Latvijas Tautas fronte

Ideja

Ideja par organizāciju, kas cīnītos par pārbūves ideju realizēšanu Latvijā radās Latvijas Valsts universitātes Ģeogrāfijas fakultātes Fiziskās ģeogrāfijas katedras pasniedzējam Valdim Šteinam. Nosaukumu viņš aizguvis no raksta  laikrakstā "Ļiteraturnaja gazeta", kur tika minēts, ka sociālisma pārbūvei vajadzīga tautas  sociālistiskā fronte. 
1988. gada 5. maijā viņš to apsprieda katedras sēdē, kuras protokolā sākotnēji bija ierakstīts nosaukums "Latvijas Tautas  demokrātiskā fronte". Noformēt tekstu visas fakultātes vārdā Šteinam neizdevās. 
Šteins atnesa  dokumentu uz Rakstnieku  savienību ar ierosinājumu, ka Latvijā jādibina Tautas fronte.  Rakstnieku savienības priekšsēdētāju Jāni Peteru tas neinteresēja, viņš vēl ilgi bija pret Tautas frontes dibināšanu, stāstīja Šteins. Tikai ar Guntara Godiņa palīdzību  mājās pie Viktora Avotiņa tapa paziņojums Rakstnieku savienībai ar nolūku to pieņemt kā atklāto vēstuli LKP Centrālajai komitejai,  valdībai un citām varas struktūrām Radošo savienību plēnuma laikā. Šo dokumentu Šteins parakstīja savā dzimšanas dienā, 26. maijā, to parakstīja arī Viktors Avotiņš, Jānis Baltvilks, Uldis Bērziņš, Sarmīte Ēlerte,  Guntars Godiņš, Rolands Kalniņš, Rudīte Kalpiņa, Aleksandrs  Kiršteins, Dzintra Krievāne, Andrejs Linkēvičs, Aleksandrs  Maļcevs, Inese Paklone, Jānis Rukšāns, Artūrs Snips un Egīls  Zirnis. Uzstāšanās tekstu uzrakstīja Viktors Avotiņš, Jānis Rukšāns un Valdis Šteins. Bija sarunāts, ka viņu kopdarbu Radošo savienību plēnumā 1988. gada 1.—2. jūnijā nolasīs Viktors Avotiņš,  lai gan bija bažas, vai vispār viņam dos vārdu. Vēstules pēdējā  rindkopa bija: "Pārkārtošanās gaita republikā liecina, ka tai  nepieciešams vienots visu progresīvi domājošo cilvēku atbalsts  neatkarīgi no viņu nacionalitātes, ieņemamā amata, partijas  piederības un vecuma. Nepieciešama Tautas demokrātiskā fronte.  Rakstnieku savienība uzņemas šīs Tautas demokrātiskās frontes iniciatora lomu."
Viktors Avotiņš dokumentu plēnumā  nolasīja, bet priekšlikums palika  karājamies gaisā, nekādas attīstības nebija.

Tapšana un darbība

Pirmā organizācijas komitejas sanāksme notika 1988. gada 2. augustā Mākslinieku savienībā pie Sandras Kalnietes, kurā piedalījās arī Marina Kosteņecka un Jānis  Freimanis. Pamazām izkristalizējās LTF  programmas grupa: Arnolds  Klotiņš, Jānis Freimanis, Edgars Meļķisis, Jānis Škapars.
Aicinājumu par Tautas frontes izveidi parakstīja vairāki populāri cilvēki, arī Džemma Skulme. Dažos mēnešos visā Latvijā izveidojās daudz LTF atbalsta grupu  "pārbūves nevalstiskam atbalstam", kas apvienoja aptuveni 110 000 cilvēku.
Latvijas tautas fronte  dibināta 1988. gada 8. oktobrī tās pirmajā kongresā, dienu pirms dibināšanas klajā nāca informācijas lapa "Atmoda", kas vēlāk pārtapa par LTF oficiālo avīzi (iznākot arī krievu valodā kā Атмода, vēlāk Балтийское время), vairākas frontes nodaļas vēlāk izdeva arī savus laikrakstus. Par LTF priekšsēdētāju ievēlēja Daini Īvānu .
1989. gadā Latvijas Tautas fronte kļuva skaitliski vēl plašāka, 12. marta LTF manifestācijā "Novērsīsim draudus demokratizācijas procesam"  piedalījās ap 250 000 cilvēku. 
26. marta PSRS tautas deputātu vēlēšanās LTF kandidāti uzvarēja 80% Latvijas PSR vēlēšanu apgabalu. 28. jūlijā Latvijas PSR Augstākā padome pieņēma Suverenitātes deklarāciju, 23. augustā LTF organizēja tautas akciju "Baltijas ceļš".
1989. gada 7.—8. oktobrī notika otrais LTF kongress, kurā pieņēma jaunu programmu, par mērķi izvirzot Latvijas neatkarības atjaunošanu, taču kustība gandrīz sašķēlās, jo Pilsoņu Kongresa atbalstītāji apstrīdēja nepieciešamību piedalīties okupācijas varas rīkotajās vēlēšanās. 18. novembrī LTF organizētā manifestācijā "Par neatkarīgu Latviju" Daugavmalā piedalījās vairāk nekā 500 000 demonstrantu, kuras laikā tika publiskota vēstule ASV prezidentam Džordžam Bušam un PSKP ģenerālsekretāram Mihailam Gorbačovam. 1989. gada 10. decembrī pašvaldību vēlēšanās Latvijas Tautas fronte ieguva vairākumu deputātu mandātu lielākajā daļā pašvaldību, tajā skaitā arī Rīgā.
Latvijas PSR Augstākās Padomes 1990. gada 18. marta vēlēšanās no 201 deputātu vietas Latvijas Tautas fronte ieguva 122 mandātus (58%; vēlāk frakcijā iestājās vēl deviņi deputāti). Tās pārstāvis Anatolijs Gorbunovs turpināja pildīt AP priekšsēdētāja pienākumus, bet par Latvijas Republikas Ministru padomes priekšsēdētāju kļuva Ivars Godmanis. LTF deputāti ierosināja Neatkarības deklarācijas pieņemšanu 1990. gada 4. maijā.
Latvijas Tautas frontes trešajā kongresā 1990. gada 6.-7. oktobrī par LTF priekšsēdētāju ievēlēja Romualdu Ražuku. Pēc Padomju armijas vardarbības Viļņā 1991. gada 13. janvārī LTF aicināja Latvijas iedzīvotājus pretoties militārajai agresijai.  1991. gada 3. martā LTF vadītā Latvijas valdība rīkoja iedzīvotāju aptauju (referendumu), kurā 73,8% atbalstīja Latvijas neatkarības atjaunošanu.

Noriets

Pēc deklarācijas "Par Latvijas Republikas valstisko statusu" pieņemšanas un Latvijas neatkarības atjaunošanas starptautiskās atzīšanas no Latvijas Tautas frontes atšķēlās daudzas grupas (piemēram, frakcija "Satversme" Augstākajā Padomē). 1993. gadā 5. Saeimas vēlēšanās lielākā daļa bijušo tautfrontiešu piedalījās citos sarakstos un politisko ietekmi zaudējusī Latvijas Tautas fronte ar Ivaru Godmani priekšgalā neiekļuva 5. Saeimā.
Vēlāk tā pārtapa par Kristīgo tautas partiju (dibināta 1996. gada 2. maijā), kas 1997. gadā pievienojās Kristīgi demokrātiskajai savienībai, bet 1999. gada 9. oktobrī LTF 9. kongress 1999. gadā pieņēma lēmumu par pašlikvidāciju.

Piemiņa

Tautas frontes muzejs atrodas ēkā Vecpilsētas ielā 13/15 Rīgā, kurā ilgāku laiku atradās LTF birojs.
2013. gada 4. oktobrī Saeimas namā notika Latvijas Tautas frontes dibināšanas 25. gadadienai veltīta konference.