Baltā cielava

Izplatība

Baltā cielava ligzdo visā Eiropā un Āzijā (izņemot galējos ziemeļus), kā arī Ziemeļāfrikas rietumos. Neliela ligzdojoša populācija mājo Ziemeļamerikas rietumos (Aļaskā). Baltā cielava ziemo Āfrikas ziemeļu daļā līdz Sāhilas joslai un Āzijas rietumu un dienvidu daļā. Rietumeiropas, Dienvideiropas un Centrāleiropas populācijas ir nometnieki, kā arī daļa Dienvidaustrumāzijas populācijas.

Latvijā

Latvijā cielava atgriežas aprīļa pirmajos datumos un ir ļoti bieži sastopama no aprīļa līdz oktobrim, bieži uzturas apdzīvotās vietās un lauku viensētās, taču ligzdo arī dažādos citos biotopos. Kaut arī cielavas ir gājputni, atsevišķi īpatņi reizēm pārziemo. Latvijā ļoti parasta ir nominālā pasuga M. a. alba, tomēr pēdējos desmit gados to skaits Latvijā ir samazinājies vairāk kā par 30%. Vienu reizi novērota Britu salās sastopamā pasuga M. a. yarrellii.

Latvijas nacionālais putns

Baltā cielava tika atzīta par Latvijas nacionālo putnu 1969. gadā Tokijā, to apstiprināja Starptautiskā putnu aizsardzības padome (International Council for Bird Preservation) (tagad pazīstama kā BirdLife International).
Baltā cielava ir attēlota Latvijas Ornitoloģijas biedrības logo.
Cielava ir viens no visbiežāk minētajiem putniem latviešu tautas pasakās un tautasdziesmās. Kā apgalvo dabas pētnieks Ilmārs Tīrmanis, cielava minēta vismaz 230 tautasdziesmās.

Izskats un īpašības

Baltajai cielavai ir slaids, neliels dziedātājputns ar uzkrītoši garu asti (kas patiesībā sastāda pusi cielavas garuma). Ķermeņa garums 16,3—19 cm, spārnu plētums 25—30 cm, svars 17—25 g. Putna apspalvojumu veido pelēka augšdaļa, balts vēders un seja, melna “cepurīte” un rīkle. Cielavas tēviņiem apspalvojums ir košāks nekā mātītēm.
Balto cielavu ir viegli atpazīt gan pēc melnbaltajām krāsām, gan pēc gaitas un uzvedības. Cielava veikli skraida pa zemi un apstājoties šūpo garo asti augšup-lejup. Ne velti angliski cielavu sauc “wagtail”, no “wag” — “kustināt, vēcināt un “tail”, kas nozīmē “aste”.
Vairums zvirbuļveidīgo kārtas putnu ir labi dziedātāji, tomēr baltā cielava nav starp krāšņāko dziesmu īpašniekiem. Cielavas skaņas ir īsi divzilbju saucieni, kurus iespējams aprakstīt kā: "Kučiņ, Kučiņ!"

Dzīvesveids

Daļā izplatības areāla baltā cielava ir gājputns, bet areāla dienviddaļā nometnieks. Uzturas galvenokārt apdzīvotu vietu tuvumā, gan laukos, gan pilsētās, bieži arī pie ūdenstilpēm. Pārtiek no kukaiņiem, ziemas periodā arī no sēklām, kā arī barojas pilsētu izgāztuvēs. Baltās cielavas, lai nakšņotu, veido lielus barus, kas atpūtai izvēlas siltas, no vējiem aizsargātas vietas, piemēram, niedrājos vai ēku notekūdens caurulēs. Ziemā baltās cielavas bieži uzturas baros arī, lai kopīgi barotos. Tomēr daži tēviņi nostiprina savu teritoriju.

Ligzdošana

Baltās cielavas veido monogāmus pārus, un katram ligzdojošajam pārim ir sava teritorija. ligzdo ēku pažobelēs, mūra sienu spraugās un nišās, malkas grēdās, koku un akmeņu krāvumos, biezos krūmos un cilvēku darinātos būrīšos. Ligzdas materiāliem var tikt izmantoti gan zāles stiebriņi un salmiņi, gan skaidas un sūnas, bet iekšējai apdarei — dzīvnieku vilna.
Latvijā parasti cielavu pāris ligzdo divas reizes sezonā: maijā un jūnijā, izdējot katrā reizē pa 5—6 raibām oliņām. Inkubācijas periods ilgst 11—16 dienas. Jaunie putni lidot sāk apmēram 16 dienu vecumā.