google/wiki40b huggingface dataset:
Slovākijas vēsture

Slovākijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Slovākijas teritorijā.

Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika

Pēc 1948. gada Čehoslovākijas Komunistiskā partija bija vienīgā atļautā partija valstī, un PSRS stingri kontrolēja valstī notiekošo. 
1960. gadu vidū komunistu režīms kļuva aizvien nepopulārāks. Partijas reformatoriem, saprotot, ka nepieciešamas izmaiņas, izdevās par tās vadītāju ievēlēt slovāku komunistu Aleksandru Dubčeku. Viņš veica virkni politisku reformu, lai radītu "sociālismu ar cilvēcīgu seju". Taču PSRS vadība nevarēja pieļaut, ka Aukstā kara laikā kāda no tās satelītvalstīm pāriet rietumu demokrātiju pusē. Kad sarunu ceļā Brežņevam neizdevās pārliecināt Dubčeku pārtraukt reformas, PSRS sāka plānot militāru iebrukumu.
Naktī no 20. uz 21. augustu piecas Varšavas pakta valstis iebruka Čehoslovākijā. Apmēram 5000—7000 padomju tankiem sekoja 200—600 tūkstoši Varšavas bloka kareivju. Iebrukuma laikā 72 čehoslovāki tika nogalināti un simtiem ievainoti. Padomju karavīri arestēja Dubčeku un nogādāja Maskavā. Pēc okupācijas apmēram 300 000 čehu un slovāku atstāja valsti un devās trimdā uz rietumiem.

Neatkarības atgūšana un integrācija ES

1989. gada novembrī Čehoslovākijā sākās Samta revolūcija, kura noveda pie Komunistiskās partijas varas monopola likvidēšanas un valdības atkāpšanās. Drīz pēc tam tika izveidota jauna valdība, kura sastāvēja no vairākām politiskajām partijām, un kurā komunistiem bija tikai daži ministru posteņi. 1990. gada jūnijā tika sarīkotas pirmās brīvās vēlēšanas. 1993. gada 1. janvārī Čehoslovākija oficiāli sadalījās divās valstīs — Čehijā un Slovākijā.
1999. gada 12. martā Slovākijas Republika pievienojās NATO un 2004. gada 1. maijā Eiropas Savienībai. 2007. gada 21. decembrī tā pievienojās Šengenas zonai.
Volfgangs Veils

Biogrāfija

1930. gados bijis viens no daudzsološākajiem jaunajiem Austrijas šahistiem. Pārstāvējis Austrijas komandu neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē 1936. gadā un izcīnījis zelta medaļu individuālajā vērtējumā. 1937. gadā Vīnes tematiskajā šaha turnīrā izcīnījis 2. vietu aiz Paula Keresa. Pēc Austrijas anšlusa 1938. gadā piedalījies Vācijas šaha čempionātā, kurā dalījis 15.-16. vietu. 1939. gadā uzvarējis Vīnes šaha kluba Hietzinger čempionātā un bijis 3. vietā Vīnes pilsētas šaha čempionātā.
Otrā pasaules kara laikā dienējis Vērmahtā. 1945. gada ziemā Horvātijā gājis bojā no granātas šķembas ievainojuma.
Andrejs Petrevics

Biogrāfija

Andrejs Petrevics piedzima 1883. gada 21. jūnijā Grobiņas pagastā. No 1907. līdz 1911. gadam studējis kā brīvklausītājs Maskavas Komercinstitūta ekonomikas nodaļā. Vēlāk studējis Latvijas Universitātē. 1918. gadā piedalījās Tautas padomes dibināšanā kā viens no LSDSP pārstāvjiem. Bijis viens no 38 padomes locekļiem, kas piedalījās Latvijas neatkarības aktā. 1920. gadā ievēlēts Satversmes sapulcē no LSDSP saraksta, taču pēc parlamenta sasaukšanas LSDSP sašķēlās un Petrevics pievienojās Mazinieku partijai. Bijis Satversmes sapulces priekšsēdētāja Jāņa Čakstes 1. viceprezidents.
1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā, kļuvis par tās priekšsēdētāja Fridriha Vesmaņa 2. biedru. Kaut arī ievēlēts no Mazinieku partijas saraksta, vēlāk atgriezies LSDSP. 1925. gadā ievēlēts 2. Saeimā un bija tās sekretāra Pētera Juraševska 2. biedrs. 1928. gadā zaudējis mandātu, jo nav ticis ievēlēts 3. Saeimā, taču pēc Raiņa nāves 1929. gada septembrī atgriezies parlamentā. 1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā, taču tā paša gada 16. decembrī mandātu nolicis.
Miris 1939. gada 4. jūlijā Rīgā.
Suiti

Vēsture

Suitu kā etnogrāfiski un kulturāli atšķirīgas kopienas veidošanās saistāma ar fon Šverinu dzimtu, kam no 1574. līdz 1738. gadam piederēja vairākas muižas Alšvangas draudzes novadā. 1623. gadā dzimtas mantinieks Johans Ulrihs fon Šverins Viļņā apprecējās ar katoļu muižnieku meitu Barbaru Konarsku un pēc laulības nosacījumiem pārgāja katoļticībā. Johana Ulriha tēvs luterānis Jēkabs dēla pāriešanu citā konfesijā neatbalstīja un precētais pāris Alšvangā atgriezās tikai pēc tēva nāves 1632. gadā. Tā kā kopš 1617. gada Kurzemē atkal bija atļauti katoļu dievkalpojumi, Alšvangas mantinieks savu muižu iedzīvotājus un dzimtcilvēkus intensīvi sāka pievērst katoļticībai. 1625. gadā uzceltā Alšvangas baznīca tika atdota katoļiem, luterāņu mācītāji tika padzīti, uz Alšvangu palīgā tika uzaicināti jezuīti. Katoļticībai tika pievērsti iedzīvotāji visās fon Šverinam tajā laikā piederošajās muižās: Alšvangā (Aliswanges), Adzē (Adze), Basos (Bassen), Deksnē (Dexen), Gudeniekos (Gudden), Grāveros (Grawen), Dūrē (Duhren) un Feliksbergā (Feliksberg), bet vēlāk arī Reģu (Rese), Biržu (Byrszen) un Almāles (Almalen) muižās, kas 17. gadsimtā Šveriniem vēl nepiederēja.
Citi muižnieki sākotnēji pret Šverina darbibu izturējušies iecietīgi, bet pēc mācītāju izraidīšanas strīds nonāca līdz Polijas-Lietuvas karalim Vladislavam IV, kas gan Alšvangas, gan Feliksbergas baznīcas apstiprināja katoļiem. Naids starp Šveriniem un citiem muižniekiem luterāņiem kļuva tik liels, ka 1637. gada maijā apkārtējo muižu īpašnieki Johanu izvilināja uz Reģu pili, kur tam tika iedota inde. Johans mira pa ceļam uz Alšvangu.
Apkārtējo luterāņu attieksme pret alšvangiešiem bija diezgan neiecietīga un tās īpašnieka ļaudis tika saukti par „Šverinu svītu”. Ar laiku šis apzīmējums tika attiecināts arī uz dzimtļaudīm un pakāpeniski kļuva par pašnosaukumu „suiti”. Arī vēlākos laikos, pašizolējoties no apkārtējiem luterāņu apvidiem, suitu apdzīvotajos pagastos tika saglabāts ļoti savdabīgs dzīvesveids ar savu unikālu kultūrvidi un identitāti. 19. gadsimta beigās notika Kurzemes pašvaldību reforma, kuras gaitā Alšvangas draudzes novada muižu pagastus (Alšvangas, Fēliksbergas, Grāveru, Blintenes, Gudenieku, Jaunās muižas, Basu, Biržu, Almāles, Adzu, Reģu, Labraga un Stirnu muižas, kā arī Alšvangas pastorātu) apvienoja un izveidoja četrus: Alšvangas, Basu, Pilsberģes un Gudenieku pagastus. Mūsdienās suitu apdzīvotā teritorija ietver Alsungas novadu un Jūrkalnes un Gudenieku pagastus.
Mārtiņš Zīverts

Dzīvesgājums

Dzimis 1903. gada 27. jūlijā Mežmuižas rentnieka ģimenē tagadējā Vilces pagastā. Mācījās Berķenes skolā, pēc Pirmā pasaules kara mācības turpināja  Jelgavas ģimnāzijā, ko beidza 1924. gadā. Aizrāvās ar K.Hamsuna, F.Dostojevska, F.Šillera, V.Šekspīra, H.Ibsena darbiem.  Mēģināja sākt studijas Romas universitātes Filozofijas un literatūras fakultātē, bet trūkuma un slimības (tuberkulozes) dēļ bija spiests atgriezties dzimtenē un strādāja Jelgavas laikrakstā “Jaunais Zemgalietis” un Rīgas Tehniskajā institūtā. Iestājas Latvijas Universitātes filoloģijas un filozofijas fakultātes filozofijas nodaļā un sāka rakstīt lugas. 1931. gadā tika izrādīta viņa luga „Nafta”, 1935. gadā luga “Galvu augšā” un 1936. gadā drāma “Tīreļpurvs”.
1938. gadā Mārtiņš Zīverts sāka strādāt par dramaturgu Nacionālajā teātrī, 1940. gadā Dailes teātrī.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā M. Zīverts devās bēgļu gaitās uz Zviedriju.
Stokholmas Latviešu teātrī viņš iestudēja savu lugu "Vara" par Lietuvas ķēniņa Mindauga likteni. Kopā ar Stokholmas teātra ansambli viņš devās viesizrādēs uz Vācijas latviešu bēgļu nometnēm.
Strādāja par viesmīli, kasieri, fabrikas strādnieku un krāvēju, bet brīvajā laikā turpināja rakstīt lugas.
Miris 1990. gada 4. oktobrī Stokholmā, urna ar viņa pelniem guldīta Rīgas Meža kapos.
Kopš 1994. gada Latvijā darbojas Mārtiņa Zīverta fonds.
Eduards Aire

Biogrāfija

Dzimis 1876. gada 2. jūnijā Naukšēnu pagasta Ķikutos zemnieka Jāņa Aires ģimenē.
1894. gadā Aire iestājās Krievijas Impērijas armijā. Dienēja 101. Permas kājnieku pulkā, 1897. gadā beidza mācības Viļņas karaskolā. 1909. gadā kļuva par Daugavgrīvas cietokšņa kājnieku bataljona štāba kapteini, 1911. gadā absolvēja Krievijas Ģenerālštāba akadēmiju. 1912. gadā viņu nosūtīja uz Kazaņas kara apgabala štābu, kur viņš bija Kazaņas karaskolas junkuru rotas komandieris.  
Pirmajā pasaules kara sākumā 1914. gadā bija Krievijas armijas ģenerālštāba kapteinis, vēlāk 77. divīzijas štāba adjutants, 177. Izborskas pulka kapteinis. No 1915. gada oktobra 4. Sibīrijas armijas korpusa štāba vecākais adjutants. 1917. gada augustā viņu paaugstināja par apakšpulkvedi un iecēla par 84. kājnieku divīzijas (vēlāk pārdēvēta par 4. musulmaņu divīziju) komandieri Rumānijas frontē. Pēc zaudējumiem kaujās 1918. gadā no janvāra līdz martam cauri Bukovinai un Besarābijai atkāpās uz Tiraspoli, kur pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas demobilizējās.  
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada oktobrī iestājās Krievijas Dienvidu armijā. Donas karaspēkā vadīja Atsevišķo Saratovas korpusa štābu, karaspēka grupas štābu Deņikina Dienvidkrievijas Brīvprātīgo armijā. 1920. gada sākumā vadīja 1. Novorosijskas kara apgabala Virspavēlniecības štābu. Atstāja dienestu laikā, kad Deņikins atteicās no Dienvidkrievijas armijas virspavēlnieka amata un 1920. gada 4. aprīlī caur Stambulu devās uz Angliju.
1920. gada jūnijā atgriezās Latvijā, 1920. gada 11. jūlijā ieskaitīts Latvijas armijā (Virspavēlnieka štāba Operatīvā daļa). 1922. gadā vairākus mēnešus pasniedza Latvijas karaskolā. No 1922. gada oktobra līdz 1925. gadam vadīja Galvenā štāba Operatīvo daļu.
No 1925. līdz 1927. gadam vadīja Armijas komandiera štābu. 1927. gadā bija Latvijas Valsts prezidenta sevišķu uzdevumu ģenerālis. No 1928. līdz 1933. gadam vadīja Kara būvniecības pārvaldi, bet 1933. gadā Apgādes pārvaldes Būvniecības daļu.
Miris 1933. gada 28. maijā Rīgā.
Piramidene

Vēsture

1910. gadā koncesiju akmeņogļu ieguvei Mimerdālenes ziemeļaustrumos ieguva Zviedrijas kompānija Spetsbergens Svenska Kolfalt. 1911. gadā sākās šahtas un kalnraču apmetnes izbūve Petuniabuktas un Mimerbuktas krastā. Raktuves vairākkārt mainīja īpašnieku, līdz 1931. gadā tās nonāca PSRS tresta Arktikugol īpašumā. Šahtas un ciemata izbūve sākās 1939. gadā, bet, sākoties 2. pasaules karam, infrastruktūra pirms evakuācijas tika iznīcināta. Būvniecība atsākās 1946. gadā. 1960.—1980. gados ciematā bija ap 1000 iedzīvotāju, tika uzbūvētas daudzstāvu dzīvojamās mājas, bibliotēka, sporta komplekss, baseins, ziemas dārzs, elektrostacija, tika ierīkota osta ogļu iekraušanai. Ciematam bija sava ferma un siltumnīcas. Padomju laikā lielākā daļa ciemata iedzīvotāju bija ukraiņi no Donbasa un Volīnijas.
Šahta tika slēgta 1998. gadā sakarā ar pieaugošajām ieguves pašizmaksām. Ieguvi apgrūtināja arī sarežģītie ģeoloģiskie apstākļi, kā arī izdevumi 1970. gadā sākušā endogēnā pazemes ugunsgrēka lokalizēšanai. Kopš 2007. gada ciematā kompānija Arktikugol attīsta tūrismu, kura galvenā tēma ir padomju laikmeta kultūrvēsturiskā vide.
Ģeoloģija

Ģeoloģija (no grieķu: γη (gê) — ‘zeme’ un λόγος (logos) — ‘runa’, burtiski — ‘runa par zemi’) ir zinātne par Zemes uzbūvi un tās attīstības vēsturi. Ģeoloģija galvenokārt pēta Zemi veidojošo cietvielu, tās uzbūvi, struktūru, fiziskās īpašības, vēsturi un procesus, kas veido Zemi. Ģeoloģija ir viena no Zemes zinātnēm.
Ģeoloģijas zinātnes attīstības gaitā ir noteikts, ka Zemes vecums ir aptuveni 4,6 miljardi (4,6×10⁹) gadi. Ģeologi meklē un pēta Zemes derīgos izrakteņus, piemēram naftu, zeltu, dzelzsrūdu, būvniecībai derīgās smiltis un tā tālāk.
Ziņas par minerālu īpatnībām, vulkānu darbību, zemestrīcēm un krasta līniju pārvietošanos ir sastopamas jau seno ēģiptiešu, ķīniešu, indiešu, grieķu un romiešu darbos. 17. gadsimtā tika izvirzītas pirmās kosmogoniskās hipotēzes, izdotas pirmās ģeoloģiskās kartes. 18. gadsimta beigās ģeoloģija (ģeognozija) izveidojās par patstāvīgu zinātni — līdz tam to uzskatīja galvenokārt par mineraloģijas vai fizioģeogrāfijas nozari.

Vēsture

Par nozīmīgāko antīkās zinātniskās literatūras darbu ģeoloģijas jomā uzskata Aristoteļa skolnieka Teofrasta (372—287 p.m.ē.) darbu "Peri Lithon" (Par akmeņiem). Šis darbs noteica ģeoloģijas pamatnostādnes gadu tūkstošiem ilgi, piemēram, darbā definētā pārakmeņojumu interpretācija saglabājās līdz viduslaiku beigām. "Peri Lithon" tika tulkots latīniski un vairākās citās valodās.
Senās Romas laikos Plīnijs Vecākais publicēja ļoti izvērstus aprakstus par daudziem minerāliem un metāliem, kas viņa laikā jau bija ieguvuši praktisku pielietojumu. Plīnijs Vecākais ir viens no pirmajiem, kas izdarīja pareizu pieņēmumu par to, ka dzintars ir pārakmeņoti priežu sveķi — viņš savu pieņēmumu pamatoja ar to, ka dzintarā atrodami kukaiņi. Viņš arī lika pamatus kristalogrāfijai, secinādams, ka dimanta kristāliem piemīt oktaedra forma.
Daļa mūsdienu zinātnieku, piemēram, Fīldings H. Gerisons, uzskata, ka ģeologijas zinātnes aizsākumi meklējami musulmaņu pasaulē.

Ģeoloģiskie pētījumi

Ģeoloģisko pētījumu pamatā ir tā sauktie lauka darbi, kas parasti norisinās ekspedīcijās, izmantojot gan ģeoloģiskās metodes, gan arī ģeogrāfiskās unb ģeofiziskās metodes. Pēc lauka darbiem seko savākto materiālu un paraugu kamerālā apstrāde, tas ir, laboratorijas analīzes un visu iegūto datu izvērtēšana un teorētiska apkopošana.
Ģeoloģiskie pētījumi galvenokārt balstās uz tiešiem iežu novērojumiem. Tos apraksta un dokumentē dabiskos atsegumos un vietās, kur tie tiek atsegti mākslīgi. Nereti izmanto arī aeroģeoloģiskos novērojumus un novērojumus, kurus iegūst no Zemes mākslīgajiem pavadoņiem.
2007. gada Pasaules čempionāts vieglatlētikā

Latvijas pārstāvji

Čempionātā traumas dēļ nepiedalījās daudzcīņnieks Jānis Karlivāns, savukārt Jeļena Prokopčuka čempionātu izlaida, lai labāk sagatavotos Ņujorkas maratonam.
Absints (glezna)

Apraksts

Darbs gleznots 1875.–1876. gadā; tajā attēloti divi tēli, sieviete un vīrietis, kuri sēž attiecīgi centrā un pa labi. Vīrietis cepurē, skatās pa labi ārpus gleznas, kamēr sieviete, tērpusies formālāk, arī ar cepuri, skatās lejup. Viņai priekšā uz galda stāv ar absintu pildīta glāze. Šī aina atspoguļo pieaugošo sabiedrisko izolāciju, kas parādījās Parīzē straujās izaugsmes posmā. Gleznā izmantotie modeļi ir aktrise Elena Andrē un bohēmisma gleznotājs un grafiķis Marselēns Debutēns. Kafejnīca, kurā notiek darbība, ir Café de la Nouvelle-Athènes Parīzē.

Atsauksmes

Pirmajā izstādē 1876. gadā to kritiķi uztvēra negatīvi, nosaucot to par neglītu un pretīgu. To līdz 1892. gadam novietoja noliktavā, atkal izstādot 1892. gadā, kad to atkal uztvēra ar asu nepatiku. To ar nosaukumu L'Absinthe atkal izstādīja 1893. gadā Anglijā, kur tā izraisīja diskusijas. Gleznā attēlotie ļaudis angļu kritiķu skatījumā bija šokējoši degradēti un prasti. Daudzi uzskatīja gleznu par triecienu morālei; tā uzskatīja tādi viktoriāņi kā Sers Viljams Bleiks Ričmonds un Vollters Kreins, kad glezna tika demonstrēta Londonā. Šī reakcija bija laikmetam raksturīga, atklājot dziļās aizdomas, ar kurām Viktorijas Anglija bija uztvērusi Francijas mākslu kopš Barbizonas skolas pirmsākumiem, un vēlmi mākslas darbos atrast morāli uzmundrinošas vērtības. Daudzi angļu kritiķi gleznu uztvēra kā brīdinājumu pret absintu un Franciju vispār. Romānu rakstnieka Džordža Mūra komentārs par attēloto sievieti bija: "Kas par palaistuvi!" Viņš piemetināja, "stāsts nav patīkams, bet pamācošs". Tomēr savā grāmatā Modernā glezniecība, Mūrs nožēloja morāles mācības piešķiršanu darbam, apgalvojot, ka "glezna ir tikai mākslas darbs un tam nav nekādas saistības ar dzērienu vai socioloģiju."
Gadu gredzeni

"Gadu gredzeni" ir dzejnieces Vizmas Belševicas ceturtais dzejoļu krājums, izdots 1969. gadā izdevniecībā "Liesma".

Tapšanas vēsture

Iepriekšējais Belševicas krājums "Jūra deg" iznāca 1966. gadā pēc septiņu gadu pārtraukuma, jo viņas agrākos dzejoļus 1963. gadā bija kritizējusi Latvijas Komunistiskās partijas vadītāji par pārlieku pesimismu un "modernismu". Krājuma redaktors bija dzejnieks Jānis Sirmbārdis.

Kritika

Pēc krājuma publicēšanas asu nepatiku no Komunistikās partijas vadības izraisīja Latvijas vēstures tematikai veltīti dzejoļi, sevišķi noslēguma dzejolis, "Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām", kurā ar mākslinieciska anahronisma palīdzību vilktas paralēles starp krustnešu iebrukumu un apspiesto tautu situāciju PSRS.
Mirdza Ķempe un Imants Lasmanis publicēja nosodošus dzejoļus, kuros mācīja Belševicai mīlēt savu tautu un nesagrozīt vēsturi. Rakstnieku vidē abus šos dzejojumus uzņēma ar sašutumu, Ojārs Vācietis uzrakstīja sarkastisku parodiju par I. Lasmaņa dzejoli, taču to publicēt viņam neļāva.
Sakarā ar piedalīšanos ukraiņu nacionālista Ivana Dzjubas prāvā, kurā Belševica atteicās nosodīt Dzjubas uzskatus, viņai no 1971. līdz 1974. gadam aizliedza publicēties, viņas vārdu nedrīkstēja pieminēt grāmatās un preses publikācijās. Šajā laikā dzejniece pelnīja iztiku ar tulkošanu, kā arī rakstīja dzejoļus, kas apvienoti nākamajā dzejoļu krājumā "Madarās" (1976).

Ietekme

Krājums "Gadu gredzeni" iekļauts Latvijas Kultūras kanonā.
Priekšpēdējais krājuma dzejolis ir "Dziesma dūdieviņam". 1969. gadā Imanta Kalniņa komponētā Dziesma dūdieviņam kļuva populāra Ilonas Bāliņas un Noras Bumbieres izpildījumā. 1995. gadā tā piedzīvoja jaunu versiju, kuru iedziedāja Aigars Grāvers.
1988. gadā Niks Matvejevs komponēja mūziku poēmai "Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām", kas nonāca grupas "Sīpoli" repertuārā.
7th Heaven

Brodvejas izrāde

Filma 7th Heaven balstīta uz populāru Brodvejas tāda paša nosaukuma teātra izrādi, to 1922. gadā iestudēja Booth Theatre un izrādes ilga no šī gada 30. oktobra līdz 1924. jūlijam kopsummā nospēlējot 704 izrādes. Galvenās lomas atveidoja Džordžs Gols (Čiko) un Helena Menkena (Diāna). Vienu no lomām atveidoja arī Frenks Morgans.

Filmas rimeiki

1937. gadā filmu pārfilmēja kā skaņu kino. Filmas režisors ir Henrijs Kings, lomas atveidoja Simona Simona, Džeimss Stjuarts, Džīns Heršolts un Gregorijs Ratovs.
Ķīniešu scenārists un kinorežisors Juans Muži savu 1937. gada filmu Street Angel veidoja pēc filmas 7th Heaven motīviem, nosaucot savu filmu Frenka Borzeigi 1928. gada filmas nosaukumā.
Šternberka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1269. gadā. Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Šternberga (vācu: Sternberg). No 1918. gada — Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu reģiona daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara — atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada — Čehijas sastāvā.

Cilvēki

Šternberka ir hokejista Davida Krejči (David Krejčí, 1986), futbolista Davida Rozehnala (David Rozehnal, 1980) un hokejista Petra Vrānas (Petr Vrána, 1985) dzimtā pilsēta.
Lietus mežs

Lietus mežs ir mežs, kuram raksturīgs augsts nokrišņu daudzums. Minimālajam nokrišņu daudzumam ir jābūt lielākam par 2000 mm gadā. Lietus mežus iedala mitrajos tropu mežos un mērenajos lietus mežos. Galvenā atšķirība starp tropiskajiem un mērenajiem lietus mežiem ir ģeogrāfiskā platuma grādos; tropiskie lietus meži ir tuvāk ekvatoram, bet mērenie atrodas mērenajā joslā. Lietus meži atrodas Āzijā, Austrālijā, Amerikā, Centrālajā un Dienvidāfrikā. Lielākais lietus mežs pasaulē ir Amazones lietus mežs, kas atrodas Dienvidamerikā. Kaut gan lietus meži aizņem tikai 6% no planētas virsmas, tie satur vairāk nekā pusi visas pasaules augu un dzīvnieku sugu - liānas, orhidejas, gumijkoki, zeltainie lauvpērtiķi, morfīdi, koati, kāpelētājvardes, sliņķi, boa čūskas, iguānas, jaguāri, lemuri, tapiri, tukani u.c.

Apdraudējums

Cilvēki iznīcina lietus mežus peļņas nolūkos. Daudzus kokus nocērt to vērtīgās koksnes dēļ. Milzīgas meža teritorijas izcērt dažādas firmas derīgo izrakteņu vai naftas atradņu meklējumos. Citas teritorijas atbrīvo no kokiem, lai ierīkotu lauksaimniecības platības, tomēr jau pēc dažiem gadiem šī zeme pārvēršas tuksnesī. Lietus mežu izciršana var paātrināt globālo sasilšanu.
Līdz ar lietus mežu izciršanu iet bojā daudzi dzīvnieki, jo tie zaudē savas mājvietas un barošanās vietas. Daudz dzīvnieki tiek arī nomedīti vai sagūstīti un kontrabandas ceļā pārdoti kā mājdzīvnieki.
Vilhelms Kristiāns Pantēnijs

Dzīvesgājums

Dzimis Zaļeniekos 1806. gada 7. martā draudzes mācītāja ģimenē. Studēja teoloģiju Tērbatas universitātē (1826-1829), pēc tam strādāja par mājskolotāju, no 1834. gada rediģēja kalendāru “Veca un jauna laika grāmata”, bija arī vairāku latviešu grāmatu korektors.
1835. gadā Pantēniju ieņēma darbā par mācītāju Jelgavas Sv. Annas baznīcas latviešu draudzē un tajā pašā gadā viņš kļuva par “Latviešu Avīžu” redaktoru. Publicējās arī Rīgas laikrakstā “Tas Latviešu Draugs”. 1836. gadā viņš organizēja Jelgavas Latviešu lasīšanas biedrību, no 1839. gada bija Latviešu literārās biedrības Kurzemes direktors. Savā draudzē iekārtoja sešas skolas un lūgšanas namu Kalnciemā. 1840. gadā Latviešu literārajā biedrībā ierosināja sagatavot latviešu skolas grāmatas.
Pantēnija apgādā iznāca vairākas latviešu grāmatas, arī A. Spāģa “Pārcēlējs” (1847).
Miris Jelgavā 1849. gada 20. jūlijā, apbedīts Baložu kapos.
Kamieļu dzimta

Izskats un īpašības

Kamieļu dzimtas dzīvnieki ir liela auguma. Tiem ir slaidi kakli un garas kājas. Kamieļu dzimtas dzīvnieki atšķiras no atgremotājiem (Ruminantia) ar vairākām pazīmēm. Tiem augšžoklī ir daži priekšzobi, kādu nav atgremotājiem. Pirmo priekšzobu nav, bet trešais priekšzobs ir attīstījies ilkņa formā, līdz ar to augšžoklī ir divi ilkņi, starp kuriem ieguļas apakšžokļa ilknis. Priekšzobi no dzerokļiem ir atdalīti ar atstarpi. Kamieļu dzimtas dzīvniekiem ir 3 kambaru kuņģis, nevis 4 kambaru kā atgremotājiem. Tā augšlūpa ir šķelta divās daļās. Kamieļu pakaļkāju muskulatūra atšķiras no pārējiem pārnadžiem tādējādi, ka kājas augšdaļā ir piestiprinātas pie ķermeņa tikai ar saitēm, nevis ar muskuļu audiem un ādu no kāju apakšējās daļas. Līdz ar to, kad kamielis guļ, tas atspiežas pret pakaļkāju ceļgaliem, kas citiem dzīvniekiem guļot ir pacelti uz augšu. Kamieļu dzimtas dzīvniekiem nav naga pēdas kā citiem pārnadžiem, bet gan pēdu veido divi pirksti ar nagiem uz pirksta gala. Turklāt tā pēda ir veidota no bieziem ādas audiem. Dienvidamerikas sugas ir piemērojušās pārvietoties pa stāvu, akmeņainu reljefu, izmantojot pēdas pirkstus, lai pieķertos.

Evolūcija

Kamieļu dzimta no evolūcijas viedokļa ir interesanta ar to, ka mūsdienās šie dzīvnieki vairs nav sastopami vietās, kur tie ir radušies. Senākie kamieļu dzimtas dzīvnieki dzīvoja Ziemeļamerikā eocēna laikā pirms 45 miljoniem gadu. Paši senākie bija truša lieluma Protylopus, kuriem pēdām bija 4 pirksti. Eocēna beigās pirms 35 miljoniem gadu radās Poebrotherium, kuriem pēdai jau bija 2 pirksti, augumā tie bija līdzīgi mūsdienu kazām. Apmēram pirms 2 - 3 miljoniem gadu kamieļu dzimtas dzīvnieki no Ziemeļamerikas ieceļoja Āzijā un Dienvidamerikā. Ziemeļamerikā kamieļu dzimtas dzīvnieki, iespējams, ar laiku tika izmedīti, kā arī kontinentā izmainījās klimats un vide pēc pēdējā ledus laikmeta.
Auces ģerbonis

Heraldiskais apraksts

Ģerboņa vairogā uz sarkana fona ir attēlots melns upesvēzis ar zelta atspīdumu. Par pamatu ģerbonim esot ņemts hercoga Jēkaba tirdzniecības flotes karogs.
Skaistkalne

Vēsture

Vēstures avotos Skaistkalne pirmo reizi minēta 1489. gadā, kad šīs zemes starp Mēmeles un Iecavas upēm Livonijas ordeņa mestrs Johans Freitāgs fon Loringhofe izlēņoja Hermanim Šēnbergam. No pirmā īpašnieka arī cēlies Skaistkalnes nosaukums. 
Kopš 1660. gada senāko koka baznīcu apkalpoja Jezuītu ordenis, kas 1666. gadā te izveidoja pastāvīgu misiju un 1677. gadā klosteri. 1692. gadā šeit uzcēla jaunu baznīcu un klosteri itāļu baroka stilā. No 1774. gada līdz 1929. gadam Skaistkalnes Dievmātes svētnīcu un draudzi apkalpoja katoļu priesteri, Skaistkalne kļuva par galveno katolicisma centru Zemgalē. 
19. gadsimtā Skaistkalne kļuva par nozīmīgu tirdzniecības centru. Ik gadu notika 10 plaši gadatirgi un iknedēļas tirgi. 20. gadsimta sākumā Skaistkalnē (Šēnbergā) bija ~500 iedzīvotāju, galvenokārt ebreji, kas nodarbojās ar tirdzniecību un amatniecību. 1920. gadā ciemā bija 39 mājas un 520 iedzīvotāju. 1925. gadā ciemam piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu un vācisko nosaukumu Šēnberga latviskoja uz Skaistkalne (vācu: Schönberg - 'skaists kalns'). 1929. gada 30. novembrī baznīcu pārņēma Svētā Franciska kapucīniešu ordenis, kas vadīja Skaistkalnes draudzi līdz klostera likvidēšanai PSRS okupācijas laikā 1949. gadā. No 1949. gada līdz 2001. gadam Skaistkalnes Romas katoļu baznīcu apkalpoja diecēzes katoļu priesteri. 2001. gada 31. augustā baznīcu un draudzi pārņēma Svētā Pāvila I Vientuļnieka ordenis.
Padomju laikā Skaistkalne bija kolhoza «Skaistkalne» centrs un 1989. gadā ciemā dzīvoja 854 iedzīvotāji.