google/wiki40b huggingface dataset:
Sarkodīnas

Sarkodīnas (Sarcodina) ir vienšūņu apakštips, kuru pārstāvjiem ir mainīgas formas šūnu izaugumi - pseidopodijas jeb māņkājiņas. Pseidopodijas pilda pārvietošanās un barības satveršanas funkcijas. Šo izaugumu forma, skaits un darbība dažādās klasēs var būt ļoti atšķirīgas. Lai gan starp sarkodīnām amēbas pastāvīgi maina savu formu, tomēr starp tām var izšķirt atsevišķas sugas pamatojoties uz konkrētām īpašībām: forma, pseidopodiju veidošanās veids un skaits, šūnas polaritāte, fizioloģiski aizmugurējā gala (uroīda) morfoloģija, čaulas forma un uzbūve (ja tāda ir).
Sarkodīnas parasti dala divās virsklasēs: starkājos (Actinopodea) un sakņkājos (Rhizopodea). Starkājiem ir starveidīgi izvietotas ar skeleta elementiem nostiprinātas pseidopodijas (Radiolaria, Heliozoa). Savukārt, sakņkāju virsklase apvieno dzimtas ar mazāk simetriski izvietotām pseidopodijām, bez augsti diferencēta iekšējā skeleta (amēbas, gļotsēnes, foraminīferas).
Andrejs Veisbergs

Dzīvesgājums

1983. gadā absolvēja Latvijas Valsts universitātes Svešvalodu fakultāti angļu valodas un literatūras specialitātē, no 1983. līdz 1987. gadam strādāja par asistentu, vienlaikus studēja aspirantūrā (1984—1986). 1986. gadā kļuva par filoloģijas zinātņu kandidātu, 1987. gadā par vecāko pasniedzēju, 1988. — par docentu. 1992. gadā ieguva filoloģijas doktora grādu, 1993. gadā habilitētā filoloģijas doktora grādu. 
Kopš 1994. gada Veisbergs ir LU profesors, kopš 2000. gada Moderno valodu fakultātes, vēlāk Humanitāro zinātņu fakultātes Sastatāmās valodniecības un tulkošanas nodaļas vadītājs, Tulkošanas katedras vadītājs un "Konferenču tulkošanas" maģistra programmas vadītājs.
Andrejs Veisbergs kopš 2000. gada ir Latvijas Universitātes Humanitāro zinātņu (agrāk Moderno valodu) fakultātes Tulkošanas katedras vadītājs, kopš 2004. gada viņš ir Valsts valodas komisijas priekšsēdētājs. 
Veisbergs strādājis Eiropas Komisijas Tulku dienestā kā Latvijas tulku sagatavošanas koordinators 2003, 2004. Eiropas Savienības institūciju akreditētais tulks kopš 1996. gada. Tulkojis Bila Klintona, Džordža Buša, Dalailamas, Pana Kimuna, Žistēna Trido u.c. vizītes Latvijā. Kopš 2006. gada ir Oksfordas Angļu vārdnīcas konsultants.
Kopš 2005. gada Veisbergs ir Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis, kopš 2013. gada — LZA īstenais loceklis.
Jūdejas ķēniņvalsts

Jūdejas ķēniņvalsts bija ebreju valsts, kas izveidojās pēc vienotās Izraēlas ķēniņvalsts sadalīšanās 931. gadā p.m.ē un turpināja pastāvēt līdz 587. gadam p.m.ē, kad to iznīcināja Babilonija.
Pēc sadalīšanās valstī turpināja valdīt ķēniņa Dāvida dinastija, arī lielas novirzes no Jeruzālemes templī piekoptās ticības netika pieļautas.
Skudrlāči

Izskats un īpašības

Lielākais skudrlāču apakškārtā ir lielais skudrlācis (Myrmecophaga tridactyla), kura ķermeņa garums kopā ar asti sasniedz 2 metrus un svars 55 kg. Mazākais ir pundurskudrlācis (Cyclopes didactylus), kura ķermeņa garums ir 35 cm un svars apmēram 300 g.
Visiem skudrlāčiem ir garš snuķis un mēle, kas ir garāka par galvu. Mēles virsmu sedz nelieli āķīši, kas paredzēti skudru uzķeršanai. Lai kukaiņi no mēles nevarētu aizbēgt, skudrlāčiem papildus izdalās liels daudzums siekalu. To cauruļveidīgajai mutei ir lūpas, bet nav zobu. Gremošana ir līdzīga putnu gremošanas sistēmai. Kuņģī ir smiltis un nelieli akmentiņi, kas palīdz samalt kukaiņus. Priekškājām ir gari, spēcīgi nagi, kas tiek izmantoti zemes rakšanai, skudru un termītu pūžņu izārdīšanai. To biezais un garais kažoks skudrlāčus pasargā no iztraucēto un agresīvo kukaiņu kodumiem. Visām sugām, izņemot lielo skudrlāci, ir tvērējastes.
Tiem ir samērā vāja redze, toties izcila oža, kas ir galvenā maņa barības atrašanai. Valda uzskats, ka arī dzirde skudrlāčiem ir labi attīstīta. To ķermeņu temperatūra ir viszemākā no visiem zīdītājiem, turklāt tā svārstās no 33 līdz 36 °C. Līdz ar to skudrlāči salīdzinot ar citiem zīdītājiem spēj izturēt ievērojamas ķermeņa temperatūras svārstības. Mainot ķermeņa temperatūru, skudrlāči taupa enerģiju. Guļot temperatūra krītas, bet skudrlāčiem, kļūstot aktīviem, tā paceļas.

Uzvedība un barība

Skudrlāči ir vientuļnieki un teritoriāli dzīvnieki, kas barojas tikai savā teritorijā. Parasti tie nekad neapmeklē cita, sava dzimuma skudrlāča teritoriju, bet tēviņi bieži apmeklē savas pārošanās partneres teritoriju. Teritorija tiek apsargāta, un starp skudrlāčiem var izcelties agresīva attiecību noskaidrošana.
Skudrlāči barojas tikai ar skudrām un termītiem. Turklāt katrai sugai ir savi iecienītie kukaiņi. Mazie pundurskudrlāči barojas ar kukaiņiem, kas mājo kokos, smalkākos koku zaros, bet lielais skudrlācis barojas ar zem zemes dzīvojošiem kukaiņiem. Lai izvairītos no kukaiņu spēcīgajiem kodieniem, skudrlāči tos uzlaiza ar mēli, un to dara pēc iespējas īsākā laika sprīdī. Pie viena pūžņa tie uzkavējas apmēram 1 minūti, tad dodas pie nākamā. Piemēram, lai uzņemtu vienas dienas nepieciešamo barības daudzumu, lielais skudrlācis apmeklē apmēram 200 skudru pūžņus. Mēle ir pievienota krūšu kaulam un kustās ļoti ātri — 150 reizes/min.
Piedervieta

Nozīme

Bieži sugas pastāv tikai tik ilgi, kamēr to piedervietas paliek neskartas, piemēram, vairākas tropu endēmās sugas pastāv tikai Endēmisko putnu apgabalos, kas ir mazāki par 50 000 km². Dažām kontinentālajām sugām ir piedervieta ar dabiski šauru vai ierobežotu platību (t.s. endēmās sugas). Tropiskās piedervietas raksturlielumi atšķiras no mērenajām zonām - acīmredzamas atšķirības ir redzamas sezonalitātē, migrācijā un vēsturiskajā filoģeogrāfiskajā mainībā, tāpēc dažādos platuma grādos nepieciešams pielietot dažādas sugu aizsardzības metodes. Novērojamas atšķirības arī insulārām un kontinentālām piedervietām (un tātad modeļiem).
Dzintarjūra

Dzintarjūra ir sarīkojumu deju studija, kas darbojas Rīgas Skolēnu pilī. Nosaukumu 1982.gadā Rīgas Skolēnu pils sarīkojumu deju kolektīvam deva vadītāji Maija un Ernests Poreiteri, bet vēl agrāk ar nosaukumu Dzintara jūra iepriekšējais sarīkojumu deju kolektīva vadītājs Igors Biļanskis rīkoja plašus starptautiskus deju konkursus. Šobrīd deju studijā darbojas pedagogi Vilmārs un Lolita Ivuškāni.

Darbības virzieni

Dzintarjūra darbojas Rīgas Skolēnu pilī. Mācību programmā ir ietvertas sporta jeb sarīkojumu dejas: lēnais valsis, kviksteps, tango, fokstrots, Vīnes valsis, ča-ča-ča, samba, rumba, pasodoble, džaivs u.c. Studijas Dzintarjūra trenētie deju pāri piedalās un gūst augstus rezultātus daudzās sporta deju sacensībās Latvijā, ir izcīnītas vietas valsts čempionātos, tai skaitā arī Valsts čempiona tituls.
Labākie dejotāji piedalījušies daudzās ārvalstu sacensībās un atklātajos čempionātos: uzvarēts Ziemeļeiropas valsts čempionātā,  kāpts uz goda pjedestāla Spānijā (Platja d'Aro Barselonā), Anglijā (Brantwood International Championships), Vācijā (Berlin), Beļģijā (Stars cup Antverpenē), Lietuvā (Lithuanian dance festival), Somijā (Tamperē), Čehijā (Brno open), Slovēnijā (Slovenia Open), Francijā (French open Mežēvā).
Dzintarjūrā deja ir ne tikai kā sporta veids un iespēja aktīvi trenēties un regulāri piedalīties sporta deju sacensībās, bet arī kā iepēja lieliski pavadīt brīvo laiku, kas veicina pareizas stājas, ritmiskuma un elegances veidošanos. Deju studijā iespēja mācīties ir jebkuram interesentam neatkarīgi no vecuma vai iepriekšējās sagatavotības.
Dzintarjūras audzēkņi vasarā piedalās dažādās atpūtas un deju treniņnometnēs, kā arī paralēli intensīvam deju mācību procesam notiek interesanta un aktīva atpūta — ekskursijas, pārgājieni, sporta spēles, atrakcijas, fiziskās nodarbības svaigā gaisā.

Sacensības Dzintarjūra

Rīgas Skolēnu pils un deju studijas Dzintarjūra pašreizējie vadītāji Vilmārs un Lolita Ivuškāni atjaunoja tradīciju rīkot deju sacensības Dzintarjūra 1999.gadā. Tās ir vienas no Latvijā populārākajām deju sacensībām, katru gadu tās pulcē lielu deju pāru skaitu no Latvijas un kaimiņvalstīm. Nu jau daudzus gadus pēc kārtas šo sacensību ietvaros notiek Latvijas čempionāts Latīņamerikas dejās vai standartdejās.
Sergejs Dolgopolovs

Biogrāfija

Rīdzinieks S. Dolgopolovs 1958. gadā pabeidzis Rīgas 23. vidusskolu. Pēc tam studējis Rīgas Politehniskajā institūtā, ko pabeidzis 1963. gadā, bet 1968. gadā beidzis aspirantūru. Strādājis Rīgas pusvadītāju rūpnīcā "Alfa", pēc tam arodbiedrību jomā un partijas darbā. Bijis Latvijas Komunistiskās partijas Centrālkomitejas Valsts un nevalstisko organizāciju sektora vadītājs, 1990. gadu sākumā strādājis Rīgas izpildkomitejā.

Politiskā darbība

Aktīvi politikā iesaistījies sākot ar 1994. gadu, kad nesekmīgi piedalījies Rīgas domes vēlēšanās no Tautas Saskaņas partijas. Tāpat vēlētāju atbalstu neguva 6. Saeimas vēlēšanās, 1997. gada Rīgas domes vēlēšanās un 7. Saeimas vēlēšanās. 1998. gadā ieņēma vietu Rīgas domē, ko bija atbrīvojuši Saeimā ievēlētie kolēģi, un no tā laika vienmēr bijis pašvaldības vai parlamenta deputāts.
2001. gadā ievēlēts Rīgas domē no PCTVL saraksta, ievēlēts par Rīgas domes priekšsēdētāja Gundara Bojāra vietnieku. 2003. gadā izslēgts no Tautas Saskaņas partijas pēc konflikta ar tās līderi Jāni Jurkānu, tāpēc kopā ar domubiedriem izveidoja savu politisko spēku ko nosauca "Cita Politika". 2004. gadā uz tā bāzes S. Dolgopolovs izveidoja jaunu partiju "Jaunais Centrs" un kā tās līderis 2005. gadā tika ievēlēts Rīgas domē. Tai pašā gadā "Jaunais Centrs" kopā ar Tautas Saskaņas partiju, izveidoja apvienību "Saskaņas Centrs", par kuras pirmo priekšsēdētāju kļuva S. Dolgopolovs, taču pēc neilga laika šo amatu ieņēma jaunais apvienības līderis Nils Ušakovs.
No apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta S. Dolgopolovs ticis ievēlēts 9. Saeimā un 10. Saeimā, bet pa starpu bija arī Rīgas domes viena sasaukuma deputāts (ievēlēts 2009. gadā), tādējādi regulāri veicis darba vietas maiņu no Rīgas domes uz Saeimas namu. Vēlētāju uzticību guva arī ārkārtas Saeimas vēlēšanās 2011. gadā, kad tika ievēlēts 11. Saeimā. Kandidēja 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās no "Saskaņas Centra" saraksta, taču netika ievēlēts. Tā paša gada rudenī ievēlēts 12. Saeimā no partijas "Saskaņa" saraksta.
2015. gada sākumā "Saskaņa" izvirzīja S. Dolgopolovu kā savu kandidātu Valsts prezidenta vēlēšanās, taču viņš netika ievēlēts. 2018. gada rudenī ievēlēts 13. Saeimā.
Alise Dzeguze-Kļaviņa

Sasniegumi sportā

Trenera Veisa vadībā kļuva par Latvijas meistari pāru slidojumā (1932), vēlāk bija septiņkārtēja Latvijas daiļslidošanas meistare dāmu slidojumā (1933-1938, 1940). Pēc Latvijas okupācijas bija Latvijas PSR čempione dāmu slidojumā (1941) un Latvijas meistarsacīkšu uzvarētāja (1942, 1944).
Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, vēlāk uz Kanādu. Precējusies ar advokātu Kārli Kļaviņu (1911-2002).
Palu staipeknītis

Apraksts

Palu staipeknītis ir daudzgadīgs, retāk viengadīgs augs ar pacilu vai stāvu, īsu stublāju un daudzām sīkām saknītēm. Stublājs var būt 1 – 15 cm garš, kas cieši pieguļ substrātam. Stāvo zaru ir maz un tie ir 1 - 5 cm augsti. Lapas pamīšus, taisnas 3 - 5 mm garas. Palu staipeknītis ir līdzīgs gada staipeknim (Lycopodium annotinum). Tiem abiem zara galā ir tikai viens strobils, bet atšķirībā no gada staipekņa palu staipeknītim strobils ir platāks par zaru, uz kura tas atrodas, un tas nav krasi norobežots no zara. Sporofilu vārpiņas labi izceļas, jo ir dzeltenzaļā krāsā, kad nogatavojušās. Sporas nobriest laikā no jūlija līdz oktobrim.
Vācu krusts

Vācu krusts (vācu: Deutsches Kreuz) bija Trešā reiha militārais ordenis. Tas tika izveidots 1941. gada 28. septembrī sakarā ar to, ka karā pret PSRS radās vajadzība aizpildīt tukšumu, kas radās starp Dzelzs krusta I šķiru un Bruņinieka krustu. Bruņinieka krusts bija pats augstākais militārais apbalvojums, tādēļ Trešā reiha vadība un arī militārā resora vadība neuzskatīja, ka to vajadzētu pasniegt tik lielā daudzumā, nonivelējot tā statusu. Vācu krusta izskata izstrādātājs bija profesors Kleins.

Vācu krusts zeltā ar briljantiem

1942. gadā tika izveidota vēl augstāka šķira, Vācu krusts zeltā ar briljantiem (vācu: Deutsches Kreuz in Gold mit Brillanten). To bija speciāli pasūtījis Hitlers un 1942. gada oktobrī šī apbalvojuma paraugi tika nosūtīti uz Reihskanceleju. Viens šāds ordenis izmaksāja 2800 reihsmarkas. No Vācu krusta zeltā šis variants atšķīrās tikai ar to, ka uz lauru vainaga bija mazi briljantiņi. Šim ordenim būtu bijis jāatrodas starp Bruņinieka krustu un Bruņinieka krustu ar Ozollapām. Atšķirībā no Vācu krusta tas būtu jāpasniedz speciālā apbalvojuma kārbiņā, kā tas bija ar Bruņinieka krustu.
Kopā firma Rath Munchen izgatavoja 20 šī ordeņa eksemplārus, tomēr situācija frontēs un citi apstākļi neļāva kādu ar to apbalvot. Visi šie paraugi glabājās Ordeņu kancelejas vadītāja seifā. Otrā pasaules kara pēdējās dienās šis vadītājs tos paņēma sev līdzi uz pili, kur apmetās līdz Sabiedroto ienākšanai šai teritorijā. Pils nokļuva ASV pakļautībā. 17 šī ordeņa varianta paraugi pazuda dažādos virzienos, tomēr 3 nokļuva muzejā. Tie glabājas Vestpointas militārajā akadēmijā.
Riodežaneiro

Vēsture

Pirmais eiropietis, kas sasniedza Riodežaneiro līci, bija portugālis Gaspars de Lemušs (Gaspar de Lemos) 1502. gada 20. janvārī. Kad 1519. gadā Ferdinands Magelāns piestāja līcī, šeit jau atradās franču kontrabandistu apmetne. 1555. gadā franču jūrnieks Nikolā Djurāns de Viležjons (Nicolas Durand de Villegaignon) šeit nodibināja apmetni, kuras iedzīvotāji bija no Francijas aizbēgušie hugenoti. Tomēr 1567. gadā portugāļi frančus padzina un šo gadu varētu dēvēt par Riodežaneiro pilsētas rašanās gadu.
Vēlākā laikā pilsētiņai vairākkārt uzbruka franču un nīderlandiešu pirāti, tāpēc tika uzcelti vairāki forti. Pirmā plaukstošā ekonomikas sfēra bija cukurniedru audzēšana. Lai apstrādātu plantācijas, tika ievesti vergi no Āfrikas. Pēc 1720. gada tuvējā Minasžeraisas štatā tika atklātas lielas zelta un dimantu atradnes, lielā mērā tāpēc 1763. gadā no Salvadoras uz Riodežaneiro tika pārcelta portugāļu koloniālā administrācija.
1808. gadā Riodežaneiro kļuva par visas Portugāles impērijas galvaspilsētu, jo Portugāli ieņēma Napoleona karaspēks. Šeit apmetās Portugāles karalis un galms. 1822. gadā Pedru I deklarēja neatkarību no Portugāles un Brazīlija kļuva par neatkarīgu valsti. Arī pēc 1889. gada, kad Brazīlija kļuva par republiku, Riodežaneiro saglabāja galvaspilsētas statusu.
20. gadsimta sākumā Riodežaneiro sāka attīstīties par kūrortpilsētu. 1960. gadā valsts galvaspilsēta tika pārcelta uz jaunuzbūvēto Brazilju. Līdz 1975. gadam Riodežaneiro bija atsevišķa pilsēta ar štata tiesībām, tomēr pēc šī gada tā tika apvienota ar apkārtējām teritorijām, izveidojot Riodežaneiro štatu.
Marjans Šemrls

Biogrāfija

Šahu sācis spēlēt 18 gadu vecumā. Piedalījies bijušās Dienvidslāvijas dažādos šaha turnīros. Pēc desmit gadiem atstājis aktīvās šahista gaitas, lai pilnībā veltītu sevi profesionālajai karjerai un ģimenei.
Šahā atgriezās 1996. gadā. 1999. gadā izpildījis FIDE starptautiskā meistara normu un par šo panākumu ieguvis Slovēnijas nacionālā meistara titulu. Korespondencšaha turnīros piedalās kopš 2000. gada. 2003. gadā kļuvis par Slovēnijas korespondencšaha čempionu. 2011. gadā uzvarējis 24. Pasaules čempionātā korespondencšahā.
Dzīvo nelielā ciematā netālu no Ļubļanas. Pēc profesijas ir datorprogrammu izstrādes projektu vadītājs. Precējies, divu meitu tēvs. Slovēnijas korespondencšaha federācijas padomes viceprezidents.
Salīdzinošā literatūrzinātne

Salīdzinošā literatūrzinātne ir literatūrzinātnes novirziens, kas pēta dažādu tekstu pastāvēšanu ārpus nacionālajām literatūrām.

Vēsture

Salīdzinošās literatūrzinātnes (angļu valodā Comparative Literature, to dēvē arī par "pasaules literatūru" [World Literature]) interešu lokā ir literāru tekstu cirkulēšana starp dažādiem reģioniem, ietekmes, aizguvumi un mijiedarbība. Mūsdienu salīdzinošā literatūrzinātne uzsver nevienlīdzīgās attiecības, kas valda starp dažādiem reģioniem, tādēļ dažādu reģionu literatūrai ir dažāds prestižs, kas nosaka arī tulkojumu politiku, literāro balvu piešķiršanu un darbu popularitāti. 
Par pirmo šīs pieejas popularizētāju Eiropas literatūrās tiek uzskatīts vācu rakstnieks Johans Volfgangs fon Gēte, kurš 19. gs. 20. gados savās vēstulēs un apcerēs minēja jaunas parādības - pasaules literatūras (Weltliteratur) rašanos. 
20. gadsimta vidū salīdzinošās literatūras pieeja visspilgtāk izpaudās vācu literatūrzinātnē, kur to pārstāvēja Eriks Auerbahs un citi literatūrzinātnieki. Pēc Otrā pasaules kara daži ASV nonākušie vācu filologi (Renē Velleks u.c.) raisīja interesi par šo novirzienu arī ASV augstskolās. 
Mūsdienās salīdzinošo literatūrzinātni pēta gan dažādu Eiropas valstu literatūrzinātnieki (franču pētniece Paskāle Kazanova, itāļu pētnieks Franko Moreti), gan arī amerikāņu pētnieki (Deivids Damrošs, Emīlija Aptere, S. S. Frīdmena u.c.).

Salīdzinošā literatūrzinātne Latvijā

Latvijā izdots konferences referātu apkopojums „Salīdzinošā literatūrzinātne Austrumeiropā un pasaulē” (sast. A. Rožkalne, 2001). Pētījumus salīdzinošajā literatūrzinātnē mūsdienās veic Latvijas Universitātes, LU Literatūras, folkloras un mākslas institūta un Daugavpils Universitātes pētnieki.
Raibvaržu dzimta

Izskats

Lielākā vardīšu daļa ir nelielas, 1,5 līdz 6 cm garumā, reti 7 – 8 cm. Daudzas sugas ir koši krāsainas un raibas, sarkanas, zaļas, zeltainas, zilas, dzeltenas, melnas ar spilgtiem rakstiem, plankumiem un svītrām.

Izplatība

Dzīvo visos Dienvidamerikas tropiskajos reģionos, no Nikaragvas  un Kostarikas līdz pat Brazīlijas dienvidiem.

Dzīvesveids

Raibvardes var izdzīvot vienīgi mitrā vidē. Mitinās mitros lietus mežos, dažas sugas var būt sastopamas sezonāli applūstošās zālainēs, ganībās, augļu dārzos, mitrās savannās. Parasti dzīvo uz zemes vai tuvu tai, lai arī var būt sastopamas kokos 10 m augstumā.
Pārtiek no maziem kukaiņiem, skudrām, zirnekļiem un lēcastēm.
Vienīgais dabiskais ienaidnieks ir čūska Liophis reginae, kas ir imūna pret vardes indi.

Aizsardzības tehnika

Vardes inde ir viena no bīstamākajām dzīvnieku indēm. Norijot vardi, plēsējs iet bojā, bet, nolaizot vardi, iestājas paralīze. Viena no bīstamākajām ir Kolumbijas rietumos dzīvojošā Phyllobates terribilis. Divi mikrogrami šīs indes var izrādīties nāvējoša cilvēkam, bet katrai vardei ir apmēram 200 mikrogrami bīstamās vielas.

Vairošanās

Daudzu sugu raibvardes ir gādīgi vecāki. Kad no olām izšķiļas kurkuļi, tie uzrāpjas mātītei uz muguras un viņa tos ienes ūdenī — sīkā lietusūdens baseinā, kas atrodas bromēliju dzimtas augu ūdeņainās iedobēs. Katrā tādā baseiniņā tiek ievietots tikai viens kurkulis. Šāds ceļojums var ilgt pat vairākas stundas, taču kurkuļi ir ļoti cieši piestiprinājušies pie muguras ar mitrām siekalām. Regulāri, pēc noteikta starplaika mātīte baro kurkuļus ar neapaugļotām oliņām. Attīstījusies varde izrāpjas no ārēji ananasiem līdzīgā kausveidīgā padziļinājumā un nokāpj zemē, kur sāk pieaugušas vardes dzīvi.

Raibvardes un cilvēks

Zināmas tikai četras raibvaržu sugas, ar kuru indi indiāņi mērcēja bultu, šautriņu un šķēpu uzgaļus (Amazones pamatiedzīvotāji daudz plašāk pielietoja kurāri). Dažkārt vardi uzmauca uz asa mieta un turēja virs uguns, līdz no ādas dziedzeriem izdalījās inde. To savāca mazā traukā un pēc fermentācijas piesūcināja bultas.

Aizsardzība

Lielāko apdraudējumu rada raibvaržu dabiskās vides — lietus mežu — iznīcināšana.
Modris Lujāns

Biogrāfija

Modris Lujāns 1982. gadā pabeidza Rīgas 18. vakara (maiņu) vidusskolu. 1980. gados strādājis VEF. 1988. gada 14. jūnijā notika mītiņš, kurā Lujāns ieradās ar plakātu, uz kura bija uzraksts "Lāsts tautu slepkavām" un J. Staļina, V. Molotova un J. fon Ribentropa attēli, kā arī uzraksts "Nē kangariem" un LKP vadītāju attēli. Lujāns plakātu turēja aptuveni desmit minūtes un tad to noslēpa. Mēnesi vēlāk prokuratūra uzsāka krimināllietu pret Lujānu par "sevišķi bezkaunīgu huligānismu", kā arī "apzināti nepatiesu izdomājumu izplatīšanu par partijas un valsts vadītājiem". Sakarā ar šiem notikumiem Lujāns tiek saukts par pēdējo padomju disidentu.
1994. gada pašvaldību vēlēšanās Modris Lujāns tika ievēlēts Rīgas domē. Gadu vēlāk viņš piedalījās 6. Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēts no Latvijas Sociālistiskās partijas saraksta. 1996. gada Latvijas prezidenta vēlēšanās Lujāns kopā ar Aleksandru Bartaševiču virzīja ieslodzītā Alfrēda Rubika kandidatūru. LSP un Līdztiesības frakcijai Saeimā ne vienmēr bija nepieciešamais biedru skaits — 5 — tādēļ aptuveni gadu Lujāns bija ārpus frakcijām. 1997. gadā viņš izstājās no LSP un pievienojās Tautas saskaņas partijai. Darbojies Juridiskajā komisijā, kā arī Pilsonības likuma izpildes komisijā.
1998. gadā Lujāns tika ievēlēts 7. Saeimā no TSP saraksta. Viņš bija Saimnieciskās komisijas sekretārs, kā arī Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijas sekretārs. 2002. gadā viņš kandidēja 8. Saeimas vēlēšanās no PCTVL saraksta, taču nav ievēlēts. Neilgi pirms 2004. gada Eiroparlamenta vēlēšanām Lujāns pameta TSP un pievienojās Konservatīvajai partijai. Viņš netika ievēlēts. 2005. gadā piedalījās pašvaldību vēlēšanās, tika ievēlēts Rīgas domē no saraksta "Dzimtene". 2006. gadā piedalījās 9. Saeimas vēlēšanās, taču nav ievēlēts.
Pēc tam, kad KP 2008. gadā tika likvidēta, Lujāns pievienojās LPP/LC partijai un frakcijai. 2009. gadā kandidējis Rīgas domes vēlēšanās, taču nav ievēlēts. Pēc LPP/LC pašlikvidācijas 2011. gadā kandidējis 2013. gada Rīgas domes vēlēšanās no Vislatvijas Sociāldemokrātu kustības "Par neatkarīgu Latviju!", Latvijas kustības "SOLIDARITĀTE" saraksta, taču saraksts nepārvarēja procentu barjeru.

Privātā dzīve

Modris Lujāns ir dzimis 1964. gada 5. februārī. Viņš ir šķīries un vēlreiz precējies.
Bulgārijas vēsture

Bulgārijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Bulgārijas teritorijā.

Pirmsākumi

Mūsdienu bulgāru priekšteči bija Āzijas cilšu grupa, kas apdzīvoja Volgu un no turienes Lielās Tautu staigāšanas laikā 6. gadsimta beigās pārceļoja Bizantijas teritorijā, aizņemot teritoriju uz dienvidiem no Donavas. Šajā teritorijā lielā skaitā jau dzīvoja agrāk ieceļojušas slāvu ciltis. Apmēram viena gadsimta laikā bulgāri pārslāvojās, pārņemot vietējo slāvu cilšu valodu un citas slāvu kultūras iezīmes. Vēlāk Bizantijas impērija atzina šo slāvu-bulgāru teritoriju par neatkarīgu valsti.

Viduslaiku Bulgārijas lielvalsts

9. gadsimta otrajā pusē, pateicoties Bizantijas misionāru Kirila un Metodija darbībai, bulgāri pieņēma pareizticību. Modificējot grieķu alfabētu, misionāri ielika pamatus mūsdienu kirilicas alfabētam, kas ir mūsdienu bulgāru un vairāku citu slāvu tautu rakstības pamatā. 11. gadsimta sākumā Pirmo Bulgārijas caristi iekaroja Bizantija. 11. gadsimta beigās sākās bulgāru sacelšanās pret Bizantijas varu, kas noslēdzās ar Otrās Bulgārijas caristes izveidošanos.
14. gadsimta otrajā pusē Osmaņu impērija iekaroja daļu Bulgārijas teritorijas uz dienvidiem no Balkānu kalniem. 1393. gadā osmaņi ieņēma galvaspilsētu Veliko Tarnovu. 1396. gadā pēc osmaņu uzvaras Nikopoles kaujā, Otrā Bulgārijas cariste beidza pastāvēt un Bulgārija nonāca Osmaņu impērijas pakļautībā.
11. šaha olimpiāde

11. šaha olimpiāde notika no 1954. gada 4. septembra līdz 25. septembrim Nīderlandes pilsētā Amsterdamā.

Vispārīgs apskats

1952. gadā Helsinkos notikušais FIDE kongress apmierināja Argentīnas šaha federācijas lūgumu un piešķīra tai tiesības rīkot 11. šaha olimpiādi Argentīnā. Kad līdz olimpiādes sākumam bija atlikušas tikai dažas nedēļas pēkšņi pienāca paziņojums, ka Argentīna finansiālu problēmu dēļ atsakās no olimpiādes rīkošanas.
Šajā kritiskā situācijā enerģiski rīkojās FIDE prezidents Folke Rogards un Nīderlandes šaha federācija, kas uzņēmās sarīkot izjukt draudošo olimpiādi. Lai iegūtu nepieciešamos līdzekļus tika sarīkota loterija. Pusotra mēneša laikā viss tika noorganizēts, un olimpiāde varēja notiek ieplānotajā termiņā. Amsterdamā ieradās 26 komandas, par vienu vairāk nekā iepriekšējā olimpiādē Helsinkos. Debitanti bija tikai Kolumbijas šahisti. No vadošām komandām šoreiz neieradās ASV izlase.
Par sacensības vietu pilsētas vadība bija izvēlējusies lielu sporta zāli "Apollohall". Spēles reglaments: pirmās 2,5 stundās 40 gājieni, katrā sekojošā stundā 16 gājieni.

"B" fināls

13. Šveice, 14. Kanāda, 15. Austrija, 16. Dānija, 17. Itālija, 18. Kolumbija, 19. Beļģija, 20. Somija, 21. Francija, 22. Zāra, 23. Norvēģija, 24. Grieķija, 25. Īrija, 26.Luksemburga.

Godalgoto komandu dalībnieku individuālie rezultāti

Godalgoto komandu dalībnieku individuālie rezultāti sakopoti sekojošās tabulās: