Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kamera

Vēsture

Tirdzniecības un rūpniecības kamera bija 1934. gada 21. decembrī ar Ulmaņa valdības likumu izveidota organizācija kas no 1935. gada 1. janvāra darbojās Finanšu ministrijas pakļautībā. Kameras vadītājs bija Andrejs Bērziņš. Kameras sākotnējais uzdevums bija pārstāvēt un veicināt tirdzniecības un rūpniecības attīstību valstī. Tā pārstāvēja tirdzniecības un rūpniecības intereses valsts iestādēs, pētīja ekonomisko situāciju, izstrādāja un apsprieda ierosinājumus ekonomikas veicināšanai, deva atsauksmes par likumu, rīkojumu un saistošo noteikumu piemērotību, apkaroja spekulāciju utt. Tirdzniecības un rūpniecības kameras atklāšanas sēde notika 1935. gada 2. februārī Rīgas Latviešu biedrības namā piedaloties valdībai, diplomātiskajam korpusam un aicinātajiem viesiem.

Struktūra

Kameru vadīja priekšsēdētājs, prezidijs, finanšu komisija un pilnsapulce. Prezidiju veidoja priekšsēdētājs, 7 vicepriekšsēdētāji kases pārvaldnieks un Finanšu ministrijas pārstāvis.
1940. gadā kameru gadā vadīja: priekšsēdētājs Andrejs Bērziņš, priekšsēdētāja vietnieks Jūlijs Ērglis, vicepriekšsēdētāji Pāvils Dreijmanis, Augusts Kuravs, Jānis Ķērpis, Andrejs Lejas-Sauss, Eduards Rozītis, Jānis Zalcmanis, Aurēlijs Zēbergs.
Dibināšanas brīdī kamera dalīta piecās sekcijās: 1. tirdzniecības, 2. rūpniecības, 3. kuģniecības un transporta, 4. kredīta, 5. apdrošināšanas. To veidoja 60 aktīvie locekļi un 60 substitūti. 1936. gadā kamerā izveido arī namsaimnieku un būvnieku sekciju un kameras locekļu skaits tiek palielināts līdz 90, likvidējot substitūtus bet ieviešot 45 kandidātus. 1940. gada 22. februārī kameras locekļu skaits palielināts līdz 120 no kuriem 30 ieceļ Tirdzniecības un rūpniecības ministrs, bet 90 ievēl kameru veidojošas biedrības uz 3 gadiem. Pāreja uz daļēji vēlētu kameru sistēmu bija Ulmaņa ideja par korporatīvas valsts izveidi kurā kameras veidotu pseidoparlamentu.
Kameras uzturēšanai tika ieviesta jauna piemaksa pie tirdzniecības-rūpniecības nodokļa 10% apmērā no nodokļa pamatsummas, kas kameras izveidošanas gadā tai deva 150 000 latus, taču 1936. gadā kameras budžets jau ir 260 000 lati. 1940. gadam apstiprinātais kameras budžets bija 426 600 lati.

Loma Ulmaņa režīmā

Attīstoties Ulmaņa autoritārās diktatūras modelim, kamera ieņēma vietu jaunajā arodkameru sistēmā, kā vienīgā nozares pārstāvniecības organizācija, kas pēc valdības pieprasījuma deva atsauksmes likumu izstrādāšanā.
1936. gada 1. janvārī stājās spēkā jauns likums, kas likvidēja visas līdz šim pastāvējušās uzņēmēju biedrības un paredzēja to iekļaušanu Tirdzniecības un rūpniecības kamerā, izbeidzot jebkādu no režīma neatkarīgu organizāciju pastāvēšanu. Pilsētās ar 10 000 iedzīvotāju un apriņķu centra pilsētās turpmāk drīkstēja pastāvēt tikai viena tirgotāju un rūpnieku biedrība, vienīgi Rīgā darbojās atsevišķas tirgotāju, rūpnieku un namsaimnieku biedrības. Kā vienīgā legālā nozares organizācija, kamera pārņēma režīma likvidēto uzņēmēju biedrību kustamos un nekustamos īpašumus. Piemēram, ar Iekšlietu ministrijas lēmumu 1936. gada aprīlī tika likvidēta Rīgas lielās ģildes biedrība, Ventspils rūpniecības biedrība, Zemgales tirdzniecības savienība un Bauskas rūpniecības biedrība, par to likvidatoru ieceļot Tirdzniecības un rūpniecības kameru.
Attīstoties kameru sistēmai, 1940. gada sākumā tiek paziņots, ka kameru biedrus turpmāk iecels nevis ministrija, bet tos drīkstēs ievēlēt, taču vēlēšanas nenotiek, jo Latviju okupē PSRS un 1940. gada 26. jūnijā tiek atcelti likumi par kameru izveidošanu, tādējādi tās likvidējot. Likumu izsludina vēl joprojām Valsts Prezidenta amatā esošais Ulmanis.