google/wiki40b huggingface dataset:
Latvijas—Polijas robeža

Latvijas—Polijas robeža bija sauszemes robeža starp Latviju un Poliju, kas izveidojās 1920. gadā un palika nemainīga līdz pat Otrajam pasaules karam. Tā bija tikai 105 km gara, šis posms sastādīja tikai 5% no Latvijas robežu kopgaruma jeb 7% no cietzemes robežas.

Izveidošanās vēsture

Robeža ar Poliju radās laikā, kad notika Latvijas—Lietuvas robežu sarunas, Polija 1920. gadā okupēja Viļņas apgabalu, ar to pārtraucot Lietuvas robežas atlikušā posma nospraušanu. Tā kā Tautu Savienība 1923. gadā atzina Polijas tiesības uz šo apgabalu, tad nenospraustā Lietuvas robežas daļa kļuva par Latvijas—Polijas robežu.
Robeža gāja pa agrāko Kurzemes guberņas robežu ar Viļņas un Kauņas guberņām. Tā kā Lietuvas pretenziju dēļ Latvija vilcinājās ar robežas galīgo noteikšanu, Polija sāka prasīt pēc robežas grozījumiem, pēc etniskā principa iekļaujot Polijā sešus Latvijas Ilūkstes apriņķa pagastus.    
1929. gada 29. februārī Latvijas un Polijas valdības parakstīja protokolu par robežas jautājumu noregulēšanu. Robežas uzmērīšanas un izbūves darbus uzsāka 1933. un pabeidza 1936. gadā, iedalot 105 km garo robežu četros izbūves rajonos (1. – no robežas tālākā austrumu punkta pie Rosicas ietekas Daugavā līdz Vanagu ezeram; 2. – no Vanagu ezera līdz Mazbornei; 3. – no Mazbornes līdz Riču ezeram; 4. – no Riču ezera līdz faktiskajai robežai ar Lietuvu Kurcuma pagastā pie Grendzes upes). 1938. gadā robežas nospraušanu apstiprināja abu valstu deklarācija.
Pēc Polijas kampaņas 1939. gada septembrī Latvijas—Polijas robežu kļuva par Latvijas-PSRS robežas daļu.

Robežasardze

Latvijas—Polijas robežu sargāja robežsargu 4. bataljona 3 rotas (Subatē, Zemgalē un Priedainē) un 2 vadi, kuros dienēja 65 robežsargi.
Sergejs Jēgers

Dzīvesgājums

Dzimis Jelgavā, bērnību pavadījis Vilces pagastā. Māte gājusi bojā autokatastrofā, Sergeju un trīs viņa brāļus un māsas uzaudzinājusi vecmamma.
Mācījās Rīgas mūzikas internātskolā, studēja J. Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā, kur 2003. gadā ieguva bakalaura grādu, bet 2005. gadā absolvēja maģistratūru Kārļa Zariņa vadībā. Paralēli mācījās arī Bāzeles Senās mūzikas akadēmijā Schola Cantorum Basiliensis pie profesora Andreasa Šolla. Strādāja par mūzikas audzinātāju dienas aprūpes centrā Saule (1997-1999) un bērnu namā Vita (1996-2005). 
Regulāri koncertē kopš 2001. gada.
2003. gadā debitēja uz Latvijas Nacionālās operas skatuves A. Rubinšteina operā Dēmons. Piedalījās vēl vairāku citu operu uzvedumos kā arī lielas formas darbu atskaņojumos, kuru vidū G. F. Hendeļa "Mesija", A. Vivaldi "Gloria" u.c.
2005. gadā kā vienīgais kontrtenors ierindojās 25 finālistu vidū un ieguva 6. vietu prestižajā Britu raidsabiedrības BBC konkursā "Pasaules dziedātājs" 2005 Velsā (Cardiff Singer of the World 2005). 2006. gadā izdeva savu pirmo soloalbumu Ave Musica, bet 2007. gadā kopīgu albumu Duende ar saksafonistu Arti Gāgu.
2009. gadā Sergejs Jēgers izdeva trešo albumu "Dziesmiņās remdējos" - latviešu tautas dziesmu apdares Raimonda Tigula aranžijā ko dziedātājs ieskaņoja kopā ar orķestri Sinfonietta Rīga un diriģentu Māri Sirmo.
Paralēli mūzikas karjerai 2009. gadā kļuva par docētāju Latvijas Mūzikas akadēmijas senās mūzikas klasē un vokālajā nodaļā.
Kopš 2012. gada ir Rotari kluba Rīdzene biedrs.

Apbalvojumi

2018. gada 3. maijā saņēma IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni par "Par nopelniem kultūrā, daudzveidīgu radošo ieguldījumu mūzikā".
2012. gada Pasaules čempionāts hokejā — A grupa

2012. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles A grupā norisinājās no 4. līdz 15. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja Hartwall Areena, Helsinkos.
Bila Mastertona balva

Bila Mastertona balva (angļu: Bill Masterton Memorial Trophy) tiek piešķirta NHL hokejistam, kurš sevi visvairāk velta hokeja spēlei, vienlaikus ir sportiskākais un izturīgākais spēlētājs. Balvas ieguvējs tiek noskaidrots īpašā balsojumā, kuram katra komanda var izvirzīt vienu spēlētāju. 
Bieži balva tiek pasniegta hokejistiem, kas atgriezušies pēc nopietnām traumām vai vienkārši atgriezušies hokejā pēc ilgāka pārtraukuma. Katrs hokejists šo balvu var iegūt tikai vienu reizi karjeras laikā.
Šī balva nosaukta Minesotas "North Stars" bijušā spēlētāja Bila Mastertona vārdā, kurš nomira 1968. gada 15. janvārī hokeja spēles laikā. Savas karjeras laikā Mastertonam piemita visas īpašības, kurām būtu jāpiemīt, lai iegūtu šo balvu. Balva tiek pasniegta kopš 1967-68 sezonas.
2006.—07. gada sezonā viens no pretendentiem uz balvu bija arī latviešu aizsargs Kārlis Skrastiņš.
Gemini 10

Pirmā diena

Gemini 10 saslēgšanās mērķis Agena Target Vehicle GATV 5005 tika palaists 1966. gada 18. jūlijā 20:39:46 UTC.
Gemini 10 tika palaists 100 minūtes vēlāk, 22:20:26 UTC ar nesējraķeti Titan II GLV no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma LC-19.
Gemini 10 veica manevru sēriju un pietuvojās ATV. Saslēgšanas ar to notika 19. jūlijā 04:13:03 UTC. Pēc tam ar Agena dzinēju orbīta tika paaugstināta (294 × 763 km).

Otrā diena

Pēc miega perioda 20:58 UTC veikts manevrs ar Agena dzinēju, lai orbīta (380 km) būtu tāda pati kā Gemini 8 izmantotā Agena Target Vehicle.
19. jūlijā 21:44 Kolinss sāka iziešanu kosmosā. Viņš gan neatstāja kuģi, bet gan tikai izliecās no lūkas un veica fotografēšanu. Darbības atklātā kosmosā ilga 49 minūtes.

Trešā diena

20. jūlijā 19:00 UTC Gemini atvienojās no GATV 5005 un gatavojās tuvoties Gemini 8 izmantotajam mērķim GATV 5003. Tai kosmosa kuģis pietuvojās 3 metru attālumā. 
20. jūlijā 23:01 Kolinss sāka otro iziešanu kosmosā. Viņš no Gemini 10 sāna noņēma mikrometeorītu savākšanas paketi S-12. Vēlāk gan šī pakete aizpeldēja prom un tika zaudēta.
Kolinss ar rokā turamu manevrēšanas ierīci HHMU pārvietojās uz tuvumā esošo Agena Target Vehicle, kur noņēma mikrometeorītu savākšanas paketi S-10 un vadu paraugus. Pēdējais viņa uzdevums bija HHMU izmēģinājumi, bet ierīce vairs nestrādāja, un nācās pārtraukt ārpuskuģa aktivitātes.
Nolaišanās notika 21. jūlijā 21:07:05 UTC Atlantijas okeānā, 5,6 km no aprēķinātās nosēšanās vietas.
Baltkakla mušķērājs

Izplatība

Baltkakla mušķērājs ligzdo Eiropas centrālajā daļā, bet vairāk tās dienvidu daļā. Sugas areāls lēnām izplešas ziememļu virzienā. Areāla ziemeļu atzars sasniedz Gotlandi un Ēlandi Zviedrijā, taču Baltijas valstīs sastopams reti. Areāls rietumos aptver Vācijas dienvidu daļu un sniedzas līdz Francijas austrumiem, dienvidos Apenīnu pussalu līdz Sicīlijai un Balkānos līdz Maķedonijas ziemeļiem. Austrumos areāls iesniedzas Krievijā līdz Maskavas apgabalam, iespējams, ka arī tālāk līdz Volgai ap Kazaņu un Samāru. 
Ziemo Afrikā uz dienvidiem no ekvatora. Migrācijas laikā sastopams arī Kazahstānas rietumos, Kaukāzā, Turcijā, Irānas ziemeļos un Sīrijā.

Latvijā

Baltkakla mušķērājs Latvijā ir rets ieceļotājs un ligzdotājs. Līdz šim bijuši 11 novērojumi.

Izskats

Baltkakla mušķērājs ir neliels vai vidēji liels mušķērājs, līdzīgs melnajam mušķērājam. Ķermeņa garums 12—13 cm, spārnu plētums 15—17 cm, svars 10,5—13,5 g.
Ligzdošanas sezonas laikā raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņam ir košs, melnbalts apspalvojums: melna mugura (lejasdaļa balta), balts vēders un kakls, kā arī uz melnajiem spārniem ir lieli, balti laukumi, melna aste (dažiem īpatņiem malējās spalvas ir baltas) un balta piere. Knābis melns, pie pamatnes plats, knābja gals smails. Mātītes apspalvojums vietās, kur tēviņam ir melns, ir gaiši brūns. Jaunie putni un tēviņi ārpus vairošanās sezonas izskatās līdzīgi mātītēm.

Uzvedība

Baltkakla mušķērājs sastopams dažādos mežos, bet visbiežāk apmetas lapu koku mežos, mežmalās, parkos un dārzos. Īpaši iecienīti veci ozolu meži. Necieš, ja mežā notiek mežizstrādes darbi. Lapotnes augšējos zaros uzturas daudz biežāk, nekā apakšējos zaros un vēl retāk tas nolaižas uz zemes.

Barība

Barojas ar dažādiem posmkājiem, tai skaitā gan ar lidojošiem, gan nelidojošiem kukaiņiem. Ligzdošanas sezonas laikā nozīmīgs barības avots ir tauriņu kāpuri. Barību uzlasa no koku zariem un lapām, arī no zemes. Lidojošos kukaiņus ķer īsā lidojumā no koka zara. Nekustīgus kukaiņus neuztver kā barību.

Lizgdošana

Baltkakla mušķērāji veido monogāmus pārus. Centrāleiropā ligzdošanas sezona sākas maijā vai jūnija vidū. Sezonā viens perējums. Ligzdu vij koka dobumā, izmanto gan dabīgus dobumus, gan putnu būrīšus. Ligzda parasti atrodas 15 m augstumā no zemes, ļoti reti zemāk. To būvē no sausas zāles, lapām, stiebriem, no iekšpuses izklāj ar smalkākiem stiebriņiem. Dējumā 5—7 olas. Inkubācijas periods ilgst 12—14 dienas. Perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas arbi vecāki. Jaunie putni izlido 15—18 dienu vecumā. Savvaļā var sasniegt 9,8 gadu vecumu.
68. Kinoakadēmijas balva

Galvenās balvas

Uzvarētājs atzīmēts treknrakstā.
Londonas metro

Londonas metro ir metro sistēma Apvienotās Karalistes galvaspilsētā Londonā, kas sākusi darboties 1863. gadā. Londonas metro bija pirmais pasaulē. Tā sastāv no 11 līnijām, 270 stacijām. Kopējais līniju garums sasniedz 402 km, no kuriem 42% atrodas pazemē. Tā ir otra garākā metro sistēma (pēc maršruta garuma) pēc Šanhajas metro. Dienā vidēji tiek pārvadāti apmēram 3,04 miljoni pasažieru. 2007. gadā metro pakalpojumus izmantoja vairāk nekā viens miljards pasažieru, tādējādi tas bija trešais noslogotākais metro Eiropā pēc Maskavas un Parīzes. Līniju apkalpo uzņēmums Transport for London. Pašlaik apmēram 85% izmaksu tiek segtas no pasažieru veiktajiem maksājumiem par pārvadājumiem.
Ripidistveidīgās

Morfoloģija

Vislielākais ķermeņa augstums ir muguras vidusdaļā. Endokrānijs pārkaulojas pilnībā. Deguna dobumi var būt satuvināti un atdalīti ar plānu sieniņu, vai arī var būt atstumti ar starpdeguna apgabalu, kas ietver sevī dobumu. Etmoīda augslēju virsmas priekšpusē ir padziļinājums vai arī pāra bedrīte. Galvai no katras puses ir viena vai divas nāsis. Ir arī hoānas. Labi izteikts olfaktorais izaugums un crista suspendens. 
Augšžokļa loks pievienots pie endokrānija tieši vai arī ar hiomandibulare palīdzību (amfistīlija). Bazipterigoīdais izaugums ir labi attīstīts. Ir maxillaria un augslēju plātne. Suboperculum un ektopterigoīds ir labi attīstīti. Praeoperculum nav saaudzis ar citiem kauliem. Dentale ir garš; infradentālā sērija ir ar diviem speniale: angulare un supraangulare. Ir trīs zoboti koronoīdi. Zobi no ārpuses klāti ar gareniskām vadziņām, ar vienkāršiem vai sarežģītiem sieniņu locījumiem. Clavicula ar augšupejošu izaugumu. Ir interclavicula. Jūtīgie kanāli ir salīdzinoši šauri. Virsacu kanāls iet pa nasalia, frontale un dermosphenoticum. 
Var būt attīstīti mugurkaula skriemeļi. Aste bez vidējās papildus daivas. Spurām masīva, gaļīga pamatne, bieži to stari saīsināti. Zvīņas ieapaļas vai rombiskas. Zvīņās un segkaulos starp atsevišķām ādas zobiņu ģenerācijām ir kaula starpslānītis.

Aizvēsturisko pārstavju izplatība

Jau apakšdevonā kārta ir pārstāvēta ar dažādām grupām, acīmredzot piemērotām dzīvei dažāda veida ūdenstilpēs. Plaušu attīstība ļāva tām dzīvot ūdenstilpēs ar nelabvēlīgu skābekļa režīmu (trūdvielām bagātās, pūstošās ūdenstilpēs), bet to izžūšanas gadījumos aizlīst uz citu ūdenstilpi. Līšanu atviegloja masīvās pāra spuras, kuras tika izmantotas arī rāpojot pa ūdenstilpes grunti. Domājams ka no šīs grupas attīstījās primitīvie abinieki. Akmeņogļu periodā ripidistveidīgo zivju skaits un daudzveidība krasi samazinājās, bet perma sākumā tās izmira. Visdrīzāk tās tika izkonkurētas gan no abinieku, gan no vairāk attīstītāku zivju grupu puses. 
Devona periodā ziedu laikos ripidistveidīgās zivis bija izplatītas visos kontinentos. Šī grupa bagātīgi pārstāvēta arī Latvijas devona nogulumos.
Monotipija

Monotipija (no grieķu: Mono — 'viens' un τυπος, typos — 'nospiedums') ir grafikas iespiedtehnika, kurā no iespiedformas iespējams iegūt tikai vienu kvalitatīvu novilkumu.
Šajā tehnikā krāsu klāj uz plātnes, kas neuzsūc mitrumu. Tā var būt, piemēram, metāla, stikla, plastmasas vai līdzīga cieta materiāla plātne. Vēlāk šo plātni piespiež papīram vai citam materiālam, iegūstot novilkumu, kas šajā gadījumā ir autoreksemplārs un vienīgais kvalitatīvais nospiedums. Lai arī tehniski monotipijas tehnikā ir iespējams iegūt daudz novilkumu, ar katru nākamo novilkumu kvalitāte pasliktinās. Monotipija ir tuva glezniecībai.
Ar terminu "monotipija" tiek apzīmēta gan tehnika, gan arī pats novilkums — mākslas darbs. Tā kā šajā tehnikā iespiežamie un neiespiežamie iespiedformas elementi atrodas vienā plaknē (baltie un tumšie plankumi attēlā), šo tehniku nosacīti var pieskaitīt pie gludspiedes tehnikām.

Vēsture

Monotipija radās 17. gadsimtā, viens no pirmajiem māksliniekiem, kas sāka pielietot šo metodi, bija itāļu mākslinieks Džovanni Benedetto Kastiljone. Populārāka monotipija kļuva 19. gadsimtā un 20 gadsimtā. Šī laika mākslinieku vidū ir minami igaunis Eduards Vīralts un anglis Viljams Bleiks. Latviešu mākslā par monotipijas veidotājiem ir uzskatāmi Edvīns Andersons, Edgars Ozoliņš, Arturs Duburs un Andris Abiļevs.
Apakšmute

Izplatība

Apakšmute sastopama Baltijas jūras upju baseinā (Nemunas, Oderas un Vislas baseinos), Melnās jūras (Donavas, Dņestras, Dienvidbugas un Dņepras baseinos) un Ziemeļu jūras dienvidos (uz rietumiem līdz Māsas upei). Apakšmute mājo arī Ronā, Luārā, Ēro, Sēnā un Sočā.

Latvijā

Latvijā līdz šim nav konstatēta (oficiāli), lai gan sastopama Lietuvā un Baltkrievijā, ar kurām Latvijai ir kopēji vairāki lielo upju baseini. Baltkrievijā apakšmute ir parasta zivs, bet Lietuvā reta, kur tā sastopama Nemunas baseinā un uz rietumiem no tā.

Izskats

Apakšmute ir vidēji liela saldūdens zivs. Tās garums var sasniegt 56 cm, svars 1,6 kg, lai gan parasti tā ir 25—40 cm gara un sver līdz 0,3—0,4 kg. Ķermenis apakšmutei ir slaids, šķērsgriezumā ieapaļš. Mute vērsta uz leju, apakšlūpa asa, klāta ar ragveida plāksnītēm. Mugura metāliski zaļganpelēka vai zilganpelēka, sāni un vēders sudrabaini vai dzeltenīgi. Krūšu spuras, vēdera spuras, anālā spura un astes spura dzeltenīgas vai sarkanīgas. Anālajā spurā mazāk staru nekā vimbai. Rīkles zobi vienā rindā. Sānu līnijā 52—66 zvīņas (visbiežāk 60—63), parasti vairāk zvīņu nekā baltajam sapalam. Pirms nārsta tēviņiem uz galvas izveidojas nārsta kārpiņas, un tā ķermeņa krāsa kļūst intensīvākas, mutes kaktiņos, uz žaunu vākiem un pie krūšu spuru pamatnes veidojas oranži plankumi, bet uz muguras melni punktiņi.

Uzvedība un barība

Apakšmute parasti sastopama lielu upju vidustecēs, seklās vietās (0,5—1,7 m) ar akmeņainu vai grantainu gultni un ar ātru vai vidēji ātru straumi. Ļoti kustīga zivs, uzturas baros pēc iespējas tuvāk gultnei, uz ziemošanu koncentrējoties dziļākās bedrēs upju lejtecēs. Apakšmute necieš iztaisnotas (bagarētas) upes. Barojas ar zooplanktonu un perifitonu, ar aso apakšlūpu skrubinot detrītu un kramaļģes.

Vairošanās

Dzimumgatavību apakšmute sasniedz 3—5 gadu vecumā, sasniedzot 18—20 cm garumu. Ir novērota vairāku desmitu kilometru migrācija uz nārsta vietām. Nārsto no marta līdz maijam, kad ūdens temperatūra sasniedz 12° C. Nārstošana notiek seklās vietās ar ātru straumi un grantainu gultni. Pirmie, lielos baros, ierodas tēviņi, katrs no tiem nodibina nelielu teritoriju. Mātīte nērš lipīgus ikrus grantī izveidotā iedobē. Auglība 1,5—12 tūkst. ikru. To attīstība notiek līdz 2 nedēļām, atkarībā no ūdens siltuma. Kāpuri un mazuļi dzīvo ļoti seklos upju krastos. Kāpuri ūdens virsmas tuvumā, bet paaugušies, tie sāk baroties uz gultnes. Veiksmīgs nārsts ir saistāms ar siltu pavasari, bagātīgi pieejamiem, sekliem upju krastiem, bet ne pārplūdušām upēm, kuru palu ūdeņi ātri notek un izzūd. Kāpuri un mazuļi barojas ar maziem bezmugurkaulniekiem. Apakšmute var sasniegt 12—18 gadu vecumu.
Lambsdorfi

Lambsdorfi jeb Lambsdorfi no Venges (vācu: von der Wenge genannt Lambsdorff) ir vācbaltiešu dzimta, kuras priekšteči 15. gadsimtā no Vestfālenes ieceļoja Livonijas ordeņa valstī. Vēlāk dzimta izplatījās arī Krievijā.

Vēsture

Pirmais rakstos pieminētais dzimtas priekštecis 1239. gadā bija Heinrihs no Venges (Henricus de Wenge) no Venges pils Dortmundes apkārtnē. Kad dzimtas piederīgie pārcēlās uz Livoniju, viņus dēvēja par Vengēm no Lamstorpas (tagad Lanstrop apkaime Dortmundē). Gerds no Lamstorpas (ap 1355—pēc 1427) bija Livonijas ordeņa vasalis, arī Tomasam no Lamstorpas 1464. gadā Livonijas ordeņa mestrs izlēņoja zemes īpašumu Vidzemē.     
Poļu—zviedru kara (1600—1629) laikā Matīss Frīdrihs Lambsdorfs pārcēlās uz Kurzemes un Zemgales hercogistes teritoriju, kur 1620. gadā viņa  dzimtu iekļāva Kurzemes bruņniecības matrikulā. Viņa mazdēls Georgs Vilhelms Lambsdorfs (1690—1740) bija Krievijas armijas virsnieks, piedalījās kaujās pret Persiju (1732) un Polijas-Lietuvas mantojuma karā (1734), no 1738. gada — Rīgas garnizona pulkvedis. Viņa dēls Johans Reinholds Lambsdorfs komandēja Cēsu kājnieku pulku, bet viņa mazdēls Jēkabs Lambsdorfs uzdienējās līdz ģenerālleitnanta pakāpei, bija Pleskavas civilgubernators. Viņa brālis Gustavs Lambsdorfs (1745-1828) bija Krievijas impērijas armijas kājnieku ģenerālis, Kurzemes civilgubernators, no 1802. gada Brizules muižas īpašnieks. 1817. gadā ģenerālim  piešķīra mantojamu Krievijas impērijas grāfa titulu.   
1800. gadā Lamsdorfus uzņēma arī Vidzemes bruņniecības matrikulā. 1880. gadā arī Prūsijas valdība viņiem piešķīra grāfu fon Lambsdorfu, Venges brīvkungu (Freiherr von der Wenge, Graf von Lambsdorff) titulu.
Bauskas Valsts ģimnāzija

Izglītības programmas

Pamatizglītības otrā posma (7.-9. klase) matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena programma (kods: 23013111), 
Pamatizglītības 2. posma (7.-9.klase) profesionāli orientētā virziena programma (23014111), 
Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (31011011), 
Vispārējās vidējās izglītības humanitārā un sociālā virziena programma(31012011), 
Vispārējās vidējās izglītības matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena programma (31013011), 
Vispārējās vidējās izglītības profesionāli orientētā virziena izglītības programma (31014011).

Skolas vēsture

Līdz Pirmajam pasaules karam Bauskā darbojās Bauskas pilsētas skola. 1919. gada 22. septembrī Sudmalu ielā 65 (tagad Rīgas iela 8) atklāja Bauskas pilsētas vidusskolu, ko 1920. gada 1. aprīlī pārdēvēja par Valsts Bauskas vidusskolu, 1929. gadā par Valsts Bauskas ģimnāziju.
1931. gadā Valsts Bauskas ģimnāzija pārcēlās uz ēku Rīgas ielā 32 (tagad ēkā atrodas Bauskas pilsētas pamatskola), bet 1934. gadā uz ēku Uzvaras ielā 10.
Pēc Latvijas okupācijas 1945. gadā skolu pārdēvēja par Bauskas vidusskolu, mācības atkal notika Rīgas ielā 32, jo ēka Uzvaras ielā kara laikā bija sagrauta. 1951. gada 1. septembrī dibinātā Bauskas 1. vidusskola atsāka darboties atjaunotajā Uzvaras ielas 10 ēkā.
1996. gadā skolā tika iekārtots Plūdoņa namiņš. 2002. gadā renovēja skolas jauno korpusu un tam uzbūvēja 4. stāvu.
2007. gadā atklāja skolas stadionu ar mākslīgo segumu.
2011. gadā vidusskolu sadalīja Bauskas Valsts ģimnāzijā un Bauskas sākumskolā.
Mujāni

Vēsture

Apdzīvotā vieta izveidojusies pie Rīgas arhibīskapijas vasaļu Rozenu Mujānu pils, kas pirmo reizi pieminēta 1390. gadā. 15. gadsimta beigās tā piederēja Ēvaldam Patkulam, bet 1494. gadā Hansam no Ikšķiles. 15. gs. beigās tās īpašnieki pakalnā pie dzirnavām uzcēla mūra nocietinājumu. Zviedru Vidzemes laikā 1622. gadā Mujāni piešķirti karaļa Gustava II Ādolfa valsts kancleram Akselam Ūksenšernam, kura dzimtas valdījumā tie atradās līdz pat muižu redukcijai. 1633. gadā bija plānots pili nostiprināt, bet Lielā Ziemeļu kara laikā to sagrāva un vairs neatjaunoja.
19. gadsimtā no Mujānu pils bija palikušas tikai drupas, izņemot Balto torni vairāku stāvu augstumā. Mujānu muižas īpašnieks grāfs Morics Mengdens 19. gadsimta otrajā pusē lika Baltā torņa otrā stāva velvi noklāt ar cementbetonu.
Burāšana

Burāšana ir pārvietošanās ar vēja dzītu peldlīdzekli pa ūdens virsmu. Tas ir Olimpiskais sporta veids. Atsevišķi pastāv arī sauszemes burāšana pa līdzenas sauszemes, līdzena sniega vai ledus virsmu. Burā ar: buriniekiem un jahtām: kreiserjahtām, daudzkorpusu jahtām (katamaraniem, trimaraniem), švertjahtām, ledusjahtām (ledus-sniega blokartiem - ice-blokarts), sauszemes blokartiem. Amatieru braucienos buru jahtas sāka lietot jau XVII gs. Holandē un Anglijā, kad ir arī pirmās ziņas par to sacīkstēm, bet pirmo tvaika jahtu 1827. gadā uzbūvēja Lielbritānijā.

Sacensības

Amatieru sacensībās - regatē -, ja vien tā nav t.s. "olimpiskā distance", piedalās dažādu kategoriju un lielumu jahtas ar dažādām gaitas īpatnībām. Tāpēc katra jahta tiek apmērīta un tai piešķirta koeficienta balle, ar kuru pēc finiša reizina uzrādīto laiku — jo jaunāka un ātrāka jahta, jo augstāks koeficients. Tādējādi t.s. "jaukto" burāšanā sacensību rezultātu nosaka nevis tas, kuram jaunāka un ātrāka jahta, bet gan beigu pārrēķins, kas ļauj uzvarēt vecākai un lēnākai jahtai, ja tai prasmīgāka komanda un kapteinis.
Armands Zvirbulis (cīkstonis)

Sportista karjera

Cīņas sportam pievērsies nejauši: bērnībā gribējis nodarboties ar kādu sporta veidu, sakritības pēc aizgājis uz brīvās cīņas pulciņu. Guvis labus panākumus jauniešu vecumā: 2007. gada Eiropas U-20 čempionātā kļuva par sacensību uzvarētāju. 2005. gada Pasaules U-20 čempionātā izcīnījis 9. vietu.
Starp pieaugušajiem viņa lielākais panākums ir 2011. gada Pasaules čempionātā izcīnītā 5. vieta svara kategorijā līdz 84 kilogramiem, tādējādi kvalificējoties 2012. gada vasaras olimpiskajām spēlēm svara kategorijā līdz 84 kilogramiem. Šī ir latviešu sportistu augstākā izcīnītā vieta Pasaules čempionātā pēc neatkarības atjaunošanas. Olimpiskajās spēlēs viņš sasniedza ceturtdaļfinālu. Vēl ir izcīnījis 9. vietu 2010. un 2013. gada Eiropas čempionātā.

Trenera un funkcionāra karjera

Pēc nesekmīgas kvalifikācijas 2016. gada vasaras olimpiskajām spēlēm A. Zvirbulis sliecās beigt cīkstoņa karjeru. 2017. gada februārī cīkstonis sāka palīdzēt Anastasijas Grigorjevas treniņos, bet pēc dažiem mēnešiem kļuva par viņas oficiālo treneri. Abu sadarbība vainagojās ar 2017. gada pasaules čempionāta bronzas medaļu.
2019. gada 26. martā Latvijas Cīņas federācijas ārkārtas kongresā tika ievēlēts par tās prezidentu.
Čerikava

Vēsture

Rakstos no 15. gadsimta vidus kā Lietuvas lielkņazistes pilsēta. Pilsēta no 1604. gada. Iekļauta Krievijas impērijā pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā. Vēsturiski ievērojams skaits pilsētas iedzīvotāju bija ebreji, daudzi no kuriem tika iznīcināti holokaustā.
Dubultie svešinieki

Sižets

Filmētājs no Ziemeļiem un fotogrāfe no Dienvidiem kopā dodas uz kādu svešu zemi. Tur mīt cilvēki, kuri ir vēstures nogurdināti. Laiks šajā vietā tiecas sastingt.
Osvalds Mednis

Biogrāfija

Osvalds Mednis dzimis 1898. gada 29. augustā Rīgā. Ieguvis pamatskolas izglītību. 1. pasaules kara laikā dienējis Rīgā, piefrontes Galvenajā štābā.
1919. gada 7. jūlijā brīvprātīgi iestājies Latvijas armijā 8. Daugavpils kājnieku pulkā. Piedalījies daudzās kaujās pret Bermontiešiem un arī vēlāk pret bolševikiem Latgalē. 1922. gadā apbalvots ar Lāčplēša kara ordeni par 1919. gada 3. novembra uzbrukumu Spilves pļavās, kur Mednis ar dažiem vīriem devās ienaidnieka aizmugurē un sabojāja telefona vadus, tādējādi izraisot apjukumu pretinieka rindās kā rezultātā iegūstot divus ložmetējus, kā arī citas trofejas.
No armijas atvaļināts 1921.g. martā.
Pēc kara dzīvojis Rīgā un strādājis par laborantu ķīmijas preču fabrikā. 1920. gados arī apmeklējis Aleksandra Rusteiķa kinoaktieru studiju Sfinkss. Ticis izraudzīts par aktieri pirmajā lielformāta Latvijas spēlfilmā Lāčplēsis, kur atveidojis Melno bruņinieku. Šī 1930. gadā pirmizrādi piedzīvojusi filma šodien ir iekļauta Latvijas kultūras kanonā. 
Bijis precējies ar vācbaltieti, kā rezultātā 1941. gada 17. februārī izceļojis uz Vāciju.
Pēc 2. pasaules kara nokļuvis Vācijas Demokrātiskajā republikā kur arī nodzīvojis visu atlikušo mūžu. Strādājis par naktssargu kādā rūpnīcā Parhimā. Miris 1987. gada 8. martā Parhimā.
Šostka

Vēsture

Šostka vēstures avotos pirmoreiz minēta 1739. gadā, kad pēc Senāta rīkojuma Šostkas upītes kreisajā krastā tika uzcelta pulvera rūpnīca, pie kuras izveidojās ciemats. Rūpnīca vairākkārt paplašinājās un 19. gadsimta vidū Šostkas iedzīvotāju skaits pārsnieda 4000. 1848. gadā atvēra kapseļu rūpnīcu, bet 1931. gadā — kinofilmu rūpnīcu Svema.