google/wiki40b huggingface dataset:
Jāzeps Vītols

Dzīvesgājums

Jāzeps Vītols dzimis 1863. gada 26. jūlijā Ģīmes dzirnavās, tagad Valmieras pilsētā. Viņa tēvs bija Jēkabpils skolotājs Jānis Vītols, māte Anna Vītola. Beidzis Jelgavas reālskolu, privāti mācoties vijoli, klavieres, ērģeles un mūzikas teoriju. Muzikāli apdāvinātais jauneklis 1880. gadā tika uzņemts Pēterburgas konservatorijā alta (viola) klasē, bet vēlāk pārgāja uz speciālās kompozīcijas klasi pie Nikolaja Rimska-Korsakova. Studiju laikā tapa viņa Klavieru sonāte b moll (1886), divas dziesmas korim a cappella ("Bērzs tīrelī" un "Lūgšana") un simfonijas e moll 1. daļa. Bijis latviešu studentu korporācijas Fraternitas Lataviensis biedrs.
1886. gadā Vītols pabeidza Sanktpēterburgas konservatoriju ar mazo zelta medaļu un kļuva par konservatorijas pedagogu. Sākot no 1891.gada viņš kopā ar savu tuvāko draugu Jurjānu Andreju piedalījās folkloras vākšanas darbā un sacerēja balādi "Beverīnas dziedonis". No 1897. līdz 1914. gadam viņš veica recenzenta pienākumus Pēterburgas vācu avīzē St. Petersburger Zeitung, bija Pēterburgas latviešu kora vadītājs, kā arī mūzikas kritiķis.
Šajā laikā Vītols piedalījās latviešu dziesmu svētku organizēšanā un, sākot ar III Vispārīgiem latviešu Dziedāšanas svētkiem (1888), bija to virsdiriģents.
Pēc sava skolotāja N. Rimska-Korsakova nāves 1908. gadā Jāzeps Vītols kļuva par formas un praktiskās kompozīcijas klases vadītāju un 1911. gadā par Pēterburgas konservatorijas profesoru. 1918. gadā Krievijas pilsoņu kara laikā Vītols no Pēterburgas pārcēlās uz Rīgu un 1919. gadā kļuva par jaundibinātās Latvijas Konservatorijas pirmo rektoru.
1922. gadā Latvijas valsts par īpašiem nopelniem J. Vītolam piešķīra daļu no bijušās Gaujienas muižas centra.
1926. gadā viņš bija Sesto latvju vispārējo dziesmu un mūzikas svētku rīcības komitejas priekšsēdis, bet no 1930. gada Latviešu dziesmu svētku biedrības valdes priekšsēdētājs. Daudzu latviešu sabiedrisko organizāciju goda biedrs.
Otrā pasaules kara laikā bija viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem. 1944. gadā Jāzeps Vītols devās bēgļu gaitās. Kopā ar dzīvesbiedri Anniju savas dzīves pēdējos gadus viņš pavadīja Flensburgā Vācijas ziemeļos.
Miris Lībekas slimnīcā 1948. gada 24. aprīlī.
1993. gadā pārapbedīts Rīgā 1. Meža kapu Mākslinieku kalniņā kopā ar sievu. Vienā pusē apbedīta aktrise Elza Radziņa, otrā komponists Valdemārs Ozoliņš ar sievu dakteri Valiju Ozoliņu.

Pedagoģiskā darbība

Jāzeps Vītols ir izaudzinājis daudzus latviešu komponistus. Savā mākslinieciskajā darbībā izmantojis no skolotāja N.Rimska-Korsakova apgūto krievu klasiķu reālistisko  daiļrades metodi, kā arī ieaudzinājis to daudziem saviem skolēniem, neiegrožojot viņu individuālās tieksmes.
Latvijas Konservatorijas pirmais rektors.
Rīgas 14. vakara (maiņu) vidusskola

Vēsture

Skola dibināta 1922. gadā kā Rīgas 1. papildus skola un tā bija pirmā vakarskola Pārdaugavā, kas sākotnēji atradās Mārupes ielā 16, vēlāk Dārtas ielā 41a, Liepu ielā 17, Mazajā Nometņu ielā 24.
1932. gadā skolu pārdēvēja par Rīgas pilsētas 3. vakara pamatskolu, 1933. gadā par Rīgas pilsētas 51. pieaugušo vidusskolu, bet 1946. gadā par Rīgas 51. strādnieku jaunatnes vakara vidusskolu, kas ilgāku laiku skola atradās Lavīzes ielā 2a. 1963. gadā skolu pārdēvēja par Rīgas 14. vakara (maiņu) vidusskolu un 1976. gadā tā pārcēlās uz 1937. gadā celto Rīgas pilsētas Emīla Dārziņa (35.) pamatskolas (vēlākās Rīgas 47. vidusskolas) ēku Margrietas ielā 4.

Izglītības programmas

Pamatizglītības 2. posma (7.- 9. klase) programma (23011112), Vispārējās vidējās izglītības humanitārā un sociālā virziena programma (31012012, 31011013),  Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (31011012), Vispārējās vidējās izglītības humanitārā un sociālā virziena programma (31012013).
Pamatizglītības otrā posma izglītības programmā 8. un 9. klasē  mācības notiek 5 dienas nedēļārīta un vakara maiņā. Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programmā rīta un vakara maiņā klātienē jāmācās 4 dienas nedēļā, bet neklātienē jāmācās 2 dienas nedēļā rīta un vakara maiņā. Izglītojamie, kuri ir vecāki par 18 gadiem un kuriem ir attaisnojoši apstākļi (īpaši darba apstākļi, mazi bērni līdz gada vecumam, veselības problēmas vai pagaidu darbs ārzemēs), neklātienes izglītības programmā var mācīties, izmantojot tālmācības metodi.
6. janvāris

6. janvāris ir gada 6. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 359 dienas (360 garajā gadā) .

Vārda dienas

Spulga, Arnita
Subates luterāņu baznīca

Vēsture

Subates pirmā baznīca bija koka ēka, kas celta 1576. gadā luterāņiem. 1662. gadā Vecsubates miesta īpašnieks Gothards Ksavers Zībergs pārgāja katoļticībā un ”pārrakstīja” tajā arī savus zemniekus. 1667. gadā luterāņu draudzes dievnamu piešķīra katoļiem un tas noveda līdz konfliktam, kurā luterticīgie dzimtļaudis tika padzīti no Subates un atrada patvērumu Subates ezera austrumu krastā – Prodes muižā, kas piederēja luterticīgajiem muižniekiem Hektoram Frīdriham un Johanam Reinholdam fon der Osten-Zakeniem. 1685. gada jūnijā tika sākta luterāņu baznīcas būvniecība, kas tika pabeigta pēc nepilna gada.

Arhitektūra

Baznīcas plāna pamatā ir taisnstūris, kura konfigurācija tiecas uz kvadrātu. Baznīcai ir stāvs jumts un četri piramidāli tornīši ēkas stūros. Piektais – pēc izmēra mazākais – zvana tornītis novietots jumta korē. Subates luterāņu baznīca ir vienīgais dievnams Latvijā, kura plāns un telpiskais risinājums ir tuvs 17. gadsimta beigās izplatītajai ideālā protestantu dievnama uzbūves koncepcijai. Baznīcas projekta autora vārds un tautība nav zināma, tomēr stilistiskas paralēles sameklējamas Nīderlandē, kura 17. gadsimtā bija viena no valdošo strāvojumu noteicējām Ziemeļeiropas arhitektūrā.

Baznīcas iekārta

Baznīcas iekārta tapusi ap 1715.–1720. gadu. Baznīcā atrodas ar ornamentiem un skulptūrām rotāts kokgriezumu ansamblis – altāris, kancele, biktssols, ērģeļu luktas, kristāmtrauka pamatne, gleznas rāmis un ziedojumu trauks. Subates vārds tiek lietots, lai apzīmētu koktēlnieku grupu, kura 17. gadsimta beigās – 18. gadsimta sākumā darinājusi iekārtas virknei baznīcu Latvijā un Lietuvā.
Flatulence

Flatulence ir vēdera uzpūšanās ar biežu zarnu gāzu izvadīšanu caur anālo atveri. Skaļu vēdera gāzu izplūdi vulgāri sauc par pirdienu. Gāzu sastāvs veseliem cilvēkiem ir šāds: slāpeklis N₂ — 24-90 %, ogļskābā gāze СО₂ — 4,3-29 %, skābeklis О₂ — 0,1-23 %, ūdeņradis Н₂ — 0,6-47 %, metāns CH₄ — 0-26 %, kā arī neliels daudzums sērūdeņraža H₂S, amonjaka NH₃, merkaptāna. Daudzās kultūrās flatulence ir tabu.
Čau, Rasma!

Sižets

Latviešiem dažreiz ir aktuāls jautājums - kāpēc igauņi dzīvo tik labi? Tāpat latviešus interesē, no kurienes igauņiem, piemēram, velosipēdi vai šujmašīnas. Vai gadījumā šīm mantām nav saistība ar latviešu kuģi "Rasma", kas nogrima pie Igaunijas?
Sudrabu Edžus iela (Rīga)

Vēsture

Šī iela pirmoreiz ir minēta Rīgas ielu sarakstos 1910. gadā ar nosaukumu Līneburgas iela. No 1915. līdz 1917. gadam ielas nosaukums bija Ilmeņa iela, 1917. gadā iela atkal ieguva Līneburgas ielas nosaukumu. 1923. gadā nosaukums tika mainīts uz Fīrikera ielu. Latvijas PSR laikos nosaukums bija Sudraba Edžus iela, 1987. gadā iela ieguva savu tagadējo nosaukumu.
Pieniņi

Vēsture

Vēsturiski Pieniņi bija apdzīvoti jau 19. gadsimta sākumā, par ko liecina saglabājusies vecā draudzes kapela, kas ir aizsargājams pašvaldības kultūrvēsturisks objekts.
2009. gadā ciemā bija 101 iedzīvotājs, kuri dzīvo vienģimeņu dzīvojamās mājās. Pieniņus ar pārējo pagastu savieno divi valsts vietējie autoceļi: V751 un V738 un citi ceļi. Ciemā atrodas kultūras nams un bibliotēka, kā arī Pieniņu katoļu baznīca un bijusī vecā koka kapela. Abas sakrālās celtnes ir iekļautas vietējo kultūras pieminekļu sarakstā. Ciema centram piekļaujas Pieniņu ezers, bet uz dienvidiem no tā atrodas Gluhoje ezers.
Igaunijas Nacionālais muzejs

Vēsture

Muzejs tika atvērts Rādi ciemā Tartu apkaimē 1922. gadā un muzeja direktors bija somu etnogrāfs Ilmari Manninens. Manninens kopš 1919. gada strādāja Tartu Universitātē.
1940. gadā Rādi ciemā uzbūvēja Tartu lidlauku. Muzeja ēku iznīcināja Tartu operācijas laikā Otrā pasaules kara laikā. Pēc kara lidlauks ieguva slepenības statusu un tajā bāzējās padomju armijas bumbvedēji, tādēļ muzejs netika atjaunots. Muzeja eksponāti tika noglabāti baznīcās un citās vietās visā pilsētā.
2005. gadā Igaunijas Kultūras ministrija un Igaunijas Arhitektu apvienība izsludināja starptautisku konkursu Igaunijas Tautas muzeja jaunās ēkas projektam. Konkursā uzvarēja dažādu valstu arhitektu sadarbības projekts Memory Field. 
2016. gada 29. septembrī notika muzeja jaunās ēkas atklāšana.
Bebrenes pagasts

Upes

Akmiņupe, Alkšņupīte, Bērzupīte, Dzirnavu upīte, Līčupīte, Patstaune, Stroda upīte, Viesīte, Žogeru upeite.

Ezeri

Cabišku ezers, Diņģeļkolna ezers, Dzeņuška, Dziļais ezers, Glušika ezers, Ilzines ezers, Kamiņčas ezers, Līkuma ezers, Rupsītis.

Vēsture

Bebrenes pagasts izveidots 1864. gadā, apvienojot Bebrenes, Kaldabruņas un Kaminčas muižu pagastus. Vēlāk pievienots Ilzu muižas pagasts. 1920. gada zemes reformas gaitā Bebrenes muiža (Bewern) ar Julianovas, Akmeņu un Jauno pusmuižu tika sadalīta 111 vienībās 1843 ha kopplatībā, Kaldabruņas muiža (Kaltenbrunn) ar Alksnas pusmuižu sadalīta 80 vienībās 1552 ha kopplatībā, Kamiņčānu muiža 25 vienībās 481 ha, Kaldabruņas mācītājmuiža 25 vienībās 481 ha, bet Danenfeldes muiža (Dannenfeld, Danpelte) muiža sadalīta 5 vienībās 132 ha platībā.
1935. gadā Ilūkstes apriņķa Bebrenes pagasta platība bija 158,9 km² un tajā dzīvoja 3481 iedzīvotājs. 1945. gadā pagastā izveidoja Bebrenes, Ilzes un Kaldabruņas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Bebrenes ciems (vēlāk pagasts) ietilpis Ilūkstes (1949-1962) un Daugavpils (1962-2009) rajonos. 1959. gadā Bebrenes ciema kolhoza «Līga» teritoriju pievienoja Dvietes ciemam. Bebrenes ciemam 1961. gadā pievienoja Dvietes ciema kolhoza «Gaisma» teritorijas, 1963. gadā - daļu likvidētā Prodes ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2003. gadā Bebrenes pagasts iekļāvās Ilūkstes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Bebrene (pagasta centrs), Ilze, Ilzmuiža, Diņģeļkalns.
Maksimiliāns Glāzenaps

Dzīves gājums

Cēlies no Glāzenapu dzimtas Kurzemes atzara. Dzimis 1845. gada 21. jūnijā Ārlavā Talsu apriņķī Ferdinanda Glāzenapa un viņa sievas Emīlijas, dzimušas Grenēvicas, ģimenē. Studēja Rīgas politehnikuma Ķīmijas nodaļā (1867-1870). Bija Rīgas Politehnikuma asistents (1870–1873), docents (1873–1878) un profesors (1878–1896). Šajā laikā profesors Glāzenaps veica cukurbiešu audzēšanas izmēģinājumus Vidzemes un Kurzemes guberņu saimniecībās. Līdztekus bija V. Hartmaņa eļļas fabrikas tehniskais padomnieks (1874-1900) un no 1882. gada "Rīgas Industrijas laikraksta" (Rigasche Industrie-Zeitung) redaktors. 
1887. gadā ievēlēts par Rīgas Politehnikuma Ķīmijas nodaļas vadītāju.
Pēc Rīgas Politehniskā institūta izveides turpināja savu akadēmisko darbu kā profesors (1896–1914) un Ķīmijas nodaļas vadītājs (1887–1906), savāca plašu ķīmisko preču kolekciju. 1900. gadā, kad RPI Ķīmijas nodaļa pārcēlās uz jauno laboratoriju korpusu Kronvalda bulvārī 4, profesora Glāzenapa ķīmijas tehnoloģijas izstrādājumu kolekcijai ierādīja atsevišķu telpu. 1903. — 1915. gadā viņš vadīja RPI Ķīmisko pētījumu stacijas padomi. Pētīja javu saistvielu (ģipša, romāncementa, portlandcementa) ražošanu, rūgšanas tehnoloģiju, noskaidroja magnija kaitīgo ietekmi uz portlandcementu.  
1904. gadā viņš kopā ar profesoru Paulu Valdenu izvirzīja Vilhelmu Ostvaldu Nobela prēmijai, kuru Ostvalds saņēma 1909. gadā. 1907. gadā viņu iecēla par Valsts padomnieku. 1914. gadā pensionējās, tika ievēlēts par Rīgas Politehniskā institūta Goda locekli.
Vācu okupācijas laikā 1918. gadā bija Baltijas Tehniskās augstskolas profesors, Latvijas SPR laikā 1919. gadā arestēts, bet atbrīvots, pateicoties Paula Valdena centieniem. Pēc Latvijas Universitātes nodibināšanas atgriezās darbā, bija Ķīmijas fakultātes Neorganiskās ķīmijas tehnoloģijas profesors (1919–1923), Latvijas Republikas Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas konsultants (1920). No viņa kolekcijas izveidoja LU Tehnoloģijas un preču zinātnes muzeju.
Gaisa hokejs

Gaisa hokejs ir spēle, ko spēlē divatā pie īpaša galda, kurā ir atveres gaisam. Spēles plastmasas ripa ir jāievada pretspēlētāja "vārtos" (caurumā pretinieka spēles zonā), izmantojot speciālu plastmasas ierīci. Spēle savā parastajā versijā notiek līdz 7 punktiem.
Latvijā gaisa hokeja galdi galvenokārt atrodami izklaides centros.
Čurjumova—Gerasimenko komēta

Atklāšana

Komētu 1969. gada 23. oktobrī atklāja astronoms Klims Čurjumovs, pārskatot fotoplates ar Komas Sola komētas attēliem, kurus pirms mēneša bija uzņēmusi Svetlana Gerasimenko Almati observatorijā. Attēla malā, kurš bija uzņemts 1969. gada 20. septembrī, viņš atklāja vēl vienu komētu, kuru gan sākumā uztvēra kā Komas Sola komētas daļu. Izpētot nākamos attēlus, kļuva skaidrs, ka jaunatklātais objekts kustas pa citu trajektoriju, tātad ir cita komēta.

Izpēte

Veicot Čurjumova—Gerasimenko komētas trajektorijas aprēķinus, atklājās, ka tās trajektorija ir vairākkārt mainījusies. Līdz 1959. gadam komētas perihēlijs atradās 2,7 AU no Saules. 1959. gadā komēta palidoja garām Jupiteram tikai 0,05 AU attālumā no tā un planētas gravitācijas ietekmē, komētas perihēlijs samazinājās līdz 1,3 AU. 2015. gadā tas būs apmēram 1,24 AU.
Gatavojoties starpplanētu zondes Rosetta misijai uz Čurjumova—Gerasimenko komētu, 2003. gada 12. martā ar Habla kosmiskā teleskopa palīdzību tika iegūti komētas attēli. Tie ļāva izveidot komētas kodola trīs dimensiju modeli. Kļuva zināms, ka komētas kodols ir apmēram 3 × 5 km liels un tam ir elipsoīda forma.
2004. gada 2. martā tika palaista zonde Rosetta. Tās galvenais uzdevums būs pētīt Čurjumova—Gerasimenko komētu. Rosetta orbītā ap komētu iegāja 2014. gada 6. jūlijā. 2014. gada 12. novembrī Rosetta nolaižamais aparāts Philae nosēdās uz komētas kodola.
Sieviete, kuru gaida

Sižets

Filmas stāsts ir par sievietes iespējām un lomu sabiedrībā.
Marsa izpēte

Marsa izpēte ir svarīga Visuma izpētes daļa, kuras uzdevums ir izpētīt Marsu un tajā aktīvi ir iesaistījušās Krievija (agrāk Padomju Savienība), ASV, Eiropa un Japāna. Šajā sakarā kopš 1960. gada ir palaistas vairākas starpplanētu zondes, nepilotējamie kosmosa kuģi un pašgājēji.
Sākotnēji tika palaistas tikai starpplanētu zondes, bet pēdējā laikā uz Marsu tiek nosūtīti arī pašgājēji. Konstruēt robotu, kas spētu pārvietoties pa Marsa virsmu, ir sarežģīts uzdevums. Temperatūra tur naktīs noslīd līdz pat mīnus 80 grādiem, bet dienā reti kad pārsniedz mīnus 20 grādus. Aukstumā ātri vien nolietojas elektronika, bet saules bateriju paneļus drīz vien noklāj atmosfēras putekļi, neļaujot nodrošināt iekārtu ar enerģiju.

Senākie novērojumi

1609. gadā iznāca Johannesa Keplera grāmata Astronomia Nova (Jaunā astronomija), kurā viņš uz dāņu astronoma Tiho Brahes novērojumu pamata secināja, ka Marsa orbīta nav vis apļveida, bet gan elipse, kuras vienā fokusā atrodas Saule.
Dzelda

Vēsture

Dzelda (Celde) vēstures avotos pirmoreiz minēta 1253. gadā. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušo Diždzeldes muižu (Groß-Dselden), kurā 1889. gadā bijušas 40 zemnieku sētas un 547 iedzīvotāji. Par lielāku apdzīvoto vietu izveidojusies pēckara gados, kad Dzelda bija padomju saimniecības «Nīkrāce» un ciema padomes (vēlāk — pagasta) centrs. Dzeldā atrodas pagasta pārvalde, Nīkrāces pamatskola, pasts, brīvā laika pavadīšanas centrs, bibliotēka, vairāki veikali, uzņēmumi.
Dzeldas upes pretējā krastā esošais Dzeldas (Dzelzgales) pilskalns ir valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis. Ziemeļos no Dzeldas pie Skrundas—Embūtes ceļa atrodas 2. pasaules karā kritušo padomju karavīru brāļu kapu ansamblis (tēlniece L. Rezevska).
Fēniksa salas

Vēsture

Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka dažus Fēniksa salu atolus periodiski apdzīvojuši polinēzieši (Manra) un mikronēzieši (Orona) vēl pirms eiropiešu ierašanās. Atkārtoti salas tika atklātas 1820. gados, kad tās apmeklēja un nokartēja amerikāņu un eiropiešu vaļu mednieki. Tagadējo nosaukumu arhipelāgam piešķira ASV izpētes ekspedīcija (1838-1842), aizgūstot to no vienas no salām (Ravaki vai Fēniksa sala). Fēniksa salu lielāko daļu anektēja Lielbritānija 19. gadsimta beigās un iekļāva to Gilberta un Elisa salu kolonijā, bet ASV 1935. gadā anektēja Houlenda salu un Beikera salu. 1938. gadā ASV izteica pretenzijas arī uz Kantonu un Enderberija salu, un 1939. gadā Lielbritānija un ASV noslēdza līgumu par kopīgu pārvaldi uz 50 gadiem un izveidoja Kantonas un Enderberija Salu Kondomīniju. 1979. gadā, Kiribati iegūstot neatkarību, Fēniksa salas tika iekļautas tās sastāvā.
Roberts Javtoks

Eiropa

2000. gadā Javtoks pievienojās Viļņas "Lietuvos Rytas" un ātri ielauzās vadošo centra spēlētāju sarakstā Lietuvas spēcīgākajā līgā LKL. Viņš, spēlēdams kopā ar tādiem spēlētājiem kā Ramūns Šiškausks, Arvīds Macijausks, Sims Jasaitis un Rimants Kaukēns, kļuva par LKL un NEBL čempionu 2002. gadā. Pēc motocikla avārijas, kurā Roberts ar Honda ražoto braucamrīku avarēja, traucoties uz Viļņu ar 140 km/h ātrumu, viņš izlaida 2003. gada sezonu, atgriežoties 2004. gadā. Nākamajā sezonā viņš kļuva arī par ULEB kausa čempionu, tiekot nominēts kā fināla vērtīgākais spēlētājs.
2006. gadā "Rytas" ar Javtoku sastāvā veiksmīgi debitēja ULEB Eirolīgā, kā arī uzveica sīvākos sāncenšus — Kauņas "Žalgiris" basketbolistus LKL finālā. "Rytas" arī triumfēja BBL čempionātā. Javtoks pēc veiksmīgās sezonas izlēma pamest Viļņas klubu, jo tas atgriezās ULEB kausā, kā arī nespēja piedāvāt pietiekami lielu samaksu.
Javtoks 2006./2007. gada sezonā pievienojās grieķu komandai Panathinaikos. Ta bija triumfāla sezona, jo "Panathinaikos" ieguva gan Grieķijas čempionu titulu, gan Grieķijas kausu, gan Eirolīgas titulu. Tiesa, Javtoks neizcēlās ar lielu spēles laiku. 2007. gada 24. jūlijā viņš parakstīja divu gadu līgumu ar Maskavas "Dinamo". Vidēji "Dinamo" sastāvā viņš guva 12,2 punktus mačā. 2009. gadā Roberts pievienojās "Khimki".

NBA

Javtoks 2001. gada NBA draftā tika izvēlēts ar kopējo 56. numuru 2. kārtā. Viņu izvēlējās Sanantonio "Spurs". Lai gan lietuviešu basketbolists nav aizvadījis nevienu maču NBA, "Spurs" joprojām pieder NBA tiesības uz viņu.

Lietuvas izlase

2005. gada Eiropas čempionātā viņš aizvadīja 6 mačus valstsvienības sastāvā. Turnīrā viņš vidēji guva 11 punktus, kā arī izcīnīja 5,8 atlēkušās bumbas un atdeva 1,5 rezultatīvas piespēles. Savukārt 2007. gada Eiropas čempionātā, kas risinājās Spānijā, viņš savu medaļu krājumu papildināja ar bronzas godalgu.
Rudbārži

Vēsture

Rudbāržu muižas kungu māja celta 1835. gadā Fon Friksu dzimtai pēc baroneses Teas fon Friksas pasūtījuma vēlā ampīra stilā. Pārbūvēta 1882.-1883. gadā franču neorenesanses stilā. 1905. gada revolūcijas laikā pils tika nodedzināta. 1908. gadā arhitekta L. Reinīra vadībā veica atjaunošanu. 
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada janvāra beigās un februārī pilī uzturējās O. Kalpaka bataljons, šeit 3. martā sākās uzbrukums lieliniekiem. 1938. gadā pili pārbūvēja un ierīkoja karavīru atpūtas namu, Otrā pasaules kara laikā - vācu karavīru hospitāli, pēc kara - meža darbinieku skolu, 1962. gadā - Rudbāržu skolu.  Pie muižas ainavu parks ar dīķi. Saglabājusies interjeru apdare. Svētku zālē saglabājušies divi marmora kamīni.
Elementārdaļiņa

Elementārdaļiņas daļiņu fizikā ir tās daļiņas, no kurām veidota matērija un enerģija un kuras nav sadalāmas sīkāk. Piemēram, atomi ir veidoti no daļiņām elektroniem, protoniem un neitroniem. Protoni un neitroni savukārt ir veidoti no vēl sīkākām daļiņām, ko dēvē par kvarkiem. Nav novērots, ka kvarkus varētu sadalīt sīkāk. Elementārdaļiņas mēdz dēvēt arī par fundamentālajām daļiņām.

Ārpus standartmodeļa

Būtisks standartmodeļa papildinājums — supersimetrija — iekļauj supersimetriskās daļiņas. Katrai standartmodeļa daļiņai šādi būtu supersimetrisks partneris, kura spins no parastās daļiņas atšķirtos par 1/2. Supersimetriskās daļiņas būtu arī smagākas par parastajām — pārāk masīvas, lai tās varētu novērot parastajā veidā.
Stīgu teorija savukārt apgalvo, ka katrs fundamentālās daļiņas veids atbilst atšķirīgam fundamentālo stīgu rezonantās vibrācijas modelim. Visas stīgas ir vienādas, taču dažādas daļiņas atšķir to vibrācijas modeļi. Masīvākām daļiņām atbilst augstākas enerģijas vibrācijas. Elementārdaļiņas nesatur stīgas; tās IR stīgas. Stīgu teorija paredz gravitonu esamību. Gravitonus gan nav iespējams novērot eksperimentāli, jo gravitācijas spēks ir nesalīdzināmi vājāks par pārējiem fundamentālajiem spēkiem.
Isajass Plesi

Biogrāfija

1930. gados bijis viens no Argentīnas vadošajiem šahistiem. Divas reizes uzvarējis Argentīnas šaha čempionātos (1929, 1930). 1934. gadā izcīnījis 2. vietu Dienvidamerikas šaha čempionātā, bet 1936. gadā uzvarējis šajā turnīrā. Piedalījies šaha turnīros arī Eiropā, kur lielāko panākumu guvis 1930. gadā Ljēžā, kad bijis otrais aiz Viktora Sultanbajeva. Uzbrūkošā spēles stila dēļ iesaukts par "tanku" (spāņu: El tanc).
Pārstāvējis Argentīnas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 3 reizes (1935-1939). Individuālā vērtējumā izcīnījis zelta (1939) un bronzas (1937) medaļas.
Par vēsturiskajiem panākumiem turnīros FIDE 1965. gadā Plesi piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Voldemārs Zāgars

Dzīvesgājums

Dzimis 1904. gada 22. decembrī Valmierā. Līdz 1940. gada Latvijas okupācijai bija Latvijas Republikas Finanšu ministrijas referents tirdzniecības un saimniecības jautājumos, Eksporta nodaļas vadītājs.
Vācu okupācijas laikā bija Latvijas ģenerālapgabala pašpārvaldes saimniecības ģenerāldirektors. No 1943. gada sadarbojies ar Latvijas Centrālo padomi. 
Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, vēlāk uz ASV, bijis profesors Selinsgrovā (Selinsgrove) ASV.
Miris 1995. gada 14. janvārī Getisburgā (Gettysburg) Pensilvānijas štatā ASV.
Jelgavas Svētās Annas evaņģēliski luteriskā baznīca

Vēsture

Kad hercogs Gothards Ketlers izvēlējās Jelgavu par savu rezidenci un piešķīra tai pilsētas tiesības, 1573. gadā viņš lika uzcelt koka baznīcu pilsētas latviešu luterāņu draudzei. Jaunais dievnams tika veltīts Svētajai Annai un tā celšanu atbalstīja hercoga Gotharda sieva Mēklenburgas princese Anna Ketlere (1531–1602). 
1619.–1621. gadā pie vecās koka baznīciņas uzcēla mūra torni. Vecās baznīcas vietā Frīdriha Ketlera valdīšanas laikā 1638. - 1641. gadā būvmeistars Johans Kolhauers uzcēla jaunu mūra dievnamu. Veco mūra torni 1649. gadā pagarināja līdz 49 metriem.
1730. gadā baznīcā uzbūvēja balkonu, ko dēvēja par "jauno miesnieku luktu", 1750. gadā pārbūvēja torni, 1777. gadā uzbūvēja otru balkonu, ko dēvēja par "zilās gvardes luktu", bet 1782. gadā jaunās hercoga pils latviešu amatnieki un mākslinieki baznīcā uzcēla pašu greznāko balkonu.
1859. gada 7. maijā baznīcas torņa smailē iespēra zibens, un torni atkal vajadzēja pārbūvēt. Mācītāja Morica Vilhelma Konrādija (1850–1902) kalpošanas laikā 1883. gadā baznīcas dārzā iestādīja ozolu M. Lutera 400 gadu atcerei. Ap 1910. gadu baznīca ieguva J. Rozentāla altārgleznu "Kristus un samāriete". Pēc Brīvības cīņu beigām baznīcā uzstādīja piemiņas plāksni Pirmā pasaules karā un Brīvības cīņās kritušajiem.
Ēku pārbūvēja 1930.-1932. gados pēc arhitekta P. Kundziņa projekta. Otrā pasaules kara laikā 1944. gada 4. augustā baznīca nodega, bet draudze to atjaunoja 1948. - 1968. gadā pēc arhitekta P. Saulīša projekta. 1997. gadā baznīcu izremontēja.
Ģerģs Silāģi

Biogrāfija

Pirmo panākumu šahā guvis 1937. gadā, kad MTK komandas sastāvā uzvarējis Ungārijas komandu šaha čempionātā. Divpadsmit reizes piedalījies Ungārijas šaha čempionātos. Labākos rezultātus sasniedzis 1950. un 1955. gadā, kad dalījis 3.-4. vietu. Vairākkārt bijis Budapeštas pilsētas šaha čempionātu laureāts: dalīta 1.-3. vieta 1961. gadā, 3. vieta 1972. gadā, dalīta 2.-3. vieta 1973. gadā. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis turnīros Amsterdamā (1965), Parīzē (1969) un Primorsko (Bulgārija) (1975).
Pārstāvējis Ungārijas komandu Pasaules šaha olimpiādē 1956. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1956. gadā Silāģi piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.