google/wiki40b huggingface dataset:
Jauktā realitāte

Pārskats

Jauktās realitātes jēdziens bieži tiek lietots, lai klasificētu plašu spektru realitātes tehnoloģiju, šajā gadījumā tā sevī apvieno visus iespējamos reālo un virtuālo objektu variantus un kompozīcijas.  Jauktajā realitātē mākslīgais saturs tiek iekļauts reālajā pasaulē un spēj ar to mijiedarboties. Galvenā jauktās realitātes iezīme ir tā, ka reālās pasaules saturs un mākslīgais saturs reāllaikā spēj viens ar otru mijiedarboties.

Atšķirība no virtuālās un papildinātās realitātes

Virtuālā, papildinātā un jauktā realitāte daudzējādā ziņā ir līdzīgas, taču tām ir dažas būtiskas atšķirības.
Virtuālā realitātē (VR) pilnībā tiek aizstāta pašreizējā realitāte ar jaunu, tā ģenerē jaunu 3D pasauli, neņemot vērā apkārtējo pasauli. 
Papildinātā realitātē (AR) pārklāj digitālo informāciju virs reālās pasaules, kā piemēru var minēt populāro spēli Pokemon Go. Papildinātā realitāte ir tikai aptuvens digitāls pārklājums, tā nesaprot atrašanās vietu un vidi, kas apkārt, līdz ar to to nav iespējams izmantot lietotnēs, kur kā galvenā vide jāizmanto reālā pasaule.
Jauktā realitāte, tomēr ir pavisam atšķirīga. Tā sevī apvieno vairāku veidu tehnoloģijas vienā ierīcē atšķirībā no virtuālās unn papildinātās realitātes. Jauktās realitātes ierīces patstāvīgi skenē apkārtējo vidi un apkopo 3D izpratni par apkārtni, izmantojot šo informāciju, lai izvietotu tajā digitālo saturu un varētu ar to mijiedarboties. Atšķirībā no virtuālās realitātes, kas ievieto cilvēku digitālā pasaulē, jauktā realitāte ievieto digitālo pasauli reālajā pasaulē.
Etnogrāfiskais muzejs (Zviedrija)

Etnogrāfiskais muzejs (zviedru: Etnografiska Museet) ir dažādu pasaules tautu kultūrai, antropoloģijai un vēsturei veltīts muzejs, kas atrodas Stokholmā Zviedrijā. Novietots vairāku muzeju parkā, Djurgårdsbrunnsvägen ielā 34.
Muzeja ēkas pirmajā stāvā aplūkojama plaša ar etnogrāfiju saistīta artefaktu kolekcija, kā arī atsevišķu pētnieku darbība, piemēram, zviedru zinātnieka Stena Bergmana dzīve starp Jaungvinejas papuasiem.
Otrais stāvs sadalīts atsevišķās zālēs, kas iepazīstina ar Ķīnas un Āfrikas reģioniem, japāņu, ainu, Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas pamatiedzīvotāju, Austrālijas aborigēnu un Arktikas tautu kultūru. Ekspozīcijas veido artefakti, maketi, dzīvnieku izbāzeņi, fotogrāfijas, zīmējumi, kartes un filmas, kā arī izzinoši paskaidrojumi un apraksti. Zināms uzsvars veltīts Zviedrijas koloniālajai politikai, piemēram, zviedru kolonistu darbībai Atlantijas okeāna piekrastē Ziemeļamerikā 17. gadsimtā.
Jānis Buks

Biogrāfija

Vidējo izglītību ieguvis Rīgas 4. vidusskolā (tagad Rīgas Angļu ģimnāzija), ko pabeidzis 1988. gadā. Paralēli, sākot no 1982. gada, pievērsies volejbolam, kļūstot par Rīgas volejbola skolas audzēkni, trenējoties grupā Andra Leiša vadībā. 1993. gadā pabeidzis Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti kā jurists ar tiesību zinātņu bakalaura grādu.
Kopš 1993. gada Jānis Buks darbojies dažādos amatos finanšu sektorā Latvijā, specializējoties uz līzinga pakalpojumiem un tā uzņēmumiem. Paralēli, laika posmā no 1997. gada līdz 2009. gadam darbojies Latvijas Līzinga asociācijā, ieņemot padomes locekļa pozīciju. Redzamākā amata pozīcija bijusi Nordea bankas Latvijas filiāles vadītājs. Jānis Buks pievienojās Nordea kolektīvam 2010. gadā un 2011. gada oktobrī kļuva bankas vadītājs Latvijā, Korporatīvo klientu departamenta vadītājs. Banku sektora karjeras laikā, kopš 2014. gada vasaras līdz 2018. gadam, Jānis Buks ieņēma padomes locekļa pozīciju Latvijas komercbanku asociācijā. Pilnveidojis zināšanas London Business School: Stratēģiskās līderības (Strategic Leadership) programmā, Londonā un Menedžmenta attīstības programmā (Management development Programm) Vīnē.
2019. gada 18. janvārī ievēlēts par Latvijas Volejbola federācijas (LVF) prezidentu, amatā nomainot odiozo uzņēmēju Ati Sausnīti.

Sabiedriskā darbība

Sākot no 2002. gada, Jānis Buks darbojies asociācijā "Dzīvesprieks", aktīvi piedaloties projektos, kuru mērķis ir nodrošināt sociālo aprūpi, sociālo rehabilitāciju un arodizglītību bāreņiem, bez vecāku gādības palikušajiem un jauniešiem no disfunkcionālām un riska ģimenēm.
Kopš 2014. gada Jānis Buks ir "Junior Achievement Latvija" padomes loceklis, Līderu programmas mentors.
2018. gada sākumā Jānis Buks tika nosaukts par kompromisa figūru — potenciālo Latvijas Volejbola federācijas vadītāju, kas spētu profesionāli vadīt volejbola sabiedrību, kuras aktīvākie opozicionāri, biedrība "Es Par Volejbolu", sistemātiski un mērķtiecīgi rosinājusi virkni pārmaiņu un plašākai sabiedrībai norādījusi uz federācijas darba nepilnībām un finanšu nesakārtotību, kas rezultējās biedrības izslēgšanā no federācijas biedru rindām. Jānis Buks paudis, ka uzņemas Latvijas Volejbola federācijas vadību, motivēts ieguldīt enerģiju, lai apvienotu un saliedētu volejbola sabiedrību vienota mērķa izvirzīšanai un sasniegšanai un iedzīvinātu Latvijas volejbola ilgtermiņa stratēģiju.
Jānis Buks tika ievēlēts LVF prezidenta amatā ar pārliecinošu klātesošo kopsapulces biedru vairākumu un viena no piecām tuvākā laika darbībām jaunievēlētajam vadītājam būs gada laikā pārveidot LVF vadības struktūru un izveidot LVF padomi, kurai par savu darbu atskaitītos valdes locekļi.
Pirts

Pirts ir telpa vai celtne, kas paredzēta cilvēka ķermeņa mazgāšanai (tīrīšanai) ar vienlaicīgu vai pamīšus ūdens un karsta gaisa vai tvaika iedarbību. Pirts kā procedūra ir ķermeņa pakļaušana augstai temperatūrai ar mērķi izsaukt svīšanu. Ar sviedriem no organisma tiek izvadītas nevajadzīgas vielas. Karstums kalpo arī kā muskuļus atslābinošs un muskuļu sāpes remdējošs līdzeklis. Izšķir sausās pirtis, kas radušās pagājušajā gadsimtā, un slapjās jeb tvaika pirtis, kuru kopējās vēsturiskās saknes meklējamas gan Somijā, gan Krievijā, gan Baltijā. Sausās un slapjās pirts galvenā atšķirība ir gaisa temperatūrā un gaisa mitrumā. Tvaika pirtīs karsēšanās notiek 50—60 °C temperatūrā pie relatīvā gaisa mitruma 60—70%, bet sausajās pirtīs — 70—110 °C temperatūrā un 5—25% gaisa mitruma. Nereti higiēniskās procedūras tiek apvienotas vai kombinētas ar dažādām ārstnieciskām, terapeitiskām (masāža, peldēšana, specifisku ēdienu, dzērienu, ziežu un aromātu lietošana) un citām iedarbībām.

Vēsture

Pirts ir sena cilvēku higiēnas sastāvdaļa. Par vienu no senākajiem tās veidiem pieņemts uzskatīt pirti, kas ierīkota ar ādām, audeklu vai voiloku apvilktā konusveida slietnī, kura vidū vai nu uz ugunskura novietots katls ar vārošu ūdeni, vai arī zemē izraktā bedrē tiek nokaitēti akmeņi, kam virsū rasina ūdeni. Šādu pirts metodi joprojām lieto klejotāju tautas Ziemeļamerikā un Āzijā, kā arī tūristi ilgstošos pārgājienos un cilvēki, kas strādā mežonīgos apvidos (ģeologi, ģeodēzisti, celtnieki u.c.).
Tiek uzskatīts, ka komfortablas pirtis cēluši jau senajā Indijā, Ķīnā, Ēģiptē. Senajā Grieķijā Hipokrāts pusei pacientu esot izrakstījis pirts procedūras. Eiropā pirts kultūra uzplaukumu piedzīvoja 1.—2. gadsimtā Senajā Romā, kad pirtis tika celtas visā impērijas teritorijā. Pirtis bija ne tikai higiēnisks, bet arī sociāls kultūras elements. Viduslaikos kristietības uzskatu ietekmē, kad pirtis uzskatīja par grēcīgām, Dievam īpaši nepatīkamām, romiešu pirtis tika izdemolētas, un tradīcijas zuda. Eiropa par pirts tradīcijām no jauna uzzināja no Krievijas, kur tās sevišķi izplatījās Napoleona karu laikā. Tiesa gan, drīz pēc tam pirts atkal zaudēja savu popularitāti un savu nākamo popularitātes atdzimšanu piedzīvoja pateicoties somiem, kas savu pirti atveda līdzi uz Berlīnes olimpiskajām spēlēm 1936. gadā.
Boloņa

Vēsture

Pilsētu, nosaucot to par Felsīnu (Felsina), ap 534. gadu p.m.ē. dibinājuši etruski. 4. gadsimtā p.m.ē. apmetni ieņēma ķeltu tauta boji (boii). Kad 189. gadā p.m.ē. romieši šeit nodibināja koloniju, to nosauca boju vārdā par Bononiju (Bononia). Cits jēdziens, kurā ir saglabāts boju nosaukums, ir Bohēmija. 88. gadā p.m.ē. apmetne kļuva par municipiju. Romas impērijas laikā Boloņa bija otrā lielākā pilsēta Itālijā.
Pēc pagrimuma Boloņa atdzima 5. gadsimtā, kad pilsētā darbojās bīskaps Svētais Petronijs. Pēc Romas krišanas Boloņa bija Ravennas eksarhāta pierobežas pilsēta. 728. gadā pilsētu ieņēma langobardu karalis Liutprands.
11. gadsimtā Boloņa attīstījās kā brīva komūna, un 1164. gadā tā iestājās Lombardijas līgā pret Frīdrihu Barbarosu. 1088. gadā tika nodibināta Studio, kas bija sākums slavenajai Boloņas Universitātei.
1256. gadā Boloņa izdeva Legge del Paradiso (Paradīzes likumu), izpirkdama Boloņas iedzīvotājus no dzimtbūšanas, izmantojot sabiedriskās finanses. Gvelfu un Gibelīnu kara laikā 1325. gadā Boloņa (Gvelfi) zaudēja Zapolino kaujā Modēnai (Gibelīni) un Boloņa bija spiesta meklēt pāvesta aizsardzību. 14. gadsimta beigās un 15. gadsimta sākumā par Boloņu cīnījās vietējā vara, Pāvesta valsts un Milānas Viskonti dzimta.
15. gadsimta vidū varu pilsētā ieguva Bentivoljo dzimta. Boloņa piedzīvoja savus uzplaukumu un tā kļuva par vienu no Renesanses centriem, tomēr 1506. gadā pāvesta karaspēks ieņēma pilsētu. Tomēr pilsētas uzplaukums turpinājās un 16. un 17. gadsimtā šeit uzplauka Boloņas skolas glezniecība.
Napoleona laikā Boloņa vispirms bija Cispadānas republikas galvaspilsēta, bet vēlāk ietilpa Cisalpīnas republikā. Pēc Napoleona sakāves Boloņa atkal ietilpa Pāvesta valstī. 1831. un 1849. gadā Boloņa sacēlās pret pāvesta varu.
1859. gadā pilsēta balsoja par iekļaušanos Sardīnijas Karalistē un tā kļuva par apvienotās Itālijas daļu.
Otrā pasaules kara izskaņā daļa pilsētas cieta kaujās.
1980. gada 2.augustā terora aktā Boloņas dzelzceļa stacijā gāja bojā 85 cilvēki. Tiek uzskatīts, ka spridzināšanu veica galēji labējās organizācijas Ordine Nuovo biedri.
Žīguri

Izglītības iestādes

Žīguros ir divas izglītības iestādes — Žīguru pirmsskolas izglītības iestāde „Lācītis” un Žīguru pamatskola.  
Žīguru bērnudārzu atvēra 1956. gadā. Desmit gadus vēlāk mājai piebūvēja korpusu silītes vecuma bērniem. Darbojās divas grupiņas, bērnudārzs strādāja 12 stundas diennaktī. 1987. gadā atklāja jauno bērnudārzu, kam Žīguru MRS un meža tuvumam par godu deva „Lācīša” vārdu. Darbu sāka sešas dažāda vecuma grupas, kuras arī ieguva nosaukumus „Zaķēni”, „Ezīši”, „Vāverēni” utt. Bērnu skaits bērnudārzā toreiz bija 87. 2009./2010.m.g. iestādē strādāja 10 darbinieki, 35 audzēkņi, divas jaukta vecuma grupas.

Kultūra

Rekonstruētais Žīguru kultūras nams ir lielākais kultūras nams novadā. Te organizē novada kultūras pasākumus: dziedošo bērnu konkursu „Cālis“, vokālo ansambļu skates, skolas audzēkņu apbalvošanu, teātra salidojumus, Vecgada pasākumu.
Pagastā aktīvi norit kultūras dzīve. Piecpadsmit kolektīvos piedalās vairāk kā 200 pašdarbnieku. Te darbojas folkloras kopa, kapela „Ilgas”, bērnu, jauniešu un vidējās paaudzes deju kolektīvi, dejo līnijdejas, bērnu vokālais ansamblis „Čiekuriņi”, meiteņu vokālais ansamblis, jauktais vokālais ansamblis „Relako”, krievu dziesmu ansamblis, darbojas dramatiskais pulciņš un bērnu teātra studija. Sporta deju soļus bērni apgūst Žīguru kultūras nama deju klubā „Silva” un ar labiem panākumiem startē sporta deju sacensībās Latvijā.
Hatikvah

Vēsture

Izraēlas himnas pamatā ir dziesma Tikvateinu (Mūsu cerība), kuru sarakstījis Galīcijas ebreju dzejnieks Naftalijs Hercs Imbers. Pirmais dzejas vārdu uzmetiens tika izdarīts 1877. gadā (pēc citiem datiem, 1876. vai 1878. g.) Jasos (Rumānija). Šīs rindas domājams veltītas Petahtikvas pilsētas dibināšanai - tolaik tā bija viena no pirmajām ebreju apmetnēm Osmaņu impērijas kontrolētajā Palestīnā. 1886. gadā dzejolis tika publicēts tā autora pirmajā dzejas krājumā Rīta zvaigzne (ivr. ברקאי). Dziesmas pilnais garums ir 10 panti. Izraēlas himnā ietilpst pirmais pants un nedaudz izmainīts piedziedājums. 1888. gadā Šmuels Koens, Rišonlecionā dzīvojošs ebreju imigrants no Besarābijas, sacerēja dziesmai mūziku, par pamatu izmantodams kādas moldāvu tautas dziesmas melodiju.
Dziesma kļuva par cionistiskās kustības himnu. Hatikva kā himna tiek izmantota kopš Izraēlas valsts izveides 1948. gadā, tomēr oficiālais himnas statuss tai ar Kneseta lēmumu tika piešķirts tikai 2004. gada 10. novembrī.
Regīna Ezera

Biogrāfija

Regīna Ezera dzimusi 1930. gadā Rīgā namdara Roberta Šamreto un viņa sievas Lūcijas ģimenē. Viņas tēvs bija no jauktas poļu-vāciešu, bet māte no poļu-latviešu ģimenes, ģimenes valoda bērnībā bijusi poļu valoda. Otrā pasaules kara beigās viņa kopā ar vecākiem 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, bet dzimtenē atgriezās 1945. gada oktobrī. 
Mācījās Natālijas Draudziņas 7. vidusskolā. No 1950. gada studēja LVU Vēstures un filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļā. 1951. gadā apprecējās ar Jēkabu Lasenbergu, viņiem piedzima divas meitas —  Inese un Ilze. 
Strādāja laikrakstā "Рionieris" (1954—1957) un žurnālā "Bērnība", kas 1955. gadā publicēja viņas tēlojumu "Pat īkšķis nelīdzēja". 1958. gadā otrreiz apprecējās ar Česlavu Kindzuli, viņiem piedzima meita Aija.
1961. gadā tika izdots viņas stāstu krājums "Un ceļš vēl kūp". 
1976. gadā pēc rakstnieces romāna Aka tika uzņemta filma Ezera sonāte (rež.Gunārs Cilinskis un Varis Brasla). 1978. gadā pārcēlās uz dzīvi lauku mājās Daugavas kreisajā krastā. 
Mirusi 2002. gada 11. jūnijā savās lauku mājās Ķeguma novada "Briežos", apbedīta Tomes kapsētā .
Viņas meita Aija Amoliņa (Vālodze) ir prozaiķe un tulkotāja.
Nātrija tetraborāts

Vēsture

Boraku savos darbos pieminējis jau alķīmiķis Džābirs ibn Haijāns. 1702. gadā holandiešu natūrfilozofs Vilhelms Hombergs (Wilhelm Homberg), karsējot boraku kopā ar sērskābi, ieguva brīvu borskābi.

Atrašanās dabā

Nātrija tetraborāts atrodams dabā minerāla kernīta veidā (lielos daudzumos sastopams Kalifornijā). Kernīts ir nātrija tetraborāta tetrahidrāts Na₂B₄O₇·4H₂O. Tibetā atrodamo boraka minerālu sauc par tinkalu.

Kristālu uzbūve

Boraka kristālos ir anjoni [B₄O₅(OH)₄]²⁻, tādēļ boraka formulu pareizāk rakstīt kā Na₂[B₄O₅(OH)₄]·8H₂O. Šie anjoni saistīti ķēdēs ar ūdeņraža saitēm, bet starp ķēdēm atrodas nātrija katjoni un ūdens molekulas.

Izmantošana

Boraku plaši izmanto rūpniecībā. Lieto emalju un keramikas glazūru pagatavošanai; stikla ražošanā lieto termoizturīgu stikla veidu (borsilikāta stiklu) un optisko stiklu iegūšanai. Tā kā izkusušā borakā labi šķīst metālu oksīdi, boraku lieto metālu lodēšanā un metināšanā. Oksīdu šķīšanu izmanto arī analītiskajā ķīmijā tā saucamo boraka pērļu iegūšanai (pēc "pērles" krāsas nosaka analizējamo metālu); bez tam boraku lieto buferšķīdumu pagatavošanai un skābju titrēšanai. Boraks ietilpst mazgāšanas līdzekļu sastāvā kā ūdens mīkstinātājs. To lieto arī borātu peroksihidrātu iegūšanai reakcijās ar ūdeņraža peroksīdu. Pārtikas rūpniecībā izmanto par konservantu E285, taču daudzās valstīs boraka pievienošana pārtikai ir aizliegta.

Interesanti fakti

Boraku izkarsētā veidā var izmantot par insekticīdu prusaku indēšanai (tas atūdeņo kukaiņu organismu un tie iet bojā).
Kalcija kanālu blokatori

Kalcija kanālu blokatori (arī kalcija antagonisti vai lēno kalcija kanālu blokatori, KKB) ir ārstniecisko preparātu grupa, kuri saistās ar L tipa kanāliem un kavē kalcija jonu ieplūšanu šūnās. Šos preparātus lieto dažādu slimību ārstēšanā, piemēram, tādu, kā arteriālā hipertensija, koronārs sirds sindroms, sirds ritma traucējumi, kreisā kambara distoliskā disfunkcija, Reino sindroms, barības vada spazma, kā arī smadzeņu asinsrites un bipolāro traucējumu terapijā.

Darbības mehānisms

KKB kavē kalcija ieplūšanu caur potenciālatkarīgo L tipa (lēni inaktivējamo) kalcija kanāla α₁-subvienību. Šie kanāli lokalizējas uz kardiomiocītu, sinusa un atrioventrikulārā mezgla šūnu citoplazmatiskās membrānas, gludās un šķērssvītrotās muskulatūras šūnu citoplazmatiskās membrānas. Kalcija kanālus veido galvenā lielā α₁-subvienība, un vairākas smalkākas — α₂, β, γ, δ. Katra α1-subvienība sastāv no četriem homoloģiskiem domēniem (I, II, III un IV), katrs domēns savukārt sastāv no sešiem transmembrāniem segmentiem (S₁-S₆). KKB mijiedarbojas ar L tipa kanāla α₁-subvienību.
Miokarda kalcija kanālu blokāde ar fenilalkilamīna atvasinājumiem noved pie fosfātu saišu enerģijas patēriņa samazināšanās sirds mehāniskajai darbībai un kavē miokarda saraušanos — tas ir negatīvs inotropais efekts. Sinusa un AV mezgla blokāde ar fenilalkilamīna atvasinājumiem izraisa sirds ritma noteicējšūnu aktivitātes kavēšanu — negatīvu batmotropo efektu, kā arī kavē AV mezgla vadīšanu — tas ir negatīvs dromotropais efekts. Benzotiazepīnu darbība ir līdzīga fenilalkilamīnu darbībai — izraisa inotropo, batmotropo un dromotropo efektu.
Visi KKB bloķē asinsvadu gludās muskulatūras L tipa kanālus un traucē vieglo miozīna ķēžu fosforilēšanu un izraisa vazodilatāciju (asinsvadu paplašināšanos).
Varš

Vēsture

Senajās civilizācijas varu pazina jau pirms 8000–9000 gadiem. Senie romieši varu pazina kā "metālu no Kipras" (aes Cyprium), jo tieši no šīs salas tas tika iegūts visvairāk. Sākotnēji saīsināti to sauca par cyprium, bet tikai vēlāk parādījās mūsdienu latīņu nosaukums cuprum.
Vēsturiski varš plaši tika izmantots monētu izgatavošanā.

Atrašanās dabā

Varš dabā retumis ir sastopams brīvā veidā, tomēr Amerikas Savienotajās Valstīs ir atrasti lieli tīrradņi. Varš ir 26. izplatītākais ķīmiskais elements Zemes garozā. Ir zināmi vairāk nekā 250 minerāli, kuru sastāvā ir varš. Nozīmīgākie no šiem minerāliem ir vara spīde (Cu₂S), kuprīts (Cu₂O), halkopirīts (CuFeS₂) un malahīts ((CuOH)₂·CO₃).

Izotopi

Dabiskais varš sastāv no diviem stabiliem izotopiem — vara-63 (69,17% no kopējā daudzuma dabā) un vara-65 (30,83%). Dabā radioaktīvais varš nav sastopams.

Īpašības

Varš ir gaišsārts un mīksts pārejas metāls. Tas pieder 11. (IB) grupas elementiem, kurā ietilpst arī sudrabs un zelts, un tiem visiem ir kopīgas šādas īpašības: tiem ir viens s-orbitāles elektrons un pilna d elektronu čaula, kā arī raksturīgs plastiskums un augsta elektrovadītspēja.
Vara oksidēšanas pakāpes visbiežāk ir +1 un +2, jo tā atomā viens no ārējā (ceturtā) enerģijas līmeņa s elektroniem ir pārvietojies uz 3d enerģijas līmeni. No vienkāršajām vielām varš reaģē ar hloru, sēru un skābekli.

Izmantošana

Tīrs varš lielākoties tiek izmantots rotaslietu izgatavošanā, elektrotehnikas rūpniecībā, elektrisko slēdžu, vadu un kabeļu ražošanā. Plaši tiek izmantoti dažādi vara sakausējumi.

Vara sakausējumi

Varš ir metāls, kas ir viegli sakausējams ar citiem metāliem. Ir zināmi vairāk nekā 400 vara sakausējumu. No šiem sakausējumiem visizplatītākie ir misiņš (vara un cinka sakausējums) un bronza (visbiežāk vara un alvas sakausējums, lai gan nereti par bronzu sauc arī citus vara sakausējumus, piemēram, ar alumīniju, silīciju vai beriliju). Izplatīti ir arī vara-niķeļa, kā arī vara-sudraba sakausējumi.
Ezermalas iela (Rīga)

Vēsture

Ezermalas iela tika izveidota 1902. gadā Rīgas namu būves sabiedrības teritorijā, līdzās Ķeizarmeža vasarnīcu rajonam. Iela stiepās no Ķīšezera ielas līdz Annas Sakses ielai. Sākotnēji iela tika nodēvēta par Vazas ielu Zviedrijas karaļu Vāsu dinastijas vārdā, kura valdīja Rīgā no 1621. gada līdz 1654. gadam. 1923. gadā ielu pārdēvēja atbilstoši tās atrašanās vietai, par Ezermalas ielu.
Neizskaidrojami, bet fakts

Kritika

Pārraide ir izpelnījusies smagu kritiku, jo daži tās personāži bija aktieri.
Maksims Pestuško

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Pestuško uzsāka 2003. gadā, pievienojoties Krievijas Superlīgas kluba Ņižņekamskas "Ņeftehimik" sastāvam. "Ņeftehimik" rindās Maksims spēlēja līdz pat 2008. gada vasarai, kad pārcēlās uz Maskavas "Dinamo" vienību, tās rindās aizvadot nākamās divas sezonas. 2010.—11. sezonu Pestuško atkal uzsāka Ņižņekamskā. 2011.—12. un 2012.—13. gada sezonās uzbrucējs pildīja arī "Ņeftehimik" kapteiņa funkcijas.
2013. gada vasarā atgriezās Maskavas "Dinamo" sastāvā. 2013.—14. gada sezonā tika atzīts par KHL septembra labāko uzbrucēju. Kā viens no vadošajiem komandas uzbrucējiem Pestuško "Dinamo" rindās aizvadīja nākamās trīs sezonas. 2016. gada maija sākumā noslēdza trīs gadu līgumu ar Omskas "Avangard".
Neiespējamā misija: Sekas

Filmēšana

Filmēšana oficiāli sākās 2017. gada 8. aprīlī un notika dažādās valstīs: Francijā, Lielbritānijā, Norvēģijā, Jaunzēlandē. Režisors Kristofers Makkvarijs izvēlējās attēlot Jaunzēlandē filmētās ainas kā Kašmīru, kas ir politiski sarežģītāks reģions.
Augustā Krūzs lauza labās kājas potīti filmēšanas laikā Londonā, kas filmēšanu apturēja uz 7 nedēļām. Kopumā dīkstāve izmaksāja 80 miljonus dolāru, jo bija jāturpina maksāt aktieriem un filmēšanas komandai, taču šo summu nosedza apdrošināšanas kompānija un tā neatsaucās uz filmas budžetu. Arī plānotais filmas iznākšanas laiks netika pārlikts.
Lai Toms Krūzs varētu trenēties filmai, 2017. gadā Aerodium uzbūvēja pasaulē lielāko vertikālo vēja tuneli ar izmēru 3.5m × 6.5m, kas ir četras reizes lielāks par tipisku vēja tuneli. Lai uzņemtu vienu no filmas sākuma ainām, Tomam Krūzam bija jāveic vairāk nekā 100 HALO lēcienu. Saskaņā ar Nīlu Korbauldu, īpašo efektu vadītāja teikto, „tas bija diezgan daudz, bet ziniet, ja viņam nebūtu pavadītā laika vēja tunelī, to būtu bijis 250.”
Vāni

Vāni (sennorvēģu: vanir) ir viena no divām dievu grupām skandināvu mitoloģijā (galvenā dievu grupa ir āsi). Vāni pamatā ir auglības, jūras un pārticības dievi. Pie vāniem pieder jūras dievs un vānu dievu tēvs Njords, auglības dievs Freirs un mīlas un seksualitātes dieviete Freija, kas vēlāk kļūst par āsu dieviem (pēc abu dievu grupu kara miera uzturēšanai āsi un vāni apmainās ar gūstekņiem — pie vāniem dodas mitināties Odina brālis Hēnirs). Iespējams, arī Skadi, Gerdai un Odam ir vānu izcelsme. Vāni mitinās Vānaheimā. Atšķirībā no āsiem starp vāniem pieļaujams ir incests, un viņus saista ar maģijas lietojumu (maģiju āsiem iemācījusi Freija).
Tiek uzskatīts, ka vāni ir senākas dievības par āsiem (nav skaidrības, vai abas dievu grupas pastāvējušas pilnībā paralēli vai arī āsu kults laika gaitā izspiedis vānu kultu). Vānu kults bija spēcīgāks vietās, kur plašāk izplatīta bija zvejniecība.
Snorres Stulusona Edā vāni dažkārt identificēti ar alfiem (Alfar), iespējams, tādēļ, ka gan vānus, gan alfus saista ar auglību (alfi ir zemākas pakāpes auglības dievības).
Somijas himna

Maamme/Vårt land ir Somijas Republikas valsts himna.
Somijā jau ļoti sen ir divas oficiālās valodas - somu un zviedru un daļa iedzīvotāju ir Somijas zviedri, tāpēc arī himna ir divās valodās - somu "Maamme" un zviedru "Vårt land".
Himnas mūziku radijis vācietis Frederiks Paciuss (Fredrik Pacius) un vārdus sarakstījis Somijas zviedrs Johans Ludvigs Runebergs (Johan Ludvig Runeberg). Pirmo reizi tā tika atskaņota 1848. gada 13. maijā. Oriģinālie vārdi tika sarakstīti jau 1846. gadā, taču netika nodrukāti līdz pat 1848. gadam. Dzejolis bija 11 pantu garš.
Daži somi labprāt vēlētos, lai Somijas valsts himna tiktu mainīta uz Somijas zviedru komponista Jana Sibēliusa Finlandia.
Somijas himnas melodija tiek lietota arī Igaunijas Republikas himnā.