google/wiki40b huggingface dataset:
Svētais Nikolajs

Dzīvesgājums

Svētā Nikolaja dzīvesstāsts pamatojas uz tradīcijām un leģendām. Piedzimis turīgā ģimenē Romas impērijas Pataras pilsētā (mūsdienu Turcijas Antaljas ilā). Dzīves laikā veicis dažādus brīnumus, kā arī, būdams bīskaps, materiāli palīdzējis ļaudīm. Dažkārt to veicis slepeni, no kā radusies Ziemassvētku dāvināšanas tradīcija. Vadījis vairāku pagānu tempļu, arī Artemīdas tempļa Efesā nopostīšanu. Esot piedalījies Pirmajā Nīkajas koncilā, kaut arī koncila dalībnieku sarakstā viņa nav, kur sašutumā iesitis Ārijam. Miris Mirā, kur kalpojis par bīskapu. Viens no relatīvi retajiem agrīnajiem kristiešu svētajiem, kuri miruši dziļā vecumā.
Svētais Nikolajs tika apglabāts Mirā. 1071. gadā pēc Bizantijas sakāves Mancikertas kaujā un sekojošās politiskās neskaidības, itāļu jūrnieki no Bari 1087. gadā, pretēji vietējo pareizticīgo mūku gribai, pārveda Svētā Nikolaja pīšļus uz Bari, kur tie atrodas joprojām.
Chrysolina coerulans

Izplatība

Chrysolina coerulans sensu lato ir izplatīta no Centrāleiropā un Austrumeiropā, Kaukāzā, Mazajā Āzijā, Tuvajos Austrumos, Irānā, Irākā, Afganistānā, Centrālāzijā, Urālu dienvidos, Ķīnas rietumos un Indijā. Nominālā pasuga ir sastopama Centrāleiropā un Austrumeiropā; C. coerulans angelica sastopama Sīrijā; C. coerulans bella — Ziemeļindijā, Austrumindijā, Pakistānā un Rietumķīnā; C. coerulans iranica — Rietumirānā un Afganistānā; C. coerulans piffi — Pakistānā; C. coerulans relicta — Jekaterinburgā; C. coerulans splendorifera — Kaukāzā, Irānā, Irākā un Turkmenistānā; C. coerulans uzbekorum — Kaukāzā, Uzbekistānā un Ziemeļafganistānā.
Latvijā šī suga pirmo reizi ir iereģistrēta 2009. gadā. Baltijā šī suga ir pazīstama Igaunijā un Baltkrievijā.

Pieaugušo īpatņu apraksts

Pieaugušā īpatņa (imago) ķermeņa garums ir 6 — 9,5 mm. Ķermenis ir nedaudz garens. Nominatīvā pasuga no mugurpuses ir pilnīgi zila vai ar gareniskām gaiši zilām, zaļām, zeltītām vai vara krāsa līnijām.
Pronotums bez sāna iespiedumiem. Pronotuma priekšējā malā ir sariņu kopums. Epipleiras aizmugurējā pusē no sāna rakursa nav redzamas. Edeaguss ar tievu, trulu apikālu zobiņu.

Ekoloģija

Vaboles ir sastopamas uz ūdenstilpju (piemēram, upju, strautu) krastiem, mitrajos tīrumos, kalnainās un klinšu vidēs. Apdzīvo ozolu un skujkoku stādījumus. Vaboles ir oligofāgi fitofāgi, jo barojas tikai ar mētru ģints sugām, piemēram, ar ūdens mētru, staltu mētru, un dažreiz vaboles var arī sastapt uz citiem augiem, piemēram, uz parastā biškrēsliņa.
Šīs vaboles ir laupītājmušu no Paraphamartania syriaca sugas medījums.
Sintēze

Etimoloģija

Vārds ir cēlies no sengrieķu σύνθεσις (synthesis) no darbības vārda συντίθημι (suntithēmi) "savienot, salikt kopā", no syn "kopā" un tithēmi "likt". Darbības vārds tithēmi ir cēlies no tās pašas indeiropiešu saknes (dʰeh₁-) kā vairāki baltu-slāvu valodu grupas vārdi, to vidū, latviešu dēt, lietuviešu dėti un krievu деть (det').
Neorganiskā ķīmija

Neorganiskā ķīmija pēta ķīmiskos elementus, to veidotās vienkāršās vielas un savienojumus (izņemot organiskās vielas, ko pēta organiskā ķīmija).
2 cm KwK 30

2 cm KwK 30 L/55 (2 cm Kampfwagenkanone 30 L/55) — vācu 20 mm tanku lielgabals, kuru Otrā pasaules kara laikā izmantoja vieglo tanku, galvenokārt PzKpfw II, bruņojumam. Ar šo lielgabalu bruņoti tanki piedalījās Spānijas pilsoņu karā un Otrajā pasaules karā.
KwK 30 lielgabals kalpoja par paraugu vēlāk izstrādātajam eksperimentālajam aviācijas lielgabalam 20 mm C/30, kurš izmēģinājumu laikā tika uzstādīts uz iznīcinātājiem Heinkel He 112.
Spānijas pilsoņu karā aviācijas lielgabals kalpoja par lielisku ieroci zemes mērķu apšaudei no gaisa.
Taču, sakarā ar to, ka Luftwaffe neuzskatīja zemes mērķus par tās prioritāti, šis lielgabals netika uzstādīts uz vēlāk ražotajām lidmašīnām.
Sākot ar tanka PzKpfw II variantu Ausf. J. tā bruņojumā tika lietots uzlabots lielgabala modelis — 2 cm KwK 38 L/55 (2 cm Kampfwagenkanone 38 L/55).
Vidar klases mīnu licējs

Vidar klases mīnu licēji ir divi Norvēģijā ražoti kuģi — Vidar un Vale — kuri tika izgatavoti 1977. gadā Norvēģijas Jūras spēku vajadzībām.
Kuģi šobrīd atrodas Lietuvas Jūras spēku un Latvijas Jūras spēku dienestā.
Mīla stiprāka par nāvi

Luga "Mīla stiprāka par nāvi. Turaidas Maijas traģēdija" ir Raiņa 1926. un 1927. gadā sacerēta traģēdija, kuras pamatā ir vēsturiska leģenda par Turaidas Rozi.

Priekšvēsture

Magnuss fon Volffelts 1844. gadā publicēja rakstu, kas iedvesmoja dzejnieku Adalbertu Kamereru sacerēt romantiski vēsturisku poēmu "Turaidas jaunava" (Die Jungfrau von Treiden). Arī vēlāk vairāki autori pievērsās šai tēmai, 1926. gadā Emilis Melngailis uzrakstīja baletu "Maija (Turaidas roze)".

Tapšana

Luga sākta rakstīt 1926. gada vasarā un pabeigta 1927. gadā. Tā sacerēta prozā, tikai nedaudzās vietās tekstā ir iestarpināti dzejoļi, pārsvarā tās ir vietas kur varoņi izpilda dziesmas. Pirmie trīs cēlieni publicēti žurnālā "Atpūta". 1927. gadā Eduarda Smiļģa režijā lugu ar panākumiem izrādīja Dailes teātris.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā debija

Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā debija ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko un spilgtāko debiju aizvadītajā gadā Latvijas mūzikā.
Pirmoreiz balva tika pasniegta 1997. gadā.
Kandavas viduslaiku pils

Kandavas viduslaiku pils (vācu: Ordensburg Candau) bija Livonijas ordeņa mūra pils Kandavā, kas no 13. līdz 16. gadsimtam bija Kandavas fogtejas pārvaldes centrs, bet vēlāk tā bija Kurzemes un Zemgales hercogistes Kandavas pilskunga rezidence. Saglabājies 17. gadsimtā pārbūvētais pulvertornis (11,8х11,95 m).

Vēsture

13. gadsimta otraja pusē Livonijas ordenis netālu no senā kuršu Kandavas pilskalna pie senā satiksmes ceļa, kas savienoja Rīgu ar Kuldīgu un tālāk ar Prūsiju, uzcēla mūra pili. Pils celtniecības laiks pēc Kursas valsts sadalīšanas 1253. gadā nav precīzi zināms, bet kopš 1312. gadā tā bija fogta rezidence un visas bijušās Vanemas zemes pārvaldes centrs. 1334. gadā pili paplašināja. 
Zinams, ka 1541. gadā pilī pastāvīgi mitinajās pieci ordeņa bruņinieki, kam bija divi bruņoti zirgi un divi kara zirgi, 15 šajaumieroči un septiņi arbaleti. 
Hercogu laikos Kandavas pils kļuva par pilskunga tiesas (Hauptmannshaft Candau) pārvaldes centru. Hercoga Jēkaba Ketlera valdīšanas laikā 1645. gada pie Kandavas pils uzcēla pulvera sudmalas, kurā ražoja šaujamo pulveri no vietējā sēravotu sēra un salpetra (1645-1676). 1650. gadā hercogs Jēkabs par Kandavas pilskungu iecēla Georgu Firksu, bijušo Kurzemes hercoga ārkārtējo sūtni Francijas karaļa Ludviķa XIV galmā. 
Otrā Ziemeļu kara laikā 1659. gada 16. jūnijā zviedri ieņēma Kandavas pili un to izpostīja, pēc Lielajā Ziemeļu karā nodarītajiem posījumiem tā zaudēja savu militāro nozīmi un 1750. gadā Kandavas pilskungs pārvācās uz dzīvi miestā.
1840. gadā pilsdrupu akmeņus atļāva izmantot apkārtējo māju celtniecībai, līdz 1870. gadam bija saglabājušies vienīgi pils vārti un daži mūru fragmenti. 
1902. gadā pilsdrupu teritorijā iekārtoja parku.
2010. gadā pils pakājē izveidoja tās miniatūru atveidojumu (autors Zigmunds Piņķis).

Apraksts

Kandavas pils Abavas senlejas malā bija celta no granīta laukakmeņiem, tās ārsienas bija 1,1-1,5 metrus biezas. Tās iekšpusē atradās taisnstūra veida kastella ar mūriem 34,2 х 31,5 metru garumā un 1,8х2,0 metru biezumā.
Dzelzceļa līnija Liepāja—Romni

Dzelzceļa līnija Liepāja—Romni bija 1871.-1874. gadā privāto akciju sabiedrību uzcelta 1191 verstis gara Krievijas impērijas dzelzceļa līnija, kas savienoja Baltijas jūras ostas pilsētu Liepāju ar Romniem Ukrainas austrumu daļā un sākotnēji bija paredzēta labības graudu eksportam. Tai bija atzari uz Jelgavu (no Mažeiķiem) un Daugavpili (no Radvilišķiem), kā arī savienojumi uz Voroņežu, Kijevu, Nikolajevu un citām Ukrainas pilsētām.
Mūsdienās šī dzelzceļa līnija ir sadalīta starp Latvijas, Lietuvas, Baltkrievijas un Ukrainas dzelzceļiem. Latvijas daļā esošā dzelzceļa līnija Liepāja—Vaiņode vairs netiek izmantota. 2012. gadā Latvijas daļā nojauca posmu Liepāja—Priekule, arī posms Priekule—Vaiņode ir slēgts un netiek izmantots.

Vēsture

1871. gadā  Liepājas dzelzceļu sabiedrība uzbūvēja dzelzceļa līniju Liepāja—Kaišadore (Либава-Кошедары, 295 verstis). 1873. gadā no Radvilišķiem izveidoja savienojumu ar dzelzceļa līniju Pēterburga—Varšava (Калкуны-Радзивилишки, 187 verstis). 
Otru dzelzceļa līnijas posmu Naujoji Viļņa (Вилейка) - Minska - Bobruiska - Gomeļa - Bahmača - Romni 711 verstu garumā 1871.-1874. gadā uzbūvēja Lentvaru-Romnu dzelzceļa sabiedrība (Общество Ландварово-Роменской железной дороги).
1877. gadā abas līnijas apvienoja un tās pārgāja Liepājas—Romnu dzelzceļa sabiedrības īpašumā, bet no 1891. gada tā piederēja valstij. 
Pirmā pasaules kara laikā Vācijas okupētās teritorijā esošo dzelzceļa līnijas daļu izmantoja vācu karaspēka apgādei. Pēc kara beigām šis dzelzceļš tika sadalīts starp Latviju, Lietuvu, Poliju un PSRS un vairs nekalpoja kā vienota dzelzceļa līnija.
Južnosahaļinska

Vēsture

Apdzīvotā vieta dibināta kā Vladimirovkas (Владимировка) ciems 1882. gadā. No 1905. līdz 1945. gadam kopā ar salas dienviddaļu bija Japānas sastāvā ar nosaukumu Tojohara (japāņu: 豊原市, Toyohara — ‘Skaistais līdzenums’). 1945. gadā to ieņēma Sarkanā armija; pilsētu pārdēvēja tagadējā vārdā un nozīmēja par jaunizveidotā Južnosahaļinskas apgabala centru.

Ģeogrāfija

Pilsēta atrodas seismiski ļoti bīstamā rajonā. Ļoti liela ir stipru zemestrīču varbūtība. Mājas tiek celtas ar īpašām tehnoloģijām un iztur pat 8 balles stipru zemestrīci. No austrumiem pilsētu aptver kalnu masīvi. Rietumos no pilsētas ir Rietumsahalīnas kalni. Pati pilsēta atrodas līdzenā vietā, salīdzinājumā ar citām Sahalīnas pilsētām. Tieši tāpēc tai ir savdabīgs klimats. Vasarā Južnosahaļinskā var būt ļoti karsts, bet ziemā, pilnīgā bezvējā var būt arī stiprs sals. Dūmi no vietējām elektrostacijām bieži uzkrājas virs pilsētas.
Južnosahaļinska, kā arī visa Sahalīnas sala, ietilpst mēreno platumu musonu klimata zonā. Gada vidējā gaisa temperatūra ir +2,7 °C. Janvāra vidējā temperatūra ir -13,9 °C, bet jūlija: +17,5 °C.
Perioda ilgums ar vidējo temperatūru zem nulles, ir 154 dienas, apkures sezona ilgst 230 dienas. Temperatūras absolūtais minimums ir -36 °C (1961. gada janvāris), bet maksimums +34,4 °C (1955. gada jūlijs). Gada nokrišņu daudzums ir 836 mm, tie visvairāk izkrīt jūlijā-oktobrī (nepilni 100 mm katrā mēnesī).
Hantu-mansu autonomais apvidus-Jugra

Vēsture

Jugras zeme bija ugru valodās runājošo hantu un mansu apdzīvota teritorija Obas un Irtišas upju baseinā. Līdz 16. gadsimtam atkarīga no Sibīrijas hanistes, vēlāk no Krievijas caristes un Krievijas impērijas.
1930. gadā izveidoja Ostjaku-Vogulu nacionālo apvidu, 1940. gadā to pārdēvēja par Hantu-mansu nacionālo apvidu, 1978. gadā par Hantu-mansu autonomo apvidu Krievijas PFSR sastāvā. Kopš 2003. gada to sauc par Hantu-Mansu autonomo apvidu - Jugru.
Azur (pavadonis)

Pirmsstarta vēsture

1965. gada 17. jūlijā Vācijas Federālā Zinātnisko pētījumu ministrija (Bundesministerium für wissenschaftliche Forschung, BMwF) noslēdza sadarbības līgumu  ar ASV NASA ar mērķi, lai orbītā palaistu Vācijas zinātnisko pavadoni Zemes iekšējo radiācijas joslu pētīšanai. ASV nodrošinātu nesējraķeti, pavadoņa palaišanu, sekošanu kosmiskajam aparātam un datu uztveršanu, kā arī BMwF personāla apmācību.
1966. gada jūnijā NASA kosmiskajam aparātam deva nosaukumu GRS-A (German Research Satellite-A). 1968. gada sākumā BMwF pavadonim izvēlējās nosaukumu Azur, kas nozīmē "zilās debesis". Oficiāli pavadonis ieguva nosaukumu Azur pēc palaišanas.

Lidojuma gaita

Azur tika palaists 1969. gada 8. novembrī 01:52 UTC ar nesējraķeti Scout B no Vandenberga Gaisa spēku bāzes starta kompleksa SLC-5.
Aptuveni 24 stundas pēc starta orbītā izveidojās vadības sistēmas nestabilitāte, kas periodiski saglabājās visā lidojuma laikā. Lentas ierakstītājs sabojājās 8. decembrī. Pirms šīs kļūmes Vācijas projekta birojs bija aprēķinājis, ka 85 — 90 % Saules fizikas instrumentu darbojās normāli.
1970. gada jūlija sākumā sabojājās kosmiskā aparāta telemetrijas sistēma. 29. jūlijā sakari ar pavadoni pārtrūka, un tos neizdevās atjaunot.
Baltavas viduslaiku pils

Baltavas viduslaiku pils (vācu: slotte to Baltow) bija Rīgas arhibīskapijas pils 14.-16. gadsimtā pie Ogres upes tagadējā Ērgļu novada teritorijā. Līdz mūsdienām saglabājušās vienīgi pils pamatu atliekas Ogres ielejas dabas parkā.

Vēsture

Pirms Livonijas krusta kariem Ogres upes kreisais krasts tās vidustecē piederēja Kokneses valstij. 1207. gadā ķēniņš Viesceķis kļuva par Rīgas bīskapa vasali, pretī saņemot pusi no savām iepriekšējam zemēm ap Kokneses pili, bet pārējā daļa tika bīskapam Albertam. 1302. gadā Rīgas arhibīskaps Izarnus Takons šo novadu izlēņoja savam vasalim Švarchofam (Schwartzhof).
Pirmoreiz pils pieminēta 1375. gada notikumu aprakstā Vartbergas Hermaņa Livonijas hronikā, kad Rīgas arhibīskapijā iebruka Lietuvas karaspēks Ķēstuta vadībā, kas izpostīja Krustpils, Lokstenes pils, Bērzaunes pils, Ērgļu pils, Piebalgas pils, Cesvaines pils novadus līdz Baltavai (Baitow) un aizveda sev līdzi gūstekņus. 1384. gadā arhibīskaps Johans IV fon Zintens un viņa vasalis Klāss no Švarcenhofas (Clas von Schwartzenhoff) apmainījās ar zemēm pie savas Baltavas pils (unses slottes to Baltow). Iespējams, ka Livonijas kara laikā 1577. gadā Baltavas pils padevās Livonijas karalim Magnusam, tādēļ Maskavijas karaspēks to atriebjoties nopostīja, jo 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Baltavas pils nav pieminēta.
Pēc līguma noslēgšanas Baltavas novadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. 1600. gadā pieminēts Baltavas pagasts, kas piederējis Kokneses pilsnovadam (stārastijai). Zviedru Vidzemes laikā 1637. gadā karaliene Kristīne Baltavas novadu ar muižām dāvināja kapteinim Ābramam Hiršam. Vidzemes guberņas laikā Baltavas apkārtne tika iekļauta Liepmuižas—Vestienas draudzes novadā (Linden-Festen).

Pils apraksts

Baltavas pils atradās Ogres upes stāvkrastā, kas šajā vietā sasniedz 20 metru augstumu. Galvenās pils platība bijusi 58х40 metrus liela, divi aizsarggrāvji un 53 metrus garš un 2,5 metrus biezs laukakmeņu aizsargmūris to atdalīja no 80х60 metrus plašās priekšpils. Pie aizsargmūra atradās 20х7 metrus plaša dzīvojama ēka ar daudžam istabām, zem kurām atradas pagrabi.
Pils bijusi neliela maznozīmīga saimniecības pils, kura savu saimniecisko un administratīvo nozīmi zaudējusi jau 16. gs. Pilskalns atrodas Sausnējas pagastā pie Upmalu mājām. Viss, kas ir saglabājies no pils, ir ar zāli un krūmiem apaudzis valnis, kurā vietām var manīt atsevišķus laukakmeņus.
Gatis Ziema un Karaliskā dekadence

Vēsture

Dziedātājs, ģitārists un dziesmu autors Gatis Ziema darbojies dažādos projektos. 2009. gadā viņš kopā ar Montu Zaļkalni nodibinājis grupu „Nepilngadīgā Anna”, kas visaktīvāk darbojusies no 2010. līdz 2012. gadam. Tajā spēlējuši arī Aleksandrs Aleksandrovs, Jaroslavs Brutans, Māris Mar un Lidija Mirska. 
2013. gadā G. Ziema nodibināja jaunu projektu ar nosaukumu „Nelaiķa pavadonis” ar plašāku instrumentālo sastāvu. 2015. gadā viņš koncertēja kopā ar grupu, kuras nosaukums ir „Izvirtības rēgi”.
2015. gada vasarā viņš pārcēlās uz dzīvi Grieķijā, Salonikos, turpmākā muzikālā darbība notika Latvijas apciemojuma brīžos.
2016. gadā G. Ziema uzstājas dažādos Rīgas klubos kopā ar projektu „Karaliskā dekadence”. 2016. gada 9. oktobrī iznāca šī projekta albums „Pēdējā derība – pirmā grāmata”, kurā apkopotas sešas dziesmas. Dziesma "Maskava" ir pirmais singls no albuma, tas "Radio Naba" 2016. gada noslēguma topā iekļuvis 19. vietā. Dziesma „Melnais pavēlnieks” 2017. gada martā nokļuva radio „Naba” latviešu dziesmu topa pirmajā vietā.

Grupas sastāvs

Gatis Ziema (vokāls, ģitāra), Māris Rupainis (basģitāra), Matīss Akurāters (sitamie instrumenti, perkusijas), Monta Zaļkalne, Laura Elīza Muskare (vijoles), Marta Rācene (alts), Elizabete Balčus (flauta), Armands Eidiņš (trompete), Andrejs Jastrebinskis (saksofons).
Paragvajas administratīvais iedalījums

Paragvajas administratīvo iedalījumu veido 17 departamenti (spāņu: departamentos) un 1 galvaspilsētas distrikts (spāņu: distrito capital). Visi departamenti sīkāk tiek iedalīti 248 distriktos. Pēc platības lielākā administratīvā teritorijas vienība ir Bokeronas departaments (91 670 km²), bet mazākais — Galvaspilsētas distrikts (117 km²). Pēc iedzīvotāju skaita lielākā vienība ir Centrālais departaments (1 362 893 iedzīvotāji), bet mazākais — Altoparagvajas departaments (11 587 iedzīvotāji).
Tautas bumba

Vēsture

Tautas bumba esot radusies kā rituāla kara spēle, kur divas tautas savu ķēniņu vadībā simboliski cīnās par savu teritoriju. Bumba šajā gadījumā ir simboliskais ierocis, kritušie izstājas no spēles, un spēle beidzas līdz pilnīgu pretinieku tautas iznīcināšanu.
Latvijā ir pazīstama salīdzinoši sen, 1930. gados pieminēta laikrakstos kā skautu iecienīta spēle, savukārt iepriekš, 1929. gadā laikrakstā "Rigasche Rundschau" lasāms, ka sporta biedrība "Kaiserwald" vācu jauniešiem Rīgā organizē dažādas sporta spēles, tostarp arī "Völkerball".
Tautas bumbai nav savas sporta federācijas, un nav vienotu "oficiālu" noteikumu attiecībā uz dalībnieku skaitu, laukuma izmēriem, kā arī spēlei lietojamo bumbu utt. Latvijas Skolu sporta federācijas (LSSF) organizētās skolēnu spartakiādēs tautas bumba tiek spēlēta pēc LSSF apstiprinātiem noteikumiem, saskaņā ar kuriem spēlē piedalās 9 spēlētāji, ieskaitot kapteini. Spēle notiek uz 9×18 m liela laukuma, kas sadalīts uz pusēm, katras komandas kapteinis atrodas aiz pretinieka komandas laukuma gala līnijas.
2012. gada jūnijā Tukuma novada Slampes pagastā, kinopilsētā Cinevilla, notika Latvijas tautas bumbas festivāls, kur tautas bumba tika spēlēta pēc noteikumiem, kas mazliet atšķiras no LSSF noteikumiem — galvenokārt atšķirībā uz spēlētāju skaitu (tautas bumbas festivālā katrā komandā ir 5 spēlētāji, ieskaitot kapteini) un spēles ilgumu. Ja saskaņā ar LSSF noteikumiem spēlē ir divi 5 minūšu ilgi puslaiki (kas var tikt izbeigti ātrāk, ja tiek izsists komandas kapteinis), tad tautas bumbas festivālā, kur spēles dalībnieku minimālais vecums ir 18 gadi, puslaika ilgums ir 8 minūtes, un noteikts, ka spēle notiek ar volejbola bumbu.
Velkopopovický Kozel

Apraksts

Oriğinālais alus tiek brūvēts Pivovar Velké Popovice rūpnīcā, kas ietilpst Plzeňský Prazdroj grupā, kura, savukārt, pieder uzņēmumam Asahi.
Ar licenzi tiek ražots arī Ungārijā, Polijā, Krievijā, Slovākijā, Moldovā, Kazahstānā un Ukrainā. Šis ir viens no populārākajiem čehu alus zīmoliem ārpus Čehijas.
Gunārs Priede

Biogrāfija

Dzimis valsts ierēdņa ģimenē. Beidzis Rīgas 10. pamatskolu Čiekurkalnā (1942), Ventspils 1. vidusskolu (1947), LVU Inženierceltniecības fakultātes Arhitektūras nodaļu (1953).
Strādājis Zinātņu akadēmijas Arhitektūras un celtniecības institūtā par zinātnisko sekretāru (1953 - 1955), Rīgas lauksaimniecības tehnikumā par arhitektūras un celtniecības pasniedzēju (1955 - 1957), Latvijas republikāniskajā neklātienes lauksaimniecības tehnikumā (1955), Rīgas celtniecības tehnikumā (1957 - 1958).
Rakstnieku savienībā dramaturģijas konsultants (1958 - 1960), Rīgas kinostudijā (1960 - 1964), Kultūras ministrijā (1964 - 1965), Latvijas Kinematogrāfistu savienības valdes 1. sekretārs (1965 - 1968), Rakstnieku savienības valdes sekretārs (1972 - 1974), Rakstnieku savienības valdes 1. sekretārs (1974 - 1984), Ļeņina un PSRS Valsts prēmiju komitejas loceklis (1975 - 1989), Latvijas Brāļu kapu komitejas priekšsēdētājs (no 1989).
Apbedīts Lielvārdes kapos.
2018. gadā par godu dramaturga 90. gadu jubilejai Rembates parkā atklāja vides objektu "Goda krēsls Gunāram Priedem", ko veidojis metālmākslinieks Aldis Lambergs.
Lielmeistars (šahs)

Lielmeistars ir augstākais spēlētāja tituls šahā. Mūsdienās Starptautiskā šaha federācija (FIDE) piešķir starptautiskā lielmeistara titulus.
Vēsturiski par lielmeistariem sauca pašus spēcīgākos šahistus: pasaules čempionus un spēcīgu turnīru uzvarētājus, bet striktu kritēriju nosaukumam nebija. Oficiāli FIDE tikai 1950. gadā 27 spēcīgākajiem pasaules šahistiem piešķīra starptautiskā lielmeistara titulus. 2013. gada jūnijā to skaits bija 1414.
Atsevišķi, FIDE starptautiskā lielmeistara tituli tiek piešķirti sievietēm, kā arī šaha kompozīcijā un uzdevumu risināšanā. Savus lielmeistaru titulus piešķir arī Starptautiskā Korespondencšaha federācija (ICCF).
Lielmeistara tituli tiek piešķirti arī dambretistiem.
Esmē Hauards

Dzīvesgājums

Dzimis 1863. gada 15. septembrī Greistokas pilī Kambrijā britu politiķa un parlamenta locekļa Henrija Hovarda ģimenē. Mācījās Herovas skolā (Harrow School) pie Londonas. 1885. gadā iestājās Apvienotās Karalistes diplomātiskajā dienestā, darbojās Romā un Berlīnē (1888).
Piedalījās Otrajā Būru karā, pēc tam ģenerālkonsuls Krētā (1903), konsuls Vašingtonā, Vīnē un Budapeštā (1908). Pirmā pasaules kara laikā britu vēstnieks Šveicē, no 1913. gada vēstnieks Zviedrijā.
Parīzes Miera konferencē bija 1919. gada 6. maijā izveidotās speciālās Baltijas komisijas vadītājs. Latvijas pagaidu valdības ārlietu ministram Zigfrīdam Meierovicam viņš pauda uzskatu, ka Latvijas valdībai būs jāsamierinās ar Anglijas valdības jau doto “pagaidu atzīšanu”, jo krievu pretlielinieciskās aprindas “stingri uzstājoties pret Latvijas neatkarību”. E. Hauardsgan neizslēdza iespēju, ka nākotnē situācija varētu manīties un Latvija varētu tikt atzīta de iure.
1919. gada beigās tika nosūtīts par vēstnieku uz Madridi, 1924. gadā uz Vašingtonu. 1930. gadā pensionējās.
Miris 1939. gada 1. augustā.

Attieksme pret Latvijas valsts dibināšanu

1919. gada 10. jūnijā sanāca Baltijas komisijas sēde, kurā Z. Meierovics nolasīja kārtējo Latvijas memorandu, norādot, ka vairāku lielvalstu pārstāvji ir izteikuši morālu atbalstu Latvijas cīņā par valstisko neatkarību un atzinuši tās Pagaidu valdību de facto. Dokumenta beigās bija izteikta prasība atzīt Latviju kā suverēnu un neatkarīgu valsti. Taču komisijas locekļu attieksme pret šo prasību bija noraidoša, tomēr E. Hauards apstiprināja, ka sabiedrotie arī turpmāk izpildīs dotos solījumus attiecībā uz de facto neatkarības atzīšanu.
Sergunta (stacija)

Vēsture

Sergunta tika atvērta 1933. gadā kā pieturas punkts. 2003. gadā šeit tika veikta izmaiņas punkta izbūve. Kā izmaiņas punkts Sergunta nodota ekspluatācijā 2003. gada 30. decembrī. Līdz Bolderājas II stacijas izbūvei Sergunta bija jaunākais dzelzceļa sadales punkts Latvijā. Neizmantotais sākotnējais Serguntas pieturas punkts atrodas 600 m uz Daugavpils pusi no izmaiņas punkta Daugavpils puses pārmijas. Tajā līdz 2002. gadam apstājās pasažieru vilciens Krustpils—Daugavpils.
Mūsdienās pasažieru vilcieni Serguntā nepietur.