google/wiki40b huggingface dataset:
Pankreatīts

Pankreatīts ir aizkuņģa dziedzera iekaisums. Tas tiek iedalīts akūtajā un hroniskajā pankreatītā. Starp iekaisuma pazīmēm un simptomiem ir sāpes vēdera augšdaļā, slikta dūša un vemšana. Akūta pankreatīta gadījumā var parādīties drudzis un simptomi parasti pazūd dažu dienu laikā. Hroniska pankreatīta gadījumā var būt svara zudums, taukaini izkārnījumi un caureja. Var būt arī komplikācijas, piemēram, infekcija, asiņošana, cukura diabēts, problēmas ar citiem orgāniem.
Biežākie akūtā pankreatīta rašanās iemesli ir žultsakmeņi un pārmērīga alkohola lietošana. Var būt arī citi iemesli, piemēram, tieša trauma, daži medikamenti, infekcijas (piemēram, masalas), audzējs. Hronisks pankreatīts var veidoties kā akūta pankreatīta rezultāts. Tas visbiežāk parādās, vairākus gadus pārmērīgi lietojot alkoholu. Citi iespējamie iemesli ir augsts tauku, kalcija līmenis asinīs, dažas zāles, dažas ģenētiskas slimības, piemēram, cistiskā fibroze. Smēķēšana palielina risku saslimt ar kādu no pankreatīta veidiem.
2013. gadā tika fiksēti aptuveni 17 miljoni saslimšanas ar pankreatītu gadījumi. Tas izraisīja 123 tūkstošu cilvēku nāvi, 1990. gadā no slimības mira 83 tūkstoši cilvēku. Biežāk ar to saslimst vīrieši. Ar hronisko pankreatītu parasti saslimst cilvēki, kas sasnieguši 30—40 gadu vecumu. Akūtais pankreatīts pirmoreiz ticis aprakstīts 1882. gadā, savukārt hroniskais — 1946. gadā.
Tambora

Tamboras kalns (vai Tomboro) ir aktīvs stratovulkāns, kas atrodas Sumbavas salā, Indonēzijā. Sumbavas sala robežojas gan ziemeļos, gan dienvidos ar okeānisko garozu. Līdz ar to Tamboras kalns ir izveidojies tieši virs subdukcijas zonas. Tamboras augstums no pamatnes ir 4300 m (virs jūras līmeņa tikai 2850 m), kas to padara par vienu no augstākajiem kalniem visā Indonēzijas arhipelāgā. Kalns ir veidojies magmai ilgstošā laika periodā izplūstot no kalna iekšienes uz āru. Tas norisinās gadsimtiem ilgi, lai gan 1815. gada aprīlī notika viens no spēcīgākajiem vulkānu izvirdumiem, kāds jebkad reģistrēts, rezultātā izplūstot lielam daudzumam lavas.
Latvijas Universitātes Datorikas fakultāte

Latvijas Universitātes Datorikas fakultāte ir viena no Latvijas Universitātes (LU) fakultātēm. Sadarbībā ar LU Matemātikas un informātikas institūtu tā sniedz augstāko akadēmisko un profesionālo izglītību, kā arī veic pētījumus datorzinātnē un informācijas tehnoloģijās.
Studijas dod izglītību piecos datorikas virzienos: datorzinātne, informācijas tehnoloģijas, informācijas sistēmas, programmatūras inženierija, datoru inženierija.

Vēsture

LU Datorikas fakultātes pirmsākumi ir izsekojami līdz 1919. gadam, kad matemātikas studijas varēja uzsākt Latvijas Augstskolas Matemātikas un dabaszinātņu fakultātes Matemātikas nodaļā. Pirmie fakultātes matemātikas profesori bija A. Mēders un E. Lejnieks (Matemātikas kabinetā, no 1926. gada Matemātikas seminārā), bet Pīrs Bols un J. Cizarevičs darbojās Inženierzinātņu fakultātes inženiermatemātikas katedrā. Privātdocents P. Kadiķis lasīja fakultatīvo kursu "Rēķinmašīnas". 
Vēlāk izveidoja Tīrās matemātikas nodaļu (vadīja vec. doc. A. Lūsis) un Lietišķās matemātikas nodaļu (vadīja doc. A. Putns).
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada septembrī LVU Matemātikas un dabaszinātņu fakultāti sadalīja divās fakultātēs – LVU Fizikas un matemātikas fakultātē un LVU Dabaszinātņu fakultātē. 
Pēckara gados Tīrās matemātikas nodaļu pārdēvēja par Matemātiskās analīzes katedru (vadīja prof. A. Lūsis), bet Lietišķās matemātikas nodaļu par Vispārīgās matemātikas katedru (vadīja doc. N. Brāzma).
Kā galvenie sasniegumi šajā periodā minami: 1953. gadā Vilnis Detlovs (1923 – 2007) pierādīja, ka Markova normālie algoritmi un rekursīvās funkcijas ir ekvivalentas.  1959. gadā Eižens Āriņš nodibināja Latvijas Valsts universitātes Skaitļošanas centru (LVU SC). 1960. gadā Jāņa Daubes (1910-1982) vadībā uzbūvēja pirmo Latvijas datoru LM-3.
1962. gadā Emanuela Grinberga vadībā izstrādāta kuģubūvei nepieciešama matemātiska metode un atbilstošs programmu komplekss datoram "BESM – 2" (БЭСМ-2). Emanuels Grinbergs  pierādīja plenāra grafa Hamiltona cikla eksistenci, kas bija cieši saistīta ar tā saucamo četru krāsu problēmu. E. Grinberga teorēma izsauc pasaules rezonansi un grafu teorijā tā tiek dēvēta viņa vārdā. 1974. gadā XX Vispasaules matemātiķu kongresā Kanādā LVU SC vecākais zinātniskais līdzstrādnieks Jānis Bārzdiņš uzstājās ar priekšlasījumu „Automātu funkciju un programmu induktīvā sintēze”.
1976. gadā Fizikas un matemātikas fakultātē nodibināja Diskrētās matemātikas un programmēšanas katedru. 1979. gadā publikācija par programmu testēšanu žurnālā IEEE Transactions on Software Engineering. 1984. gadā Rūsiņš Mārtiņš Freivalds atrada pierādījumu par varbūtisko automātu priekšrocībām noteiktos apstākļos salīdzinājumā ar determinētajiem un tam sekojošajiem varbūtību algoritmu un varbūtiskās programmu sintēzes pētījumiem. 
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1992. gadā LU Fizikas un matemātikas fakultātē nodibināja Datorikas nodaļu, kurā ietilpa Diskrētās matemātikas katedra, Programmēšanas katedra, Vadības sistēmu katedra, Datorzinātnes katedra un četras laboratorijas. 2009. gada 16. martā Datorikas nodaļas vadītāja Jura Borzova vadībā nodibināja LU Datorikas fakultāti.
Augusts Korks

Dzīvesgājums

Augusts Korks dzimis 1887. gada 2. augustā (22. jūlijā) Tērbatas apriņķa Ārdlas ciema zemnieka Jāna Korka ģimenē. Mācījās Tērbatas pilsētas skolā, pēc tam Čugujevas karaskolā, kuru 1908. gada beidza kā podporučiks. Dienēja 98. Jurjevas pulkā Daugavpilī (1908-1911), tad studēja Nikolaja Ģenerālštāba akadēmijā Pēterburgā (1911-1914). Pirmā pasaules kara laikā 1917. gadā papildinājās Kijevas lidotāju skolā, pēc kuras beigšanas paaugstināts par kapteini un pildīja Krievijas Rietumu frontes štāba virsnieka pienākumus. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada martā atvaļināts apakšpulkveža pakāpē.
1918. gada oktobrī Korks kļuva par Sarkanās armijas Rietumu frontes štāba priekšnieku un 9. armijas štāba operatīvās izlūkošanas nodaļas priekšnieku. No 1919. gada februāra līdz maijam viņš bija Igaunijas darba komūnas armijas štāba priekšnieks, pēc sakāves cīņās pret Igaunijas Republikas karaspēku kļuva par KPFSR 7. armijas komandiera palīgu un vadīja Petrogradas aizstāvēšanu pret Ziemeļrietumu armijas uzbrukumu 1919. gada jūnijā.
Pēc 15. armijas izveides uz likvidētās LSPR armijas bāzes 1919. gada augustā Korku iecēla par tās komandieri un viņš vadīja cīņas pret Lietuvas un Polijas karaspēkiem Latgales frontē 1920. gada janvārī. Līdz 1920. gada oktobrim piedalījās poļu-padomju karā, pēc tam līdz 1921. gada maijam kā 6. armijas komandieris vadīja kaujas pret Vrangeļa armiju Krimā. 1922. - 1923. gadā kā Turkestānas frontes komandieris vadīja Sarkanās armijas operācijas Vidusāzijā.
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām Korks komandēja Rietumu kara apgabalu (1924-1925), Kaukāza armiju (1925), Baltkrievijas kara apgabalu, Ļeņingradas kara apgabalu (1925-1928). 1928. gada jūnijā viņu iecēla par PSRS kara atašeju Vācijā, 1929. gada maijā par Sarkanās armijas apgādes pārvaldes priekšnieku. No 1929. līdz 1935. gadam Korks bija Maskavas kara apgabala komandieris.
1935. gada oktobrī viņu iecēla par M. Frunzes kara akadēmijas priekšnieku. 1937. gada 12. maijā Korku arestēja viņa Maskavas dzīvoklī un kopā ar M. Tuhačevski, R. Eidemani, J. Jakiru, J. Uboreviču, B. Feldmani, V. Primakovu un V. Putnagu apsūdzēja militāri-fašistiskā sazvērestībā. 11. jūnijā speciālā PSRS Augstākās tiesas sēdē viņam piesprieda nāves sodu. Līķis tika slepeni kremēts Maskavas Donas kapsētā un apglabāts masu kapā. Korka sievu izsūtīja uz Astrahaņu.
Vladimirs Mihailovs

Dzīvesgājums

Dzimis Maskavā, pēc 2. Pasaules kara beidzis Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti. Strādājis prokuratūrā, pēc demobilizācijas no PSRS armijas bijis Latvijas Komunistiskās partijas Jelgavas rajona komitejas instruktors. Vēlāk kļuvis par satīriskā žurnāla "Dadzis" redaktoru, laikraksta "Literatūra un Māksla" galveno redaktoru, literārā žurnāla "Daugava" galveno redaktoru.

Darbi

Pirmais liela apmēra darbs — "Sevišķa nepieciešamība" (Особая необходимость; 1963), pazīstamākie romāni — diloģija par kapteini Uldemīru: "Savam brālim sargs" (Сторож брату своему; 1976), "Tad nāciet, turēsim tiesu" (Тогда придите, и рассудим; 1983).
Aurēlijs Zēbergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1879. gada 20. februārī Valgundes pagastā. Pēc Februāra revolūcijas bija Republikāņu partijas līdzdibinātājs 1917. gada 7. aprīlī. Tautas Padomes loceklis no Republikāņu partijas. Kā Ārlietu ministra biedrs 1920. gada aprīlī un maijā bija Latvijas un Krievijas Miera sarunu delegācijas priekšsēdētājs Maskavā.
1921. gada 25. maijā piedalījās Bezpartejisko pilsoņu grupas dibināšanā, kandidēja Satversmes sapulces vēlēšanās. Rīgas domes priekšsēdētāja biedrs (1922-1925). 1925. gadā piedalījās Nacionālā Centra dibināšanā, no 1931. gada Latviešu Nacionālās Apvienības (LNA) biedrs, LNA saimniecisko jautājumu risinātājs (kopā ar L. Neiburgu, M. Miljonu, E. Birkhānu un J. Mīlmani).
Līdztekus Latvijas Zvērinātu advokātu Padomes priekšsēdētājs, Doma baznīcas pārvaldes priekšsēdētājs, Rīgas Latviešu biedrības runasvīrs. A/S „Latvijas Lloids” Valdes priekšsēdētājs. Komandītsabiedrības „Latvis” dalībnieks. Ungārijas ģenerālkonsuls Latvijā, Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras vicepriekšsēdētājs.
Miris 1940. gada 30. oktobrī Rīgā, apbedīts Meža kapos.
Bronhiālā astma

Bronhiālā astma (grieķu: ἆσθμα (astma) — 'aizdusa') ir elpošanas sistēmas slimība ar hronisku, iekaisīgu raksturu (apgriezeniski obstruktīvi plaušu ventilācijas traucējumi). Astma tiek uzskatīta par alerģiska rakstura slimību. Hroniskā bronhu iekaisuma dēļ rodas bronhu gļotādas tūska un spazmas; bronhi pastiprināti reaģē uz dažādiem kairinājumiem, kas izpaužas kā pārejošs lēkmjveida elpas trūkums jeb aizdusa (galvenokārt izelpas laikā) un sausi trokšņi ("čīkstēšana") plaušās. Var būt klepus lēkmes, īpaši naktī un rīta agrumā. Bronhu spazmas pēc lēkmes pāriet kā ārstējot, tā arī pašas no sevis, taču ar laiku elpceļos rodas neatgriezeniskas pārmaiņas, jo slimība ir progresējoša.

Epidemioloģija

Ar bronhiālo astmu slimo ap 10% bērnu un 5% pieaugušo, turklāt saslimstībai ir tieksme pieaugt (tas izskaidrojams ar alergēnu daudzuma pieaugumu apkārtējā vidē). Mirstība no astmas nav liela — 0,5 līdz 3 gadījumi uz 100 000 iedzīvotājiem, taču labāka terapija to nepazemina.

Ārstēšana

Astmas slimniekiem nepieciešama pretiekaisuma terapija ar glikokortikoīdiem, turklāt tā jāuzsāk iespējami agrāk, kamēr nav sākušās neatgriezeniskas pārmaiņas elpceļos. Alerģiskām astmas formām var lietot imūnterapiju, ja no alergēniem nav iespējams izvairīties vai arī medikamenti nepalīdz. Pēc iespējas jānovērš astmas izraisītāju iedarbība. Lai arī astmas cēloņi nav psihiska rakstura, daudzos gadījumos palīdz psihoterapija. Papildus var lietot fizioterapeitiskas procedūras un elpošanas vingrinājumus. Smagas astmas lēkmes gadījumā steidzīgi jālieto bronhus paplašinoši medikamenti, parasti inhalējamā formā (tie astmu neārstē, bet atvieglo slimnieka stāvokli).
Nav pierādīta tādu netradicionālo ārstniecības metožu kā ozonterapija, biorezonanse, akupunktūra, homeopātija efektivitāte bronhiālās astmas ārstēšanā.
Insbruka

Vēsture

Pirmoreiz rakstos Insbruka (Insprucke) minēta 1187. gadā. Tās attīstību veicināja atrašanās netālu no Brennera pārejas - viena no svarīgākajām Alpu pārejām ziemeļu - dienvidu virzienā.
1429. gadā Insbruka kļuva par Tiroles galvaspilsētu, bet XV gadsimta beigās tā bija Svētās Romas impērijas imperatora Maksimiliāna I rezidence.
Napoleona karu laikā Tiroli piešķīra Bavārijai. Tirolieši Andreasa Hofera vadībā sacēlās un trīs reizes ieņēma Insbruku. Vīnes kongresa rezultātā Tirole atkal iekļāvās Austrijas sastāvā.
2.pasaules kara laikā Insbruka piedzīvoja 21 Sabiedroto aviouzlidojumu, kuri nodarīja ievērojamus postījumus.

Sports

Insbruka ir starptautiski pazīstams ziemas sporta centrs. 1964. gadā un 1976. gadā pilsētā norisinājās ziemas olimpiskās spēles, bet 1984. gadā un 1988. gadā pilsētā notika Ziemas paraolimpiskās spēles. 2012. gadā pilsētā pirmo reizi notika Ziemas Jaunatnes Olimpiskās spēles.
2018. gadā Insbrukā notiks Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā.
Nikodems Rancāns

Dzīves gājums

Dzimis 1870. gada 13. septembrī Zaļmuižas pagasta Migliniekos rentnieka ģimenē. Mācījās Zaļmuižas pagastskolā un Ludzas pilsētas skolā (1883—1885), vēlāk Pleskavas reālskolā (beidzis 1889. gadā) un Pēterburgas katoļu garīgajā seminārā (1891—1896). 
No 1897. gada Pēterburgas Sv. Katrīnas baznīcas vikārs, tad Krāslavas Romas katoļu baznīcas vikārs un ticības mācības skolotājs Krāslavas skolā. 
1898. gadā kļuva par Pēterburgas katoļu proģimnāzijas inspektoru, nodibināja internātu (1899). Studēja Pēterburgas garīgajā akadēmijā, 1903. gadā ieguva teoloģijas maģistra grādu, bija viens no latgaliešu „Pīterpiļs latvīšu muzykālōs bīdreibys” dibinātājiem, no 1906, gada Pēterburgā izdeva un rediģēja laikrakstu „Sākla”. No 1907. gada Rēzeknes katoļu baznīcas dekāns, nodibināja Rēzeknes draudzes skolu un Rēzeknes tirdzniecības skolu, 1912. gadā Greiškānu zemkopības skolu.
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada aprīlī Nikodemu Rancānu ievēlēja par Latgales kongresa organizācijas priekšsēdētāju, viņš bija Latgales Pagaidu zemes padomes loceklis (1917—1918). Lielinieku varas laikā bija spiests atstāt Latgali, 1919. gadā bija Kurmenes draudzes prāvests, Preiļu katoļu draudzes prāvests (1920—1929), Rēzeknes Valsts skolotāju institūta direktors (1929—1933). 
Miris 1933. gada 21. jūlijā Rēzeknē.

Darbība

N. Rancāns bija latgaliešu nacionālās atmodas un sabiedriskās dzīves rosinātājs. Sekmēja Latgales tuvināšanu pārējiem Latvijas novadiem, 
Kopā ar E. Kozlovski organizēja latviešu spiestuves „Dorbs un Zineiba” (1912) dibināšanu Rēzeknē.

Piemiņa

Skvērā pie Rēzeknes augstskolas atrodas Nikodemam Rancānam veltīts piemineklis (2002). Viņa vārdā ir nosauktas ielas vairākās Latgales pilsētās.
Villendorfas Venera

Datējums

Statuete, kā tiek uzskatīts, ir izveidota Eiropas agrīnā paleolīta laikā (akmens laikmetā). Pēc stratigrāfiskās analīzes 1990. gadā tika konstatēts, ka tā veidota starp 24 000 un 22 000 gadu pirms mūsu ēras. Jaunākās aplēses pieļauj nedaudz senāku datējumu, aptuveni starp 28 000 un 25 000 gadu p.m.ē.

Interpretācija un mērķi

Līdzīgas skulptūras, pirmo reizi atklātas deviņpadsmitajā un agrīnā divdesmitajā gadsimtā, tradicionāli tiek minētas kā "Veneras figūriņas", jo pastāvēja plaši izplatīts uzskats, ka kailu sieviešu ar pārspīlētām seksuālām funkcijām attēlošana sākotnēji bijis dzimstības fetišs, iespējams, domāta māte dieviete. Atsauce uz Veneru ir radusies vēlāk, jo figūriņas tika veidotas daudzus tūkstošus gadu pirms mitoloģiskā Veneras tēla radīšanas. Daži zinātnieki noraidīja šo terminoloģiju, atsaucoties uz statueti kā "Sievieti" vai "Sievieti no Vilendorfas".
Ļoti maz zināms par Villendorfas Veneras izcelsmi, radīšanas veidu vai kultūras nozīmīgumu; tomēr tā ir viena no daudzajām "Veneras figūriņām", kas saglabājušās paleolīta Eiropā. Tāpat kā citām līdzīgām skulptūrām, Villendorfas Venerai, iespējams, nekad nav bijušas kājas, un tā nebūtu varējusi stāvēt patstāvīgi. Pateicoties ķermeņa daļām, kas norāda uz auglību un reproduktīvo veselību, vadošie pētnieki uzskata, ka Villendorfas Venera var būt izmantota kā auglības fetišs.

Villendorfas Venera pie Mākslas akadēmijas

2010. gadā jautrās Villendorfas Venēras atveidojums tika uzstādīts pie Latvijas Mākslas akadēmijas ēkas. Tas ir studentes Brigitas Zelčas-Aispures diplomdarbs. “Villendorfas Venera 21. g.s.” – estētiski pašvērtīga skulptūra kičīgā diskobumbas ietērpā, kas funkcionē kā neordinārs vides objekts un disonē ar vispārpieņemtajiem sabiedriskās ārtelpas iemītnieku labas uzvedības noteikumiem, par šo uzdrošināšanos saņemot nomināciju “Dienas” gada balvai kultūrā (2010).
Brigita radījusi koķetu akmens laikmeta un mūsdienu sievietes koptēlu kā odu sievišķībai, kas paceļas pāri ārišķīgiem gaumes jautājumiem un mainīgajai sievietes lomai sabiedrībā. Tās fizisko veidolu raksturo monumentalitāte un pamatīgums (skulptūras izmērs – 3 metri).  
“Tas ir viens tāds variants ar jautrību. Tā ir neolīta laikmeta Venēra – tāda maza figūriņa. Studente uztaisīja savu versiju. Protams, ir cilvēki, kam nepatīk. Taču tā ir neolīta laika māksla un jāpieņem, kāda tā ir. Pie šīs figūriņas ļoti bieži fotografē. Es nezinu nevienu pieminekli, kur stāv pa 30 cilvēkiem un fotografē,” norāda Latvijas Mākslas akadēmijas rektors Aleksejs Naumovs.
Pie sava diplomdarba topošā māksliniece strādājusi pusgadu, un sākotnēji pat sapņos nav rādījies, ka tieši viņas radītā skulptūra vienīgā būs izstādīta pie Latvijas mākslinieku kalves parādes durvīm. “Tas nebija pašmērķīgi. Taisīju. Radās doma, ka varētu izstādīt pretī akadēmijai. Laba saspēle. Starp arhitektūru un spīdīgu disko meiteni,” saka skulptūras autore Zelča-Aispure.
Rolands Šmits

Karjera

Trenēties basketbolā sācis dzimtajā Valmierā, kuras komandā spēlēja Latvijas Jaunatnes basketbola līgā. 2011. gadā pārcēlās no Latvijas uz Spāniju, nonākot Fuenlabrada sistēmā. Spēlējis ar šo komandu saistītos zemāku līgu klubos, bet jau 2012.—2013. gada sezonā arī debitējis pamatkomandas sastāvā ACB līgā.
2016.—2017. gada sezonā R. Šmits tika atzīts par Eirokausa sezonas labāko jauno spēlētāju ("uzlēcošo zvaigzni") (divas sezonas iepriekš šādu pat balvu saņēma cits latviešu basketbolists Kristaps Porziņģis). Šajā Eirokausu sezonā viņš guva 9,4 punktus vidēji spēlē, metot ar 55% precizitāti no spēles.
Pēc 2017. gada Eiropas čempionāta R. Šmits noslēdza piecu gadu līgumu ar vienu no spēcīgākajām ACB līgas un Eiropas komandām FC Barcelona Bàsquet, kas gan paredzēja, ka līguma pirmo sezonu spēlētājs tiks izīrēts savai iepriekšējai komandai Fuenlabrada. Kopš 2018. gada vasaras spēlē FC Barcelona Bàsquet, tās sastāvā 2019. gada februārī kļuva par pirmo latviešu spēlētāju, kurš ieguvis Karaļa kausu.

Latvijas izlase

Spēlējis vairāku vecumu Latvijas jaunatnes izlasēs, pārstāvējis valstsvienību 2011. gada Eiropas U-16 čempionātā, 2012. gada un 2013. gada Eiropas U-18 čempionātā, 2014. un 2015. gada Eiropas U-20 čempionātā.
Latvijas basketbola izlases sastāvā debitēja 2014. gadā, taču pirmajā oficiālajā turnīrā piedalījās vairākus gadus vēlāk, debitējot 2017. gada Eiropas čempionātā, kurā izlase izcīnīja augstāko pēc neatkarības atjuanošanas — 5. vietu.
Kid A

"Kid A" ir angļu alternatīvā roka grupas Radiohead ceturtais albums, kurš Apvienotajā Karalistē tika izdots 2000. gada 2. oktobrī, bet ASV un Kanādā - 3. oktobrī.
Džonijs Reps

Spēlētāja karjera

Reps spēlēja labās puses uzbrucēja pozīcijā Nīderlandes izlases rindās 1974. gada un 1978. gada Pasaules kausos. Viņš guva uzvaras vārtus Amsterdamas "Ajax" labā pret Turīnas "Juventus" 1973. gada Eiropas kausa finālspēlē Belgradā. Viņš palīdzēja arī SC Bastia sasniegt 1978. gada UEFA kausa finālu.
Jānis Arveds Trapāns

Biogrāfija

Otrā pasaules kara laikā kopā ar ģimeni devies trimdā, vēlāk izceļojot uz ASV.
1960. gadā Stenforda Universitātē ieguvis bakalaura grādu vēsturē. Studijas turpinājis Kalifornijas Universitātē Bērkli, 1963. gadā iegūstot maģistra, savukārt 1979. gadā doktora grādu.
No 1967. līdz 1971. gadam lektors, vēlāk no 1974. līdz 1979. gadam strādājis kā speciālists ASV 6. armijas štābā Sanfrancisko. Turpat 6. armijā no 1979. līdz 1982. gadam bijis armijas vēsturnieks. No 1982. gada Minhenē bāzēto Radio Brīvā Eiropa un Radio Brīvība raidījumu latviešu valodā direktors.
Bijis viens no Divreizdivi nometņu veidotājiem, darbojies kā lektors. Uzstājies starptautisko un Baltijas studiju konferencēs kā referents. Tāpat publicējies trimdas latviešu periodiskajos izdevumos, kā arī vairāku grāmatu autors.

Politiskā darbība

1989. gadā iestājies LNNK. Pēc Latvijas valstiskuma atjaunošanas atgriezies uz dzīvi Latvijā un kļuvis par aizsardzības ministru Māra Gaiļa valdībā (1994—1995). 1995. gadā pēc Ministru prezidenta M. Gaiļa pieprasījuma atkāpies no ministra amata, kļūdams par Latvijas īpašo uzdevumu vēstnieku NATO un Eiropas Savienībā. Diplomātiskajā dienestā līdz 1997. gadam.
Galēnu pamatskola

Vēsture

Pirmā skola Galēnos dibināta 1866.gadā, tā ietilpa Rēzeknes apriņķī. Skola atradās jaunuzceltā mājā, un pirmajā gadā tur mācījās 26 skolēni, strādāja viens skolotājs— Pēteris Solovjovs. No 1920.-1932. gadam Rēzeknes apriņķa Vidsmuižas pirmās pakāpes skolas pārzine bija Anna Kuško. Skolas pārzinis no 1932.-1940. gadam bija Aloizs Indāns.1936.gadā pagasta valde uzsāka divstāvu ēkas jaunbūvi. Skolas ēku būvēja būvuzņēmējs Krūmiņš pēc arhitekta A.Pavlova projekta. 1936. gada 31. augustā notika skolas ēkas pamatakmens iesvētīšana.2006. gadā tika uzcelta sporta zāle.
Valdis Birkavs

Biogrāfija

Valdis Birkavs dzimis Rīgā, mācījies Rīgas 47. vidusskolā (absolvējis 1957. gadā), industriālajā politehnikumā (1961. gadā ieguvis kvalifikāciju tehniķis tehnologs). 1969. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitāti ar jurista diplomu. 1978. gadā aizstāvējis disertāciju kriminoloģijā un ieguvis juridisko zinātņu kandidāta grādu, 1993. gadā ieguvis juridisko zinātņu doktora grādu.
1990. gadā kā Latvijas Tautas frontes pārstāvis ievēlēts Augstākajā Padomē, bet 1993. gadā kļuva par vienu no Latvijas Ceļa dibinātājiem. 1993. gada vasarā partija uzvarēja 5. Saeimas vēlēšanās un Birkavs kļuva par Latvijas Ministru prezidentu. Pēc Birkava valdības izjukšanas 1994. gada vasarā, Valdis Birkavs kļuva par Ārlietu ministru, šajā amatā paliekot 5 gadus piecu dažādu valdību sastāvā, atkāpjoties no amata 1999. gadā.
1999. gada jūnijā Valsts prezidenta vēlēšanās Birkavs bija Latvijas Ceļa kandidāts un ieguva 2. vietu, par prezidentu kļūstot Vairai Vīķei-Freibergai. Pēc tam viņš kļuva par Tieslietu ministru A. Šķēles trešajā kabinetā, šajā amatā esot līdz 2000. gadam.
Patlaban vada starptautiskās programmatūras autortiesību aizsardzības organizācijas Business Software Alliance Latvijas pārstāvniecību.
1999. gadā izvēlēts par Eiropas Gada cilvēku Latvijā. 2000. gadā apbalvots ar II šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
2009. gada decembrī parādu dēļ par vairāku miljonu latu vērtu kredītu, kas ņemts četru zemes īpašumu iegādei Latgalē, tika arestēti V. Birkava bankas konti.

Privātā dzīve

Valdis Birkavs bija precējies ar juristi Ainu Birkavu, pārim ir dēls.
Šobrid viņa dzīvesbiedre ir žurnāliste Marina Dianova.
Imanta (stacija)

Vēsture

Imantas stacija atklāta 1894. gadā tuvumā esošo rajonu iedzīvotāju ērtībām un lauksaimniecības produkcijas pārvadāšanai. Sākumā tā dēvēta par Zolitūdi (Solitude) tuvumā bijušās Zolitūdes muižiņas vārdā, par Imantu sākta saukt 1928. gadā, bet vācu okupācijas laikā saukta atkal par Zolitūdi (Riga-Solitude). Vecā stacijas ēka nedaudz pārbūvēta, bet saglabājusies līdz 2012. gadam. Ēkas nolietošanās dēļ to nolēma nojaukt stacijas perona rekonstrukcijas darbu laikā. 2012. gada 2. februārī slēgtā stacijas uzgaidāmā telpa izdemolēta. Vecā stacijas ēka nojaukta 2012. gada martā. 2015. gada novembrī stacijā tika uzsākti modernizācijas darbi. 2016. gadā modernizācijas gaitā tika uzbūvēta jaunā stacijas ēka.
Aleksejs Rumjancevs

Biogrāfija

Aleksejs Rumjancevs ir dzimis 1986. gada 13. februārī Rīgā. Izglītību ieguvis Rīgas 53. vidusskolā.

Karjera

Ar smaiļošanu nodarbojas kopš 10. gadu vecuma, sporta gaitas uzsācis Jūrmalā pie treneres Irinas Boitmanes. 
2011. gada 29. maijā Pasaules kausa trešajā posmā A. Rumjancevs pārī ar Kristu Straumi izcīnīja uzvaru smaiļošanā 200 metru distancē. 2011. gada Eiropas čempionātā 200 m distancē kopā ar K. Straumi izcīnīja 4. vietu. 2011. gada Pasaules čempionātā viņi izcīnīja 6. vietu 200 metru distancē, tādējādi kvalificējoties 2012. gada vasaras olimpiskajām spēlēm. Olimpiskajās spēlēs viņi izcīnīja 11. vietu 200 m distancē. 
2016. gadā A. Rumjancevs piedalījās savās otrajās olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro, iekļūstot finālā un izcīnot augsto 5. vietu 200 metru individuālajā distancē. Noslēguma ceremonijā viņš bija Latvijas delegācijas karognesējs.
2017. gada pasaules čempionātā Račicē, Čehijā, A. Rumjancevs ieguva trešo vietu pasaules čempionātā 200 metru individuālajā distancē, kas ir viņa karjeras līdz šim augstākais sasniegums. 2018. gada aprīlī otro vietu ieguvušais Ungārijas smaiļotājs Bence Horvāts tika diskvalificēts par dopinga lietošanu un A. Rumjancevs pacēlās par vienu vietu augstāk.