google/wiki40b huggingface dataset:
Josefs Straka

Spēlētāja karjera

1996. gada NHL draftā viņu Kalgari "Flames" izraudzījās ar kopējo 122. kārtas numuru, taču karjeru uzsācis Čehijā 1995. gadā kluba HC Litvinov kluba sistēmā. 2000. gadā pārgāja uz HC Plzen klubu. 2004.—05. gada sezonā pārstāvēja četrus klubus — trīs Čehijas un vienu Austrijas, kas bija viņa pirmais klubs ārzemēs. 2006.—07. gada sezonu aizvadīja Raumas "Lukko" sastāvā.
2007.—08. gada sezonu Straka uzsāka Krievijas kluba Čerepovecas "Severstal" sastāvā, tā rindās aizvadot nākamās piecas sezonas. 2012. gada vasarā Straka pievienojās Jekaterinburgas "Avtomobilist" rindām, taču sezonu noslēdza jau SM līgas vienībā Raumas "Lukko".
Sūtra

Sūtra senindiešu literatūrā ir īss izteiciens jeb aforisms; arī senindiešu literatūras žanrs — šādu tēžu un pamācību krājums. Budismā vārds sūtra ietver svarīgus rakstus un paša Budas runas un dialogus.

Etimoloģija

Sūtra sanskritu valodā ir pavediens un senindiešu rakstos iegaumējama tēze un literatūras žanrs.

Sirds sūtra

Pražņāparamitā sirds sūtra ir pazīstama visiem budistiem visās zemēs un budistu mūki to skaita savā ikdienas praksē. Pastāv vairāki latviešu tulkojumi. Profesora Aleksandra Berzina 2009. gada sirds sūtras skaidrojuma ieraksts arī tulkots latviski un meklējams Gandena centra mācību arhīvā. 2011. gadā japāņu valodas tulkotājs Uģis Nastevičs atdzejojis Sirds sūtru latviski saglabājot senķīniešu/senjapāņu budistu tekstā lietoto sākotnējo zilbju skaitu, kas ļauj sūtru deklamēt ritmā.
Trasējošā munīcija

Trasējošā munīcija ir lodes vai lielkalibra lādiņi, kuru pamatnēs ir iestrādāts trasējošais sastāvs. Trasējošais sastāvs deg ar spilgtu gaismu, ļaujot šāvējam ar neapbruņotu aci redzēt lodes lidošanas trajektoriju un veikt nepieciešamos labojumus.
Trasējošai munīcijai ir daudz dažādu pielietojumu. Ložmetēju patronlentās parasti katra piektā lode ir trasējošā. Tas ļauj apkalpei vieglāk kontrolēt šaušanas trajektoriju. Vada un nodaļu komandieri mēdz pielādēt savu ieroču magazīnas tikai ar trasējošām lodēm, kas ļauj vieglāk norādīt saviem kareivjiem pretinieka atrašanās vietu. Karavīri reizēm mēdz katras magazīnas apakšā ievietot divas vai trīs patronas ar trasējošām lodēm, lai vieglāk spētu kontrolēt palikušo patronu skaitu.
Trasējošo munīciju aizdedzina munīcijas degošais šaujampulveris, retākos gadījumos (lielkalibra lādiņiem) speciāla aizdedzes kapsele. Trasējošā munīcija ar aizdedzes kapseli ļauj maskēt šaušanas pozīciju, jo trasējošais sastāvs aizdegas tikai trajektorijā. Trasējošais sastāvs parasti tiek noslēgts ar celulozes aplīti tā hermetizācijai. Zenītartilērijā parasti tiek izmantota trasējošā munīcija, kura pēc trasējošā sastāva izdegšanas tiek izmantota lādiņa likvidācijai.

Vēsture

Pirms trasējošās munīcijas izveidošanas, šāvēji uguni koriģēja tikai pēc ložu trāpījumu vietām. Tomēr tās ne vienmēr bija redzamas. 20. gadsimta sākumā, tika izgatavota munīcija, kura pēc trāpījuma veidoja zibsni vai nelielu dūmu signālu, kas palielināja trāpījuma vietas redzamību. Tomēr šādas lodes tika aizliegtas saskaņā ar Hāgas konvenciju kā "sprāgstošās lodes". Tika izstrādātas arī lodes, kuras visā lidojuma laikā veidoja baltu dūmu trasi. Tomēr visām šīm lodēm bija būtiski masas zudumi, lai izveidotu kaut nedaudz redzamu trasi. Masas zudumi, savukārt, būtiski ietekmēja lodes ballistiku.
Pirmo trasējošo lodi 1915. gadā izstrādāja Lielbritānija. 1917. gadā arī ASV izstrādāja trasējošo munīciju savām šautenēm.
Trasējošās lodes sevi ļoti labi nodemonstrēja Pirmajā pasaules karā, kad cīņā pret Vācu cepelīniem spēja ne tikai izveidot tajos caurumu, bet arī aizdedzināt tajos esošo ūdeņraža gāzi.

Konstrukcija

Trasējošai munīcijai lādiņa pamatnē ir tukšums, kurš aizpildīts ar pirotehnisko trasējošo sastāvu, pārsvarā izgatavotu no fosfora vai magnija, vai citām ar gaišu liesmu degošām vielām. NATO standarta munīcijai (arī ASV) parasti tiek lietoti stroncija savienojumi (nitrāts, peroksīds u.c.) un metāls, piemēram, magnijs. Šādi savienojumi rada spilgti sarkanu gaismu. Krievijas un Ķīnas trasējošā munīcija rada zaļu gaismu, jo tiek lietoti bārija sāļi. Dažādi jaunie trasējošie sastāvi rada nelielu vai vispār neredzamu gaismu, kura parasti ir infrasarkanajā viļņu garumā un ir redzama tikai caur nakts redzamības iekārtām.
Trasējošā munīcija nekad nebūs precīzs rādītājs šāvēja mērķim, jo pilnībā visām trasējošām lodēm ir atšķirīga aerodinamika no parastajām lodēm. Mērķos, kuri ir lielā attālumā, šī novirze stipri pieaug. Tas ir saistīts ar to, ka trasējošās lodes lidojuma laikā samazina savu svaru, jo izdeg trasējošais sastāvs.
Miroslava Litmanoviča

Biogrāfija

No 1950. gadu vidum līdz 1970. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Polijas šahistēm. No 1951. līdz 1972. gada 16 reizes piedalījusies Polijas sieviešu šaha čempionātu finālos un izcīnījusi 10 medaļas: zelta (1968), 5 sudraba (1957, 1958, 1964, 1969, 1972) un 2 bronzas (1961, 1967). Tāpat viņa 3 reizes (1953, 1956, 1964) uzvarējusi Polijas komandu šaha čempionātos.
Daudzu starptautisko šaha turnīru dalībniece, tajā skaitā piedalījusies četros Pasaules šaha čempiones nosaukuma izcīņas zonas turnīros. Uzvarējusi vai dalījusi pirmo vietu šaha turnīros Bledā (1957), Portorožā (1958), Pjotrkova Tribunalskā (1969) un Emenā (1970). Par panākumiem turnīros FIDE 1967. gadā Litmanovičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Vairākkārt pārstāvējusi Polijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1957-1972). Individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba (1963) medaļu.
1974. gada februārī beigusi aktīvās šahistes gaitas un veltījusi sevi literārajam darbam. Pazīstamākie viņas darbi bija šaha mācību grāmatas bērniem un jaunatnei.
Bijusi precējusies ar Polijas šahistu un žurnālistu Vladislavu Litmanoviču (1918—1992).
Klusā okeāna lauvroņi

Izplatība

Mūsdienās šīs ģints lauvroņi sastopami tikai Klusā okeāna austrumu malā gar Ziemeļamerikas krastiem (galvenokārt pie Kalifornijas) un pie Galapagu salām, bet Japānas lauvronis (Zalophus japonicus), kas dzīvoja Japānas piekrastēs, pārmērīgu un nekontrolētu medību dēļ kopš 20. gadsimta sākumā ir izmiris.
Klusā okeāna lauvroņi mājo mērenās joslas un tropu jūrās, uzturoties smilšainu vai akmeņainu pludmaļu tuvumā. Lauvroņus var bieži novērot arī piestātnēs uz moliem un laipām.

Evolūcija

Visas trīs ģints sugas ir savstarpēji tuvu radniecīgas. Ģenētiskajos pētījumos noskaidrojies, ka Japānas lauvronis atdalījies no Kalifornijas lauvroņa pirms apmēram 2,2 milj. gadiem, bet Galapagu lauvronis (Zalophus wollebaeki) pirms 2,3—2,5 milj. gadu.

Kopīgās īpašības

Visām Klusā okeāna lauvroņu sugām raksturīgs dzimumu dimorfisms — tēviņi ir izteikti lielāki nekā mātītes. Jau piedzimstot tēviņš sver 8 kg, mātīte 6 kg. Pieaudzis tēviņš, piemēram, Kalifornijas lauvronis sver 294 kg, tā ķermeņa garums ir 2,4 m, bet matīte sver 89 kg un tās ķermeņa garums ir 1,6 m. No abām mūsdienās dzīvojošām sugām Galapagu lauvronis ir nedaudz mazāks nekā Kalifornijas lauvronis, arī dzimumu dimorfisms mazāk izteikts. Toties, spriežot pēc galvaskausa kauliem, Japānas lauvronim bijis visizteiktākais dzimumu dimorfisms. 
Gan Kalifornijas lauvronim, gan Galapagu lauvronim kažoka matojums mātītei var būt, sākot ar brūnu un beidzot ar gaiši dzeltenbrūnu. Tēviņš parasti ir tumši brūns, bet var būt krāsā no gaiši brūnas līdz melnai. Mazuļi piedzimst tumši brūni. Dabā ir samērā grūti atšķirt jaunos tēviņus no mātītēm, līdz pirmajiem sāk attīstīties krūšu daļa, kažoks kļūst tumšāks un uz galvas izveidojas trīsstūrveidīgais kaula izaugums. Kalifornijas lauvronim turklāt tas apaug ar gaišāku matojumu.

Uzvedība

Klusā okeāna lauvroņi ir ļoti izveicīgi peldētāji un mednieki. Atšķirībā no citiem jūras zīdītājiem, kas zem ūdens galvenokārt sevi stumj uz priekšu ar astes palīdzību, lauvroņi izmanto visas četras airkājas. Kā stūre kalpo pakaļkājas. To kakli ir kustīgi, tādējādi zem ūdens lauvroņi ir īpaši izveicīgi un manevrēt spējīgi. Ātrums zem ūdens var sasniegt 40 km/h. Lauvronis, līdzīgi kā delfīns, peldot lec laukā no ūdens, palielinot savu ātrumu virzībā uz priekšu. Pa sauszemi lauvronis spēj iet, pavelkot aizmugurējās airkājas sev apakšā, izmantojot tās kā balstu. Lauvroņi galvenokārt barojas ar zivīm, tie medī kopīgi, samazinot medījumam iespēju izbēgt.
Hiēnu dzimta

Evolūcija

Hiēnu dzimta ir attīstījusies miocēna laikā Eirāzijas teritorijas džungļos pirms 22 miljoniem gadu. Šajā laikā kaķveidīgie dzīvnieki pamatā dzīvoja kokos. Vissenākā zināmā hiēna Plioviverrops dzīvoja pirms 20 - 22 miljoniem gadu, tā bija līdzīga mūsdienu svītrainajām civetām. Tās piederību hiēnām, nevis civetām nosaka vidusauss uzbūve un zobu skaits. Senās hiēnas pēctečiem attīstījās garākas kājas un smailāki žokļi, līdzīgi suņiem.
Hiēnu dzimta pirms 15 miljoniem gadu sasniedza vislielāko dažādību. Tajā laikā dzīvoja vairāk kā 30 dažādas sugas. Atšķirībā no mūsdienu hiēnu sugām, kuras ir kaulu grauzēju sugas, lielākā daļa seno sugu bija suņiem līdzīgās hiēnas. Apmēram pirms 5 - 7 miljoniem gadu, mainoties klimatam, izveidojās zemes tilts starp Āziju un Ziemeļameriku. Šajā laikā viena no hiēnu sugām šķērsoja Beringa jūru un nokļuva Ziemeļamerikā. Šī suga kādu laiku dzīvoja un attīstījās šajā kontinentā. Tās pēcteči nedaudz atgādināja gepardus, tie bija ātri skrējēji ar garām kājām. Lielākā daļa suņveidīgo hiēnu izmira pirms 1,5 miljoniem gadu.

Kaulu grauzēju hiēnas

Pirms 20 - 12 miljoniem gadu hiēnu dzimta sadalījās divās lielās grupās: suņveidīgās hiēnās un kaulu grauzēju hiēnās. Pēdējās laika gaitā ir bijušas konkurētspējīgākas ar suņu dzimtu, kas lēnām izspidusi suņveidīgās hiēnas. Pirms 5 miljoniem gadu kaulu grauzēju hiēnas kļuva par dominantiem maitēdājiem Eirāzijas kontinentā. To galvenā iztika bija lielo zālēdāju kauli, kas palika pāri pēc zobentīģeru maltītes. Pachycrocuta ģints hiēnas bija ļoti lielas, tās svēra apmēram 200 kg un spēja sagrauzt ziloņa kaulus. Izmirstot lielajiem zālēdājiem, izmira arī lielās hiēnas, to vietu ieņēma plankumainās hiēnas.

Izskats un uzvedība

Hiēnu apakšdzimtas sugām pakaļkājas ir īsākas nekā priekškājas, tām ir augsti pleci un izteikti nolaidena mugura virzienā uz krustiem. Kakls īss un masīvs. To galvaskauss atgādina liela suņa galvaskausu, bet salīdzinoši ir masīvāks un ar īsāku purna daļu. Ķepām, gan priekškājām, gan pakaļkājām ir 4 pirksti. Nagus līdzīgi kā suņi tās nespēj ievilkt. To kažoks ir plāns ar vāji augošu pavilnu vai pavilnas nav vispār, matojums ass un spurains. Ausis lielas un izteiksmīgas.
Hiēnas sevi apkopj līdzīgi pārējiem kaķveidīgajiem, tomēr tās sev nekad nemazgā seju. Teritoriju tās iezīmē ar īpašu anālo dziedzeru sekrētu, nevis ar urīnu kā to dara suņi. Svītrainās hiēnas pamatā ir maitēdājas, tās reti uzbrūk un pašas nogalina. Plankumainās hiēnas, lai arī ir maitēdājas, bieži nogalina pašas vidēji lielus un lielus zālēdājus. Tās dzen savu upuri līdz spēka izsīkumam un tad nogalina līdzīgi suņiem. Zemesvilki pamatā ir kukaiņēdāji, kas specializējušies termītu ēšanā. Tie kukaiņus uzlaiza ar savu garo un plato mēli. Vienā reizē zemesvilks var apēst līdz 300 000 termītiem.
Alžīras kasba

Vēsture

Alžīras kasba tika uzcelta uz senās feniķiešu pilsētas Ikosiumas drupām. Šī bija neliela pilsēta, kas atrādās kalnā un bija sadalīta divās daļās: augšējā un apakšējā. Kasbā atrodas vairākas mošejas un minareti. 1791. gadā kasbā tika uzcelta pašā pils.
1839. gadā pilī ievācās franču gubernators, bet 1860. gadā Alžīras kasbu apmeklēja Napoleons III un Eiženija de Montiho.
Alžīrijas neatkarības cīņu laikā (1954—1962) kasbā atradās Nacionālā atbrīvošanas fronte. 1992. gadā Alžīras kasba tika iekļauta UNESCO pasaules mantojuma sarakstā.

Stāvoklis

2008. gada augustā informācijas aģentūra Reuters paziņoja, ka Alžīras kasba atrodas aizlaistā stāvoklī un atsevišķas citadeles daļas atrodas uz sabrukšanas robežas. Pamatproblēma ir lielajā iedzīvotāju skaitā un kasbas pārapdzīvotībā.
Latvijas Atsevišķais artilērijas divizions

Atsevišķais artilērijas divizions bija izvietots Katriņmuižā pie Cēsīm kā artilērijas virsnieku apmācības bāze.
1939. gada 1. septembrī divizionā bija 20 virsnieku, 111 instruktoru un kareivju, 6 brīva līguma darbinieki.
Jānis Zariņš (režisors)

Dzīvesgājums

Dzimis 1893. gada 8. septembrī Cēsu apriņķa Drabešu muižas kalpa ģimenē. Mācījās Biķernieku un Ropažu draudzes skolās, Valmieras skolotāju seminārā, Rīgas, Kazaņas un Pēterburgas mākslas skolās. Strādāja Rīgas Latviešu teātra dekorāciju darbnīcā, 1916. gadā kļuva par Rīgas Latviešu biedrības teātra, 1919. gadā par Valmieras Strādnieku teātra aktieri. Liepājas Jaunā teātra režisors, vienlaikus Liepājas Tautas augstskolas dramatiskās studijas vadītājs (1922—1926), Latvijas Nacionālā teātra un Latvijas Nacionālās operas režisors (1926—1944), kur 1937. gadā viņa vadībā tapa Alfrēda Kalniņa "Baņutas" jauniestudējums, ko kritika vērtēja daudz augstāk nekā pirmo 1920. gada versiju.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1952. gadā izceļoja uz Angliju, kur darbojās latviešu teātra trupās. 1962. gadā atgriezās Latvijā, bija Latvijas PSR operas un baleta teātra režisors (1962—1979).
Miris 1979. gada 25. janvārī Rīgā, apbedīts 1. Meža kapos.
Bernds Briklers

Spēlētāja karjera

Savu spēlētāja karjeru Briklers uzsāka 1996. gadā, spēlējot Austrijas hokeja līgas klubā Grācas "99ers". Tajā viņš spēlēja līdz pat 2000.—01. sezonai, kad sezonas vidū viņš pārcēlās uz Ziemeļameriku. 2001. gada NHL draftā viņu izvēlējās Filadelfijas "Flyers" vienība. Briklers izvēlējas palikt Ziemeļamerikā, iestājoties un nākamās četras sezonas spēlējot Viskonsinas universitātes komandā.
2005.—06. sezonā Briklers sešas spēles aizvadīja AHL kluba Hartfordas "Wolf Pack" sastāvā, taču sezonas otrajā pusē atgriezās Eiropā, pievienojoties SM līgas klubam Espo "Blues", kurā spēlēja līdz pat 2008.—09. sezonas beigām. 2009.—10. un 2010.—11. sezonu Berns aizvadīja KHL kluba Ņižņijnovgorodas "Torpedo" rindās, taču 2011.—12. gada sezonā spēlēja Novosibirskas "Sibir" sastāvā.
2012. gada rudenī Briklers pievienojās Austrijas hokeja līgas kluba Zalcburgas "Red Bull" rindām. 2015. gadā tās sastāvā kļuva par Austrijas čempions.
Austrijas hokeja izlases rindās Briklers piedalījies piecos Pasaules čempionātos, no kuriem četri bija augstākās divīzijas turnīri.
Lantāns

Vēsture

Lantānu 1839. gadā piesārņotā cērija nitrātā atklāja zviedru ķīmiķis Karls Gustavs Mosanders (Carl Gustaf Mosander). Relatīvi tīrā veidā pirmo reizi tas tika iegūts 1923. gadā. Elementa nosaukums ir radies no grieķu vārda λανθάνειν (lanthánein), kas nozīmē ‘palikt nemanītam’.

Atrašanās dabā

Lantāns dabā tīrā veidā nekad nav atrasts. Lai gan lantāns skaitās retzemju metāls, tā koncentrācija Zemes garozā ir salīdzinoši liela — aptuveni 32 daļiņas no miljona. Vienmēr ir sastopams kopā ar citiem retzemju metāliem, īpaši ar cēriju un citiem lantanīdiem. No minerāliem, kas satur lantānu, visbiežāk sastopami ir monacīts ((Ce,La)PO₄) un bastnezīts ((Ce,La,Y)CO₃F).

Izotopi

Dabā ir sastopami divi lantāna izotopi: lantāns-139 (99,9119% no kopējā lantāna daudzuma) un lantāns-138 (0,08881%). Mākslīgi ir iegūti vēl 37 radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 117 līdz 155.

Iegūšana

Lantanīdu galvenokārt iegūst no monacīta smiltīm.

Izmantošana

Lantānu izmanto kā mikrokomponentu sakausējumos. Lantāna—kobalta sakausējums LaCo₅ tiek izmantots kā feromagnētiķis. Ļoti tīru lantāna(III) oksīdu izmanto, lai gatavotu īpašu optisko stiklu, piemēram, augstas kvalitātes fotoaparātu lēcas.
SigmaNet

SigmaNet ir Latvijas Universitātes Matemātikas un informātikas institūta (LU MII) akadēmiskā tīkla laboratorija.
SigmaNet nodarbojas ar e-pasta, mājas lapu uzturēšanu, datu centra pakalpojumiem, vveic domēna vārdu reģistrāciju .lv un starptautiskās zonās, nodrošina virtuālo privāto serveru pakalpojumus. Tā veido un uztur Latvijas akadēmisko tīklu, tai skaita pieslēgumu Eiropas tīklam GÉANT. Laboratorija nodarbojas ar drošības incidentu izmeklēšanu (CERT.LV).
SigmaNet ir piedalījies dažādos pētniecības projektos (TF-CSIRT, TF-Storage, OSIRIS, EGI-InSPIRE).
Laboratorija sāka darbu 1992. gadā, kad LU MII paspārnē tika izveidots akadēmiskais datortīkls LATNET.
2007. gadā Akadēmisko tīklu laboratorija LATNET pārdēvēta par SigmaNet.
Mirāža (filma)

Sižets

ASV, Nevadas štats, 20. gadsimta 70. gadi. Džinnija izplānojusi nolaupīt bankas bruņumašīnu, kas ved 3 miljonus dolāru, un šo ideju uztic gangsterim Morganam, kurš pieaicina Vjetnamas kara veterānu Bleku, seifu mehāniķi, itālieti Džipo un bijušo profesionālo bokseri Kitsonu. Nolaupīšana izdodas, tomēr seifu atvērt nav tik viegli, un policija tiek uz nolaupītāju pēdām.
Hajdū-Biharas meģe

Vēsture

Hajdū-Biharas meģe izveidojās pēc Otrā pasaules kara apvienojieties diviem pirmskara apgabaliem Hajdū un Bihara.
Pervomajska (Mikolajivas apgabals)

Vēsture

Par apdzīvotās vietas dibināšanas datumu uzskata 1676. gadā, kad Zaporožjes kazaki šajā vietā uzcēla Orlikas (Орлик) cietoksni, pie kura izveidojās miestiņš. 1764. gadā te Orelas (Орел) izveidotās robežsardzes komisariāts un muita. 1770. gadā cietoksni pārdēvē par Jekateriņinskijšaņecu (krievu: Екатерининский шанец), kam 1772. gadā piešķirts apriņķa pilsētas statuss, bet 1781. gadā tā pārdēvēta par Olviopoli (Ольвіополь) par godu senajai grieķu kolonijai Olbijai. 
1750. gadā Dienvidbugas kreisajā krastā starp Kodimas un Siņuhas upju ietekām Polija izbūvēja Bohopiļas (Богопіль, poļu: Bohopol) nocietinājumu. 1762. gadā Dienvidbugas labajā krastā kazaki nodibināja Oltas (Олта, vēlāk — Holta (Голта)) slobodu. Trīs līdzās esošās apdzīvotās vietas ietilpa dažādās Krievijas guberņās: Olviopole — pilsēta Hersonas guberņas Jelisavethradas apriņķī, Holta — ciems Hersonas guberņas Anaņjivas apriņķī, bet Bohopiļa — miests Podolijas guberņas Baltas apriņķī. 1919. gada 1. maija mītiņā esot pieņemts lēmums par triju apdzīvoto vietu apvienošanu un nolemts nosaukt to par godu darbaļaužu solidaritātes dienai — 1. maijam. Mūsdienās mašīnbūves un pārtikas rūpniecības centrs.
Mstislavs Keldišs

Izcelsme

Mstislavs Keldišs cēlies no Polijas-Lietuvas šļahtiču Keldišu (poļu: Kiełdysz) dzimtas. Zināms, ka viņa vecvectēvs Foma Keldišs 19. gadsimta vidū dzīvojis Varšavā, bet vectēvs Mihails Keldišs bijis kara ārsts, piedalījies karā Kaukāzā (1817—1864), Vidusāzijā un Krievu-turku karā (1877-1878), ieguvis ģenerālmajora pakāpi un iecelts dzimtmuižnieku kārtā. Pēc tam Mihails Keldišs tika pārcelts uz Rīgu, kur viņu ievēlēja par Krievu Ārstu biedrības priekšsēdētāju.
Viņa tēvs Vsevolods Keldišs (1878—1965) līdz 1902. gadam studēja inženierzinātnes Rīgas Politehniskā institūtā un apprecējās ar ģenerāļa A. Skvorcova meitu Mariju. Viņš strādāja par dzelzsbetona konstrukciju inženieri un piedalījās Rīgas ēku projektēšanā. Pēc pārcelšanās uz Krieviju viņš turpināja strādāt par dzelzsbetona konstrukciju inženieri, no 1933. gada vadīja Maskavas Kara inženieru akadēmijas Dzelzsbetona konstrukciju katedru.

Dzīves gājums

Mstislavs Keldišs dzimis Rīgā 1911. gada 10. februārī (29.janvārī pēc vecā stila) kā piektais bērns inženiera Vsevoloda Keldiša un viņa sievas Marijas ģimenē. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma Keldišu ģimene 1915. gadā evakuējās uz Krieviju. No 1923. gada Mstislavs mācījās kādā Maskavas skolā ar celtniecības novirzienu, kuru pabeidza 1927. gadā un iestājās Maskavas Valsts universitātes Fizikas-matemātikas fakultātē, kuru pabeidza 20 gadu vecumā 1931. gadā. Pēc tam viņš līdz 1946. gadam strādāja Centrālajā Aerohidrodinamikas institūtā, līdztekus mācījās aspirantūrā Matemātikas institūtā, kur nodarbojās ar reālā un kompleksā mainīgā funkciju teoriju, ar parciāliem diferenciālvienādojumiem, ar funkcionālo analīzi. 1938. gadā Keldišs aizstāvēja disertāciju un Otrā pasaules kara laikā strādāja aviācijas rūpnīcās un pētīja vibrācijas problēmu lidmašīnu būvē. Pēc kara beigām 1946. gadā viņš tika nozīmēts par Reaktīvā zinātniski pētnieciskā institūta vadītāju un nodarbojās ar raķešu būves jautājumiem.
1953. gadā Keldišu iecēla par PSRS Zinātņu Akadēmijas Lietišķās matemātikas institūta direktoru un vadīja padomju elektronisko skaitļošanas mašīnu attīstības programmu.
1954. gadā viņš parakstīja PSRS valdībai adresētu vēstuli ar piedāvājumu izveidot mākslīgo Zemes pavadoni. Pēc tam viņš piedalījās nesējraķešu un automātisko kosmosa staciju izveides programmās. No 1961. līdz 1975. gadam M. Keldišs bija PSRS Zinātņu Akadēmijas prezidents. Pēdējos dzīves mēnešos Keldišs smagi slimoja un cieta no depresijas. Miris savā vasarnīcā 1978. gada 24. jūnijā.
Pēc viņa nāves Rīgā Keldiša vārdā nosaukta iela un blakus Latvijas Universitātes galvenajai ēkai uzstādīts piemineklis. Krievijas Zinātņu akadēmija pasniedz M. Keldiša zelta medaļas par izciliem pētnieciskiem darbiem lietišķās matemātikas un mehānikas jomā, kā arī teorētisko pētījumu kosmiskās telpas apgūšanas jomā.

Vadītāja principi

Maskavas Valsts universitātes rektors I. Petrovskis rakstīja, ka Keldišs ieteicis viņam vadītāja amatā ievērot trīs noteikumus: nevis cīnīties ar ļaunumu, bet apņemties un veikt labus darbus; neuzklausīt sūdzības tā, par kuru ir sūdzība, prombūtnē; nevienam neko nesolīt, bet, ja jau ir apsolīts, tad izdarīt, pat ja apstākļi ir pasliktinājušies.
Šahs briljantu karalienei

Sižets

Kādā Rīgas dzīvoklī atrod nogalinātu sievieti. Slepkavības lietu izmeklē prokuratūras izmeklētāja Dolmane un milicijas darbinieks kapteinis Sokolovskis. Aizdomas krīt uz jaunu sievieti Zentu Lazdu, kuras advokāts, pārsniedzot savas pilnvaras, pats mēģina atrast vainīgo, traucējot strādāt izmeklētājiem. Tomēr kapteiņa Sokolovska neatlaidība un drosme palīdz atklāt kādu rūdītu noziedznieci — "briljantu karalieni" un viņas līdzzinātājus.
Avitals Boruhovskis

Biogrāfija

Vairākkārt pārstāvējis Izraēlu Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma kategorijās, kurās izcīnījis divas medaļas: zeltu (2014. gadā Batumi Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā) un sudrabu (2012. gadā Prāgā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā). 2015. gadā Izraēlas komandas sastāvā izcīnījis sudraba medaļu Eiropas jauniešu komandu šaha čempionātā U18 vecuma grupā.
Divas reizes (2012, 2013) pārstāvējis Izraēlas šaha klubu Hapoel Kfar-Saba Eiropas vīriešu šaha klubu kausa izcīņā. 2013. gadā pārstāvējis Izraēlas komandu Eiropas komandu šaha čempionātā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2012. gadā Boruhovskim piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2014. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Kaluga

Vēsture

Kaluga ir dibināta 14. gadsimta vidū kā dienvidrietumu Maskavijas pierobežas cietoksnis. Pirmoreiz ar šo vārdu tā ir minēta 1371. gadā. viduslaikos Kaluga bija neliela apdzīvota vieta, kura piederēja dižciltīgajiem Vorotinskiem. Vorotinsku īpašumi atrodas uz dienvidrietumiem no šodienas pilsētas.
Kaluga ir savienota ar Maskavu ar dzelzceļa līniju un senu lielceļu, tagad E105, kas pazīstams ar nosaukumu Kalugas ceļš. Ceļš tika izmantots kā atkāpšanās ceļš no Napoleona Maskavas slazda 1812. gada rudenī. Bet ģenerālis Mihails Kutuzovs atsita Napoleona virzību šajā virzienā un piespieda Francijas armiju atkāpties pa veco Smoļenskas ceļu, ko pati franču armija bija izpostījusi, iebrūkot Krievijā.
1941. gadā Kalugu okupēja Vācijas armija.
Kaluga ir plašāk pazīstama sava slavenākā iemītnieka, Konstantīna Ciolkovska, raķešzinātnes pioniera, dēļ. Viņš šeit strādāja kā skolotājs. Pilsētā atrodas muzejs, kas veltīts viņa teorētiskajiem sasniegumiem un PSRS un Krievijas praktiskajiem risinājumiem kosmosa izpētē. Pilsētas ģerbonī ir moto: "Kosmonautikas šūpulis" (Kолыбель космонавтики).

Ekonomika

Pēdējos gados Kaluga ir kļuvusi par vienu no Krievijas autoindustrijas centriem un tajā savas rūpnīcas atvērušas ir vairākas ārvalstu autobūves kompānijas.
2007. gada maijā Volkswagen paziņoja par jaunas montāžas rūpnīcas izveidi Klaugā, kura tiks pabeigta 2009. gadā. Investīciju apjoms tiek novērtēts ar 370 miljoniem eiro. 2008. gadā tiks uzsākta Škoda Octavia ražošana, bet 2009. gadā jauno Passat, Touareg un Polo. Plāno, ka rūpnīca varētu saražot līdz 115 000 vienībām gadā.
2007. gada 15. oktobrī Volvo uzsāka jaunas smago auto ražotnes celtniecību, plānojot to pabeigt 2009. gadā. Pēc pabeigšanas gada apjomi varētu būt 10 000 Volvo un 5000 Renault smago auto.
2007. gada 12. decembrī PSA Peugeot Citroën paziņoja par lēmumu veidot savas ražotnes būvi Klaugā, plānojot to pabeigt 2010. gadā. Tajā plānots ražot vidējās klases pasažieru auto.
2007. gada 28. decembrī Mitsubishi Motors paziņoja par saviem plāniem būvēt rūpnīcu ar apjomu 50 000 auto gadā.