google/wiki40b huggingface dataset:
Hartmaņa kalnu zebra

Izskats un īpašības

Hartmaņa kalnu zebra ir lielākā no divām kalnu zebru pasugām. Tās augstums skaustā ir apmēram 1,20-1,30 m, svars 260-370 kg. Kalnu zebru abas pasugas; Hartmaņa kalnu zebra un Kāpas kalnu zebra ir ļoti tuvi radinieki, tomēr zinātnieki tās ir sadalījuši divās pasugās. Abām grupām, kādreiz dzīvojot teritoriālā izolācijai vienai no otras, ir izveidojušās izteiktas atšķirības: Hartmaņa kalnu zebras ir lielāks, Hartmaņa kalnu zebras ir baltākas, to baltās strīpas ir platākas nekā melnās, un to ausis ir mazākas nekā Kāpas kalnu zebrām. Vēders kā visām kalnu zebrām ir balts. Hartmaņa kalnu zebrām baltais pamats var būt krēmīgs un reizēm gaiši brūns, īpaši kumeļiem un jaunām zebrām. Pieaugot gaišais pamats paliek arvien baltāks. Melnās strīpas uz kājām paliek šauras un sīkas. Uz muguras ir sīku melno svītru raksts. Augumā nav lielas atšķirības starp tēviņiem un mātītēm, tomēr tēviņi ir kopumā smagāki.

Uzvedība

Zinātnieki ir novērojuši, ka Hartmaņa zebras, kamēr diena kalnos vēl nav iesilusi, stāv tādā veidā, lai saule maksimāli tās apgaismotu un sildītu. Tās griež līdzi saulei savus sānus. Kad diena ir iesilusi, zebras uzmeklē ēnu. Hartmaņa kalnu zebras Namiba tusnesī māk uzmeklēt ūdeni izžuvušās upes gultnēs, tās ar ožas palīdzību sameklē vispiemērotāko vietu ūdens izrakšanai. Hartmaņa kalnu zebras var ierakties pat līdz 60 cm dziļi zemē, lai iegūtu ūdeni. Atšķirībā no pārējām zebrām Hartmaņa zebras var aiziet prom no ātklātiem ūdens rezervātiem pat četru dienu gājiena attālumā.
Galvenie Hartmaņa kalnu zebru ienaidnieki ir leopardi un hiēnas. Hartmaņa zebras kopā ar citiem Namībijas tuksneša upju ieleju zālēdājiem kā Dienvidāfrikas dažāda veida antilopēm un Dienvidāfrikas gazelēm veido kopīgus barus, lai vieglāk būtu uzraudzīt teritoriju pret plēsējiem.

Barošanās

Tuksnesī ir sarkanu smilšu kāpas, starp kurām veidojas upju izgraustas granīta aizas. Šajās aizās aug dažādi tuksnešu augi, ar kuriem barojas Hartmaņa kalnu zebras. Namībijas Naukluftas rajons, kurā dzīvo visvairāk Hartmaņa kalnu zebru, ir izveidots par Āfrikas Nacionālo parku. Hartmaņa kalnu zebrām ir atšķirīga gremošanas sistēma, tām ir speciāli fermenti, kas ļauj sagremot aso un cieto tukneša veģetāciju, kas citām zebrām nebūtu iespējams.

Reprodukcija

Hartamaņa kalnu zebras dzīvo nelielās ģimenēs, kas sastāv no ērzeļa un ķēvēm ar jaunākajiem kumeļiem. Harēmā var būt 5-10 zebras. Ķēves nemaina harēmu visu savu mūžu, ar laiku nomainās ērzelis pret jaunāku un spēcīgāku indivīdu. Baram nav raksturīga teritoriālā piederība, bet valda ģimenes piederība. Jaunie ērzeļi pirms ir ieguvuši savu harēmu veido "vecpuišu" barus.
Radvilišķi

Vēsture

Radvilišķi minēti no 16. gadsimta sākuma. 1567. gads uzskatīts par Radvilišķu dibināšanas gadu, kaut arī daži avoti norāda 1529. vai 1539. gadu. 16. gadsimta vidū apvidus piederēja Šauļu ekonomijai, kuru vadīja Radvili. No 1577. gada saukti par miestu. No 1667. gada Radvilišķu muiža piederēja Viļņas vaivadam Janam Radvilam. 1687. gadā apdzīvotā vieta ieguva tirgus privilēģiju, 1710. gadā — pilsētas tiesības, kaut arī 1708. — 1710. gada mērī nomira gandrīz visi iedzīvotāji.
18. gadsimtā Radvilišķi pamazām atdzima, bet īpaši strauji sāka augt pēc 1870. gada, kad tika uzbūvēts dzelzceļa līnijas Liepāja—Romni atzarojums Radvilišķi - Daugavpils un šeit uzcelta dzelzceļa stacija. 1919. gada 22. novembrī Lietuvas armija pie Radvilišķiem sakāva bermontiešu spēkus, kas bija atkāpušies no Latvijas. Šim notikumam par godu pilsētā uzcelts piemineklis. 1924. — 1926. gadā Radvilišķiem atkal piešķirtas pilsētas tiesības. No 1950. gada — rajona centrs. 1992. gada 17. jūnijā tika apstiprināts pilsētas ģerbonis.
Vārenbrokas muiža

Vēsture

Pēc Livonijas ordeņa likvidēšanas muiža bijusi Vilhelma Dollerta īpašumā (1596). Zināms, ka 1633. gadā muiža nonāca fon Bēru dzimtas īpašumā, bet 17. gs. tā piederējusi fon Taubes dzimtai, 18. gadsimta beigās grāfam fon Elmptam, 19. gs. Johanam Bordeliusam. 
1770. gados Vārenbrokas muižnieks Johans Georgs fon Bolšvings (Bolschwing, 1732–1776) materiāli atbalstīja Sunākstes mācītāju Veco Stenderu un par saviem līdzekļiem ierīkoja Vārnavas skolu.
No 1753. līdz 1912. gadam muiža piederēja pie Jaunjelgavas apriņķa Sēlpils-Sunākstes draudzes, no 1912. līdz 1938. gadam pie Vārnavas draudzes. 
Vārenbokas muižas kungu mājas sākotnējā koka celtne būvēta 18. gadsimta pirmajā pusē, bet vēlākajos gadsimtos ievērojami pārbūvēta. Lielākās pārbūves notikušas 18. gs. beigās un 19.gs. pirmajā pusē, kad koka ēka pārbūvēta klasicisma stilā, tās fasādi rotā četrkolonnu portiks. 19. gadsimta beigās ēkas otrā pusē uzcelti trīs sarkano ķieģeļu korpusi no kuriem gan saglabājušies tikai divi. Muižas ēkai bijis interesants pagraba plānojums ar daudzām telpām un sarežģītu to savienojošo eju tīklu, kas daļēji saglabājies līdz mūsdienām. Latvijas muižu arhitektūrā unikāls ir polihromais griestu gleznojums vienā no pagraba telpām. 
Muižas ienākumi bija no lauksaimniecības, piensaimniecības un dārzkopības, tai piederēja liels augļu dārzs, siltumnīcas, ķieģeļu un kaļķa ceplis. Pēc 1905. gada revolūcijas muižas kungu mājā uzturējās soda ekspedīcijas dragūni.
Agrārās reformas laikā 1922. gadā uz muižas zemes izveidoja 30 jaunsaimniecības. Muižas neatsavināmajā daļā uzskaitīja šādas ēkas: kungu māja ar piebūvēm, klēts ar kalti, divas dzīvojamās ēkas, zirgu stallis, labības šķūnis un sakņu pagrabs. Tajās turpināja saimniekot barons Georgs Bērs, pēc viņa Hanss Bērs, kas pirms 1930. gada ēkas iznomāja Jānim Strupulim, bet pats līdz 1939. gada izbraukšanai dzīvoja Jelgavā. Pēc Otrā pasaules kara ēkā bija vietējā kolhoza kantoris ar klubu, kinozāli un bibliotēku, neilgu laiku arī skola. 1970. gados mājā iekārtoja dzīvokļus, bet 1980. gados tie tika pamesti.

Tagadējais stāvoklis

Ēka patlaban netiek izmantota, vairākkārt izdemolēta, izlauzti logi un durvis. Iekštelpās un fasādēs vēl redzamas smalki izstrādātas koka detaļas - īsti sava laika mākslas pieminekļi.
Pāris kilometru attālumā no Vārenbrokas (Vārnavas) muižas kungu mājas atrodas Sunākstes mācītājmuižas parks, kurā vēl saglabājušās unikālas terasveida dīķu kaskādes paliekas. Blakus atrodas Sunākstes baznīca un Stendera dzimtas kapu kalns, kuros 1907. gadā apglabāta nelaimīgas mīlestības dēļ pašnāvību izdarījusī muižas pēdējā īpašnieka meita Angele fon Bēra. Kamēr skatu vēl neaizsedza koki, no ēkas logiem agrāk esot bijis iespējams saskatīt viņas kapu pieminekli.
Seto jūra

Robežas

Ziemeļos un austrumos - Honsju sala. Dienvidos - Naruto šaurums, kas pāriet Kii šaurumā, Sikoku sala, Bungo šaurums. Rietumos - Kjusju, Kanmonas šaurums.

Vēsture

Ledus laikmetā jūras līmenis bija zemāks un ūdens Iekšējā jūrā ieplūda tikai pēc ledus laikmeta beigām.
Kopš aizvēsturiskiem laikiem Iekšējā jūra kalpojusi par ērtu pārvietošanās ceļu starp salām un gar krastiem, kā arī no Japānas uz Ķīnu un Koreju. Pat mūsdienās, pēc ērta lielceļu un dzelzceļu tīklu izbūves Iekšējā jūra joprojām ir nozīmīga transporta maģistrāle.
Tā kā Iekšējā jūra kalpoja par stratēģiski nozīmīgu transporta ceļu, agrākajiem vietvalzīem nereti bija pašiem sava kara flote savu interešu nodrošināšanai. Šādas flotes dēvēja par suigun (水軍, ūdens armija) - jeb vienkārši par pirātiem. Feodālajā periodā suigun pārņēma varu lielākajā daļā piekrastes teritoriju.
Edo periodā Iekšējā jūra kļuva par rosīgu transporta artēriju - pa šo jūru arī Japānas rietumkrasta vietvalži devās uz galvaspilsētu Edo. Pateicoties Iekšējās jūras nozīmībai par Japānas saimniecisko centru šajā laikā kļuva Osaka, šeit veidojās pirmās bankas (Ozakayashiki).
20. gadsimtā Iekšējās jūras krastos notika strauja industrializācija, attīstoties sauszemes transportam Iekšējās jūras transporta nozīme pamazām samazinājās.

Saimniecība

Iekšējās jūras piekrastes zona ir viena no visvairāk urbanizētajām un industrializētajām teritorijām Japānā. Šeit atrodas tādas lielas rūpnieciskās pilsētas kā Osaka, Kobe, Hirosima, Kurasiki, Kure, Ube. Galvenā rūpniecības nozare - tēraudrūpniecība, kuģu būve, naftas pārstrāde.
Pateicoties novada skaistajai ainavai, patīkamajam klimatam, tas ir arī populārs tūrisma objekts, šeit notiek intensīva lauksaimniecība.
Alfrēds Eklons

Biogrāfija

Šahu iemācījies spēlēt 17 gadu vecumā. Jau 1927. gada rudenī iesaistījies Valkas šahistu grupā, kas nodibināja Valkas sporta biedrības šaha sekciju. No 1930. līdz 1933. gadam bijis šīs šaha sekcijas vadītājs. Izcīnījis trīs Valkas šaha meistara titulus. 1930. gadu pirmajā pusē regulāri piedalījies Latvijas šaha čempionātos. Lielākais panākums izcīnīts 1932. gadā Jelgavā, kad dalīta 1.-2. vieta 1932. gada Latvijas šaha čempionāta 1. virsturnīrā ar Movšu Feiginu. Aprīlī četru partiju papildmačā Rīgā gan nācies piekāpties nākamajam Latvijas meistaram ar ½:2½. Interesanti, ka divos nākamajos Latvijas šaha čempionātos Eklons spēja sasniegt pozitīvu rezultātu pret Feiginu - 1½:½. 1932. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar tolaik Igauniju pārstāvošo Vladu Mikenu - 2½:2½. 1934. gadā Valkā viesojies Austrijas lielmeistars Rūdolfs Špīlmans, kurš sniedzis simultānspēles seansu labākajiem pilsētas šahistiem un partiju ar Eklonu pēc grūtas cīņas beidzis neizšķirti. 1933. gadā Eklons izdevis šaha mācību grāmatu "Rokas grāmata šacha spēlē", kurai bijis nozīmīgs ieguldījums šaha spēles popularizēšanā Latvijā. 1930. gadu otrajā pusē Eklona kā šahista izaugsme apstājusies. Tā laika presē izskanējusi doma, ka Eklons sen būtu bijis šaha meistars, ja vien dzīvotu Rīgā, jo provinces šahistam ir grūti uzņemties ceļa un citus izdevumus, lai piedalītos nopietnos šaha turnīros. 1940. gadā Eklons izcīnījis Vidzemes apgabala ātrspēles šaha meistara nosaukumu, bet 1941. gadā pārvācies uz dzīvi Talsos un kļuvis par Talsu ātrspēles šaha meistaru. Saņēmis uzaicinājumu piedalīties arī 1. Latvijas PSR šaha čempionātā 1941. gada pavasarī Rīgā, taču nav spēlējis šajā turnīrā. Pēc Otrā pasaules kara pārvācies uz dzīvi Rīgā. Turpinājis piedalīties šaha turnīros. Lielākais panākums bijis 1954. gadā dalītā 1.-2. vieta ar Kārli Klāsupu Rīgas šaha čempionātā. Piedalījies arī 1959. gada Rīgas šaha čempionātā. Pēdējais nopietnais panākums bijis iekļūšana Latvijas šaha čempionāta fināla 1960. gadā, kurā gan nācies samierināties ar vietu turnīra tabulas beigās.
Krajova

Vēsture

Pirms Krajovas šajā vietā atradās daku un romiešu pilsēta Pelendava (Pelendava).
Viduslaikos Krajova bija Oltēnijas galvaspilsēta un vietējo banu rezidence. 1395. gadā šeit, iespējams, notika Rovines kauja starp rumāņu un osmaņu karaspeku.
Pēc 1718. gadā, kad Oltēniju ieņēma Hābsburgu impērija, Krajovas nozīme mazinājās. 1761. gadā, Konstantīna Mavrokordāta valdīšanas laikā, bana rezidence tika pārcelta uz Bukaresti. 1800. gadā pilsētu izpostīja Osmans Pazvantoglu.
1821. gada Valahijas sacelšanās laikā Krajova un tās apkārtne bija viena no galvenajiem sacelšanās centriem.
We Shall Overcome

Ierakstīšana

1987. gadā Bērlingtonas mūzikas producents Tods Lokvuds dzēra kafiju vietējā bistro, kad viņš nāca klajā ar ideju aicināt pilsētas mēru Bērniju Sandersu ierakstīt mūzikas projektu producenta studijā White Crow Audio. Lokvuds uzrakstīja vēstuli mēram, un tika organizēta sanāksme pilsētas mēra birojā. Mūziķis sākotnēji bija iedomājies albumu, kas būtu Bērnija Sandersa audio portrets. Pēc tikšanās Sanderss piekrita aicinājumam, bet nolēma radīt atšķirīgu konceptu.
Politiķis sastādīja sarakstu ar desmit dziesmām, kuras viņš labprāt ierakstītu, no tām piecas tika iekļautas We Shall Overcome.
Kad ziņas par Bērnija Sandersa muzikālo projektu nonāca līdz Vērmontas mūzikas kopienai, vairāki mākslinieki izteica vēlmi sadarboties. Ierakstu sesijas norisinājās līdzīgi, kā pāris gadus iepriekš Maikls Džeksons un Laionels Ričijs bija ierakstījuši We Are The World.
Strūžāni

Vēsture

Līdz 1957. gadam pašreizējā ciemata vietā atradās pļavas un ganības. Taču ar Strūžānu kūdras atradnes apgūšanu, tika nolemts par strādnieku ciemata celšanu blakus tām. 1957. gadā tika uzceltas pirmās dzīvojamās barakas, bet 1958. gadā tika pabeigta pirmā dzīvojamā mājas. 1960. gadā sāka celt kūdras fabriku un 1963. gadā tajā jau ražoja briketes. Pēc diviem gadiem tika uzceltas vēl piecas dzīvojamās mājas.
Līdztekus dzīvojamo māju celtniecībai vēlāk tika uzcelts arī kūdras fabrikas kantoris kopā ar pastu, slimnīca, 60. gados arī skola, kultūras nams, veikali, ēdnīca, aptieka, frizētava un grāmatnīca.
2012. gada vasaras olimpiskās spēles

Olimpiskais stadions

Olimpiskais stadions ir galvenā olimpisko spēļu norises vieta. Tajā notiek atklāšanas un noslēguma ceremonijas, kā arī sacensības vieglatlētikā. Tajā ir aptuveni 80 000 sēdvietu.
Pšemisla

Vēsture

Pilsēta varētu būt radusies ap 8. gadsimtu, kad apvidus bija Lielmorāvijas valdījumā. Kad ungāri ap 899. gadu sagrāva Lielmorāviju, šeit dzīvojošie baltie horvāti nonāca Kijevas Krievzemes ietekmē. Pšemisla tika uzskatīta par t.s. Sarkanās Krievzemes galveno centru, un līdz 13. gadsimta otrajai pusei par šo teritoriju notika cīņas starp Poliju, Kijevas Krievzemi un Ungāriju. Pilsēta nokļuva Polijas sastāvā, un 1389. gadā Vladislavs Jagello apstiprināja tai Magdeburgas tiesību piešķiršanu.
Līdz pat Otrajam Ziemeļu karam ("Plūdiem") Pšemisla bija rosīga tirdzniecības pilsēta ar poļu, rutēņu, ebreju, vācu, čehu un armēņu kopienām, tomēr 17. gs. karu rezultātā pilsēta panīka.
1772. gadā Pirmajā Polijas dalīšanā Pšemisla nokļuva Austrijas (Habsburgu) monarhijas sastāvā. Tā kā pilsēta atradās stratēģiskā vietā netālu no Krievijas impērijas robežas, tā no 19. gadsimta vidus līdz Pirmā pasaules kara sākumam tika pārvērsta par stipru militāru bāzi un trešo lielāko tālaika cietoksni Eiropā (aizsardzības līnijas 45 km garumā ar 44 fortiem, garnizons - 85 000 karavīri).
Pirmā pasaules kara laikā šeit notika sīvas cīņas. Kara sākumā Krievijas karaspēks 1914. gada augustā spēji uzbruka Pšemislai. Cietoksnis izturēja, tomēr Krievijas karaspēks 1914. gada oktobrī veica otru uzbrukumu nocietinājumiem, un aplenkuma rezultātā 1915. gada 22. martā Pšemisla krita. Krievijas karaspēks saņēma gūstā 126 000 karavīru. Tomēr 1915. gada 3. jūnijā Austroungārijas karaspēks Pšemislu atguva. Kauju rezultātā no abām pusēm krita ap 115 000 karavīru.
Pēc Pirmā pasaules kara no 1918. gada 3. novembra līdz 12. novembrim pilsētā notika ielu cīņas starp poļu un Rietumukrainas Republikas spēkiem. Ukraiņi tika sakauti un pameta pilsētu.
Pēc Molotova-Ribentropa pakta rezultātā veiktās Polijas sadalīšanas cauri pilsētai pa Sanas upi gāja PSRS un Nacistiskās Vācijas robeža. Pēc Otrā pasaules kara upes abus krastus piešķīra Polijai.
APSTAR-7

Lidojuma gaita

APSTAR-7 tika palaists 2012. gada 31. martā 10:27:04 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 3B/E no Sjičanas pavadoņu palaišanas centra.
Plānots, ka tas nomainīs pavadoni APSTAR-IIR, kurš darbojas punktā 76,5° austrumu garuma.
Saimons Ņūkombs

Dzīves gājums

Dzimis Kanādā, skolotāja ģimenē. 18 gadu vecumā pārcēlās pie tēvu uz Seilemu, ASV. 1858. gadā ieguva bakalaura grādu Hārvarda Universitātē. Sākoties Amerikas pilsoņu karam 1861. gadā, kad amatus atstāja daudzi dienvidnieki, Ņūkombs ieņēma matemātiķa un astronoma vietu ASV Jūras kara observatorijā (United States Naval Observatory), par ko strādāja līdz 1877. gadam. Pasniedza matemātiku Džona Hopkinsa Universitātē. No 1877. līdz 1897. gadam - ASV jūras astronomijas almanaha ("Nautical Almanae") vadītājs.
Hendriks Kazimirs

Biogrāfija

Studējis teorētisko fiziku Leidenes Universitātē, 1931. gadā iegūstot fizikas doktora grādu. Savā doktora disertācijā aplūkojis cietu rotējošu ķermeņu kvantu mehāniku un molekulu rotācijas grupu teoriju. Šajā laikā viņš arī kādu laiku Kopenhāgenā pavadīja pie Nīlsa Bora. Pēc doktora grāda iegūšanas strādāja par Volfganga Pauli asistentu Cīrihes ETH. 1938. gadā kļuva par Leidenes Universitātes fizikas profesoru. Tajā laikā viņš aktīvi pētīja gan siltumvadītspēju, gan elektrovadītspēju, kā arī deva ieguldījumu ļoti zemu (milikelvina) temperatūru sasniegšanā.
1942. gadā, Otrā Pasaules kara laikā H. Kazimirs pārcēlās uz NatLab (Philips Natuurkundig Laboratorium, Philips Physics Laboratory) Eindhovenā, Nīderlandē. Viņš joprojām turpināja aktīvi darboties zinātnē un 1945. gadā uzrakstīja slaveno rakstu par Onsagera mikroskopiskās atgriezeniskās saites principu. 1946. gadā kļuva par Philips NatLab līdzdirektoru un 1956. gadā par uzņēmuma direktoru padomes locekli. Savu darbību Philips NatLab Kazimirs beidza 1972. gadā.
Kaut arī lielāko daļu savas profesionālās dzīves viņš pavadīja rūpniecībā, Hendriks Kazimirs bija viens no lielākajiem holandiešu teorētiskajiem fiziķiem. Laika periodā no 1931. līdz 1950. viņš devis lielu ieguldījumu zinātnē. Viņš palīdzēja dibināt Eiropas Fizikas biedrību un no 1972. līdz 1975. gadam bija tās prezidents. 1979. gadā viņš bija viens no galvenajiem runātājiem CERN 25. gadadienas svinībās. 1946. gadā viņš kļuva par Nīderlandes Karaliskās mākslas un zinātņu akadēmijas locekli.
Strādājot Philips NatLab, Kazimirs 1948. gadā sadarbojās ar Diku Polderu, prognozējot kvantu mehānisko piesaisti starp divām plāksnēm, kas tagad pazīstama kā Kazimira efekts.
Ieguvis sešus goda doktora grādus universitātēs ārpus Nīderlandes. Saņēmis vairākus apbalvojumus. Bija Nacionālās inženierzinātņu akadēmijas ārštata palīgs.
Carnikavas grāfi

Carnikavas grāfi (von Zarnikau) ir cēlušies no Krievijas imperatora Pāvila I un Oldenburgas hercoga Pētera Fridriha Ludviga (1755—1829) mazmazdēla, prinča Konstantīna Petroviča Oldenburga (1850. gada 27. aprīlī Sanktpēterburgā - 1906. gada 5. martā Nicā). Carnikavas (Oldenburgas) grāfi nav Carnikavas reihsgrāfi, kuri, savukārt, ir cēlušies no Mengdenu dzimtas.
Carnikavas grāfienes titulu gruzīnu princesei Apgripīnai Džaparidzei, (принцесса Агриппина (Аграфеноа) Константиновна Зарникау) , pirmajā laulībā Dadiāni, piešķīra Konstatīna brālis Oldenburgas lielhercogs, Aleksandra III ģenerāldjutants Aleksandrs Petrovičs Oldenburgs (1844-1932) 1882. gada 20. oktobrī, pēc tam, kad tā paša gada 8. oktobrī Konstantīns Petrovičs viņu apprecēja.
Saturna balva

Vēsture

Saturna balvu 1973. gadā izveidoja Donalds A. Rīds, kurš uzskatīja, ka zinātniskā fantastikas žanra filmām trūkst atzinības izveidotajā Holivudas filmu industrijas balvu sistēmā. Balvas veidolā ir planēta Saturns, kam gredzens sastāv no kinolentes.
Par Saturna balvu nominantiem un laureātiem balso Zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu filmu akadēmijas locekļi. Akadēmija ir bezpeļņas organizācija, par kuras biedru var kļūt arī sabiedrības locekļi. Tās prezidents un izpilddirektors ir Roberts Holguins, bet producenti un scenāristi ir Bredlijs Markuss un Kevins Markuss. Tās dalībnieku vidū ir arī filmu veidotāji Džefrijs Džeikobs Eibramss, Braiens Singers, Stīvens Spīlbergs, Braiens Fullers, Marks A. Altmans, Vinss Gilligans un Džeimss Kemerons.
Lai arī balva galvenokārt paredzēts zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu filmām un televīzijas seriāliem, tomēr balvas piešķir arī citu žanru filmām. Ir arī īpaša balva par mūža ieguldījumu filmu veidošanā.
Augstrozes pils

Augstrozes pils (vācu: Hochrosen), līdz 16. gadsimtam Rozenu pils (vācu: Schloβ Rosen), bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu pils 14.—16. gadsimtā senā Rozulas pilsnovada teritorijā pie Augstrozes Lielezera. Līdz mūsdienām saglabājušās 6—7 metrus augsti pils dienvidu mūra sienu fragmenti.

Vēsture

Arhibīskapa vasaļa Rozena mūra pils uzcelta pie Limbažu—Valmieras lielceļa 14. gadsimtā. Vietvārds Rosula tiek skaidrots kā līvu vārda ros-ala ("Rosu novads") latinizēta forma un norāda par seno meslu atkarību no varjagiem rūsiem.
Pirmo reizi Oto Rozenam izlēņotās Rozenu pils vārds rakstītajos avotos atrodams 1350. gadā, kad pēc viņa nāves Rīgas arhibīskaps Fromholds fon Fifhūzens Rozenu pili ar sētu (husz tho Rosen mit hofen) izlēņoja viņa dēliem Voldemāram un Henekam. 1428. gadā arhibīskaps Hennings Šarpenbergs pili pēc tās īpašnieka Hansa Rozena nāves izlēņoja brālēniem Valdemāram un Kerstenam Rozeniem.
Arhibīskapu un ordeņa savstarpējo cīņu laikā 1479. gadā, kad arhibīskaps Silvestrs Stodevešers noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, pili 1482. gadā nesekmīgi aplenca Livonijas ordeņa mestrs Bernds fon der Borhs.
1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Augstrozes pils krieviski nodēvēta par Розен, pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes Pērnavas vaivadijā.
Poļu-zviedru kara laikā ēku ieņēma zviedru Sēdermanlandes hercogs Kārlis, bet 1601. gada vasarā pili nopostīja vaivads Šišinskis. Pils vairs netika atjaunota.
1759. gadā Augstrozes pilsmuižu iegādājās Georgs Meijendorfs.

Apraksts

Augstrozes pils bija uzcelta 30 metrus augsta pakalna virsotnē, ko labi sargāja stāvās nogāzes. Pils pamatmūri apakšpusē biji celti no laukakmeņiem, bet augspusē no ķieģeļiem. Tie veidoja ovālu sienu 60 metru garumā un 42 metrus garu taisnu sienu ar vartiem dienvidu pusē. Ovālās sienas biezums bija 1,5—1,8 metri, bet taisnās 2,35 metri.
Augusts Ģiezens

Augusts Ģiezens (1888—1964) bija latviešu valodnieks un skolotājs, latīņu valodas speciālists un antīkās literatūras tulkotājs.

Dzīvesgājums

Dzimis 1888. gada 15. decembrī Jaunpiebalgas pagasta "Murdēnu" mājās. Mācījās Jaunpiebalgas Pētera pagastskolā un Vecpiebalgas draudzes skolā. No 1905. līdz 1910. gadam Ģiezens mācījās Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā, pēc kura beigšanas viņš strādāja par skolotāju Mālpils draudzes skolā un Bērzaunes ministrijas skolā.
No 1916. līdz 1918. gadam viņš studēja filoloģiju Tērbatas universitātē, pēc vācu iebrukuma Petrogradas universitātē 1919. gadā. 1920. gadā Ģiezens pabeidza Latvijas Universitāti un publicēja Sofokla un Apulēja darbu tulkojumus latviešu valodā. Strādāja par latīņu valodas skolotāju dažādās Rīgas skolās, papildinājās Berlīnes universitātē (1925-1926). Sarakstīja vairākas latīņu un latviešu valodas gramatikas mācību grāmatas. Līdztekus skolotāja darbam nodevās Aristoteļa un Homēra lieldarbu tulkojumiem, kas izdoti no 1924. līdz 1943. gadam. Pēc Otrā pasaules kara strādāja par latīņu valodas skolotāju Rīgas 1. vidusskolā, no kuras bija spiests aiziet pēc tam, kad latīņu valodu svītroja no vidusskolas mācību programmas 1950. gadu sākumā. Pēc tam īslaicīgi pasniedza latīņu valodas kursu Rīgas Medicīnas institūta studentiem. Pēc aiziešanas pensijā viņš dzīvoja trūcīgos apstākļos un izdeva Apulēja "Zelta ēzeļa" (1959) un Aristofana komēdiju (1960) tulkojumus. Miris 1964. gada 23. janvārī Jaunpiebalgā, apbedīts Jaunpiebalgas Jaunajos kapos. Ģiezena veiktie Vergīlija un Hēsioda darbu tulkojumi izdoti ilgi pēc viņa nāves.
Vājā mijiedarbība

Vājā mijiedarbība ir viena no četrām fundamentālajām mijiedarbībām dabā. Vājā spēka nesējdaļiņas, kas pieder pie bozoniem, apzīmē ar W⁺, W⁻, Z⁰ — tie ir tā saucamie W un Z bozoni. Vājā mijiedarbība izraisa dažus radioaktivitātes veidus, piemēram, bēta sabrukšanu atoma kodolos.
Vājo mijiedarbību tā dēvē tādēļ, ka tās izraisītie spēki ir daudz vājāki par stiprās un elektromagnētiskās mijiedarbības izraisītajiem spēkiem (tomēr daudz stiprāki par ceturto fundamentālo spēku — gravitāciju). Vājā mijiedarbība izpaužas tikai ārkārtīgi mazos attālumos — mazākos par atoma kodola izmēru. Tā nosaka daudzu elementārdaļiņu savstarpējās pārvērtības, piemēram, brīvā neitrona sabrukšanu.
Vājajā mijiedarbībā piedalās gandrīz visas zināmās elementārdaļiņas, izņēmums ir fotons.
Vasko da Gama

Biogrāfija

Vasko da Gama bija trešais Eštevana da Gamas (Estêvão da Gama) dēls. Vasko da Gamas tēvs bija Sinesas cietokšņa komandieris Alentežu provincē, Portugāles dienvidrietumos, kā arī bija savulaik centies atrast jūrasceļu uz Indiju. Vasko da Gamas māte Izabela Sodra (Izabel Sodr) bija angliete. Maz ir zināms par Vasko da Gamas bērnību. No 1484. līdz 1492. gadam, iespējams, Evorā viņš studēja astronomiju un navigāciju. 1486. gadā Vasko da Gama kļuva par jūrnieku. 1500. gadā viņš apprecējās ar Katerianu de Ataidi (Cateriana de Ataide), viņiem piedzima seši dēli un viena meita.
Iuri Akobia

Šaha kompozīcija

Savu pirmo uzdevumu publicējis 1975. gadā. Vispār radījis aptuveni 300 šaha etīdes (dažas ar viņa tautieša Davida Gurgenidzes un amerikāņu problēmista Ričarda Bekera līdzdalību) un 50 uzdevumus. 1995.gadā viņš tika piešķirts starptautiskā tiesneša nosaukums.
Akobia bijis autors arī vairākām grāmatām par šaha kompozīciju. No 1995. līdz 2002. gadam viņš ar līdzautoru Davidu Gurgenidzi izdevis virkni bukletu ar nosaukumu "Study Mosaic".