google/wiki40b huggingface dataset:
Donalds Daks

Komiksi

Lai arī Donalds Daks ir veidots kā animācijas filmu tēls, ļoti populāras ir arī Donalda Daka komiksu grāmatas, kas ir guvušas panākumus daudzās Eiropas valstīs, it īpaši Zviedrijā, Norvēģijā, Dānijā, Somijā un Islandē.
Komiksus par Donaldu Daku latviešu valodā ir izdod Egmont Latvia. Ievērojamākie komiksu žurnāli, kuros ir iekļauts Donalda Daka personāžs, ir izdoti no 1990. gadu sākuma: Mickey Mouse, Duck Tales un "Knaps Makdaks", bet no 1997. gada tiek izdots īpašs žurnāls "Donalds Daks".
Marija Jefimenko

Biogrāfija

Daudzkārtējā Ukrainas jauniešu šaha čempionātu uzvarētāja dažādās vecuma grupās: 2008. gadā meiteņu U12 vecuma grupā, 2010. gadā meiteņu U14 vecuma grupā, 2012. un 2014. gadā meiteņu U18 vecuma grupā. 2014. gadā izcīnījusi bronzas medaļu Ukrainas jauniešu šaha čempionāta meiteņu U20 vecuma grupā. Uzvarējusi arī Ukrainas jauniešu ātrā šaha čempionātos meitenēm 2008. gadā U12 vecuma grupā, 2009. gadā U14 vecuma grupā, 2010. gadā U14 vecuma grupā, 2011. gadā U16 vecuma grupā, 2012. gadā U16 vecuma grupā, 2013. gadā U18 un U20 vecuma grupās. Ukrainas jauniešu čempione šaha ātrspēlē meitenēm 2010. gadā U14 vecuma grupā, 2011. un 2012. gadā U16 vecuma grupā, 2011. un 2013. gadā U18 vecuma grupā.
Sekmīgi pārstāvējusi savu valsti starptautiskajos jauniešu šaha turnīros. 2011. gadā Bulgārijas pilsētā Albenā bijusi otrā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā, bet 2012. gadā Prāgā uzvarējusi šajā vecuma grupā.
2013. gadā izcīnījusi sudraba medaļu, bet 2014. gadā uzvarējusi Ukrainas šaha ātrspēles čempionātā sievietēm. 2013. gadā izcīnījusi bronzas medaļu arī Ukrainas ātrā šaha čempionātā sievietēm.
Par panākumiem turnīros FIDE 2013. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Florence

Vēsture

Florence 59. gadā p. m. ē. tika dibināta kā karavīru - veterānu apmetne Florentija (Florentia). Izdevīgā novietojuma dēļ apmetne ātri auga un izveidojās par svarīgu tirdzniecības centru. 3. gadsimtā imperators Diokletiāns izvēlējās Florenci par Tuskijas (Tuscia) provinces centru.
No IV gadsimta sākuma Florence bija bīskapa rezidences pilsēta. Šajā laikā pilsēta cieta nestabilās politiski sociālās situācijas dēļ, tika vairākkārt ieņemta un izpostīta.
774. gadā Florenci ieņēma Kārlis Lielais un tā iekļāvās Toskānas hercogistē, kuras galvaspilsēta bija Luka. Ap 1000. gadu par hercogistes galvaspilsētu kļuva Florence un tas bija sākums straujam pilsētas uzplaukumam.
13. gadsimtā pilsēta iesaistījās gvelfu (imperatora atbalstītāji) un gibelīnu (pāvesta atbalstītāji) savstarpējās cīņās. Pēc gibelīnu uzvaras pilsētā tie sadalījās naidīgās frakcijās ("melnie" un "baltie"). Uzvarēja melnie gibelīni un baltajiem bija jādodas trimdā (viens no baltajiem gibelīniem bija Dante). Savstarpējās cīņas netraucēja pilsētai strauji attīstīties. Florencē kaltās zelta monētas - florīni bija pazīstami visā Eiropā.
1348. gadā pilsētu izpostīja mēra epidēmija. Dekamerona darbība notiek šīs mēra epidēmijas laikā.
1434. gadā Florencē atgriezās Kozimo de Mediči, kurš kļuva par pirmo Mediči dinastijas - Florences valdnieku dinastijas pārstāvi. 1469. gadā pilsētā sāka valdīt Kozimo mazdēls Lorenco de Mediči, kurš bija liels mākslas aizbildnis. Šajā laikā pilsētā darbojās Mikelandželo Buonaroti, Leonardo da Vinči un Sandro Botičelli.
1494. gadā pilsētā nodibinājās republika Džirolamo Savonarolas vadībā, tomēr 1498. gadā Savonarola tika sodīts ar nāvi.
1537. gadā Mediči kļuva par mantojama hercoga titula īpašniekiem (līdz tam Florence formāli bija republika) un valdīja Toskānas hercogistē (no 1569. gada lielhercogistē) līdz 1737. gadam, kad Mediči dzimta izmira un lielhercogiste kļuva par Austrijas kroņa sastāvdaļu.
1859. gadā Toskānu ieņēma Sardīnijas karalistes un franču spēki un 1861. gadā Florence iekļāvās Itālijas valstī. No 1865. gada līdz 1871. gadam Florence bija Itālijas galvaspilsēta un šeit sanāca pirmais Itālijas parlaments.
19. gadsimtā Florence daudz neattīstījās, tomēr 20. gadsimtā līdz ar tūrisma un ekonomikas attīstību pilsētas iedzīvotāju skaits trīskāršojās.
Otrā pasaules kara laikā Florence gadu (1943 - 1944) atradās vācu okupācijā.
1966. gada novembrī pilsētas arhitektūras vērtības cieta Arno upes plūdos.
Kleisti (dzimta)

Fon Kleisti (vācu: von Kleist) ir Pomerānijas vendu dižciltīgo dzimta, kuras viens no atzariem 17. gadsimtā pārcēlās uz Kurzemes hercogisti un saradojās ar vietējām vācbaltiešu dzimtām.

Vēsture

Zināms, ka 1289. gadā Parhimas vendu firsta Pribislava II valdījumos Bjalogardā dzīvojuši brāļi Klests un Priseburs, kas tiek uzskatīti par pirmajiem dzimtas pārstāvjiem. No Klesta pēctečiem radušie dzimtas piederīgie saukti par "no Klestiem", vēlāk "no Kleistiem" (von Kleist). 14. gadsimtā dzimta sadalījās vairākos atzaros. 18. gadsimtā daudzi Kleistu dzimtas Prūsijas atzara piederīgie ieņēma augstus amatus Prūsijas karalistes armijā.
Par Kleistu dzimtas vācbaltiešu atzara priekšteci uzskata Kristiānu Ēvaldu Kleistu (1630—1708), kas 1645. gadā kā pāžs pavadīja Brandenburgas princesi Luīzi Šarloti viņas kāzu braucienā pie Kurzemes hercoga Jēkaba un tika paturēts viņas Jelgavas galmā. Gaviezes pagasta Sustas muižnieku Kleistu dzimta (Kleist aus dem Hause Susten) 1841. gadā imatrikulēta Kurzemes bruņniecībā. 1853 un 1862. gadā Krievijas impērijas Senāts pastiprināja Kurzemes Kleistu dzimtai tiesības lietot mantojamu baronu titulu.
1823. gadā Prūsijas karaļa galminieks Vilhelms Bogislavs fon Kleists (Wilhelm Bogislaff von Kleist (1791–1860) iecelts grāfa kārtā, viņa dēls grāfs Konrāds fon Kleists (Conrad Adolph von Kleist, 1839–1900) 1858. gadā mantoja Lielauces (Groß-Autz) un Sirmeles (Sirmeln) muižas tagadējā Auces novadā Zemgalē un arī tika ierakstīts Kurzemes bruņniecības matrikulā. 1861. gadā viņš Kurzemē iepazinās un salaulājās ar grāfieni Elizabeti fon Mēdemu, bet 1870. gadā pārdeva savas muižas Latvijā un pārcēlās uz dzīvi jaundibinātajā Vācijas impērijā, kur kļuva par Reihstāga deputātu (1874-1893).
Pēc Otrā pasaules kara Rietumvācijā 1957. gadā tika reģistrēta fon Kleistu ģimenes biedrība (Familienverband der von Kleist e. V.), kas reizi divos gados rīko dzimtas tikšanos.
Ultrasterilizācija

Ultrasterilizācija jeb ultrapasterizācija (angļu: Ultra-high temperature processing, UHT) ir pārtikas sterilizācija, karsējot to ļoti īsu laiku, ap 1—2 sekundēm, temperatūrā, kas pārsniedz 135 °C, kas ir nepieciešamā temperatūra sporu nogalināšanai pienā. Populārākais UHT procesa produkts ir piens, bet to izmanto arī augļu sulām, krējumam, sojas pienam, jogurtam, vīnam, zupām, medum un sautējumiem. UHT piens tika izgudrots 1960. gados un plašam patēriņam ir pieejams kopš 1970. gadiem.
Lielais karstums UHT procesā var izraisīt Maijāra reakciju un izmainīt piena produktu garšu un smaržu.
Tipisks UHT piena derīguma termiņš ir seši līdz deviņi mēneši neatvērtā iepakojumā.
12. šaha olimpiāde

12. šaha olimpiāde notika no 1956. gada 31. augusta līdz 24. septembrim Padomju Savienības galvaspilsētā Maskavā (tagad Krievijā).

Vispārīgs apskats

Uz olimpiādi Maskavā bija ieradušās 34 valstu komandas. Piecas valstis (Indija, Irāna, Mongolija, Puertoriko, un Filipīnas) piedalījās olimpiādē pirmoreiz. Tāpat kā iepriekšējā olimpiādē neieradās ASV izlase. Sacensības notika Padomju Armijas Centrālajā teātrī.
Spēles reglaments: pirmās 2,5 stundās 40 gājieni, katrā sekojošā stundā 16 gājieni. Galvenie tiesneši: FIDE viceprezidents Ari Ilmakunnas (Somija) un Igors Bondarevskis (PSRS).

"B" fināls

"B" fināla komandas ieguva šādas vietas olimpiādes kopvērtējumā: 13. Austrija, 14. Islande, 15. Zviedrija, 16. Beļģija, 17. Somija, 18. Kolumbija, 19. Holande, 20. VDR, 21. Francija, 22. Čīle, 23. Polija, 24. Norvēģija.

"C" fināls

"C" fināla komandas ieguva šādas vietas olimpiādes kopvērtējumā: 25. Filipīnas, 26. Zāra, 27. Indija, 28. Irāna, 29. Puertoriko, 30. Mongolija, 31. Skotija, 32. Grieķija, 33. Īrija, 34. Luksemburga.

Godalgoto komandu dalībnieku individuālie rezultāti

Godalgoto komandu dalībnieku individuālie rezultāti redzami tabulās:
Aleksandrs Dubčeks

Dzīvesstāsts

Dzimis Čehoslovākijā, bet uzauga PSRS (tagad Kirgizstānā), uz kurieni vecāki emigrēja, lai strādātu esperantistu un ido kooperatīvā Interhelpo. Vēlāk ģimene pārcēlās uz Gorkiju, bet 1938. gadā atgriezās Čehoslovākijā. 1939. gadā Dubčeks iestājās Komunistiskajā partijā. Otrā pasaules kara laikā Dubčeks darbojās pretošanās kustībā un tika ievainots Slovākijas Nacionālajā sacelšanās gaitā.
Pēc kara darbojās kā Komunistiskās partijas funkcionārs, pamazām izvirzīdamies par komunistu reformatoru spārna līderi. No 1955. līdz 1958. gadam mācījās Augstākajā partijas skolā Maskavā. 1963. gadā Dubčeks kļuva par partijas Slovākijas Komunistiskās partijas līderi un liberalizēja politisko un kultūras dzīvi šajā valsts daļā. 
1968. gada 5. janvārī Dubčeks kļuva par Čehoslovākijas līderi. 1968. gada aprīlī Komunistiskā partija publicēja "Darbības programmu", kas paredzēja režīma liberalizāciju. Šīs reformas ar entuziasmu tika uzņemtas sabiedrībā. 1968. gada 27. jūnijā žurnālā "Literārie jaunumi" tika publicēts intelektuāļu uzsaukums "Divi tūkstoši vārdu" (Dva tisíce slov, které patří dělníkům, zemědělcům, úředníkům, umělcům a všem), kurā bija aicinājums demokratizēt politisko iekārtu. 
Šie notikumi ar bažām tika uztverti PSRS vadībā. Jūlijā Černā pie Tisas notika Čehoslovākijas un PSRS līderu tikšanās, kurā Dubčeks centās pārliecināt PSRS vadību, ka reformas neapdraud Čehoslovākijas atrašanos Austrumu blokā. Tomēr naktī no 20. uz 21. augustu Varšavas pakta karaspēks iebruka Čehoslovākijā, un Dubčeks kopā ar citiem valsts līderiem tika izvests uz PSRS. PSRS tika parakstīts t.s. Maskavas protokols, kurā tika ierobežotas Prāgas pavasara veiktās reformas. Dubčeks saglabāja partijas līdera amatu līdz 1969. gada aprīlim, kad tika atcelts no amata, par ieganstu izmantojot nekārtības valstī pēc Čehoslovākijas hokejistu uzvaras pār PSRS Pasaules čempionātā Stokholmā. 1970. gadā Dubčeks tika izslēgts no partijas.
Pēc Prāgas pavasara neveiksmes Dubčeks strādāja Mežu dienestā līdz pat pensijai 1981. gadā. Samta revolūcijas laikā 1989. gadā atkal kļuva politiski aktīvs. No 1989. gada 28. decembra līdz 1992. gada 25. jūnijam bija Čehoslovākijas Federālās sapulces priekšsēdētājs. Nodibināja Slovākijas Sociāldemokrātisko partiju. Tomēr 1992. gada 1. septembrī cieta autokatastrofā un 7. novembrī mira.
Pašmats

Vēsture

Pašmata kompozīcijas sastopamas jau 13. gadsimta rokrakstos, vēlāk A. Salvio, Dž. Lolli, D. Ponciani darbos. Plašāku popularitāti pašmati ieguva 19. gadsimtā pateicoties A. Petrova, H. Boltona, V. Šinkmana un citu pūlēm. Mūsdienās pašmati ieguvuši plašu izplatību, regulāri notiek sastādīšanas konkursi, tie iekļauti lielu starptautisku sacensību programmās, pasaules čempionātus sastādīšanā un risināšanā ieskaitot. Labākās pašmata kompozīcijas publicē FIDE Albumi.

Pašmata notācija

Pierakstot pašmata risināšanas uzdevumu ir pieņemts lietot šādu saīsinājumu: vispirms raksta latīņu burtu "s" , tad mata zīmi # un saīsinājumu noslēdz uzdevuma atrisināšana paredzētais gājienu skaits, piemēram "s#2" nozīmē "pašmats 2 gājienos".
Starptautiskā dzimtās valodas diena

Starptautiskā dzimtās valodas diena ir 1999. gada novembrī UNESCO izveidota dzimtās valodas piemiņas diena, kuru katru gadu atzīmē 21. februārī. Tas izveidošanas mērķis ir veicināt valodu un kultūru daudzveidību un daudzvalodību, jo aptuveni puse no valodām ir apdraudētas, un vairums no tām stāv uz izmiršanas sliekšņa.
Pēc 2009. gada UNESCO ziņojuma visvairāk valodu (196 valodas) ir apdraudētas Indijā, otrajā vietā atstājot Amerikas Savienotās Valstis (192 valodas), bet trešajā vietā — Brazīlija (190 valodas).
Staņislavs Poņatovskis

Pilns tituls

Kā Polijas karalis Staņislavs II Augusts 1791. gada Polijas-Lietuvas kopvalsts konstitūciju cita starpā parakstīja kā "Livonijas lielhercogs", kas norādīja uz to, ka arī pēc Livonijas ziemeļu daļas zaudēšanas krieviem, viņš pretendēja uz šo pārmantojamo titulu:
"Staņislavs Augusts, no Dieva žēlastības Polijas karalis, Lietuvas, Krievijas, Prūsijas, Mazovijas, Žemaitijas, Kijevas, Volīnijas, Podolijas, Podlahijas Livonijas,Smoļenskas, Severijas un Čerņigovas lielhercogs."
(Stanislaus Augustus, Dei gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniæ, Russiæ, Prussiæ, Masoviæ, Samogitiæ, Kijoviæ, Volhiniæ, Podoliæ, Podlachiæ, Livoniæ, Smolensciæ, Severiæ, Czerniechoviæque.)

Dzīvesgājums

Dzimis 1732. gada 17. janvārī Vovčinā (Воўчын) mūsdienu Brestas apgabalā Baltkrievijas teritorijā ietekmīgo poļu šļahtiču dzimtu Poņatovsku un Čartorisku ģimenē. 1752. gadā tika ievēlēts Žečpospoļitas seimā. 1755. gadā tika nosūtīts uz Sanktpēterburgu, kur imperatores Elizabetes galmā kļuva par Saksijas sūtni. Pēterburgā Staņislavs Poņatovskis kļuva par 26 gadu vecās princeses, nākamās imperatores Katrīnas II mīļāko. 1763. gadā pēc Polijas karaļa Augusta III nāves atbrīvojās Žečpospoļitas tronis. 1764. gada 7. septembrī pēc apvērsuma, ko atbalstīja Krievijas karaspēks, Staņislavs Poņatovskis tika ievēlēts par Polijas karali. Poņatovskis atbalstīja Krievijas armiju Baras konfederācijas sagrāvē, kaut arī 1771. gadā konfederātiem uz īsu brīdi izdevās karali nolaupīt.
1772. gadā Staņislavs Poņatovskis protestēja pret Pirmo Polijas dalīšanu, tomēr viņam nebija reālas varas, lai tai pretotos. No 1788. līdz 1791. gadam Varšavā notika t. s. Četrgadu Seims, kurā 1791. gada 3. maijā tika pieņemts valsts pamatlikums — Trešā maija konstitūcija (pirmā modernā konstitūcija Eiropā un otrā, aiz ASV Konstitūcijas, pasaulē). Poņatovskis aktīvi piedalījās Seima darbā un atbalstīja konstitūcijas pieņemšanu, tomēr, kad ar Krievijas atbalstu pret konstitūciju sacēlās Targovicas konfederācija, Poņatovskis nostājās tās pusē. Kaut arī konstitūcijas piekritēji Staņislava Poņatovska brāļadēla Juzefa Poņatovska, kā arī Tadeuša Koscjuško vadībā varonīgi cīnījās, poļi tika sakauti. Notika Polijas Otrā un Trešā dalīšana, bet Poņatovskis 1795. gada 25. novembrī bija spiests atteikties no troņa.
Mūža beigas Poņatovskis pavadīja Sanktpēterburgā, kur pārtika no bijušās mīļākās, tagad imperatores Katrīnas II piešķirtās pensijas. Tika apglabāts Sanktpēterburgas Svētās Katrīnas katoļu baznīcā. 1938. gadā karaļa pīšļi tika pārapbedīti viņa dzimtajā ciemā, bet 1995. gadā Poņatovska pīšļus apbedīja Varšavas Svētā Jana katedrālē.
Pipas

Kopīgās īpašības

Pipām ir vairākas morfoloģiskas īpašības, kas piemerotas dzīvei zem ūdens. To ķermeņi ir ekstrēmi plakani, atgādinot zemē nokritušu lapu. Pakaļkāju pēdas ir ļoti lielas un platas, pirkstus savieno peldplēve, toties priekškāju pirksti ir bez peldplēvēm un tie ir arī ļoti gari. Tādēļ angļu valodā šīs vardes mēdz saukt arī par zvaigžņu pirkstu krupjiem (star-fingered toads). Kā visām bezmēles vardēm tām nav mēles un balss saites, bet ir sānu līnijas sistēma, kas uztver ūdens kustību. Kurkuļi lielākajai daļai sugu atgādina nelielus samiņus, tā kā tiem ir divi taustekļi.
Pipu ģints sugas ir lielākās visā bezmēles varžu dzimtā, lielākajiem īpatņiem sasniedzot 19 cm.

Vairošanās

Pipām ir ļoti īpatnējs vairošanās veids. Tēviņš no augšas satver mātīti, un pāris atkārtoti griežas augšpēdus un atpakaļ. Ikri tiek iznērsti, apaugļoti un noturēti spraugā starp mātītes muguru un tēviņa vēderu. Mātītes muguras āda uzpamst un ieskauj ikrus, kuri paliek iespiedušies mātītes mugurā. Katram ikram izveidojas neliela kabatiņa, kurā embrijs atkarībā no sugas attīstās līdz zināmai pakāpei. Dažām sugām no mātītes muguras kabatiņām izpeld kurkuļi, citām jau mazas vardītes.
Viens no pirmajiem zinātniskiem pipu aprakstiem latviski iznāca 1921. gadā: "Kāds Amerikas krupis (Pipa americana) attīstošās oliņas nes sev uz muguras. Āda uz muguras šinī laikā viņiem piepamst un izveidojas ar valni ielenkti iedobumi. Kad mātīte iedēj oliņas, tēviņš saliek visas viņai uz muguras, pie tam katru oliņu atsevišķā kanniņā. Mazuļu pārvēršanās tur notiek pilnigā drošibā, jo katram ir atsevišķa kanniņa no kurienes iznāk pilnīgi attistijušies mazi krupiši.
Projekts

Projekts ir darbs, pasākums vai darbu un pasākumu kopums, kuram ir noteikts sākums un beigas, kā arī virkne tehnisku un ekonomisku kritēriju un rādītāju. Projekts var būt īslaicīgs, piemēram, dažas dienas vai nedēļas, tas var būt arī ilglaicīgs un ilgt vairāk
Katram projektam ir mērķis, kas var būt sadalīta apakšmērķos vai uzdevumos. Savukārt tie var būt sadalīti vēl detalizētākos apakšmērķos vai uzdevumos. Tādējādi veidojas projekta vai mērķu "koks", kurā zari un atzari ir minētie otrās, trešās utt. pakāpes apakšmērķi vai uzdevumi. Nereti to sauc arī par projekta vai mērķa grafu, bet veicamo darbu laika dimensē, par tīklveida grafiku.
Projekta īstenošanai ir nepieciešami resursi — cilvēki (projekta vadītāji, speciālisti, eksperti utt.), kā arī, atkarībā no projekta satura, materiālie un finanšu resursi. Parasti šie resursi tiek sadalīti pa mērķu "koku" (grafu), to izmantošanai tiek noteikts arī zināms laika posms.
Viens no izpaltītākajiem projektu veidiem ir celtniecības projekti. Kā piemērus var minēt Senās Ēģiptes piramīdas, Pizas torni, automaģistrāles, tiltus, avīžu kioskus un tml. Taču projekti tiek izstrādāti un īstenoti arī daudzās citās saimniecības un sabiedrības jomās. Tā uzņēmumos regulāri tiek īstenoti jaunas tehnikas vai tehnoloģijas (inovāciju) ieviešanas projekti, bet, piemēram, mākslas galerija var īstenot jaunas izstādes projektu.
Sarežģītos projektos tiek izveidotas projektu vadības sistēmas, kuru pamatā var tikt dibināti specializēti projektu vadības uzņēmumi, kuri, tāpat kā paši projekti, mēdz darboties tikai līdz to beigām.
Raivis Blumfelds

Biogrāfija

Izglītību ieguvis Gaviezes pamatskolā, Rīgas Tehniskajā koledžā un Rīgas Tehniskajā universitātē.
Strādājis dažādos uzņēmumos, kur pildījis ar IT saistītu amatu pienākumus. R. Blumfelds bijis uzņēmuma "Puķulauks" un organizācijas "Liepājas optimistu pulks" valdes loceklis. Tāpat bijis tehniskais darbinieks Grobiņas vidusskolā. 2010. gadā kļuva par "Latvijas lepnuma" laureātu.
2006. gadā partijas "Visu Latvijai!" sastāvā startējis 9. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts parlamentā. 2011. gada rudenī notikušajās Saeimas ārkārtas vēlēšanās netika ievēlēts parlamentā, taču ieņem vietu 11. Saeimā uz laiku, kamēr viņa partijas biedrs Gaidis Bērziņš pilda ministra pienākumus.
Dievturība

Vēsture

1926. gada 26. jūlijā Garīgo lietu pārvalde apstiprināja Ernesta Brastiņa iesniegto „Latvijas Dievtuŗu Draudzes” izveides pieteikumu, un Brastiņš kļuva par draudzes pirmo dižvadoni. Viņš arī sagatavoja dainu izlases „Latvju Dieva dziesmas”, „Tikumu dziesmas” u.c. grāmatas, kā arī „Ceroksli”, kurā jautājumu un atbilžu veidā apskatīti dievturības principi un dievturības pamati. Latvijas Dievturu draudzes biedru skaits pieauga un tajā iestājās Viktors Eglītis, Jēkabs Bīne, Alfreds Goba, Voldemārs Dambergs, Jānis Veselis, Jānis Medenis un daudzi citi sabiedrībā pazīstami cilvēki.
Pēc Latvijas okupācijas dievturības organizāciju 1940. gadā likvidēja, bet Brastiņu tā paša gada 6. jūlijā apcietināja, izsūtīja no Latvijas un 1942. gada 28. janvārī nošāva. Dievturu kustību trimdā turpināja Ernesta Brastiņa brālis Arvīds Brastiņš.
1991. gadā, Latvijai atgūstot neatkarību, Latvijas dievturu draudze tika atjaunota un par tās vadītāju kļuva Eduards Detlavs.
Jau 1934. gada 1. decembrī latvju dievturu sadraudzes izdevuma „Labietis” 5. numura rakstā „Dievtuŗu baznīca” Viktors Eglītis minēja vajadzību dievturiem celt savu baznīcu, kam draudze jau sāka vākt līdzekļus, jo tā laika telpas Amatu biedrības zālē kļuva par šauru. Pirmo dievturu svētnīcu — Lokstenes dievturu svētnīcu — 2016. gada rudenī Pļaviņu novada „Liepsalās”, netālu no kafejnīcas un veikala „Liepkalni” uz salas Daugavā uzcēla „Liepkalnu” maiznīcas īpašnieks un uzņēmējs Dagnis Čākurs. Tās arhitekts ir Ainārs Markvarts un svētnīca celta senlatviešu rijas veidolā.
Saskaņā ar Centrālā statistikas biroja datiem laika posmā no 2000. gada līdz 2013. gadam dievturu draudžu skaits ir samazinājies no 13 līdz 10. 2016. gadā Latvijā pēc Latvijas Republikas Tieslietu ministrijai rīcībā esošajām ziņām par dievturiem sevi uzskatīja 695 cilvēki. Viņu vidū pazīstamākie ir maestro Raimonds Pauls, TV dīva un teoloģijas maģistre Anna Lieckalniņa un grafikas dizainers Valdis Celms, kurš ir arī Latvijas Dievturu sadraudzes dižvadonis.

Ticība

Dievturība ir panteiska reliģija. Visas dievības tiek uzskatītas par Dieva (Visuma un galīgās īstenības) aspektiem. Galvenās dievības dievturības teoloģijā ir Dievs, Laima un Māra, kuru funkcijas savukārt sadalītas citiem teiksmu tēliem. Māra izpaužas kā ūdens dievība Jūras māte, Ūdens māte, Upes māte, kā arī daudzi citi dabas objektu un stihiju personificējumi. Laima savas funkcijas dala ar Dēklu un Kārtu.
Karnātaka

Vēsture

Karnātakas ziemeļu daļu 3. gadsimtā p.m.ē. pakļāva Maurju imperators Ašoka, pēc tam Āndhras ķēniņš Šatavahans.
3. gadsimtā to pakļāva Pallavas dinastija ar galvaspilsētu Kančipuramā. 6. gadsimtā varu Karnātakā pārņēma Čalukju dinastijas ar galvaspilsētu Badami, kas lielāko varenību sasniedza ķēniņa Pulakešina II valdīšanas laikā (609—642). No 973. gada Čalukju valsts galvaspilsēta atradās Kaljani, šajā laikā to nesekmīgi mēģināja pakļaut tamilu Čolas dinastijas valdnieki. 1186. gadā Čalukju valsts vietā izveidojās Hoisalas impērija, ko 1311. gadā pakļāva Deli sultāna karavadonis Maliks Kafurs. 1343. gadā kaujā pret Madurajas sultānu krita pēdējais Hoisalas ķēniņš Ballala III. Karnātakas ziemeļos izveidojās Bahmani sultanāts ar galvaspilsētu Gulbargu, bet pārējā daļā Vīdžajnāgaras lielvalsts ar galvaspilsētu Hampi (1343—1565).
17. gadsimtā Karnātakas ziemeļu daļu pakļāva moguli, 1724. gadā Haidarābādu nizāmi, bet pēc 1760. gada maratu lielvalsts. Savukārt dienvidu daļā izveidojās Maisoras valsts, kas savu lielāko varenību sasniedza 18. gadsimta otrajā pusē, kad tā Haidera Ali un viņa dēla Tipu sultāna vadībā izcīnīja četrus karus ar Britu Austrumindijas kompānijas karaspēku (1766—1769, 1780—1784, 1790—1792, 1798—1799). Pēc zaudētajiem kariem Maisora kļuva par britu protektorātu, no tās atdalītās teritorijas iekļāva Madrasas un Bombejas Prezidentūrās.
Pēc Britu Indijas sadalīšanās 1947. gadā izveidoja Maisoras štatu. Kad 1956. gadā štatus reorganizēja pēc izplatītākās valodas principa, Maisorai pievienoja kannadu valodā runājošo iedzīvotāju apdzīvotās Bombejas, Madrasas un Haiderabadas štatu daļas. 1973. gadā to pārdēvēja par Karnātakas štatu.
Meksikas grizli lācis

Izskats un ieradumi

Meksikas grizli lācis bija viens no lielākajiem un masīvākajiem Meksikas dzīvniekiem. Tā ķermeņa garums bija apmēram 183 cm un svars 318 kg. Tā kažoks bija sudrabaini brūns, tādēļ to sauca arī par sudraba lāci (spāņu: el oso plateado).
Meksikas grizli lācis galvenokārt barojās ar augiem, augļiem, kukaiņiem, un grauzējiem. Retu reizi tas nomedīja kādu mājlopu, kā arī ēda maitu. Katru trešo gadu tiem dzima 1 - 3 mazuļi.
Burkinafaso administratīvais iedalījums

Burkinafaso administratīvo iedalījumu veido 13 reģioni, kas sīkāk iedalās 45 provincēs. Savukārt provinces sīkāk iedalās 301 departamentā.
Vēlreiz

"Vēlreiz" ir Aigara Grāvera dziesma grupas "Jumprava" izpildījumā.
Tā tapa 1989. gadā un kā romantiska mīlas dziesma ātri iekaroja popularitāti.
2018. gadā "Vēlreiz" ieguva 54. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.