google/wiki40b huggingface dataset:
Turmalīns

Turmalīns (no singāļu turamali — „pelnus pievelkošais akmens”) ir termins, kas apzīmē radniecīga ķīmiskā sastāva un kristāliskās struktūras minerālu grupu.

Fizikālās īpašības

Turmalīni ir vieni no ķīmiski sarežģītākajiem silikātu minerāliem, ciklosilikāti. Tie pārsvarā ir alumīnija un bora kompleksie silikāti, taču alumīniju un boru tajos var izomorfi (cietā šķīduma veidā) aizvietot nātrijs, kalcijs, dzelzs, magnijs, litijs un citi elementi. Turmalīna minerāliem var būt arī citu elementu (hroms, mangāns, niķelis, vanādijs) piejaukumi.
Turmalīniem raksturīga cietība 7 — 7,5, balta svītras krāsa.
Turmalīniem raksturīga trigonālā singonija, gari stabveida kristāli, šķērsgriezumā visbiežāk trīsstūraini. Katrs kristāla gals ir atšķirīgs — t.i. turmalīniem raksturīgs hemimorfisms. Vienā no smalkgraudaina granīta veidiem — aplītā bieži sastopami mazi turmalīna kristāliņi. Šāds granīts nav retums arī Latvijā.
Turmalīna ieslēgumiem iežos raksturīgs trīsstūra šķērsgriezums — nevienam citam no vairāk izplatītiem minerāliem tāds nav. Turmalīna kristālu virsmai raksturīgs vertikāls svītrojums.
Tāpat kā vairums hemimorfu kristālu arī turmalīna kristāli ir lieliski pjezoelektriķi, nereti arī piroelektriķi. Sildot šādu kristālu tā viens gals uzlādējas pozitīvi un otrs — negatīvi. Šī iemesla dēļ turmalīna rotaslietas spēcīgā prožektoru gaismā var pievilkt putekļus. Tieši šīs turmalīna īpatnības padarīja to par modes dārgakmeni XVIII gadsimta sākumā. Koši krāsainie Šrilankas turmalīni lielā daudzumā tika ievesti Eiropā, un tika apstrādāti kā juvelieriztrādājumi, taču ļoti bieži nokļuva arī laboratorijās un to elektriskās īpašības tika demonstrētas augstākās sabiedrības pasākumos.
Turmalīniem raksturīgas visdažādākās krāsas — melna, zila, brūna, dzeltena, zaļa, sarkana, sārta, violeta utt. Ļoti reti turmalīns ir bezkrāsas, tai pat laikā bieži sastopami daudzkrāsaini kristāli — stabveida kristāls var vairākkārt mainīt krāsu no viena gala līdz otram, krāsas var mainīties arī šķērsām kristāla garenasij. Viens no populāriem turmalīna paveidiem ir arbūza turmalīns — vienā galā zaļš un otrā — sarkans. Dažiem turmalīna paveidiem piemīt pleohroisms — skatoties dažādos kristāla virzienos mainās tā krāsa.
Daugmales pilskalns

Senvietas apraksts

Daugmales pilskalns ar senpilsētu, ostas vietu un kapulauku ir viens no ievērojamākajiem un pazīstamākajiem Latvijas arheoloģijas pieminekļiem. Daugmales senvietu kompleksu veido 3800 m² liels pilskalns un ap 2 ha liela senpilsēta. Lielākā senpilsētas daļa atrodas uz austrumiem aiz vaļņa. Otra, mazākā senpilsētas daļa, izvietojusies starp pilskalna rietumu nogāzi un Varžupīti.

Arheoloģiskie atradumi

Arheoloģiskie izrakumi pilskalnā veikti Valdemāra Ģintera (1933, 1935—1937), Vladislava Urtāna (1966—1970), Arņa Radiņa un Gunta Zemīša vadībā (1986—1992). Te atsegtas dzīvojamās un saimniecības ēkas ar akmens un māla krāsnīm, maltuve, podniecības ceplis, rotkaļu darbnīcas, dzelzs ieguves krāsns, aka, nocietinājumu paliekas, senpilsētas vārti, izrakumos pilskalnā un senpilsēta iegūts ap 20 000 senlietu. Atrasto bezripas un ripas keramikas māla trauku lausku skaits pārsniedz 200 000. 
Pilskalns bija apdzīvots no 2000 p.m.ē. līdz 13. gadsimtam. Pilskalnu līdz 10. gadsimtam apdzīvojuši zemgaļi, bet no 10. līdz 13. gadsimtam lībieši un latgaļi. Atradumi pilskalnā liecina par tirdzniecības sakariem ar Krievzemi, Skandināviju, Rietumeiropu, Bizantiju, Ungāriju un arābu zemēm. Pilskalnam bija aizsargvalnis, kura tuvumā atradās senpilsēta un kapulauks. Par Zemgales ostu šī vieta acīmredzot nosaukta tāpēc, ka atradās svarīgā no ievērojamā Zemgales centra Mežotnes pils nākošā sauszemes ceļa galā pretī Salaspilij. 
1937. gadā arheologs Valdemārs Ģinters tur atrada unikālu senlietu — pusi no akmens vāles galvas ar skandināvu rūnu rakstu. Priekšmets izgatavots no kaļķakmens, kurš, kā rāda analīzes, ņemts tepat Daugavas krastos. Šis apstāklis varētu liecināt, ka tas darināts uz vietas Daugmales pilskalnā 11. gadsimtā. Uzraksts senskandināvu valodā lasāms šādi — runarpesar O, bet tulkojums skan — "rūnas šīs veidojis O".
Pie Daugmales pilskalna uzieta šī laika visbagātākā importa priekšmetu kolekcija Austrumbaltijā (Мугуревич 1965, 103). 
Atradumi liecina par tirdzniecības sakariem ar vāciešiem 12. gadsimta otrajā pusē (piemēram, kāds apaļš kaula piekariņš ar briedīša attēlu — līdzīgs iegūts izrakumos Magdeburgā).
Parastais lāčpurns

Augšanas apstākļi

Meža nobiru saprofīts. Aug grupās aprīļa beigās un maijā lapu koku mežos, arī krūmājos, kapsētās un apstādījumos, biežāk saulainās vietās, parasti kaļķainā vai mālainā augsnē. Reizēm dārzos uz mulčas vai vietās, kur sapuvuši kritušie āboli, ugunskuru vietās un izdegumos. Daži avoti pretēji tam apgalvo, ka sēne sastopama galvenokārt sausos priežu mežos. Sastopams Eiropā un Ziemeļamerikā. Cilvēka pārveidotā vidē vai saulainās vietās cepurīte biežāk ir gaišāka un dzeltenīgāka, dabiskā — tumšāka un pelēcīgāka. Iespējams, ka tumšākie īpatņi pārstāv sugas citu varietāti. Tāpat kā citām pavasara sēnēm, augšanu īpaši stipri ietekmē laika apstākļi. Sausā laikā  augļķermeņi stipri izkaltuši. Latvijā un citur notiek mēģinājumi tos audzēt mākslīgi.
Parastais lāčpurns reti ir tārpains, taču viņa lielā dobuma dēļ kukaiņi nereti izgrauž tajā caurumus, lai iegūtu paslēptuvi dobumā.

Barības vērtība

Augstvērtīga un pasaulē populāra ēdamā sēne.
Ēdams pēc 10 minūšu termiskas apstrādes, kas samazina sēnē iespējami esošo toksīnu daudzumu. Atsevišķiem indivīdiem izsauc nelielus un diennakts laikā pārejošus gremošanas trakta vai nervu sistēmas traucējumus.
Žāvētu sēni var lietot arī kā rotājumu. Ir dati, ka vārīti lāčpurni ar gaļu garšojot arī dažiem kaķiem.
Parastais lāčpurns tā antioksidantu un imūnsistēmas nostiprināšanas dēļ tiek uzskatīts par potenciālu farmaceitisko līdzekļu avotu. Satur arī pretvēža vielas.

Līdzīgās sugas

Līdzīgs tam ir skaistais lāčpurns, kuru daļa autoru uzskata par tā varietāti, nevis atsevišķu sugu, un mazākā mērā citi lāčpurni, kuri gandrīz visi ir ar smailākiem galiem. Visi lāčpurni, ar kurām Latvijā šo sugu var sajaukt, ir ēdami un ar līdzīgām īpašībām. Bisītes jeb ķerveļi un ķēvpupi atšķiras no lāčpurniem ar savu virsmu, kura vienmēr ir izlocīti krunkaina, kamēr lāčpurniem — tīkloti šūnaina.
Rokraksts

Rokraksts jeb manuskripts (latīņu: manuscriptum — 'rokraksts', no manus — 'roka' un scriptus — 'rakstītais') ir ar roku rakstīts sens teksts vai publicēšanai paredzēta darba oriģinālais teksts.

Etimoloģija

Vārds „manuskripts” radies no viduslaiku latīņu aizguvuma no vācu valodas. Iespējams, vārds pirmo reizi lietots ap 1590. gadu, tulkojums no ģermāņu valodām: vācu hantschrift (ap 1450. gadu), sennorvēģu handrit (pirms 1300. gada), senangļu handgewrit (pirms 1150. gada), ar "rokraksts".

Raksturojums

Tradicionāli uzskatīts, ka rokraksts ir ar roku rakstīta informācija, radīta viduslaiku klosteros, īpašās telpās — skriptorijos. Rokrakstu, (biežāk reliģisko grāmatu) tapšanā bija iesaistīti specializēti mūki, kaligrāfi, no kuru vidus izcēlās skriptors — galvenā teksta pārrakstītājs, rubrikators — treknu iniciāļu un svarīgāko tekstu iezīmētājs un iluminators — iniciāļu izzīmētājs un ilustrators. Ilustratori un izzīmētāji, reizēm apdāvināti mākslinieki, sīki izrotāja pergamenta lapu malas.
Viduslaiku un renesances manuskripti netiek klasificēti pēc satura vai formas. Tie var būt izrotāti ar dažādiem simboliem- cipariem, burtiem un matemātiskām zīmēm, bagātināti ar kartēm un rasējumiem, būt arī partitūras un pergamenta līgumi. Rokraksts var būt grāmata, tīstoklis vai kodekss (iesietas lapas). Iluminācijas (iluminēti rokraksti) bagātinātas ar zelta vai sudraba attēliem un krāsainiem gotikas stila zīmējumiem. Slavenais Leonardo da Vinči rokraksts Codex Atlanticus veidots kā atlants un sastāv no 1119 iesietām lapām.
Mūsdienās rokraksts varētu būt ar roku rakstīta vēstule vai kāda dokumenta oriģinālais teksts, pretstatā tipogrāfijas iespieddarbam. Akadēmiskā vidē manuskripts ir papīra teksts gatavots publicēšanai. Nesen šādus manuskriptus gatavoja ar rakstāmmašīnu bet mūsdienās teksts ir printera izdruka vai ar citu informācijas nesēju sagatavots raksts manuskripta formātā.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Nīcas novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Nīcas novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Proseča

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1349. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Melnais garstilbis

Izskats

Melnais garstilbis ir liels bridējputns ar ļoti garām kājām, relatīvi nelielu galvu un garu, taisnu knābi. Ķermena garums ir 37—40 cm, svars 220 g. Pieauguša putna apspalvojums ir viscauri melns, knābis melns, bet garās kājas sarkanas. Jaunajiem putniem ir balta galva, kakls un krūtis, ap acīm melni laukumi. Pamazām putni kļūst arvien melnāki un 18 mēnešu vecumā viss ķermenis ir melns.

Ieradumi

Melnie garstilbji veido monogāmus pārus, kas paliek kopā uz mūžu. Vairošanās sezonas maksimums tiek sasniegts oktobrī. Ligzdu, kas ir vienkārša iedobe smiltīs, pāris veido kopīgi, to izklājot ar sausu zāli, zariņiem un ūdensaugiem. Ligzdas atrodas upes krasta smilšainajās sērēs. Katram pārim ir nostiprināta ligzdas teritorija, kas tiek agresīvi aizsargāta. Dējumā ir 4 olīvzaļas olas ar raibumiem. Olas perē abi vecāki un arī par putnēniem rūpējas abi vecāki. Inkubācijas periods ilgst apmēram 25 dienas. Cālēni īsu brīdi pēc izšķilšanās pamet ligzdu un seko saviem vecākiem. Dūnas nomainās pret apspalvojumu 4—8 nedēļu vecumā.
Barību melnie garstilbji meklē seklā ūdenī un dubļainos ūdenskrātuvju krastos, ar garo knābi pārbaudot augsni, apgriežot un izcilājot akmentiņus un citas upes kritalas. Tie barojas ar ūdenī dzīvojošiem bezmugurkaulniekiem, mazām zivtiņām un moluskiem.

Aizsardzība

Neskatoties uz rūpīgo darbu vairāk kā 20 gadu garumā, melnais garstilbis joprojām ir visapdraudētākā tārtiņveidīgo putnu suga pasaulē. Aktīvi aizsardzības pasākumi tika uzsākti 1981. gadā, kad melno garstilbju kopējā populācija sasniedza vairs tikai 23 īpatņus. Mūsdienās savvaļas populācija ir pieaugusi līdz 85 īpatņiem, bet nebrīvē dzīvo 13 īpatņi. Katru gadu savvaļā tiek izlaisti nebrīvē pavairotie melnie garstilbji, kā arī dabas rezervātos tiek intensivi izmedīti plēsēji. Šie pasākumi ir izglābuši sugu no izmiršanas, tomēr populāciju joprojām nevar uzskatīt par atjaunojušos. Vairošanās sezonas laikā melnie garstilbji mūsdienās pulcējas tikai Makenzi baseinā Dienvidsalā. Reģions ir arī šo putnu galvenā ziemošanas vieta. Atšķirībā no citiem bridējputniem, melnais garstilbis neveic garas ziemas migrāciju uz siltākiem reģioniem. Vistālākās ziemošanas vietas atrodas Ziemeļsalā. Melnajam garstilbim ir jāsasniedz ievērojams vecums, līdz tas sāk pāroties. Putni dzimumbriedumu sasniedz 2—3 gadu vecumā.
Galvenie sugas apdraudējumi veidojas no cilvēku saimnieciskās darbības, kas meliorējot zemes un būvējot elektrostacijas, izmaina upju gultnes un to ūdens līmeni. Putnus apdraud arī dažādi ievestie plēsēji, par visbīstamāko tiek uzskatīts sermulis, kurš nodara vislielākos postījumus putnu populācijai. Trešais lielākais sugas drauds ir hibridizācija ar garstilbi (Himantopus himantopus), kurš arī izplatīts Jaunzēlandes salās. Tā kā melno garstilbju populācijā tēviņu ir vairāk nekā mātīšu, tie pārojas ar parastajiem garstilbjiem. Hibrīdi turklāt ir vairoties spējīgi.
Alfrēds Riekstiņš (politiķis)

Biogrāfija

Alfrēds Riekstiņš piedzima 1876. gada 1. jūlijā Mazsalacas pagasta Ungurmuižā. Beidzis Mazsalacas draudzes skolu, tad mācījies Pērnavas zēnu ģimnāzijā, kuru beidzis 1896. gadā. 1904. gadā absolvējis Rīgas Politehnisko institūtu.
No 1904. līdz 1918. gadam strādāja Pēterburgas "Rozenkranca" fabrikā — sākotnēji par inženieri, vēlāk par pilnvarnieku un direkcijas locekli.
 1921. gadā kļuvis par Latvijas finanšu ministra vietnieku. 1922. gada septembrī, neilgi pirms 1. Saeimas vēlēšanām, līdz ar ministra Ringolda Kalninga demisiju iecelts finanšu ministra amatā, kurā bija līdz valdības nomaiņai 1923. gada janvārī. Pēc tam īslaicīgi atkal pildījis finanšu ministra biedra funkcijas.
1923. gadā kļuvis par Liepājas Drāšu fabrikas tehnisko direktoru, bet 1927. gadā — par Liepājas Biržas komitejas priekšsēdētāju. Abos amatos palika līdz nāvei. Miris no sirdstriekas 1937. gada 18. novembrī ap plkst. 14. Apglabāts Rīgas Meža kapos 25. novembrī.
Ikšķiles vidusskola

Ikšķiles vidusskola ir Latvijas valsts skola, kas dibināta 1966. gadā. Tā atrodas Ikšķilē. Ikšķiles vidusskola ir arī Junior Achievement Latvija dalībskola.

Vēsture

Ikšķiles skolas pirmsākumi ir meklējami 1864. gadā, kad Ikšķiles pašvaldības vadībā starp Daugavas upi un šoseju Rīga - Daugavpils tika ierīkota pirmā pagasta skola. Tagad šīs skolas ēka ir nosaukta par Zemturiem. Ikšķilei attīstoties, pēc aptuveni simts gadiem tika nolemts, ka jāceļ jauna skola. Skolas celtniecība norisinājās pavisam netālu no Ikšķiles centra un nu jau pie jaunās šosejas Rīga - Daugavpils (A6). Ogres rajona Ikšķiles skola tika atklāta 1966. gadā. Ikšķiles attīstība un izaugsme neapstājās uz vietas, tādēļ pie esošās Ikšķiles skolas tika piebūvētas vēl papildu telpas, kas ļāva izveidot arī vidusskolu. No 1989. līdz 1990. gadam notika skolas pārbūve un 1990. gadā tā nosaukta par Ikšķiles vidusskolu.
Balvu pagasts

Upes

Dūrupe, Teterupe, Vārniene.

Ezeri

Balvu ezers, Pērkonu ezers.

Vēsture

Pēc 1920. gada agrārās reformas Balvu muiža sadalīta 1306 vienībās ar kopplatību 14 602 ha. 
1935. gadā Jaunlatgales apriņķa Balvu pagasta platība bija 445,6 km² un tajā dzīvoja 11 038 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Balvu, Celmeņu, Dekšņu, Kubuļu, Ploskenas, Silamalas un Vistusalas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Balvu rajona Balvu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētos Silamalas un Medņu ciemus, bet kolhoza «Strana Sovetov» teritoriju pievienoja Ploskenas ciemam. 1961. gadā Balvu ciemam pievienoja Kubuļu un Ploskenas ciemu padomju saimniecības «Balvi» teritoriju. 1966. gadā daļu padomju saimniecības «Balvi» teritorijas pievienoja Kubuļu ciemam. 1977. gadā pievienoja daļu Rugāju ciema teritorijas, bet daļu Rugāju un Ploskenas ciemu teritorijas pievienoja Balvu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Balvu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Balvu novadā.
Frīdrihs Kazimirs fon Lēvenvolde

Dzīvesgājums

Cēlies no Lēvenvoldu dzimtas, dzimis 1692. gadā Zviedrijas armijas Rīgas garnizona kapteiņa Gerharda Johana fon Lēvenvoldes un viņa sievas Magdalēnas Elizabetes, dzimušas fon Lēvenas, ģimenē. Lielā Ziemeļu kara sākumā viņa tēvs pārgāja Kurzemes hercogu dienestā un no 1701. gada dzīvoja Kurzemes hercoga reģenta Ferdinanda galmā Dancigā. Pēc Vidzemes un Igaunijas kapitulācijas (1710) viņa tēvs bija Krievijas cara Pētera I pilnvarnieks (General-Bevollmächtigter) Baltijas provincēs, no 1711. gada Pētera I dēla Alekseja sievas Braunšveigas-Lineburgas princeses Sofijas Šarlotes (1694-1715) galminieks.
Kad pēc Pētera I nāves Gustavs Reinholds fon Lēvenvolde kļuva par ķeizarienes Katrīnas I galminieku un favorītu, 1726. gada 24. oktobrī Frīdrihu Kazimiru fon Lēvenvoldi kopā ar abiem brāļiem iecēla grāfa kārtā. Pēc Kurzemes hercoga atraitnes Annas kļūšanas par Krievijas ķeizarieni 1731. gadā viņu iecēla par Krievijas impērijas sūtni Polijas-Lietuvas galmā Varšavā.
1733. gadā viņš devās diplomātiskā misijā uz Vīni, lai vienotos par Austrijas iesaistīšanos plānotajā Krievu—turku karā (1735—1739). Pēc Frīdriha Kazimira fon Lēvenvoldes lūguma viņu atbrīvoja no Krievijas impērijas dienesta un ieskaitīja Austrijas armijā, kur viņš izkalpojās līdz kavalērijas ģenerāļa pakāpei (1754). Bija Ķeizariskās Kara padomes loceklis.
Miris 1769. gada 5. martā Vīnē. Par viņa grāfa titula mantinieku kļuva viņa ārlaulības dēls Kristiāns Frīdrihs Nordhozens (Christian Friedrich Nordhosen, Graf von Löwenwolde und Malla).
Amerikas pilsoņu kara cēloņi

Amerikas pilsoņu kara cēloņi bija vairāki. Viens no galvenajiem Amerikas pilsoņu kara izcelšanās iemesliem bija verdzība, īpaši jautājumā par verdzības paplašināšanos Savienotās Valsts apgabalos. Tajā laikā Amerikas Savienotajās Valstīs politiskā situācija bija ļoti sarežģīta un komplicēta. Dienvidu štati atšķēlās no Ziemeļu štatiem. Dienvidu štati stipri atšķīrās gan pēc federālisma izpratnes, gan kultūras attīstības, gan ekonomiskajā ziņā, gan arī ar to, ka tur vēl joprojām pastāvēja vergturība. 
1861.gadā 4.martā, kad par Savienoto Valstu prezidentu kļuva Abrahams Linkolns, viņš paziņoja, ka nedomā protestēt pret verdzību, bet gan iebilda pret to, ka Dienvidu štatiem nav tiesības izstāties no federācijas un šādus izgājienus uzskatīs par sacelšanos pret Savienotajām Valstīm. Atbildes gājiens ilgi nebija jāgaida. Tā paša gada 12.aprīlī dienvidnieki uzbruka Samteras fortam, Dienvidkarolīnā, kā rezultātā izcēlās Amerikas pilsoņu karš.
Trevelina

Vēsture

Trevelinu 19. gadsimta beigās dibināja Velsas kolonisti.
1902. gadā, pēc teritoriālo strīdu starp Argentīna un Čīle, iedzīvotāji apgabalā nobalsoja palikt Argentīnā.
Dzjaržinska

Vēsture

Rakstos pirmoreiz kā Kojdanava minēta 1442. gadā. Atradās Lietuvas lielkņazistes sastāvā. Apdzīvotā vieta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. 1920. gadā iekļāvās Baltkrievijas PSR sastāvā. No 1932. līdz 1938. gadā bija poļu nacionālā rajona centrs. Dibinoties šim rajonam, pilsēta tika pārsaukta par Dzjražinsku par godu Feliksam Dzeržinskim, kurš dzimis pārdesmit kilometrus no pilsētas (dibinoties nacionālajam rajonam Dzeržinska dzimtā māja atradās Polijas teritorijā).
Otrā pasaules kara laikā pilsēta atradās vācu okupācijā, gandrīz visi pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā. 1944. gada 6. jūlijā pilsētu ieņēma PSRS karaspēks. Kopš 1991. gada - neatkarīgās Baltkrievijas sastāvā.
Alsunga

Vēsture

Alšvanga (kursiski: alšu vanga — 'alkšņu līdums') ir sens kuršu ciems un pilskalns — Alsungas Dižgabalkalns. Arheoloģiskie izrakumi Kalniņu ugunskapos liecina par apbedījumiem 10.-12. gs. Rakstītajos avotos pirmo reizi kā Aliswangis minēta jau 1231.gadā Romas pāvesta vicelegāta Alnas Balduīna līgumā ar kuršiem. Kuršu ķēniņa Lamekina laikā Alšvanga ietilpa viņa pārvaldītajā Bandavas valstī.
1233. gadā vēstures avotos pirmo reizi minēts nosaukums Alswangen. Apmēram trīs gadsimtus tā ietilpa Livonijas ordeņa valsts teritorijā.
1341. gadā Kuldīgas komturam Alšvangā bija nocietināta māja. 1372. gadā Alsungā uzcēla četrstūrainu akmens pili, kuru vēlāk papildināja ar apaļiem torņiem. Tajā apmetās Kuldīgas komturam padotais ordeņa fogts. Alsungas viduslaiku pils vairākkārt pārbūvēta un ir saglabājusies līdz mūsdienām.
No 1573. līdz 1728. gadam ordeņa pils piederēja Kurzemes hercogistes maršala Šverina dzimtai. 1567. gadā pirmo reizi pieminēta Alšvangas skola, jo Alšvangas muižas īpašnieks Frīdrihs fon Kanics ir licis uzcelt baznīcu, mācītājmuižu un skolu. 1623. gadā tika celta mūra Alsungas baznīca par godu erceņģelim Miķelim. 1632. gadā katoļticībā pārgājušais Johans Ulrihs fon Šverins uzsāka sev padoto luterāņu iedzīvotāju pievēršanu katoļticībai. Alšvanga kļuva par visas Kurzemes katoļu centru.
Pēc dzimtbūšanas atcelšanas un administratīvās reformas Alšvanga kļuva par pagasta centru. Ap muižas centru un pili izveidojās apdzīvota vieta, kurai 1932. gadā piešķīra biezi apdzīvotas vietas statusu. No 1949. līdz 1956. gadam Alsungas rajona centrs. 1950. gadā piešķirts strādnieku ciemata (vēlāk pilsētciemata) statuss. Kopš 2009. gada Alsungas novada centrs.
Radiosity

Vizuālās rakstura pazīmes

Radiosity iekļaušana aprēķinos atveidošanas procesā nereti sniedz papildu elements no reālisma pabeigtajam projektam, jo tā imitē reālas parādības. Uzskata par vienkāršu istabas ainu.

Pārskats par radiosity algoritmu

Virsmas ainas, kas katra ir sadalīta vienā vai vairākos mazākos virsmās. Skata koeficients (zināms arī kā formas faktors) aprēķina katram pārim no ielāpiem; tas ir koeficients, aprakstot, kā arī plāksteri var redzēt viens otru. Plankumi, kas ir tālu viens no otra, vai orientēti slīpā leņķī viens pret otru, tad tiem būs mazāks skata koeficients.

Matemātiska formulācija

Radiosity metodes pamatā ir teorija par siltuma starojumu, jo radiosity balstās uz maksimālu gaismas daudzumu enerģiju pārnesot to starp virsmām. Lai vienkāršotu aprēķinu metodi, pieņem, ka visa izkliede ir pilnīgi neskaidra. Virsmas parasti ir četrstūra vai trīsstūra elementi.

Priekšrocības

Viena no priekšrocībām ir tā, ka Radiosity algoritms ir salīdzinoši vienkāršs, to ir viegli pielietot. Tas ir noderīgs algoritms, lai mācītu studentus par vispārīgiem gaismas algoritmiem. Tipiska tiešo apgaismojumu atveidotāja jau ir gandrīz visi algoritmi (perspektīvas transformēšanai, faktūru kartēšanu, slēptās virsmas noņemšana), kas nepieciešami, lai īstenotu radiosity. Nav jābūt specifiskām zināšanām matemātikā, lai izprastu radiosity algoritmu.
Permas novads

Vēsture

Vikingu laikos Barenca jūras piekraste un tajā ietekošo upju baseins no 9. gadsimta tika dēvēts par Bjarmaland (latīņu: Bjarmia), no kā cēlies mūsdienu Permas nosaukums. 11. gadsimtā tā nokļuva Novgorodas valsts pārvaldē, pēc 1472. gada Maskavas lielkņazistes ietekmē kā Permas novads jeb "Lielā Perma" (Пермь Великая), pēc 1547. gada Krievijas caristes sastāvā. 1582. gada maijā atamana Jermaka vadītie kazaki no Permas novada iebruka Sibīrijas hanistē.  
Pēc Pētera I 1708. gada administratīvās reformas šī teritorija ietilpa Sibīrijas guberņā. 1780. gadā izveidoja patstāvīgu Permas vietniecību, ko 1796. gadā pārdēvēja par Permas guberņu. 1923. gadā Permas guberņu likvidēja un iekļāva Urālu apgabala sastāvā, vēlāk atkal izveidoja atsevišķu apgabalu, ko nodēvēja par Molotovas apgabalu (1940—1957). 1941. gadā Molotovas apgabala Usoļlaga soda nometnē nometināja no Latvijas deportētos valsts un saimnieciskos darbiniekus, vairums no viņiem gāja bojā, vai tika nošauti pēc šeit darbojošos NKVD izmeklētāju apsūdzību izvirzīšanas.
1925. gada 26. februārī PSRS valdība KPFSR Urālu apgabalā izveidoja Komi Permiešu nacionālo apvidu (Коми-Пермяцкий национальный округ). 1977. gadā to pārdēvēja par Komi Permiešu autonomo apvidu.
2004. gadā Komi Permiešu autonomo apvidu likvidēja, to apvienojot ar Permas apgabalu un izveidojot Permas novadu.
Staburaga pagasts

Hidrogrāfija

Upes: Daugava, Pikstere, Stalānupīte.

Vēsture

Mūsdienu Staburaga pagasta teritorijā vēsturiski atradās Vīgantes muiža (Gut Staben, Staburags).
1945. gadā Sēlpils pagasta teritorijā izveidoja Staburaga ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Jaunjelgavas novadā.

Apdzīvotās vietas

Apdzīvotās vietas: Robežkrogs, Staburags, Muktiņi, Zvilnas, Ūbeļi.
Lipara

Izplatība

11 Lipara sugas ir izplatītas Holarktikas reģionā, no tām Eiropā ir sastopamas 5 sugas. Latvijā ir sastopamas trīs sugas — Lipara baltica, Lipara lucens un Lipara pullitarsis.

Ekoloģija

Pieaugušas mušas var sastapt uz parastās niedres pavasara beigās un vasaras sākumā. Kāpuri attīstās uz parastās niedres, uz kuras stiebra tie veido pangas.