Aleksandrs Čaks

Dzīves gājums

Aleksandrs Čadarainis ir dzimis 1901. gadā Rīgā, drēbnieka Jāņa Čadaraiņa un viņa sievas Emīlijas ģimenē. Viņa vecāki un viņš pats piederēja Rīgas Debesbraukšanas latviešu pareizticīgo baznīcas draudzei. No 1911. līdz 1914. gadam viņš mācījās Rīgas Aleksandra ģimnāzijā, kas pēc 1. pasaules kara sākuma tika evakuēta uz Veravu (1915-1917), vēlāk uz Saransku (1917-1918). Ieguva labu vispārējo izglītību un aizrāvās ar filozofisku darbu lasīšanu, īpaša interese viņam bija par Imanuelu Kantu, Artūru Šopenhaueru, Frīdrihu Nīci, Georgu Vilhelmu Frīdrihu Hēgeli, Johanu Gotlību Fihti, Herbertu Spenseru un Anrī Bergsonu. 1917. gadā bēgļu gaitās tapa viņa pirmais patriotiskais dzejolis "Jel celies, Latvija, tu svētā". Pēc Oktobra revolūcijas 1918. un 1919. gadā A. Čadarainis studēja Maskavas universitātes Medicīnas fakultātē, piedalījās studentu literāros vakaros un disputos kopā ar futūristiem un imažinistiem. 1920. gada februārī viņš kā medicīnas students tika iesaukts Sarkanajā armijā, kur bija kara komisariāta sekretārs un kultūrpolitiskais darbinieks rezerves pulka lazaretē.
Kopā ar demobilizētajiem latviešu strēlniekiem A. Čaks 1922. gada jūnijā atgriezās Latvijā, tā kā netika atzīta viņa Krievijas skolas beigšanas apliecība, tad 1922. gadā viņš formāli atsāka mācības Latvijas Jaunatnes savienības vidusskolā. 1924. gadā viņš beidza Rīgas 2. valsts vidusskolu  un atsāka medicīnas studijas Latvijas universitātē, tomēr tās nepabeidza. 1925. gadā ieguva skolotāja tiesības un līdz 1927. gadam sāka strādāja Drabešu bērnu patversmē un sešklasīgajā pamatskolā par skolotāju un skolas pārzini, paralēli rakstīdams dzeju.
1928. gadā A. Čaks nodibināja dzejas žurnālu "Jauno Lira", darbojās biedrībā "Zaļā Vārna", žurnālā "Trauksme", bija Latvju rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības sekretārs (1930-1934), žurnāla "Domas" redakcijas loceklis (1933-1934) un laikraksta "Dienas Lapa" līdzstrādnieks (1933). Pēc 1934. gada apvērsuma A. Čaks kļuva par ierēdni Rīgas pilsētas krājkasē (1934-1939) un lasīja lekcijas R. Egles literatūras studijā (1935-1939). Līdztekus viņš strādāja par Veco latviešu strēlnieku biedrības rakstu, atmiņu tēlojumu un dokumentu krājumu "Latviešu strēlnieki" tehnisko redaktoru. Strēlnieku atmiņu iespaidā tapa poēma "Mūžības skartie" (1937 — 1939), par ko Čaks saņēma Annas Brigaderes prēmiju. 1939. un 1940. gadā viņš strādāja žurnālā "Atpūta".
Pēc Latvijas okupācijas A. Čaks tika kritizēts par pretpadomju pieskaņām "Mūžības skartajos", tomēr 1941. gada sākumā viņu uzņēma LPSR Rakstnieku savienībā. Vācijas okupācijas iestādes 1941. gadā uz laiku aizliedza Čakam publicēties, šai posmā viņš sacerēja lugu "Matīss, kausu bajārs" (1943) un poēmu "Spēlē, spēlmani" (1944).
Pēc Sarkanās armijas ienākšanas Rīgā 1944. gada oktobrī A. Čaks sāka strādāt laikrakstā "Cīņa" par kultūras nodaļas vadītāju, tomēr 1946. gadā tika organizēta Čaka literārās un recenzenta darbības kritika un 1947. gadā viņu atlaida no darba avīzē un iecēla par Zinātņu akadēmijas Valodu un literatūras institūta zinātnisko līdzstrādnieku.
A. Čaks 1950. gada 8. februārī nomira no sirds infarkta 48 gadu vecumā. Viņu apbedīja Raiņa kapos. Viena no galvenajām Rīgas ielām ir nosaukta Čaka vārdā, šajā ielā atrodas arī viņam veltīts muzejs un piemineklis Ziedoņdārzā.
Latvijas kultūras kanonā ieklauti A. Čaka darbi "Mana paradīze" un "Mūžības skartie".