google/wiki40b huggingface dataset:
Stokholmas Jāņa loža "Den Nordiska Första"

Stokholmas Jāņa loža "Den Nordiska Första" (zviedru: Den Nordiska Första S:t Johannislogen) ir pati vecākā Zviedrijas brīvmūrnieku loža, ko ar nosaukumu St. Jean Auxiliaire (Svētais Jānis Kristītājs) dibinājis grāfs Wrede Sparre 1735. gadā. Savu tagadējo nosaukumu Ziemeļu pirmā sv. Jāņa loža tā ieguva 1799. gadā pēc Zviedrijas lielložas lielmeistara Sēdermanlandes Kārļa (Karl av Södermanland, vēlākā Zviedrijas karaļa Kārļa XIII) iniciatīvas. 
Pēc Latvijas sūtņa Zviedrijā un vēlākā Latvijas nacionālās valdības ārkārtējo pilnvaru nesēja ārzemēs Kārļa Reinholda Zariņa (1879-1963) ierosmes no 1928. līdz 1938. gadam vairāk nekā astoņi Latvijas pilsoņi tika uzņemti Stokholmas ložā „Den Nordiska Första” un daži no viņiem paaugstināti augstākos grādos Andreja ložā "Den Nordiska Cirkeln" un pat Stokholmas ordeņa kapitulā. Starp viņiem ir pieminami diplomāti Alfrēds Bīlmanis, Kārlis Ducmanis un Vilhelms Munters, mācītājs Roberts Slokenbergs, Valsts kontroles departamenta direktors Gustavs Feigmanis, arheologs un Austrumu filoloģijas profesors Francis Balodis.
Kriptogrāfiska sistēma

Kriptogrāfiska sistēma (angļu: cryptographic system, ciphersystem, cryptosystem) ir dokumentācija, ierīces un iekārtas, kā arī paņēmieni, ko izmanto, lai izveidotu šifrēšanas un atšifrēšanas līdzekļus.
Kā kriptogrāfiskas sistēmas piemērus var minēt Cēzara šifru vai RSA šifrēšanas algoritmu.
Izborska

Vēsture

Pirmo reizi Izborska pieminēta Nestora hronikas tekstā sakarā ar 862. gada notikumiem, kad Izborskas pilskalnā (Īsburgā) esot apmeties varjagu vadonis Truvors (zviedru: thru varing — "uzticamā karadraudze"). Leģendārais Truvors apbedīts Izborskā un uz viņa kapa atrodams liels akmens krusts cilvēka augumā no aptuveni 14. gadsimta.
Arheoloģiskie izrakumi savukārt liecina par kriviču cilts apmetni t.s. Truvora pilskalnā līdz 13. gadsimtam, kuru aptvērušas zemes un koka aizsargsienas (Седов, 1975; Grala, 1991).
Izborskas vārds senkrievu hronikā pieminēts 1233. gada notikumu sakarā, kad to esot ieņēmis Zobenbrāļu ordenis.
1240. gadā notika Atskaņu hronikas tekstā aprakstītais Tērbatas bīskapa un Livonijas ordeņa karaspēka karagājiens un Izborsku un Pleskavu, kad pils tika ieņemta un tās aizstāvji nogalināti.
1269. gadā Livonijas karaspēks uzbruka Izborskas cietoksnim un to nodedzināja, pēc tam iebrucēji aplenca Pleskavu. Pēc miera līguma parakstīšanas Izborsku atkal atdeva Novgorodas pakļautībā.
1303. gadā tika uzcelts jauns cietoksnis tagadējā vietā.
1330. gadā koka nocietinājumi papildināti ar mūra torni, kas nodēvēts par "Lukovka" ("sīpoliņš"). Vēlāk uzcelti vēl septiņi mūra torņi (arī Tālavas tornis) un tie savienoti ar akmeņu aizsargsienu. Cietoksnis esot izturējis atkārtotus Livonijas ordeņa karaspēka aplenkumus (1341., 1349., 1368. and 1480. gadā).
1349. gadā uzcelta Nikoļskas baznīca.
1510. gadā Pleskavas valsts tika pievienota Maskavijai, pēc tam Izborskas kremļa iekšpusē uzcelta Kristus Dzimšanas baznīca.
1581. gadā Livonijas kara laikā Izborskas kremli ieņēma Polijas-Lietuvas karaspēks, tomēr to atstāja Krievijai pēc Jamzapoļskas miera līguma.
1708. gadā Izborska tika iekļauta Ingermanlandes guberņā, ko 1710. gadā pārdēvēja par Pēterburgas guberņu.
1719. gadā tā kļuva par apriņķa pilsētu Pleskavas provincē un pēc Lielā Ziemeļu kara zaudēja savu statēģisko nozīmi.
1920. gadā pēc Igaunijas un Padomju Krievijas miera līguma Izborska (igauņu: Irboska) tika iekļauta Igaunijas sastāvā kā Pečoru (igauņu: Petseri) apriņķa mazpilsēta.
1945. gada janvārī PSRS pievienoja Izborsku Krievijas PFSR teritorijai.
1956. gadā Izborskai atņēma pilsētas statusu.
Hollywood Roosevelt Hotel

Vēsture

1927. gada 15. maijā viesnīca vēra durvis klientiem. 1929. gadā viesnīcā norisinājās pirmā Amerikas Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas ceremonija. Turpmākās balvas pasniegšanas ceremonijas bija paredzētas vairāk kā 250 viesiem, un tādēļ iespēja, ka balva tiks pasniegta viesnīcā, vairāk netika izskatīta, jo banketu zālē nepietiktu vietas.
Aktrise Frensisa Fārmere 1950. gadu pirmajā pusē pēc piedalīšanās raidījumā This Is Your Life bija viesnīcas goda viešņa. Merilina Monro bija viesnīcas pastāvīgā iemītniece divu gadu garumā savas modeles karjeras laikā. Pirmā aktrises fotosesija notika tieši šajā viesnīcā. Viesnīcas atjaunotajā baseinā zemūdens freskas autors ir Deivids Hoknijs.
Klārks Geibls un Kerola Lombarda samaksāja piecus dolārus par nakti penthausā, kopš tā laikā tas tā arī saucas: Geibla un Lombardas penthauss (angļu: Gable & Lombard Penthouse). Viesnīcā pieejams arī Merilinas Monro luksa numuriņš.

Iespējamie spoki

Eksistē daudz baumu un nostāstu par šīs viesnīcas spokiem. Daži no tiem ir saistīti ar Merilinu Monro, Montgomeriju Kliftu un Erolu Flinnu. Savukārt citi ir redzējuši mazu meitenīti zilā kleitā. Tāpat ir bijuši ziņojumi par rēgiem, dažādiem siluetiem un noslēpumainiem telefona zvaniem viesnīcas operatoram.
Čeļabinska

Vēsture

Dibināta 1736. gadā, kad Miasas upes krastā Orenburgas aizsardzībai pret baškīriem Krievijas impērijas armija uzcēla Čeļebi (Челеби) cietoksni, kura nosaukums tjurku valodā nozīmē ‘caradēls’ vai ‘izglītotais’. Jau 1744. gadā cietoksni ieņēma Jemeļjana Pugačeva karaspēks. 1787. gadā Čeļabinskai piešķīra pilsētas tiesības. 1890. gados pilsēta sāka strauji attīstīties saistībā ar Transsibīrijas maģistrāles izbūvi. 1918. gada maijā Čeļabinskā notika incidents, kurš noveda pie Čehoslovāku leģiona dumpja.
Vēl vienu impulsu pilsētas attīstībai deva Otrais pasaules karš, kad no PSRS rietumu apgabaliem šeit tika pārceltas lielas militārās rūpnīcas — kara gados Čeļabinska bija tanku T-34 un reaktīvo ieroču t.s. katjušu ražošanas centrs.

Sports

Čeļabinskā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Čeļabinskas "Traktor", kurš savas mājas spēles aizvada 2009. gadā atklātajā Čeļabinskas Sporta pilī. "Traktor" jauniešu klubs Čeļabinskas "Belije Medvedi" spēlē Jaunatnes hokeja līgā.
Kaķi

Izskats un īpašības

Kaķu ģints sugas ir neliela auguma kaķi, kuri vairāk vai mazāk atgādina visiem pazīstamo mājas kaķi. Vismazākais ģintī ir smilšu kaķis (Felis margarita), kura mazāko indivīdu ķermeņa garums ir 40 cm, svars 2 kg. Toties ģintī lielākais ir niedrāju kaķis (Felis chaus). Tā ķermeņa garums var sasniegt 120 cm, svars 16 kg. Salīdzinoši mājas kaķis parasti sver 2,5—7 kg.
Kaķu sugas mājo dažādās biomās, sākot ar purvājiem un beidzot ar tuksnešiem. Tie medī dažādus, maza auguma grauzējus, putnus un citus mazus dzīvniekus, atkarībā no to dzīves vietas.

Mājas kaķa izcelsme

Saskaņā ar ģenētiskajiem pētījumiem, mājas kaķi ir cēlušies no meža kaķa pasugas — Āfrikas savvaļas kaķa (Felis silvestris lybica). Pirmie mājas kaķi parādījās Ēģiptē, kuru izcelšanās ir saistīta ar Nūbijas savvaļas kaķiem. Eiropā kaķus ieveda romieši, kuri tos atveda no karagājieniem Tuvajos Austrumos.
Ermitāžas brīvprātīgo organizācija

Organizācijas mērķis

Galvenais no biedrības mērķiem ir iepazīstināt jaunāko paaudzi ar starptautisko kultūru un tās mantojumu, kas ir atspoguļots neskaitāmajās Ermitāžas starptautiskajās kolekcijās. Tāpat organizācija vēlās padziļināt jaunākās paaudzes izpratni tradīciju saglabāšanā un to nosargāšanā. Ermitāžas brīvprātīgo organizācijas locekļi var savas spējas izmēģināt dažādos muzeja kultūras projektos, kuri ne vienmēr tiešā veidā tiek asociēti ar muzeju. Šīs programmas mērķa ietvaros Ermitāžas organizācija cer, ka jaunie brīvprātīgie atklās daudz jaunu informāciju par kultūras mantojumu un līdzvērtīgi spēs sniegt savus ieteikumus kā veiksmīgāk nosargāt un saglabāt šo mantojumu.

Biedrības izveidošanas vēsture

Drīzumā pēc Sanktpēterburgas 300 gadu jubilejas Mihails Kožukovskis griezās pie Ermitāžas vadības ar ieteikumu izvedot brīvprātīgo organizāciju,lai sniegtu palīdzību šī svarīgā notikuma organizēšanā. Tajā pašā laikā Kožukovskis sāka aktīvi meklēt cilvēkus ar darba pieredzi izglītības programmās, kuri būtu ieinteresēti piedalīties šajā projektā. 2003. gada 23. maijā brīvprātīgo biedrība ģērbti sarkanās uniformās pirmo reizi savu kāju spēra Ermitāžā un centās savu palīdzību sniegt jebkurā muzeja darbības sfērā. Ātri vien pēc šī notikuma Kožukovskis tika nostādīts Ermitāžas brīvprātīgo biedrības vadītāja postenī. Neskatoties uz to, ka biedrība bija pastāvējusi tikai neilgu laiku, biedrības locekļi savu līdzdalību bija snieguši dažnedažādos Ermitāžas departamentos. Ar šādas līdzdalības palīdzību Ermitāžas brīvprātīgo organizācija kļuva par neatņemamu personāla sastāvu.

Komanda

Brīvprātīgo biedrība patstāvīgi tiek atjaunota ar jaunu brīvprātīgo uzņemšanu. Studenti, strādnieki, pensionāri, ārzemnieki, jaunie un vecākā gada gājuma cilvēki- visi strādā kopīgi, lai uzlabotu muzeja darbību. Brīvprātīgie biedrības locekļi nāk no visas pasaules. Piemēram, Krievijas, Šveices, Amerikas Savienotajām Valstīm, Vācijas, Francijas, Spānijas, Itālijas, Polijas, Rumānijas, Turcijas, Brazīlijas, Lielbritānijas un daudzām citām valstīm. Katrs brīvprātīgais var strādāt muzejā atkarībā no sava brīvā laika un iemaņām. Nepieciešamie brīvprātīgie sastāv ne tikai no lingvistiem, žurnālistiem, mākslas vēsturniekiem, skolotājiem, IT speciālistiem, bet arī no cilvēkiem, kuru profesijas nav tiešā veidā saistītas ar kultūras darba sfēru. Piemēram, organizācija ir pagodināta savā sastāvā uzņemt līdzvērtīgi gan autobusa šoferi, gan arheologu. Brīvprātīgo biedrība uzņem jebkuras profesijas pārstāvjus, pats galvenais ir tikai tas, lai brīvprātīgais būtu gatavs ar entuziasmu strādāt Ermitāžas labā.
Varavīksnes lorikets

Izskats un īpašības

Spilgts papagailis ar smailu asti. Garums 30 cm. Daudzās pasugas cita no citas atšķiras pēc lieluma vai krāsas. Knābis jaunajiem putniem ir tumšbrūns, bet pieaugušajiem — oranžs un sarkans. Apspalvojuma krāsa stipri variē. Vairumam pasugu ir zaļa mugurpuse, purpura un zili svītrota galva un oranžas krūtis ar tumšām šķērssvītrām.
Tāpat kā vairumam nektārpapagaiļu, arī varavīksnes loriketam mēles gals ir līdzīgs otai — veidots putekšņu un nektāru vākšanai no ziediem. Lidojumā, kad labi redzama spilgtā spārnu apakšpuse, šie loriketi gandrīz nepārtraukti ķērc, toties barojoties viņi klusināti tarkšķ un ziedošo koku lapotnē ir grūti pamanāmi. Pulcējas baros, kur bieži sastopami kopā ar citiem nektārēdājiem un augļēdājiem putniem.

Izplatība

Plaši izplatīta suga. Sastopams Jaungvinejā, Austrālijas austrumos un rietumos, Tasmanijā, Moluku salās, Jaunkaledonijā, Zālamana salās, Vanuatu. Apdzīvo tropu lietus mežus, piekrastes krūmājus un mežainus apgabalus.

Barība

Pārtiek no augļiem, ziedputekšņiem un nektāra. Lai izspiestu no augļa sulu un sēklas, lorikets ar knābi saspiež augļa mīkstumu. Nereti kaitē augļu dārziem un vīnogulājiem, īpaši Austrālijā.

Vairošanās

Mātīte izdēj divas baltas olas un perē tās 23 - 25 dienas. Vecāki baro putnēnus 7 - 8 nedēļas. Pēc tam tie pamet ligzdu, taču vēl nedēļas 2 - 3 ir atkarīgi no vecākiem.

Turēšana nebrīvē

Skaistā apspalvojuma dēļ šie putni bieži tiek turēti zoodārzos. Eiropas zoodārzos parādījās jau 19. gadsimta 60. gados. Šiem papagaiļiem nepieciešami svaigi augļi un nektārs, tāpēc viņu barošana ir specifiska un dārga. Arī voljērs jātīra biežāk nekā tiem putniem, kas ēd graudus. Tāpēc būrītis varavīksnes loriketiem ir nepiemērots miteklis, un tie noteikti jānodrošina ar plašāku telpu. Dzīves ilgums līdz 20 gadiem.
Pauli princips

Pauli aizlieguma princips vai aizlieguma likums kvantu mehānikā ir likumsakarība, kas nosaka, ka divi vai vairāki identiski fermioni (daļiņas ar pusveselu spinu) kādā sistēmā, piemēram, atomā vai molekulā, nevar vienlaikus atrasties vienā kvantu stāvoklī. Pauli princips ļāva izprast un izskaidrot daudzas fizikālās parādības, kas iepriekš nebija izprotamas. Principu 1925. gadā formulēja austriešu fiziķis Volfgangs Pauli. 1945. gadā par šī principa noformulēšanu Volfgangs Pauli saņēma Nobela prēmiju fizikā.
Daļiņas ar veselu spinu (kā fotoni vai mezoni) nepakļaujas Pauli principam un vienā enerģētiskā stāvoklī var atrasties neierobežots skaits daļiņu. Tādējādi iespējama, piemēram, lāzera darbība, kad vienlaicīgi tiek izstarots liels daudzums pilnīgi vienādu (koherentu) fotonu. Tāpat Pauli principam nepakļaujas saliktas daļiņas, kas gan sastāv no fermioniem, bet to kopējam spinam ir vesela vērtība. Vienkāršākās no šādām daļiņām ir deitrons un alfa daļiņa. Pauli principam nepakļautās daļiņas sauc par bozoniem un tās ultrazemās temperatūrās var veidot eksotisku matērijas agregātstāvokli — Bozes—Einšteina kondensātu, kurā visas daļiņas ir vienā (zemākajā) enerģētiskajā stāvoklī.

Pauli princips un atoma uzbūve

Tā kā elektroni arī pieder pie fermioniem, tad elektronu čaulas atomā tiek aizpildītas saskaņā ar Pauli principu un katram elektronam atomā ir savs kvantu stāvoklis (kvantu skaitļu kombinācija). Ūdeņraža atomā ir tikai viens elektrons, kas (neierosinātā atomā) aizņem 1s orbitāli, hēlija atomam ir jau divi elektroni, kam ir pretēji vērsti spini un kas abi atrodas 1s orbitālē. Litija atoma trešais elektrons vairs nevar atrasties 1s orbitālē un tas novietojas nākamajā enerģētiski zemākajā orbitālē — 2s orbitālē. Šādi pakāpeniski tiek aizpildītas elektronu čaulas visu ķīmisko elementu atomiem. Ja nebūtu Pauli principa, neeksistētu šādas elektronu čaulas (elektroni varētu atrasties visi vienā enerģētiskā līmenī) un nebūtu novērojamās ķīmisko elementu daudzveidības. Pauli princips nodrošina arī molekulāros enerģijas līmeņus un elektronu enerģētisko zonu eksistenci cietvielās.
Dionīss

Dionīss (grieķu:  Διόνυσος (Dionysos)) sengrieķu mitoloģijā ir zemes auglības spēku un vīnkopības dievs. Viņš māca ļaudis nodarboties ar vīnkopību. Dionīss rīkoja gaviles, ar apdullinošu mūziku un vīna reibumu izraisot cilvēkos ekstāzi, reliģisku aizmiršanos. Vēlāk šīs orģijas pārtapa karnevāliskos gājienos, saglabājot reliģiskā rituāla būtību.
Laika gaitā Dionīsiji (svētki) kļuva ļoti populāri. Dionīss pats bija kā simbols pasaules cikliskumam. Gājiena priekšgalā atradās viegli ģērbtas sievietes, kas ar deju, ritmisku kustību un apreibinošu dzērienu palīdzību noveda sevi līdz ekstāzei. Kulminācija bija, kad šīs sievietes ar kailām rokām saplosīja dzīvu āzi.
Dionīss ir Zeva un Semeles dēls. Romiešu mitoloģijā saukts arī par Bakhu.
Ulmaņa 4. Ministru kabinets

Kārļa Ulmaņa vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no 1934. gada 17. marta līdz 15. maijam. Divus mēnešus pēc valdības apstiprināšanas, tās vadītājs Kārlis Ulmanis veica apvērsumu, pēc kura tika aizliegtas politiskās partijas, kā arī apturēta Saeimas un Satversmes darbība, un sastādīja jaunu valdību.
Senās Ēģiptes kultūra

Senā Ēģipte ir viena no senākajām civilizācijām Tuvajos Austrumos, kuras sasniegumi būtiski ietekmējuši kultūrprocesus vēsturē.
Nozīmīgākie sasniegumi bija apūdeņošanas ierīces, papiruss, Kuģu būve, astronomijas zināšanas, kalendārs, Saules un ūdens pulksteņi, algebra, ģeometrija, aritmētika, anatomija, medicīna, mirušo balzamēšana, Hieroglifiskā rakstība (rodas jau I dinastijas laikā, svarīgs nosacījums stabilas valsts pārvaldes realizēšanai, tika izveidoti valstiskuma pamatprincipi un likumdošana), arhitektūra (unikāla, monomentāla).

Dabas ietekme

Dzīvības avots Senajā Ēģiptē bija Nīla. Tā radīja zaļojošu oāzi tuksnešainajā apvidū un ļāva šeit nodarboties ar lauksaimniecību. Blakus atradās tuksnesis, no kura ēģiptieši iemācījās spēju mumificēt, vērojot kā sausais klimats un tuksneša smiltis dabiskā veidā neļāva mirušām būtnēm satrūdēt.

Tempļi

Templis bija nozīmīga sakrālā arhitektūras celtne Senajā Ēģiptē. Tur nenotieka publiski dievkalpojumi, bet gan tika izlikti dievu un to līdzinieku attēli, par kuru labsajūtu rūpējās priesteri. Visi tempļi bija samērā līdzīgi, jo to veidolu regulēja kanoni.
Buloņa-Bijankūra

Vēsture

Līdz 14. gadsimtam tagadējās pilsētas vietā atradās Menilas pie Senklū (Mesnuls-lès-Saint-Cloud) ciems. 14. gadsimta sākumā Francijas karalis Filips IV pavēlēja Menilā uzbūvēt Buloņas Jaunavas svētvietai veltītu baznīcu, kurai vajadzēja kļūt par svētceļojumu vietu piejūras Buloņas vietā. Baznīcu nosauca par Mazās Buloņas Notrdamu (Notre-Dame de Boulogne la Petite), bet ciems sākotnēji ieguva nosaukumu Mazā Buloņa (Boulogne-la-Petite), bet vēlāk — Buloņa pie Sēnas (Boulogne-sur-Seine). 1860. gadā Buloņai pievienoja Bijankūras rūpniecisko piepilsētu, bet 1924. gadā pilsētu oficiāli pārdēvēja tagadējā vārdā. Mūsdienās nozīmīgs rūpniecības centrs (autobūve, aviobūve u.c.).
Vilkava-Haslava

Vēsture

Rakstos kā Nīderhaslava pirmoreiz minēta 1279. gadā. 1439. gadā pirmoreiz minēts Vilkavas ciems. Pilsēta izveidota 1934. gadā, apvienojot Nīderhaslavu un Vilkavu.
Zaļā eiglēna

Uzbūve

Zaļajai eiglēnai ir vārpstveida ķermenis, kurš pakaļgalā ir smails un priekšgalā noapaļots. Eiglēnu klāj plāns, blīvs un elastīgs apvalks (pelikula). Eiglēnas priekšgalā atrodas rīkle, kas ved noapaļotā rezervuārā, un vica, kuru veido divi saplūstoši zari. Blakus rīklei atrodas sarkans, gaismasjutīgs laukums — stigma. Stigma kopā ar fotoreceptoru (paraflagelārais ķermenis) palīdz meklēt gaismas avotus. Zaļajai eiglēnai ir organoīdi, kurus sauc par hromatoforiem. Tajos veidojas hlorofils, un notiek fotosintēze.

Barošanās

Zaļā eiglēna barojas miksotrofi, t. i., tā uzņem gatavas organiskās barības vielas un arī tās ražo fotosintēzes procesā no neorganiskajām vielām. Fotosintēzes procesā zaļajai eiglēnai rodas paramila graudiņi — ogļhidrāti, kas ir pēc uzbūves tuvi cietei, bet nekrāsojas joda ietekmē. Minerālsāļi un slāpekļa savienojumi nokļūst organismā osmotiski. Eiglēna barojas gan ar fagocitozi, gan ar pinocitozi. Tai veidojas vakuolas, kurās barības vielas tiek sagremotas. Atkritumprodukti tiek izvadīti caur vakuolām vai caur ķermeņa virsmu.

Vairošanās

Zaļā eiglēna vairojas bezdzimumiski. Tā vairojas, gareniski daloties. Vispirms kodols dalās mitozes procesā, un pēc tam eiglēna sāk dalīties no priekšējās ķermeņa daļas. Priekšējā daļā izveidojas padziļinājums, tiek nomesta vica, un veidojas bazālais ķermenis. Bazālie ķermeņi attālinās viens no otra, tiem sākt augt jaunas vicas, un arī visi organoīdi sāk dalīties. Dalīšanās notiek no ķermeņa priekšgala līdz pakaļgalam, un izveidojas divas meitšūnas. Dzimumvairošanās notiek ļoti reti, un nav tikusi novērota.

Ekoloģija

Zaļā eiglēna dzīvo saldūdenī. Pārsvarā tā dzīvo seklos saldūdeņos, kas ir stipri piesārņoti ar organiskajām vielām, kuras viegli noārdās. Lielos daudzumos to var atrast peļķēs, grāvjos, u.c. eiglēnas ir visbiežāk sastopamie zaļie vicaiņi saldūdeņos. Nereti tās savairojas tik lielā daudzumā, ka izveido zaļu plēvīti ūdens virskārtā. Nelabvēlīgos apstākļos eiglēna spēj iecistoties. Iecistējoties tā nomet vicu, noapaļojas un izdala ap sevi blīvu apvalku, kas to pasargā no ārējiem nelabvēlīgiem apstākļiem (no izžūšanas).

Izmantošana

Eiglēnas ir iespējams izmantot kosmētikā, piemēram, sugu E. gracillis. Eiglēnas arī izmanto kā izejvielu biomateriāliem, kā pārtiku dažādiem mājlopiem un ūdensdzīvniekiem. Tās izmanto arī netīru un piesārņotu ūdenstilņu attīrīšanai. Tās arī izmanto uzturā Japānā. Euglena Company Tokijā kultivē šo mikroorganismu tādos daudzumos, ka to var komerciāli izmantot. Notiek arī izpēte, vai var ražot biodegvielu no eiglēnas.
Jānis Sviestiņš

Biogrāfija

Jānis Sviestiņš dzimis Jādekšu mežsarga Friča un Mīnes Sviestiņu ģimenē (tagad Ķūļciema pagastā). Mācījies Talsu pamatskolā un Talsu pilsētas skolā.
1905. gadā ieguvis skolotāja tiesības pedagoģiskajos kursos Cēsīs. 1905. gadā sāka strādāt par skolotāju Nurmuižā. Bijis arī viens no Nurmuižas bibliotēku biedrības dibinātājiem.
1910. gadā devās mācīt latviešu bērnus uz Lejas Bulankas latviešu koloniju Jeņisejas guberņā, bija tās pašas skolas bibliotēkas dibinātāja J. Driķa palīgs.
1913. gadā atgriezās dzimtenē un sāka strādāt par skolotāju Ventspilī, taču darbu pārtrauca karš. Kopā ar daudziem Ventspils iedzīvotājiem evakuējās arī skolas. Sviestiņš sāka strādāt par bēgļu skolas pārzini Ribinskā.
1918. gadā kļuva par skolas pārzini Ventspils 3. pamatskolā. 1919. gadā J. Sviestiņš vāca kopā latviešu grāmatas un piedalījās Ventspils bezmaksas lasītavas izveidē.
1920. gadā tika atvērta pilsētas bibliotēka, kurā Sviestiņš sāka strādāt par bibliotēkas pārzini.1926. gadā, kad uzcēla Ventspils 1. pamatskolu, līdz 1945. gada maijam, bija tās vadītājs. Ventspilī šī skola tika dēvēta par "Sviestiņa skolu".
Darbojies Ventspils pilsētas izglītības komisijā. Bijis Sarkanā Krusta darbības veicinātājs, Ventspils Pretalkohola biedrības dibinātājs un vadītājs, Ventspils muzeja veidotājs.
1945. gada 8. maijā kopā ar ģimeni devās uz Zviedriju.
No 1945. gada līdz 1968. gadam strādāja Lundas Universitātes Etnogrāfijas institūta bibliotēkā. No 1951. gada līdz 1972. gadam bija Lundas latviešu bibliotēkas pārzinis.
Publicējis rakstus par Ventspils pilsētas bibliotēku laikrakstā "Ventas Balss" un žurnālā "Izglītības Ministrijas Mēnešraksts". Rakstījis arī par izglītību, kultūru, atturības un tūrisma jautājumiem. Bijis "Londonas Avīzes" līdzstrādnieks.
Guvis vairākus apbalvojumus – par tūrisma veicināšanu un pedagoģisko darbu. Piešķirts Trīs zvaigžņu ordenis.
Anna Brigadere

Biogrāfija

Dzimusi 1861. gada 1. oktobrī Kalnamuižas pagasta "Vecbaļļās" kalpa ģimenē. Viņas tēvs Krišjānis bijis kalps un audējs, māte Lavīze (dzimusi Vanaga). Apmēram no 1871. līdz 1875. gadam mācījusies Kalnamuižas un Auces pagastskolā. Pēc tēva nāves 1874. gadā kopā ar māti pārcēlusies uz dzīvi Jelgavā pie māsas Līzes. Jelgavā turpinājusi pašizglītošanos, kā arī palīdzējusi māsai šuvējas darbā. Kopā ar māsas ģimeni pārcēlusies uz dzīvi Ventspilī, apmēram 1880. gadā — uz dzīvi Rīgā. Rīgā strādāja par pārdevēju brāļa Jāņa veikalā. 1882. gada rudenī pārcēlusies uz Maskavu, kur strādāja par audzinātāju vācu fabrikanta ģimenē. Pēc tam strādājusi par mājskolotāju Jaroslavļā. 1884. gadā atgriezusies uz dzīvi Rīgā. Pēc mājskolotājas tiesību iegūšanas Reinšes augstākās meiteņu skolas viengadīgajos pedagoģijas kursos strādājusi par mājskolotāju dažādās vācu ģimenēs Rīgā.
Apmēram 1893. gadā sacerējusi savu pirmo stāstu "Slimnīcā", kas 1896. gadā tika publicēts laikraksta "Baltijas Vēstnesis" pielikumā. 1897. gadā pievērsusies galvenokārt literārajam darbam. Šajā pašā gadā tika izdota arī rakstnieces pirmā grāmata (stāsts "Vecā Karlīne"). Savu pirmo pasaku lugu "Sprīdītis" sarakstījusi 1903. gadā pēc Rīgas Latviešu teātra direktora Jēkaba Dubura lūguma (viņš Brigaderei bija lūdzis iztulkot kādu bērnu lugu, tomēr rakstniece nevarēja atrast ko piemērotu). Teātrī tā pirmoreiz tika uzvesta 1903. gadā, nākamajā gadā iznāca grāmata, savukārt 1985. gadā tā tika ekranizēta. "Sprīdītis" ir ticis tulkots vairākās valodās.
No 1906. līdz 1907. gadam bijusi latviešu valodas skolotāja E. Šubes sieviešu proģimnāzijā, no 1908. līdz 1909. gadam bijusi laikraksta "Latvija" literārās daļas un tā satīras pielikuma "Skaidiena" vadītāja. 1915. gadā devusies uz Maskavu bēgļu gaitās, kur 1917. gadā sarakstīja poēmu "Spēka dēls". 1917. gadā atgriezusies uz dzīvi Rīgā, šeit arī pavadījusi atlikušo dzīves posmu. Kopš 1922. gada vasaras pavadījusi savā mājā "Sprīdīšos", Tērvetē, šeit pēc Brigaderes nāves tika atvērts muzejs.
Dzīves nogalē tapušie stāsti tikuši izdoti krājumā "Klusie varoņi" (1933). No 1926. līdz 1933. gadam sarakstījusi autobiogrāfisko triloģiju: "Dievs, daba, darbs" (1926), "Skarbos vējos" (1930) un "Akmeņu sprostā" (1933). Šī triloģija tiek uzskatīta par rakstnieces mākslinieciskās jaunrades augstāko virsotni. Rakstījusi arī dzeju.
1926. gadā tikusi apbalvota ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 20. gadsimta 30. gados un 1986. gadā tikusi nodibināta Brigaderes prēmija.