Andris Breže

Biogrāfija

A. Breže uzaudzis Rīgā, beidzis Rīgas lietišķās mākslas vidusskolas Koktēlniecības nodaļu (1977) un Latvijas Mākslas akadēmijas Rūpnieciskās mākslas (tagadējo Dizaina) nodaļu (1984). No attiecībām ar rakstnieci Andru Neiburgu meita māksliniece Katrīna Neiburga.

Tēlotāja māksla

Izstādēs piedalās kopš 1977. gada. Latvijas Mākslinieku savienības biedrs (1985). Saņēmis Baltijas plakātu triennāles speciālo prēmiju (1981, 1984), un galveno prēmiju (1987), kā arī starptautiskās plakātu izstādes "Ars Baltica" Grand Prix (1991). 80. gadu otrajā pusē viens no pirmajiem latviešu mākslā pievērsies netradicionāliem izteikmes veidiem: instalāciju mākslai, vides objektiem, darbu eksponēšanai ārpus tradicionālās izstāžu telpas, kā arī jaunas stilistikas meklējumiem. Darinājis neoekspresionistiskas lielformāta grafikas sietspiedes tehnikā ("Atlantīda I, II", 1986, "Gaismas cirtējs", 1988), veidojis instalācijas un vides objektus "Zemes saimnieki" (1988), "Maizes kaste" (1992), "Kā gulbji balti padebeši iet" (1995), "Tautu draudzības strūklaka" (2001), "Miera balodis" (2014). Darbojies arī miniatūrgrafikā (kserografiku cikls "Tetovējumi", 1987), plakāta mākslā ("Uzvalks putnam", 1983), kā arī grāmatu mākslā (K. Elsberga "Bēdas uz nebēdu", 1986; A. Neiburgas "Stāsts par Tilli un Suņu vīru", 1991; H. Lediņa un J. Boiko "Ciku caku caurā tumba", 2016, sērija "Bikibuks").
Par izstādi "Miera dzīve" nominēts "Purvīša balvai 2013". 2015. gada aprīlī tiek atklāta Brežes un Kriša Salmaņa kopīga personālizstāde galerijā "Alma".

Dzeja

A. Breže kopš 1978. gada publicē dzejoļus. Viņa pirmā publikācija ir dzejas kopa laikrakstā "Padomju Jaunatne" 1978. gada 21. februārī ar vārdu Andris Braže. Kopš 1982. gada viņa dzejnieka pseidonīms ir viņa uzvārda anagramma Žebers. 80. gadu otrajā pusē publikācijas kļūst biežākas, viņa dzejoļi iekļauti jauno dzejnieku kopkrājumā "Acis" (1987). Drīz iznāk viņa debijas dzejoļu krājums "Tetovējumi" (1988), tas parakstīts ar vārdu Andris Žebers un tajā ir autora ilustrācijas. Krājums izpelnās pozitīvas recenzijas, kritika atzīmē Brežes ironijas, epatāžas un sarkasma pilno stilu.  Krājumam piešķirta Klāva Elsberga prēmija par gada labāko debiju.
Dažus no šiem dzejoļiem komponē Juris Kulakovs, tie iekļauti grupas "Pērkons" repertuārā. Albumā "Ballīte" (1990) iekļautas dziesmas "Mums pieteikts gaidīt kaut ko lielu" un "Pelēkā pilsēta", bet albumā "Latviskā virtuve" (1991) - "Lūgums" un "Svešs transparents un Maija svētku rīts". 
Žebera dzejoļi publicēti arī ikgadējā almanahā "Dzejas diena" (1989, 1991), kopkrājumā "Man atņēma visu" (1990, sastādītājs Guntars Godiņš), kurā apkopoti atmodas laika protesta dzejoļi, un žurnāla "Avots" 1990. gada 7. numurā ar autora ilustrācijām.
Pēc tam Žebera literārajā darbībā iestājas pārtraukums līdz pat 2007. gadam, kad vienotā izdevumā izdoti divi viņa krājumi "Šnabji" un "Blaknes". Pirmais apkopo dzejoļus, kas tapuši ilgākā laika posmā no 1987. līdz 2002. gadam, otrais tapis no 2002. līdz 2007. gadam un iekļauj arī vizuālo dzejoļu ciklu "Blaknes uz plaknes". Par abiem krājumiem Žebers saņem Literatūras gada balvu par gada labāko dzejas krājumu un Aleksandra Čaka balvu. Kritika atzinīgi vērtē viņa stila izjūtu un māksliniecisko konsekvenci. 
Jaunākie Žebera dzejoļi publicēti kopkrājumā "Tā iznirst lībieši" (2011, sastādītājs Valts Ernštreits) un žurnāla "Latvju Teksti" 4. numurā 2011. gadā un Dzejas dienu numurā 2014. gadā. Ērikas Druņģītes atdzejojumā Žebera dzejas kopa publicēta latviešu dzejas antoloģijā lietuviešu valodā (2012).