņi, apspriežot kopējās kara gaitas. Domājams, ka pie Ogres upes (latīņu: fluvium Wogene) grīvas ir bijis viens no Daugavas lībiešu politiskajiem centriem, par ko liecina arheoloģisko izrakumu atradumi Ķentes kalnā. Otra senvēsturiska vieta ir Ogres Zilajos kalnos, kur arī senos laikos varētu būt atradusies lībiešu apmetne. Lībieši šajā apkaimē dzīvojuši jaukti ar latgaļiem.

Senākie iedzīvotāji

Par senāko apdzīvojumu vietām liecina divas senvēsturiskas vietas - Ķentes kalns, uz kura līdz 9. gs. atradusies senču pils, kā arī Ogres Zilie kalni.
Ķentes pilskalns un apmetne ir ievērojamākais arheoloģijas piemineklis Ogres pilsētā. Šobrīd grantī pilnīgi noraktais kalns atradās pilsētas austrumu nomalē, teritorijā starp dzelzceļa un Ogres upi. Senvietai tautā saglabājušies vairāki nosaukumi – Vecā Rīga, Kanča kalns, Kamieļmugura. Senatnē kalna rietumu pusē bijis ezers. Visapkārt pilskalnam atradusies ap 2 ha liela apmetne. Par Ķentes kalnu saglabājies daudz nostāstu un teiku. Senākie iedzīvotāji te apmetušies jau 1.gt. p.m.ē., 5.—9. gadsimtā kalnā atradies pilskalns. Pilskalns piedzīvojis dramatiskas cīņas, trīs reizes tas ieņemts un nodedzināts. Pēdējo reizi iekarots 9. gadsimtā un pēc tam pamests uz visiem laikiem. Pilskalnā dzīvojuši gan balti, gan Baltijas somi, 5.—9. gadsimtā tas bijis nozīmīgs Daugavas lejteces centrs. No 1954. līdz 1958. gadam Ķentes kalnā notika plaši arheoloģiskie izrakumi A.Stubava vadībā, kuru laikā arheoloģiskais piemineklis tika pilnībā izpētīts. Pilskalns izveidots Zilokalnu augstākajā vietā, no divām pusēm nogāzes aprokot un nostāvinot. Spriežot pēc neizteiktā kultūras slāņa, šeit bijusi īslaicīga patvēruma vieta. Neliela viduslaiku kapsēta atradusies pie Ogres ietekas Daugavā. Pašlaik senvieta appludināta. Vēl vieni senkapi atradās pie Puigu mājām. Izrakumi šeit izdarīti 1954. gadā I.Cimermanes vadībā, izpētot 16.—17. gadsimta apbedījumus un atrodot arī agrāka perioda, 5.—6.gadsimta senlietas.
Daugavas krastā erozijas rezultātā pie Ciemupes atklājušās vairākas agrāk nezināmas senvietas. Pie "Čabu" mājām apmēram 600—800 m garā un 50—100 m platā joslā atradusies lībiešu ciema vieta. 1984. gadā tika veikti nelieli aizsardzības izrakumi A. Zariņa vadībā. Atrastās senlietas attiecināmas uz 11.—13. gadsimtu. Ciema rietumu daļā atrodas kapulauks, kas ievērojami postīts ar Pirmā pasaules kara ierakumiem un Daugavas krasta nobrukumiem. Apbedīšanas tradīcijas un senlietas liecina, ka te apglabāti ciemā dzīvojošie lībieši. 
Vēlā dzelzs laikmeta lībiešu senkapi konstatēti arī pie pašas Ogres pilsētas robežas, bijušās Sprēstiņu muižas tuvumā. Spriežot pēc intensīvās apdzīvotības Ciemupes apkārtnē, šeit, teritorijā starp Lielvārdi un Ikšķili, vēlajā dzelzs laikmetā atradies lībiešu centrs

Rīgas arhibīskapijas un Zviedrijas sastāvā

13. gadsimta sākumā Ikšķiles līvu pilsnovads (latīņu: castrum Ykescolae) piederēja bīskapa Alberta vasalim Konrādam no Meiendorpas. Pakāpeniski Daugavas līvus asimilēja letgaļi, un līdz pat 16. gadsimtam Ikšķiles pilsnovads ietilpa Rīgas arhibīskapijas „latvju galā". Livonijas kara laikā novads tika izpostīts un izlaupīts, pēc tam neilgu laiku bija Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijas sastāvā. Zviedru Vidzemes un Vidzemes guberņas laikā apvidus ietilpa Rīgas apriņķī. 
1599. gada poļu revīzijās ir iezīmētas vairākas mājas pie Ogres upes ietekas Daugavā. Veidojoties administratīvajam iedalījumam, tagadējā Ogres pilsētas teritorija, ietilpa Ikšķiles pagastā. 1630. gadā karalis Gustavs II Ādolfs Ikšķiles muižu ar visām tai piederīgajām zemēm uzdāvināja Rīgas pilsētai.
Ap 1850. gadu Ogres pilsētas vietā atradās Ikšķiles muižai piederošās Enīšu, Svelmju, Šķīparu un Tūtes saimniecības. Satiksmi starp Rīgu un Ogri šajā laikā nodrošināja zirgu pasts.

Ogresparks

Stāvoklis būtiski mainījās pēc 1861. gada 12. septembra, kad tika atklāta Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa līnija. Rīdzinieki steidzās izmantot dzelzceļu, lai dotos ekskursijās uz skaistākajām Latvijas vietām šajā virzienā, tādām kā Ogri, Koknesi un citām. Neilgi pēc dzelzceļa atklāšanas Ogres upes labajā krastā uzbūvēja pirmo koka kolonijas dzīvojamo māju, kurai drīz sekoja vairākas nelielas vienādas uzbūves mājas. Ogre ieguva tik lielu piekrišanu, ka Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa sabiedrība to faktiski pārvērta par izpriecu vietu. Šim nolūkam sabiedrība no Rīgas pilsētas noīrēja divas pūrvietas meža, lai ierīkotu celiņus, uzceltu restorānu un vairākus paviljonus. Jauno izpriecu vietu svinīgi atklāja 1862. gada maijā. Taču par Ogres dibināšanas gadu uzskata 1874. gadu, kad Rīgas pilsēta Ogres apkaimē sāka iznomāt privātpersonām pirmos gruntsgabalus vasarnīcu celšanai. Kopš 1875. gada Ogrē sākās intensīva vasarnīcu celtniecība; to skaits līdz Pirmajam pasaules karam sasniedza trīs simtus.
1884. gada rudenī nodibināja Ogres vasarnīcu koloniju. Pēc gada kolonijas biedru un Rīgas Pilsētas īpašumu pārvaldes sarunu rezultātā nolēma uz laiku atcelt pastāvošo nomas līgumu. Tā paša gada 7. maijā ar Ogres vasarnīcu īpašniekiem tika noslēgti individuāli nomas līgumi ar mantošanas tiesībām. Ogres vasarnīcu iedzīvotāji katru gadu maksāja nomas maksu, kā arī nelielu summu par ceļu, žogu un peldvietas uzturēšanu, sargiem par mājas uzraudzīšanu ziemas laikā un apriņķa policistam.
Iesākumā vasarnieki peldējās pie dzelzceļa tilta vai augšup pa upi. Pirmā peldētava Ogres upē ierīkota 1888. gadā par Ogres kolonijas vasarnieku līdzekļiem, izlaužot akmeņaino grunti un padziļinot peldvietu līdz nepieciešamajam dziļumam. Lai aizklātu skatu, peldvietā ūdenī ierīkoja žogu no pītām krūmu klūgām. Kolonijas biedri uzstādīja savas koka peldu būdas, kuras kolonijai nepiederošām personām izmantot varēja atļaut vienīgi paši kolonisti. 1898. gadā kolonija noslēdza nomas līgumu par peldētavas izmantošanu, lai varētu tās lietošanai un apsaimniekošanai izstrādāt un apstiprināt atbilstošus noteikumus.
Ar katru gadu kolonijas iedzīvotāju skaits pieauga un tika celtas jaunas vasarnīcas.
1897. gadā Rīgas akcionārs Fridrihs Zommers vasarnīcu rajona nomalē uzbūvēja dzirnavas. Sākotnēji dzirnavās pārstrādāja vilnu un mala miltus, bet 1900. gada oktobrī no makulatūras un lupatām sāka ražot kartonu (papi).

1905. gada revolūcija un Pirmais pasaules karš

Ogrei negāja secen 1905.—1907. gada soda ekspedīcijas, kad asiņaini izrēķinājās ar 1905. gada revolūcijas aktīvistiem. Nošauto revolucionāru vidū bija arī sociāldemokrāti Fricis Dzelzsgalvis, Artūrs Piegāzs un citi. Revolūcijas laikā Ogrē darbojās nelegāls sociāldemokrātu pulciņš, kas savā darbībā aptvēra arī Ikšķili, Turkalni un Tīnūžus.
1908. gadā Rīgas Telefonu sabiedrības publiskajam tīklam pievienoja Ogri.
Pirmā pasaules kara laikā Ogre no 1915. gada līdz 1917. gadam atradās tiešā frontes tuvumā, 1915. gadā krievu karaspēkam atkāpjoties Rīgas virzienā. Ogres salā bija ierakumi, artilērijas šāviņi gandrīz pilnīgi iznīcināja Ogres apbūvi. Pilsētas pastāvīgie iedzīvotāji bija aizklīduši bēgļu gaitās.

Okupācijas laikā

Pēc Latvijas okupācijas Ogrē notika krasas pārmaiņas. Tika nacionalizēti visi restorāni, viesnīcas, pansijas, sanatorijas, tirdzniecības uzņēmumi u.c. To vietā pēc PSRS parauga sāka veidot centralizētas padomju tirdzniecības, rūpniecības u.c. organizācijas. Uz laiku šos procesus pārtrauca Otrais pasaules karš. Kara laikā Ogres pilsēta cieta samērā maz. Saspridzināts tika dzelzceļa tilts, dzirnavas un daži rūpniecības uzņēmumi. 1944. gada 9. oktobrī, padzenot vāciešus, pilsētā ienāca Sarkanā armija. Straujā uzbrukuma dēļ vācieši nepaspēja savas aizsardzības pozīcijas nostiprināt, tādēļ viņu pretošanās spējas bija ļoti vājas. No pilsētas vāciešus padzina 1. Baltijas frontes 10. armija, kā arī 48. gvardes un 308. latviešu strēlnieku divīzija. Pēc kara sākās Ogres pilsētas "pārveidošana" atbilstoši padomju sabiedriskajai iekārtai. 1947. gadā Ogre kļuva par apriņķa centru, 1950. gadā Ogres apriņķi pārdēvēja par Ogres rajonu, un Ogre kļuva par administratīvā rajona centru.
1960. gadu otrajā pusē Ogrē tika uzcelts trikotāžas kombināts. Līdz ar šī rūpniecības giganta uzcelšanu Ogre zaudēja kūrortpilsētas nozīmi, kļūdama par parastu, disbalansētu rūpniecības centru ar lielajam iedzīvotāju skaitam neatbilstošu, vāju infrastruktūru (apkalpes sfēru).