Francis Trasuns

Izglītība un agrīnā karjera

Mācījās vietējā pagasta skolā, vēlāk Jelgavas ģimnāzijā, izglītību no 1883. līdz 1887. gadam turpināja Sanktpēterburgas garīgajā seminārā un vēlāk no 1887. līdz 1891. gadam garīgajā akadēmijā, absolvēja to kā teoloģijas maģistrs. No 1902. gada strādāja kā profesors Sanktpēterburgas garīgajā seminārā, kur izcīnīja tiesības mācībām daļēji notikt latgaliešu valodā un aizsāka latgaliešu literārās tradīcijas mācīšanu. Tur atrodoties, izdeva „Daugavas Kalendāru”. No 1904. gada Trasuns bija garīgās tiesas loceklis. Publicēja rakstus laikrakstā „Latgolas Vords”.

Identitātes apziņa

Trasuns, aizbraucot studēt uz Pēterburgu, sevi vairāk apzinājās kā katoli, nevis latvieti.  Šis konkurējošās identitātes neizzuda Latgalē vēl 1920.—30.gados, bet Baltijas gadījumā gadu desmitiem ilgusi latviešu vārda propaganda, ap to veidojusies kultūras un sabiedriskā dzīve, laikraksti, skolas, latviešu biedrības. Mācību laikā Jelgavā Trasuns redzējis, ka Baltijas latvieši runā līdzīgā valodā. Latgales sabiedriskie darbinieki skatās uz Baltijas latviešiem ka zināmu paraugu, un doma tuvināties bija loģiska. 
Pēterburgas muzikāliskajā sabiedrībā, kas nodibināta 20. gadsimta sākumā līdzdarbojušies visi galvaspilsētā strādājošie un studējošie latvieši, bet aktīvākie publicisti bija Trasuns un Kemps. Trasuns ap 1907. gadu raksta: Baltijas un Latgales latviešiem „ir jānojauc šis mūris, kas pa Aivieksti celts.” Viņš uzskata, ka baltiešiem savi soli arī ir jāsper, vispirms valodas,  ortogrāfijas jautājumos — beidzot jāatmet gotu šrifts jeb vecā druka.

Politiskā darbība Krievijas impērijā

Kamēr Latgale atrodas Vitebskas guberņas sastāvā, aktīvi cīnās par tiesībām izdot avīzes latgaliešu valodā ar latīņu, nevis kirilicas burtiem par spīti 1865. gadā Baltijas rusifikācijas laikā pieņemtajam drukas aizliegumam.
Vidzemē un Kurzemē bija viensētu sistēma, zeme nebija sadalīta vienlīdzīgi, bet atstāta lielajām saimniecībām. Politiskā aktualitāte bija lielais bezzemnieku skaits. Cenas ir augstas, muižnieki mūs grib izģērbt, tāda bija retorika. Zemes trūkuma dēļ Baltijas latvieši to meklēja Krievijas Eiropas daļā jau kopš 1850.—70. gadiem, veidojot kolonijas Novgorodas, Mogiļevas, Minskas, Ufas, Pleskavas guberņās. Latgalē bezzemnieku bija maz, bet zemes gabalu sadalīšana starp dēliem veidoja zemes sadrumstalotību. Latgalē nebija tāda milzīga centra kā Rīga, kur saplūst Vidzemes bezzemnieki. Latgalieši XIX gs. pašās beigās dodas uz kroņa zemēm Sibīrijā, dodas strādāt uz Pēterburgu.
Trasuns 1906. gadā ievēlēts Krievijas impērijas I Valsts domē, kur kā pirmais no latviešiem pieprasa muižnieku privilēģiju atcelšanu, 1905. gada revolūcijā cietušo amnestiju un arhaiskās Latgales agrārās sistēmas reformu. 
Piedalās 1917. gada 9. un 10. maija Pirmā Latgales kongresa organizēšanā, kur, pretēji vairākiem skeptiski noskaņotiem kultūras darbiniekiem kā Francis Kemps, kas iestājas par integrāciju nākotnē, atbalsta nekavējošu pievienošanos citiem Latvijas kultūrvēsturiskajiem novadiem. No kongresa tiek ievēlēts Latgales Pagaidu Zemes Padomē.
Brīvības cīņu posmā bijis iekšlietu ministra biedrs Kārļa Ulmaņa Pagaidu Valdībā.

Politiskā darbība brīvvalsts laikā

Pirmajā Saeimā ievēlēts no Kristīgo Zemnieku partijas, bijis Pirmās Saeimas prezidija loceklis. Kā deputāts iegūst finansiālu atbalstu Rēzeknes Tautas Pils celtniecībai un Latgales teātra izveidei.
Lai arī Trasuns iepriekš kvēli atbalstījis Latgales pievienošanos pārējai Latvijai, pēc neatkarības iegūšanas viņš iestājas par Latgales kultūras un valodas īpatnību aizstāvību un pretojas latgaliešu tālākai asimilācijai. Darbojoties Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes komitejā, kas sastāda Satversmes projektu, Trasuns ir vienisprātis ar savu iepriekšējo pretinieku Franci Kempu, un pieprasa latgaliešu izloksnes iekļaušanu Satversmes II daļas projekta 115. pantā, taču Latgales pārstāvji ir mazākumā un priekšlikums tiek noraidīts, īpaši skarbi pret šādu ideju ir Kārlis Skalbe un Marģers Skujenieks.
Savu nostāju valodas jautājumā šajās debatēs formulējis pats Trasuns:
 Nedomājat, mani kungi, ka mēs, kas aizstāvam latgaliešu izloksni, ka mēs stāvam arī par to, lai latgalieši nemaz nerunātu baltiešu izloksni. Nemaz ne! Mēs stāvam par to, ka katram latgalietim vajag prast baltiešu izloksni, kā katram Latvijas pilsonim. Bet arī, mani kungi, no otras puses mēs stāvam par to, ka arī baltiešiem vajag prast latgaliešu izloksni. Tāpat kā mēs varam iemācīties baltiešu izloksni, tāpat arī jūs variet iemācīties latgaliski. Baltiešiem vajag prast latgaliešu izloksni un nedrīkst būt, ka viena tautas daļa nezin otru tautas daļu.
Saeimā runas no tribīnes Trasuns saka latgaliski, vien uzsākot tās ar ievadu „Mani kungi!”.
Šajā periodā Trasuns arī aktīvi darbojas publicistikā un literatūrā, dibina un vada žurnālu „Zemnieka draugs” (1920) un laikrakstu „Zemnieka Balss” (1924—1926).
Trasuns iestājas pret Latgales pārkrievošanas un pārpoļošanas centieniem, kā rezultātā iemanto poļu muižnieku naidu, kā arī kā katoļu priesteris nonāk konfliktā ar baznīcas vadību, kas cenšas ietekmēt Trasuna un viņa frakcijas politisko darbību. Viņš paliek pie pārliecības, ka kā garīdznieks un katolis ir pakļauts baznīcai, taču kā politiķis saviem vēlētājiem. Kā ierindas priesterim gūtās politiskās atpazīstamības dēļ iedzīvojies personiskās nesaskaņās ar arhibīskapu Antoniju Springoviču, kas 1924. gadā Trasunam liedz izpildīt priestera pienākumus.
Reaģējot uz šo rīcību Trasuns kopā ar savu iepriekšējo oponentu Franci Kempu nodibina Latgales Demokrātu partiju, no kuras kandidē uz Otro Saeimu, kurā tiek ievēlēts ar vairāk balsīm kā Kārlis Ulmanis, Rainis vai Jānis Čakste.

Ekskomunikācija un nāve

Katoļu baznīcas vadības neapmierinātība ar Trasuna darbību nerimst, arhibīskaps Antonijs Springovičs un kūrijas vadība nosūta uz Romu ziņojumu, kurā Trasunu raksturo kā morāli pagrimušu tautas dievbijības un baznīcas autoritātes grāvēju. 1926. gadā pēc pāvesta Pija XI bullas Trasuns tiek izslēgts no katoļu baznīcas. 
„Būtībā šī priestera atšķiršana no ticīgo kopības bija politisku motīvu iespaidota, ko atzīst arī Vatikāna iestādes, — uzskata arhibīskaps Jānis Pujats. — Tātad ekskomunikācija nebija kanoniski pamatota. Savā aizstāvības rakstā priesteris Trasuns rakstīja: „Es neatrodu pie sevis nekādu noziegumu pret ticību, tikumību vai Baznīcas vai Svētā Krēsla autoritāti. Vēl vairāk, es esmu atklāti visu priekšā aizstāvējis ticību un Baznīcu gan mutiski parlamentā, gan rakstiski. Arhibīskaps ir likumīgais mūsu priekšnieks un, kamēr nav dots cits, es nevaru viņa autoritāti atmest. Tāpat kā es nevaru tēva autoritāti atmest, pat ja viņš būtu netaisnīgs.” Tā bija, pēc J.Pujata viedokļa, F.Trasuna ļoti disciplinēta un priesteriska nostāja. 
Francis Trasuns mirst Rīgā tā paša gada aprīlī ar sirdstrieku pēc tam, kad tiek padzīts no Lieldienu dievkalpojuma Rīgas Jēkaba Baznīcā.
Katoļu baznīca liedz Trasunu apglabāt katoļu kapos, tādēļ zemes klēpī viņš tiek guldīts Rēzeknes brāļu kapos. Bēres vada ģenerālis Krišjānis Berķis, tajās piedalās desmitiem tūkstošu cilvēku, tostarp valdības vadītājs, ministri un kultūras darbinieki, kā arī Valsts prezidents Jānis Čakste, kurš Trasunam velta vēsturiskos vārdus:
Dzejnieks Rainis Franča Trasuna brāļa dēlam Jezupam Trasunam (abi bija tautas vēlēti deputāti Latvijas Saeimā)  līdzjūtības vēstulē rakstījis: „Francis Trasuns bija pirmais latgalietis, kas meklēja un atrada ceļu uz saprašanos starp divām šķirtām mūsu tautas daļām. Savā skaidrā un gaišā politiskā gaitā viņš vienmēr tuvāk nāca tautas plašai masai un viņas dvēselei: tika arī viņš demokrātiskāks un progresīvāks. Tāda gaita dota tikai retam. Un viņš bija reta, stipri izteikta personība, kura spēja upurēties par saviem ieskatiem. Viņa piemiņa paliks ne vien Latgalē, bet visā Latvijā.”

Piemiņa

1998. gadā pēc Saeimas deputātu centieniem baznīcas klerikāta kongregācija atzina ekskomunikāciju par nepamatotu. 1998. gada 30. septembrī bijušā arhibīskapa Springoviča vārdā un Baznīcas vārdā J.Pujats publiski atvainojās visiem tiem, kurus bija skārusi F. Trasuna lieta. Viņš ir priecīgs par to, ka F. Trasuna labais vārds tika atjaunots, par ko īpaši jāpateicas svētajam pāvestam Jānim Pāvilam II, kurš uz  lūgumu no Latvijas ātri atsaucās un lika to izskatīt ārpus kārtas. 
2009. gadā pie Rēzeknes mūzikas skolas, kur notika 1917. gada Latgales kongress, tiek uzstādīts piemineklis Francim Trasunam, savukārt uz Rīgas Jēkaba Baznīcas ārējās sienas iepretim Saeimas namam ir uzstādīta F. Trasuna piemiņas plāksne. Trasuna dzimtajās mājās „Kolnasātā” ir izveidots muzejs.
2014. gada 16. maijā Rīgas Sv. Jēkaba katedrālē un vēlāk Saeimā norisinājās Franča Trasuna 150 gadu jubilejai veltīta programma. Rīgas arhibīskaps Zbigņevs Stankevičs pauda pārliecību, ka Dievs F. Trasunam bija devis žēlastību un bagātīgi apbruņojis tai misijai, kas viņam bija paredzēta, taču Baznīcas vadība un augstākā garīdzniecība šo žēlastību neatpazina. Tātad,  Baznīcas un sabiedrības uzdevums ir atjaunot vēsturisko taisnīgumu. Tagad „jāaktualizē F. Trasuna mantojums, dzīves gājums, mācība, kas izriet no visas viņa darbības, lai tā nes svētību Latvijai turpmāk”, teica arhibīskaps.