google/wiki40b huggingface dataset:
Kristaps Zariņš (gleznotājs)

Izglītība

Izglītību mākslas jomā uzsācis Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolā (1973—1980), tālāk seko studijas Latvijas Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļā (1980—1986), kuru absolvē, izstrādājot diplomdarbu profesora Imanta Vecozola vadībā. Pēc tam izglītojies Francijā (1989—1990): Nacionālajā Daiļo mākslu augstskolā Parīzē un Sorbonnā. 1992. gadā ieguvis maģistra grādu LMA.

Mākslinieciskā darbība

Izstādēs K. Zariņš sācis piedalīties 1979. gadā. Gleznotājs piedalījies grupu izstādēs Latvijā, Zviedrijā, Vācijā (t.sk. Vācijas Demokrātiskajā republikā un Vācijas Federatīvajā Republikā), Nīderlandē, Krievijā (t.sk. PSRS), Dānijā, Itālijā, ASV u.c. Pirmā personālizstāde notikusi Parīzē 1990. gadā, vēlāk tās notikušas gan Latvijā, gan ārvalstīs, kā Dānijā un Norvēģijā. Mākslinieka darbi atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja, Latvijas Mākslinieku savienības muzeja, vairākās kolekcijās Maskavā, privātkolekcijās Latvijā, Šveicē, Norvēģijā, Vācijā, Dānijā, Francijā, Krievijā, ASV, Lielbritānijā, Japānā, Itālijā.

Pedagoģiskā un administratīvā darbība

Pedagoga gaitas K. Zariņš sācis 1986. gadā kā pasniedzējs Latvijas Mākslas akadēmijā. 1992. gadā kļuvis par docentu, 1994. gadā — par profesoru. No 1997. gada vada LMA Figurālās glezniecības meistardarbnīcu un ir LMA senāta loceklis, 1999.—2007. gadā vada Glezniecības katedru, 2006.—2007. gadā — Vizuālās mākslas nodaļu. 2007. gadā ievēlēts par prorektoru, 2017. gadā — par rektoru, šajā amatā nomainot Alekseju Naumovu.

Ģimene

K. Zariņš ir gleznotāja un arī LMA rektora (1988—1997) Induļa Zariņa dēls. Viņa sieva ir tekstilmāksliniece Santa Zariņa. Mākslinieka dvīņubrālis Kaspars ir gleznotājs, ar kuru un viņa sievu Viju Zariņu Kristaps Zariņš vairākkārt piedalījies kopīgās grupu izstādēs.
Žans Pols Marats

Biogrāfija

Marats jaunībā uzsāka nodarboties ar zinātni un ārstniecību. Ar laiku viņš bija ieguvis laba ārsta reputāciju. 1777. gadā Marats tika iecelts labi apmaksātā galma ārsta postenī. Publicēja zinātniskus darbus par siltumu, elektrību, gaismu. Marats iztulkoja un 1787. gadā publicēja pazīstamo Īzaka Ņūtona darbu "Optika".
Neilgi pirms Lielās franču revolūcijas 1788. gadā Marats pievērsās publicistikai, uzsāka politisko darbību. Vēlāk kļuva par vienu no jakobīņu vadītājiem. Marats laikā no 1792. gada septembra līdz 1793. gada jūlijam bija Nacionālā konventa deputāts. Revolūcijas laikā viņš bija viens no tiem, kas izstrādāja konstitūcijas projektu. Bija viens no tautas sacelšanās organizatoriem.

Atentāts

Marats tika nogalināts 1793. gada 13. jūlijā savās mājās Parīzē. Viņu nogalināja žirondistu atbalstītāja Šarlote Kordjē, kas bija pārliecināta, ka Marata nāve apturēs pret žirondistiem vērsto vardarbību, kas izvērsās Lielās franču revolūcijas gaitā. Bet atentāta rezultātā terors pret žirondistiem tikai pieauga.
Šarlote Kordjē bija plānojusi Maratu nogalināt pie Nacionālā konventa. Taču Marats veselības problēmu dēļ pēdējā laikā vairs neizgāja no mājām. Viņam bija nopietna ādas saslimšana, ko viņš centās atvieglot stundām uzturoties medicīniskā vannā. Marats bija vannā, kad ieradās Šarlote Kordjē, lūdzot viņu pieņemt un uzklausīt informāciju par izbēgušiem žirondistiem. Marats viņu pieņēma, neskatoties uz savas sievas protestiem. Šarlote Kordjē uzsāka sarunu, bet tad viņa Maratu nodūra turpat vannā. Četras dienas vēlāk Šarlotei Kordjē tika izpildīts nāvessods ar giljotīnas palīdzību.
Marats tika pasludināts par revolūcijas mocekli, jakobīņu elku. Gleznotājs Žaks Luijs Davids Maratu attēlojis savā slavenajā gleznā "Marata nāve".
Bračislavs Izjaslavičs

Dzīvesgājums

Bračislavs dzimis Rurika dinastijas Polockas rūsu kņaza Izjaslava ģimenē, kas agri mira 1001. gadā un par Polockas kņazu kļuva Izjaslava brālis Vseslavs. Mazgadīgais Bračislavs par kņazu kļuva pēc Vseslava nāves 1003. gadā. Pēc viņa vectēva Kijevas lielkņaza Vladimira nāves 1015. gadā sakās cīņa par varu ar viņa tēva pusbrāli Novgorodas kņazu Jaroslavu. 1019. gadā Jaroslavs noslēdza savienību ar Zviedrijas karali Ūlofu un apprecējās ar viņa meitu Ingegerdu. Eimunda sāgas sākumā stāstīts par to, ka bijušais Norvēģijas ķēniņš Eimunds Hringsons kopā ar savu radinieku jarlu Ragnāru Agnarsonu un 600 vīru karadraudzi ieradās pie Holmgārdas (Novgorodas) ķēniņa Jarizleifa (Jaroslava) un viņa sievas Ingegerdas (Ingigerðr), lai noslēgtu savienību pret viņa pusbrāli ķēniņu Burizlafu (Borisu). Pēc brāļu Borisa un Gļeba sakaušanas 1019. gadā Jaroslavs aplenca Kijevu, bet Eimunds devās pie Palteskjas (Polockas) ķēniņa Vartilafa (konungr Vartilafr), kuram ķēniņš Jarizleifs bija izvirzījis teritoriālas pretenzijas. Ingegerda un viņas radinieks zviedru jarls Ragnvalds Olafsons (jarl Rögnvaldr Úlfsson) mēģināja nogalināt Eimundu.
Savukārt no senkrievu hronikām zināms, ka 1020. gadā Brjačislavs Izjaslavičs uzbruka Novgorodai, tomēr atpakaļceļā Jaroslavs viņu sakāva kaujā pie Sudomas upes un 1021. gadā bija spiests slēgt miera līgumu, kurā atteicās no Usvjatas un Vitebskas pilsētām. Toties Bračislavs paplašināja savus valdījumus uz rietumiem, kur Daugavas kreisajā pusē dibinājis pilsētu, kas viņa vārdā nosaukta par Braslavu. Braslavas ciems atrodams arī pie Sivera ezera Latgalē.
Eimunda sagā minēts, ka ķēniņš Brjačislavs sagūstīja ķēniņa Jaroslava sievu Ingegerdu. Savukārt pēc 1041. gadā noslēgtā miera līguma Brjačislavs un Jaroslavs vienojās par to, ka Brjačislavs kļuva par Kijevas vietvaldi, bet Jaroslavs paturēja virsvaru Novgorodā kā Krievzemes (Gardarīkes) galvaspilsētā. Par Polockas valdnieku kļuva ķēniņš Eimunds, bet jarls Ragnvalds Olafsons par Aldeigjuborgas valdnieku. Kad 1044. gadā Brjačislavs nomira, par Kijevas lielkņazu kļuva Jaroslavs. 
Daži krievu vēsturnieki uzskata, ka ķēniņš Eimunds saņēma valdīšanā nevis Polocku, bet gan tās kaimiņos esošo zemi, ko identificē kā Daugavas līvu zemi (Livoniju) (Сенковский, 1834) vai Jersikas ķēniņvalsti (Сапунов, 1916).  
Pēc Bračislava nāves 1044. gadā par Polockas kņazu kļuva viņa dēls Vseslavs, kas vēlāk ieguva arī Kijevas lielkņaza titulu.
Landskoronas baznīca

Vēsture

Sākotnēji jau 1696. gadā Šķaunē, toreiz Lanskoronā atradusies kapela, ko bija uzbūvējuši Pasienes dominikāņi, sākot misiju darbu. Vēlāk šajā vietā bijusi koka baznīca, kuras celšanas laiks nav zināms, bet tā ir pastāvējusi jau 1769. gadā.
Pašreizējā mūra baznīca uzcelta 1828. gadā par muižkunga Mārtiņa Karnicka līdzekļiem. To atjaunoja un paplašināja 1859. gadā.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudze pastāv no 1773. gada. Draudzi apkalpo prāvests Aivars Kursītis. Draudzei ir astoņpadsmit kapsētas.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Vasarsvētki, Svētās Marijas Magdalēnas svētki, Svētā Laurencija svētki. Katra mēneša 11. datumā notiek īpaši dievkalpojumi Lurdas Dievmātes godam.

Tehniska informācija

Landskoronas baznīca ir nobalsināta mūra celtne ar cinkota skārda jumtu. Tā ir vairāknavu ēka ar flīžu grīdu, 34 metrus gara un 17 metrus plata. Dievnams celts, izmantojot vecās baznīcas fundamentu. Ap baznīcu ir metāla žogs. Baznīcas dārzā atrodas nobalsināts mūra zvanu tornis ar zvaniem. 1989. gadā baznīcā noritējuši remontdarbi.

Interjers

Lielajā altārī ir no vitrāžām veidota Vissvētākās Trīsvienības glezna ar Jēzus Sirds statuju. Baznīcā ir redzama Lurdas Dievmātes skulptūra, kas šeit uzstādīta pirmo reizi Latgalē.
Telefonija

Telefonija ir zinātnes un tehnikas nozare, kas aptver telefona sakaru sistēmu uzbūves principu izpēti, aparatūras izstrādi telefona sakaru realizēšanai un izmantošanai, kā arī balss informācijas pārraides kvalitātes novērtēšanu telefona sakaru kanālos.
Telefonu tīkls ir iekārtu un kabeļu kopums, kas nodrošina telefona funkcionēšanu.

Ciparu sakaru kanāli

Ciparu sakaru kanāli tiek veidoti ar datu apstrādes paņēmieniem.
Pēdējā laikā starp centrālēm lieto ciparu kanālus. Ciparu kanālus parasti veido, izmantojot optiskos kabeļus.

Analogie sakaru kanāli

Analogajos sakaru iekārtās kanālu dalīšanai lieto frekvenču dalīšanu. 
Šādas iekārtas sauc par blīvēšanas aparatūru.

Abonentu līnijas

Centrāles ar telefonu aparātiem savieno abonentu līnijas. 
Telefona sarunas trakts līdz centrālei ir duplekss.
Telefona līnijas sarunas trakta barošanas spriegums ir 60 voltu līdzstrāva. Zvana signāls ir 110 voltu maiņspriegums.
Pilsētas abonentu līnijas mēdz būt analogas.

Telefonu centrāles

Telefonu centrāle ir sistēma, kas savieno telefonu abonentus zvanu laikā.

Centrālās baterijas centrāles

Telefona aparāta mikrofona barošana notiek caur telefona līniju no centrāles barošanas avota. Dažādām centrālēm šis līdzspriegums ir 12 - 60V.

Vietējās baterijas centrāles

Vietējās baterijas telefoniem ir baterija (parasti galvaniskā) mikrofona barošanai. Šajā gadījumā telefona līnijā līdzsprieguma nav. Vietējo bateriju visbiežāk izmantoja kopā ar rokas komutatoriem.

Ciparu centrāles

Līdz 90 gadu vidum centrāļu savienošanai izmantoja analogos (broadcasting)|sakaru kanālus.
Sakaru kanāls ir no platjoslas kanāla izdalīta frekvenču josla balss pārraidīšanai. Sakaru kanāla joslas platums ir 2 KHz.
Parasti telefonu centrāle arī nodrošina telefonu aparātu barošanas spriegumu. Šādu barošanas veidu sauc par centrālās baterijas (CB) barošanu.
Dažos gadījumos, piemēram lauka telefonam lieto vietējās baterijas barošanu (VB).
Telefonu centrāles lieto visi fiksētie un mobilie telefonu tīkli. Mūsdienu digitālās telefonu centrāles būtībā ir specializēti datori (maršrutētāji). Fiksēto telefonu tīklu centrālēm parasti ir relatīvi liels daudzums (no dažiem desmitiem līdz dažiem desmitiem tūkstošu) maza ātruma interfeisu, pie kuriem pieslēdz līnijas uz atsevišķiem telefoniem un neliels daudzums (daži) liela ātruma interfeisi, caur kuriem centrāli savieno ar citām centrālēm.
Dažreiz, nomaļākām vietām, lieto vienkāršotas konstrukcijas "centrāles", kas mazā ātruma interfeisus sablīvē vienā liela ātruma interfeisā un neko vairāk. Šādā gadījumā, telefona saruna starp diviem pie šādas iekārtas pieslēgtiem telefoniem, iet caur augstāka līmeņa centrāli. Mobilo telefonu bāzes stacijas darbojas pēc līdzīgiem principiem.
Džeimss Meisons

Biogrāfija

Piedzimis Īrijā un agrā bērnībā ticis adoptēts. 1861. gadā emigrējis uz ASV, kur sekmīgi piedalījies vairākos šaha turnīros. 1876. gadā Filadelfijā uzvarējis 4. ASV šaha kongresā. Tajā pašā gadā uzvarējis Ņujorkas šaha turnīrā, apsteidzot Jūdžīnu Delmaru, un mačā pieveicis angļu šaha meistaru Henriju Bērdu (+11, -4, =4). Bijis laikraksta Wilkes' Spirit of the Times šaha nodaļas redaktors.
1878. gadā atgriezies Anglijā. 1879. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar Viljamu Norvūdu Poteru (+5, -5, =11). 1882. gadā starptautiskajā šaha turnīrā Vīnē ieņēmis 3. vietu aiz abiem uzvarētājiem Vilhelma Steinica un Šimona Vinavera. 1883. gadā Nirnbergā bijis 3. vietā 4. Vācijas šaha kongresā aiz Šimona Vinavera un Džozefa Blekbērna. 1889. gadā Amsterdamas šaha turnīrā atkal bijis trešais (uzvarējuši Eimoss Bērns un Emanuels Laskers). 1900. gadā Londonas šaha turnīrā dalījis 2.—3. vietu ar Izidoru Gunsbergu (uzvarējis Rihards Teihmans).
Sarakstījis arī vairākas šaham veltītas grāmatas: "Šaha principi teorijā un praksē" (angļu: The Principles of Chess in Theory and Practice, 1894), "Šaha māksla" (angļu: The Art of Chess, 1895), "Šaha atklātnes" (angļu: Chess Openings, 1897), un "Sociālais šahs" (angļu: Social Chess, 1900).
1903. gadā nopietni saslimis un bijis spiests pārtraukt visas šaha aktivitātes līdz sava mūža beigām.
Smiltāju čakstītes

Latvijā

Latvijā sastopamas 4 smiltāju čakstīšu ģints sugas: tuksneša čakstīte (Oenanthe deserti), akmeņčakstīte (Oenanthe oenanthe), daglā čakstīte (Oenanthe pleschanka) un smiltāju čakstīte (Oenanthe isabellina).

Kopīgās īpašības

Smiltāju čakstītes ir maza auguma dziedātājputni ar uzkrītošu un pamanāmu apspalvojumu lielākajai daļai sugu.  Tās galvenokārt ir melnbaltas vai melni sarkanas ar baltām pazīmēm. Gandrīz visām sugām raksturīgs izteikts dzimumu dimorfisms: tēviņš ir košs, bet mātīte neuzkrītoša. 
Lielākā ģintī ir smiltāju čakstīte (Oenanthe isabellina), kuras ķermeņa garums sasniedz 17 cm, spārnu plētums 31 cm, svars 31 g.
Morfoloģiski smiltāju čakstītes varētu iedalīt vairākās grupās. Stepēs un tuksnešos uz zemes dzīvojošajām sugām ir slaidi ķermeņi, gari nagi un īsas astes. Dažas no šīm sugām ir gājputni un tām ir gari, smaili spārni. Nometnieku sugām spārni ir noapaļoti. Sugām, kas neizvairās no veģetācijas, ir īsi, noapaļoti ķermeņi un garas astes, garš vidējais pirksts un gari nagi. Akmeņainā un klinšainā vidē dzīvojošām sugām ir īsi ķermeņi, gari pirksti un īsi nagi. Šīs grupas putni ir gan relatīvi smagi, gan viegli, līdzīgi kā sugas, kas dzīvo smilšainās vietās. Arī šīs grupas gājputniem spārni ir smaili un gari.
Reimersas acu klīnika

Reimersas acu klīnika jeb Reimersa atraitnes acu dziednīca trūcīgajiem Rīgā (vācu: Wittwe Reimer'sche Augenheilanstalt für Unbemittelte zu Riga) bija pirmā acu klīnika Latvijā, kas pastāvēja no 1864. līdz 1936. gadam. Tajā bija 60 stacionāra vietas un ambulance.
Vēlāk klīnikas ēkā atradās LPSR Tautas komisāru padome (1940-1941), LPSR Augstākās padomes prezidijs, LPSR Celtniecības un Arhitektūras ministrija, Rīgas pilsētas Arhitektūras un celtniecības pārvalde, ASV vēstniecība Latvijā (1992-2011). Tagad uz laiku ēkā izvietots Latvijas Okupācijas muzejs.

Vēsture

Reimersas acu klīnika nosaukta Vilhelmīnes Reimersas, dzimušas Tonas (Wilhelmine Reimers, geb. Thonn) vārdā. Viņa bija bagātā tirgotāja Rīgas rātskunga, Lielās ģildes locekļa un goda pilsoņa Reinholda Kārļa Reimersa (Reinhold Carl Reimers, 1769.-1836.) otrā sieva. Savā testamentā Vilhelmīne Reimersa novēlēja lielu daļu no sava mantojuma un dzīvojamo māju Jēkaba ielā acu dziednīcas ierīkošanai mazturīgajiem Rīgas iedzīvotājiem, tomēr testamenta izpildadministrācija izšķīrās par jaunas ēkas celtniecību un šim mērķim nopirka zemes gabalu Troņmantnieka bulvārī (tagad Raiņa bulvārī 7).
Par topošās acu dziednīcas direktoru tika izvēlēts Rīgas Pilsētas slimnīcas direktors Bernhards Frīdrihs Bērenss (Bernhard Friedrich Baerens, 1795.-1863.), kas medicīnas doktora grādu bija ieguvis par acs lēcas fizioloģijas un patoloģijas pētījumiem. Ēkas projekta autors bija arhitekts Heinrihs Šēls (Heinrich Scheel, 1829.-1909.). Ēkas pirmo pamatakmeni 1861. gada 25. augustā ielika Baltijas provinču ģenerālgubernators Aleksandrs Suvorovs, bet tās atklāšana aizkavējās sakarā ar B.F.Bērensa nāvi. Acu dziednīca tika atklāta tikai 1864. gada 2. janvārī un tās pirmais direktors līdz 1880. gadam bija Kārlis Valdhauers (Carl Waldhauer, 1821.-1899.), pēc tam Jons Eižens Štafenhāgens (John Eugen Stavenhagen, dzimis 1842.).
1936. gadā pēc Kārļa Ulmaņa valdības rīkojuma klīnikas ēku nacionalizēja un tajā ierīkoja valdības iestādes. Acu klīniku pārcēla uz Baznīcas ielu 13, kur pēc Otrā Pasaules kara tā kā acu poliklīnika pastāvēja līdz 1951. gadam.
Kolaboracionisms

Vācu okupācijas laikā (1941—1945)

1941. gada beigās tika izveidota latviešu zemes pašpārvalde (Landesselbstverwaltung), ģenerāldirekcija, par kuras vadītāju iecēla bijušo Kurzemes divīzijas komandieri ģenerāli Oskaru Dankeru.
Jau 1941. gada jūlijā tika izveidota Arāja komanda — vācu drošības dienestam (SD) pakļauta pusmilitāra vienība, kas piedalījās holokausta īstenošanā Latvijas teritorijā, kā arī kaujās pret padomju partizāniem.
Holokausta pētnieki Kristofers Braunigs (Browning) un Jirgens Mathhauss (Matthaus) raksta, ka kara sākumposmā nevācu iedzīvotāji lielā mērā tika iesaistīti "noklusētā darba dalīšanā" pretebreju vardarbības aktos: no piedalīšanas ebreju identificēšanā, vajāšanas, getoizācijā līdz aktīvai dalībai pogromos, "tīrīšanas pasākumos" un citos noziegumos.
1941. gada oktobrī tika izveidota pirmā latviešu kārtības sargu vienība, kura "iestājās cīņā par jauno Eiropu." Bet reāli jaunos policijas bataljonus nosūtīja uz Viļņu, kur tiem jāpiedalās iedzīvotāju ķeršanā un lopu rekvizēšanā.
Sociologs Didzis Bērziņš uzskata, ka būtiskākā intelektuālā problēma Latvijas sabiedrībā ir bijusi apjēgsme, ka holokausts uzskatāms par "mūsu", nevis "viņu" traģēdiju, jo publiski tā tiek uztverta kā ārēja problēma, kas vai aizēnot "pašu latviešu" ciešanas Neinformētība par ebreju kopienas dzīvi un tās traģisko likteņi Otrā pasaules karā ilgstoši bija raksturīga Latvijai. Nacisma noziegumi oficiālajā atmiņas līmenī ir palikuši padomju represiju ēnā.

Padomju okupācijas laikā (1940—1941; 1945—1991)

Plašu diskusija par kolaboracionismu padomju laikā izraisīja čekas ziņotāju kartotēkas publicēšana un lustrācijas jautājums pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas. Daži eksperti uzskata, ka svarīgi bija pateikt, ka "jebkurš kolaboracionisms ir slikts, vai tā būtu ziņošana čekai, līdzdarbība izpildvarā vai darbs pašvaldībā okupācijas apstākļos".
"1940. gadā ievēlētajā Tautas Saeimā, kura nobalsoja par iestāšanos PSRS, bez kirhenšteiniem, lāčiem un upīšiem bija arī politiķi ar pat vairāku brīvvalsts Saeimu darba pieredzi, bija militārpersonas, kas cīnījušās par valsts neatkarību, Triju Zvaigžņu ordeņa un Lāčplēša ordeņa kavalieri. Arī kandidēšana un pat piedalīšanās okupācijas varas rīkotās vēlēšanās ir nodevība pret valsti," — teicis politologs Dans Titavs.
Pretrunīgi ir vērtēta arī vēsturnieku komisijas izveide, ko daži uzskata par angažētu: kolaboracionisma izpēte būtu jāfinansē caur universitātēm, Zinātņu akadēmiju, muzejiem, lai publicēti ne tikai okupācijas varas līdzskrējēju uzvārdus, bet arī tos cilvēkus, kuri pretojās režīmam. Tas ļautu parādīt, ka indivīdam vienmēr ir izvēles brīvība un varoņu ir bijis krietni vairāk nekā nodevēju.
Pēc čekas ziņotāju kartotēkas publicēšanas 2018. gada decembrī vēsturnieks Jānis Taurēns teica, ka diezgan daudz ir pētīts kolaboracionisms Latvijā Otrā pasaules kara kontekstā, bet padomju periods — tikai pēdējo gadu laikā. Viņaprāt, lielākiem panākumiem tieši padomju posma izpētē, noderētu kāda speciāla grantu programma vai kaut kas līdzīgs.
8. aprīlis

8. aprīlis ir gada 98. diena pēc Gregora kalendāra (99. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 267 dienas.

Vārda dienas

Dana, Danute, Dans, Edgars
Boriss Čertoks

Biogrāfija

Līdz 1945. gadam strādāja aviobūves uzņēmumos: sākumā kā elektromontieris, vēlāk kļuva konstruktors. 1945. gada aprīlī īpašas komisijas sastāvā tika komandēts uz Vāciju, kur līdz 1947. gadam pētīja vācu raķeštehniku.
1946. gadā iecelts par Bruņojuma ministrijas zinātniski pētnieciskā institūta NII-88 galvenā inženiera vietnieku. Institūtā tika pētītas un izmēģinātas vācu ballistiskās raķetes V-2. Čertoks bija atbildīgs par raķešu vadības sistēmām. Tika izstrādātas raķetes R-1, R-2. Viņa vadībā tika izgudrota astronavigācijas ierīce, kuru izmantoja lidmašīnu navigācijai. 1950. gadā NII-88 sastāvā tika izveidots jauns konstruktoru birojs OKB-1, kurā Boriss Čertoks tika iecelts par nodaļas priekšnieka vietnieku. Sākās raķetes R-5 projektēšana. 1952. gadā Čertoks iecelts par nodaļas priekšnieku. Tika izmēģināta raķete R-11. 1954. gadā sākās starpkontinentālās ballistiskās raķetes R-7 projektēšana. Kad tika nolemts izveidot pirmo Zemes mākslīgo pavadoni "Objekt D", Čertokam uzticēja izstrādāt radioaparatūru, lai nodrošinātu informācijas apmaiņu starp zemes stacijām un pavadoni.
1956. gadā OKB-1 tika atdalīts no NII-88 kā patstāvīga struktūrvienība. No 1957. līdz 1963. gadam Čertoks bija OKB-1 galvenā konstruktora Sergeja Koroļova vietnieks. 1963. gadā viņš tika iecelts par uzņēmuma priekšnieka vietnieku zinātniskajā darbā un 1. filiāles priekšnieku, kurā tika projektēti kosmiskie aparāti un vadības sistēmas. Pēc S. Koroļova nāves 1966. gadā par OKB-1 galveno konstruktoru tika iecelts Vasilijs Mišins, un B. Čertoks kļuva par viņa vietnieku.
No 1974. līdz 1992. gadam Čertoks bija NPO Energija (agrākā OKB-1) ģenerālkonstruktora vietnieks vadības sistēmu jautājumos. Kopš 1993. gada viņš bija RKK Energija ģenerālkonstruktora galvenais zinātniskais konsultants.
29. augusts

29. augusts ir gada 241. diena pēc Gregora kalendāra (242. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 124 dienas.
Dragon C2

Derīgā krava

Transportkuģa hermētiskajā sekcijā atradās 520 kg kravas: ūdens, pārtika, apģērbs, datoru aparatūra, studentu eksperimenti un dažādas citas lietas. Uz zemi atgriežamā krava bija plānota ar masu 660 kg: eksperimentu paraugi, eksperimentu aparatūra, SKS sistēmu aparatūra un skafandru EMU daļas.
Pie nesējraķetes Falcon 9 otrās pakāpes bija piestiprināts neliels konteiners, kuru piegādāja uzņēmums Celestis, kas nodarbojas ar mirušu cilvēku pelnu nogādāšanu kosmosā. Konteinerā atradās pa vienam gramam 308 personu pelnu, pazīstamākie no kuriem ir ASV astronauts Gordons Kūpers (Gordon Cooper) un Kanādas aktieris Džeimss Dūens (James Doohan). Raķešpakāpe aptuveni gada laikā ieies Zemes atmosfērā un sadegs.

Lidojuma gaita

Dragon C2 tika palaists 2012. gada 22. maijā 07:44:38 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-40.
25. maijā notika Dragon tuvošanās, satveršana un saslēgšanās ar staciju. 13:56 UTC stacijas manipulators, kuru vadīja Donalds Petits satvēra kosmosa kuģi. Pēc tam stundas laikā notika kuģa sistēmu pārbaudes, un 15:04 sākās Dragon pārvietošanas operācija. 15:47 tas tika novietots Harmony moduļa pret Zemi vērtajā pieslēgvietā. 16:02 tika pabeigta kuģa saslēgšanas operācija. Dragon lūka tika atvērta 26. maijā 09:53 UTC. Nākamo piecu dienu laikā transportkuģis tika izkrauts un tajā tika iekrautas uz Zemi atgriežamās kravas.
31. maijā 07:05 UTC Dragon, kas bija satverts ar stacijas manipulatoru, kuru vadīja Džozefs Akaba, tika atvienots no Harmony moduļa. Pēc tā pārvietošanas drošā attālumā 09:49 UTC tika atlaists no manipulatora. Tad transportkuģis veica vairākus manevrus un attālinājās no SKS. 14:51 tika ieslēgts dzinējs bremzēšanai, kas ilga 9 minūtes 50 sekundes. 15:13 tika atdalīts nolaižamais aparāts. Tas iegāja Zemes atmosfērā un 15:42 UTC nolaidās Klusajā okeānā aptuveni 740 km uz dienvidrietumiem no Losandželosas.
Marjinka

Vēsture

Apdzīvotā vieta 1844. gadā dibināja ieceļotāji no Poltavas un Harkovas guberņām. Kopš 1874. pagasta centrs, kopš 1923. gada — rajona centrs. 1938. gadā piešķirts pilsētciemata statuss, kopš 1977. gada — pilsēta. Attīstīta pārtikas rūpniecība.
Krustceļš

Sižets

Filmas pamatā ir stāsts par Baltijas valstu mēģinājumiem iegūt tiesības uz pašnoteikšanos un politisku neatkarību. Filmai cauri vijas 1990. gada Vispārējie latviešu Dziesmu un Deju svētki, kuros pēc 50 okupācijas gadiem pirmoreiz satiekas trimdas un dzimtenes tautieši.
Islāma valsts

Vēsture

Dibināta 1999. gadā kā al Qaeda atzars Irākā, laika gaitā tai ir bijuši dažādi nosaukumi. Irākas kara laikā 2006. gadā tā kopā ar citām sunnītu grupām izveidoja Modžahedu konsultatīvo padomi (مجلس شورى المجاهدين في العراق, Majlis Shūra al Mujāhidīn fi al Irāq). 
Grupas sākotnējais mērķis bija nodibināt islāma valsti tajos Irākas reģionos, kuros vairākums iedzīvotāju ir sunnīti, pēc organizācijas iesaistīšanās Sīrijas pilsoņu karā šai teritorijai tika pievienoti arī sunnītu apdzīvotie reģioni Sīrijā. Islāma valstij bija ciešas saites ar al-Qaeda līdz 2014. gada februārim, kad pēc astoņus mēnešus ilgušas cīņas par varu al-Qaeda norobežojās no Islāma valsts.
Islāma valsts nosaukumu sāka lietot 2014. gada 29. jūnijā, kad kontrolēto teritoriju pasludināja par kalifātu. 2014. gada jūnijā Islāma valsts apgalvoja, ka viņu rindās Irākā ir vairāk nekā 4000 kaujinieku, bet Sīrijas cilvēktiesību novērotāji 2014. gada augustā ziņoja, ka kaujinieku skaits ir pieaudzis līdz 50 tūkstošiem Sīrijā un 30 tūkstošiem Irākā. Centrālā izlūkošanas pārvalde 2014. gada septembrī abu valstu kaujinieku skaitu novērtēja starp 20 un 31,5 tūkstošiem.
Līdz 2019. gada 23. martam Islāma valsts Irākā un Sīrijā tika sagrauta, vairāk nekā 1000 kaujinieku aizbēga uz Irākas tuksnešainajiem apvidiem.