google/wiki40b huggingface dataset:
Augusts Saulietis

Dzīvesgājums

Dzimis 1869. gada 22. decembrī Grašu pagasta "Sauliešu" saimnieka Miķeļa Plikauša ģimenē. Mācījās Grašu pamatskolā un Cesvaines draudzes skolā, beidza Kārzdabas pareizticīgo draudzes skolu (1887). No 1889. gada viņš mācījās Valmieras skolotāju kursos, tad strādāja par palīgskolotāju Straupē (1890—1891) un pagastskolas pārzini Grašos (1892—1900). Šajā laikā viņš sāka publicēt savus dzejoļus žurnālā "Austrums" un laikrakstos "Balss" un "Dienas Lapa". 
1900. gadā viņš devās prom no dzimtās puses un īslaicīgi strādāja par grāmatvedi Groznijas naftas tirdzniecības kantorī, bet 1901. gadā atgriezās Latvijā un bija "Latviešu Avīžu" kantorists Jelgavā. 
No 1902. līdz 1915. gadam Saulietis Rīgā strādāja par A. Rūmanes-Ķeniņas sieviešu proģimnāzijas un Ata Ķeniņa zēnu reālskolas latviešu valodas un literatūras skolotāju. 1904. gadā viņš kopā ar Ķeniņu, Pavasaru Jāni un Jani Rozentālu nodibināja grāmatu apgādu "Zalktis" un bija žurnāla "Zalktis" redakcijas loceklis, bet 1909. gadā nodibināja savu apgādu "Varavīksna", kurā iespieda savu romānu "Varavīksne" (1910). 1914.—1915. gadā viņš vadīja laikraksta "Latvija" literāro daļu. Rakstījis pārsvarā naktīs, kad apkārtnes iespaidi viņu netraucējuši. 
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma viņš atstāja Rīgu un atgriezās tēva mājās, kur nodarbojās ar lauksaimniecību (1916—1921) un strādāja par latviešu literatūras skolotāju Cesvaines vidusskolā (1919—1924). 1926. gadā viņš apprecējās ar pianisti Mariju Valteri un turpmāk nodarbojās vienīgi ar rakstniecību, pievērsdamies galvenokārt lugu sacerēšanai.
Miris 1933. gada 27. janvārī savās dzimtajās mājās, apglabāts Cesvaines Ķinderu kapos, kur 1938. gadā atklāja Kārļa Jansona veidotu pieminekli.
Trauslā sirds

Sižets

Filmas stāsta pamatā ir mīlestība, kura notiek Ziemassvētku laikā. Divi svešinieki satiekas morgā.
Vīķu apakšdzimta

Sistemātikas izmaiņas

Nesenā pagātnē vīķu apakšdzimta bija sapalu apakšdzimtas (Leuciscinae) viena no zivju grupām, un joprojām daudzās sistemātikās vīķu grupa tiek klasificēta sapalu apakšdzimtā. Tomēr līdz ar jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem sistemātikai ir veiktas izmaiņas.

Latvijā

Latvijā mājo divas vīķu apakšdzimtas sugas — pavīķe (Alburnoides bipunctatus) un vīķe (Alburnus alburnus), kas sastopamas daudzās upēs. Ezeros un jūras piekrastē novērota tikai vīķe.
Ņikita Ņikiforovs

Izglītība

2001. gadā Ņikiforovs pabeidza Rīgas Centra humanitāro vidusskolu un ieguva vispārējo vidējo izglītību. 2005. gadā viņš absolvēja Baltijas Krievu institūtu, iegūstot bakalaura grādu jurisprudencē. 2007. gadā viņš šajā pašā augstskolā, pārsauktā par Baltijas Starptautisko akadēmiju, ieguva maģistra grādu šajā pašā jomā. 2010. gadā aizstāvējis zinātņu kandidāta disertāciju Maskavas Valsts starptautisko attiecību institūtā Pasaules politisko procesu katedrā.

Darba pieredze

Kopš 2005. gada Ņikiforovs ir projektu vadītājs Baltijas Starptautiskajā akadēmijā. Kopš 2008. gada viņš ir arī Baltijas Psiholoģijas un menedžmenta institūta valdes loceklis.

Politiskā darbība

2010. gadā Ņikiforovs piedalījās 10. Saeimas vēlēšanās. Viņš tika ievēlēts no "Saskaņas Centra" saraksta Rīgas apgabalā un deputāta mandātu ieguva 2. novembrī. Saeimā Ņikiforovs darbojas Juridiskajā komisijā, kā arī Publisko izdevumu un revīzijas komisijā. Līdz 2011. gada 10. februārim darbojās Budžeta un finanšu (nodokļu) komisijā. Ņikita Ņikiforovs ir darbojies arī "Parex bankas" pārņemšanas un reorganizācijas izvērtēšanas parlamentārās izmeklēšanas komisijā, kaut arī viņa tēvs bija bankas mazākuma akcionārs un bija iespējams interešu konflikts.

Privātā dzīve

Ņikita Ņikiforovs ir dzimis 1983. gada 8. septembrī. Precējies, ir divi bērni. Aizraujas ar kalnu slēpošanu un veikbordu. Dzīvo Jūrmalā.
Aleksandrs fon Keizerlings

Dzīvesgājums

Aleksandrs fon Keizerlings ir cēlies no senas Kurzemes grāfu Keizerlingu dzimtas. Viņa tēvs bija Kabiles muižas īpašnieks grāfs Heinrihs Dītrihs Vilhelms fon Keizerlings-Rautenburgs (1775-1850), bet māte Anna Amālija Benigna, dzimusi Nolde (1780-1851).
1834. - 1840. gadā Berlīnes universitātē studēja jurisprudenci, bet Aleksandra Humbolta ietekmē pārgājis uz dabaszinātņu studijām, galvenokārt interesējies par zooloģiju, ģeoloģiju un paleontoloģiju. 1840. gadā kā naturālists piedalījās barona A. Meiendorfa vadītajā ekspedīcijā Krievijā. 1841. gadā viņš piedalījās sera R. Marčisona (Murchison) un E. de Verneila (de Verneuil) vadītajā ekspedīcijā uz Urāliem un piedalījās paleontoloģiskās kolekcijas veidošanā, kas kalpoja par pamatu īpaša Permas perioda izdalīšanai Zemes ģeoloģiskajā vēsturē. 1843. gadā Krievijas valdības uzdevumā viņš devās ekspedīcijā uz Pečoras upes baseina un Timaņas augstienes apvidiem (tagadējā Komi Republika), par kuru viņš publicēja plašu zinātnisku apskatu par šo reģionu, par kuru saņēma Demidova prēmiju un tika ievēlēts par vairāku zinātnisko biedrību locekli. 
Pēc apprecēšanās ar Krievijas impērijas finanšu ministra Georga Kankrina meitu Zenaīdu viņš 1847. gadā pārtrauca piedalīties ekspedīcijās un pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi pūrā iegūtajā Raikilas muižā (tagad - Raplas apriņķī Igaunijā). Tur viņš turpināja publicēt zinātniskus rakstus un pievērsās sabiedriskai darbībai. 1857.—1863. gadā viņš bija Igaunijas guberņas bruņniecības priekšstāvis (Ritterschaftshauptmann), lauksaimniecības biedrības vadītājs, un pēc tam Tērbatas mācību apgabala kurators (1862—1869). Viņa laikā ar 1865. gada statūtu palīdzību Tērbatas universitātei piešķirta lielāka autonomija.
Mūža nogalē strādāja pie paparžu zinātniskās klasifikācijas izveides un publicēja monogrāfiju "Genus Adiantum" par šo tēmu. Viņš palīdzēja veidot Tallinas dabaszinātnisko muzeju.
Miris 1891. gadā savā muižā Raikīlā.
Viņa mazdēls Hermanis fon Keizerlings (1880—1946) bija ievērojams filosofs, kas savās atmiņās par vectēvu rakstīja: "Kādā dienā, staigādams ar bērniem pa mežu, mans vectēvs uzdūrās milzīgam, dīvainam akmenim un, it kā kāda iekšēja spēka vadīts, teica: „Šeit lai reiz mūs visus apbedī!” [..] Neviens man nespēj nolaupīt atmiņas. Es tāpat zinu savu izcelšanās vietu. Šodien ne mazāk kā jebkad agrāk es piederu savai dzimtenei, cik nu ikvienam ceļiniekam zemes virsū var būt šī mājas sajūta, un tāpēc ka es esmu baltietis, ne valsts vācietis, es spēju darīt to, ko daru.”
Zvenihorodka

Vēsture

Rakstos pirmoreiz 1394. gadā kā Lietuvas Lielkņazistes pilsēta. No 1569. gada - Žečpospoļitas sastāvā. 1792. gadā pēdējais Polijas karalis Staņislavs Poņatovskis piešķira Zvenihorodkai Magdeburgas tiesības. 1793. gadā pēc Polijas Otrās dalīšanas iekļāvās Krievijas impērijā. Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. 1926. gadā 37% no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Zvenihordkā dzimis orientālists Ahatanhels Krimskis (Агатангел Юхимович Кримський, 1871 - 1942).
Kalmikija

Vēsture

Kalmiku senči bija oirati, kas ap 1630. gadu no Irtišas baseina Sibīrijā pārcelās uz Volgas lejteci, kur viņi uzvarēja Nogaju Ordas karaspēku. Ap 1655. gadu kalmiku hani kļuva par Krievijas caru vasaļiem, lielāko militāro varenību kalmiki sasniedza hana Ajuka (1669–1724) vadībā. Pēc viņa nāves kalmiku autonomija samazinājās, hans Ubaši (1724~1775) nolēma kopā ar 200 000 kalmiku atgriezties Vidusāzijā.
Pēc Oktobra revolūcijas 1920. gada 4. novembrī nodibināja Kalmiku Autonomo apgabalu, ko 1935. gada 22. oktobri pārdēvēja par Kalmikijas APSR. Otrā pasaules kara laikā 1942. gada 12. augustā Vērmahts iekaroja Kalmikijas galvaspilsētu Elistu. 1943. gada 27. decembrī kalmikus apvainoja sadarbībā ar vāciešiem un izsūtīja uz Vidusāziju un Sibīriju, bet Kalmikijas APSR likvidēja. Destaļinizācijas laikā kalmikiem atļāva atgriezties dzimtenē un 1957. gada 9. janvārī atjaunoja Kalmiku Autonomo apgabalu, bet 1958. gada 29. jūlijā Kalmikijas APSR.
1992. gada 21. aprīlī nodibināja Kalmikijas Republiku.
Gunārs Meierovics

Biogrāfija

Gunārs Meierovics ir studējis tautsaimniecību un inženierzinātnes Latvijas un Baltijas Universitātēs. Otrajā pasaules karā tika iesaukts latviešu leģionā, vēlāk pēc bēgļu gaitām Vācijā izceļoja uz ASV, kur strādāja ASV Aizsardzības ministrijā. Aktīvi darbojās Amerikas latviešu apvienībā.
1961. gadā bija viens no galvenajiem aktīvistiem Apvienoto baltiešu komitejas izveidē ASV. Tāpat Meierovics ilgstoši vadīja Pasaules brīvo latviešu apvienību. 2001. gadā Meierovicam tika piešķirta PBLA balva "par plašo, ilgstošo un sekmīgo darbu baltiešu polītiskā stāvokļa nostiprināšanā ASV un Eiropā, cīņā par mūsu tautas brīvību un par jaunās paaudzes ievadīšanu latviešu centrālo organizāciju darbā" .
1993. gadā no "Latvijas ceļa" saraksta tika ievēlēts 5. Saeimā, izvirzīts par Valsts prezidenta kandidātu. 1993.—1994. gadā Valda Birkava valdībā Meierovics ieņēma Baltijas valstu un ziemeļvalstu valsts ministra posteni Ārlietu ministrijā.
1995. gada novembrī Meierovicam tika piešķirts III šķiras Triju Zvaigžņu ordenis. Gunārs Meierovics nomira 2007. gada 11.februāri pēc ilgas un grūtas slimības. Gunārs Meirovics bija latviešu studentu korporācijas Talavija biedrs.
Tambalakokve

Apraksts

Tambalakokve var sasniegt 15 m augstumu. Augstvērtīgs koksnes augs. Sēklas smagas un ļoti cietas, kastaņa lielumā, palsi gaišbrūnas. Džeralda Darela vārdiem, "viena puse tai (sēklai) bija diezgan gluda, apmēram tāda kā firziķa kauliņš, bet otra izskatījās tā, it kā tajā kāds būtu sācis grebt austrumniecisku seju un palicis pusratā."
Tambalakokve ir ļoti vērtīgs Maurīcijas mežu koks, tāpēc mežziņi dažkārt apskrāpē kauliņu, veicinot auga dīgšanu un augšanu.

Dodo hipotēze

Tambalakokve bija bieži sastopams koks Maurīcijas kolonizācijas sākumposmā, kad tur vēl mitinājās dodo. 1977. gadā ornitologs Steinlijs Templs izvirzīja hipotēzi, ka dodo ēdis koka augļus, un kuņģa sula apstrādāja tā cieto kauliņu. Līdz brīdim, kad dodo no kauliņa atbrīvojies, tas bijis pietiekami mīksts, lai asns izlauztos.
Dodo teorija izraisīja diskusijas. Tika izteikts viedoklis, ka sugas izmiršanas ātrums ir pārspīlēts, un izvirzīta doma, ka tambalakokves sēklas varēja izplatīt arī citi izmiruši dzīvnieki, piemēram, milzu bruņurupuči, Maurīcijas milzu scinks vai Maurīcijas platknābja papagailis.

Hipotēzes nepamatotība

Mūsdienās ir zināms, ka dodo vai citu dzīvnieku zarnu trakts nav obligāts priekšnoteikums asnu izdīgšanai. Templs necitēja Hilu (1941), kurš rakstīja, ka tambalakokves sēklu izdīgšanai nav nepieciešams tās apvalka jeb endokarpa nodilums. Lai izasnotu, endokarpa sašķeļas gar noteiktu plaisu kā valriekstiem vai ķiršiem. Templs neatsaucās arī uz Kingu (1946), kurš ziņoja par tambalakokves sekmīgu dīgstspēju bez endokarpa apstrādes.
Dabā sastopami tambalakokves koki, kas ir jaunāki par 300 gadiem un tādējādi izdīguši jau pēc dodo izzušanas. Steinlija ziņas par 13 pēdējiem dodo kokiem 1973. gadā bija kļūdainas. Ap 1991. gadu dabā bija atklāti vairāki simti tambalakokves koku dažādās augšanas stadijās. Skaita noteikšanas grūtības izraisīja apstāklis, ka jaunie kociņi ārēji līdzinās citām melnkoku dzimtas sugām, un var tikt viegli ar tām sajaukti. Daži Maskarēnu speciālisti Templa hipotēzi raksturo pat kā mītu. Darels par šo teoriju izteicās, ka tas ir "burvīgs stāsts... un man neviļus bija jādomā par to, kā vienas dzīvības iznīdēšana spēj ietekmēt otras bojāeju,— tikai bīstos, ka tajā ir vairāk caurumu nekā caurdurī."
Galvenais tambalakokves populācijas samazināšanās cēlonis bija mežu izciršana un invazīvās sugas. Ievestie Javas brieži, mežacūkas un makaki izpostīja kā sēklas, tā jaunos asniņus un kociņus. Cits iemesls, kas būtu kaut daļēji atbildīgs par dodo koka izzušanu, varēja būt ievesto sēnīšu izraisītās slimības. Invazīvās sēnītes gandrīz pilnībā iznīcināja tādas koku sugas kā Amerikas goba (Ulmus americana) un Amerikas kastanis (Castanea dentate).
Daudzu sulīgo tropu augu sēklu izplatīšanu veicina dzīvnieki. Taču tās nav tikai viena auga un vienas dzīvnieka sugas attiecības. Pētījumi liecina, ka Maurīcijas bruņurupuču iespējamā līdzdalība tambalakokves sēklu izkaisīšanā ir ticamāka par dodo.
Laura Dālmeiere

Karjera

Pasaules kausā debitējusi 2013. gadā. 2014.—2015. gada sezonas kopvērtējumā ierindojās 8. vietā. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos augstākā ieņemtā vieta individuālajās sacensībās bija 13. vieta 15 km distancē. 
Kopš 2013. gada piedalās Pasaules čempionātā. 2015. gadā Kontiolahti izcīnījusi sudraba medaļu iedzīšanā un zelta stafetē, 2016. gadā Holmenkollenē tika pie piecām dažāda kaluma medaļām, bet 2017. gada čempionātā Hohfilcenē pie sešām medaļām, no kurām piecas bija zelta. 2016.—2017. gada sezonā uzvarēja Pasaules kausa kopvērtējumā.
2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā kļuva par divkārtēju olimpisko čempioni, uzvarot gan  sprintā, gan iedzīšanā, kā arī ieguva bronzas medaļu 15 km individuālajā distancē. 2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā ieguva divas bronzas medaļas — sprintā un iedzīšanā.
Hrubešova

Vēsture

Pilsētu 1400. gadā Volīnijas kņazistē dibināja Polijas karalis un Lietuvas lielkņazs Jagailis. Karalis Kazimirs IV izveidoja ceļu no Ļubļanas uz Ļvivu, kas gāja caur pilsētu. 1800. gadā Staņislavs Stašics pilsētā nodibināja Hrubišovas lauksaimniecības biedrību - pirmo lauksaimniecības kooperatīvu Eiropā.
Balvu katoļu baznīca

Vēsture

Balvu pirmā katoļu koka baznīca par Viļakas stārasta Hilzena līdzekļiem tika uzcelta 1769. gadā. Tā atradusies pretī tagadējai mūra baznīcai kapsētā uz kalniņa. Sākotnēji baznīcu apkalpojuši prāvesti no citām draudzēm, līdz 1780. gadā Balvos uz pastāvīgu dzīvi ieradās prāvests Mārtiņš Simanovskis.
Pašreizējo mūra baznīcu uzbūvēja Simanovska darbības laikā Katrīnas II kunigaitis Elogins, kuram piederēja lielākā daļa Ludzas apriņķa, sagādājot materiālus un strādniekus. Baznīca tika uzcelta prāvesta prombūtnes Romā laikā pēc pareizticīgo baznīcas parauga, izbūvējot kupolu virs baznīcas vidusdaļas. Vēlāk Simanovskis lika baznīcas priekšā uzcelt divus torņus, pie ieejas labajā tornī izveidojot nišu savam kapam, kur arī prāvests 1809. gadā ticis apbedīts. 1797. gadā baznīcu Vissvētās Trīsvienības godam konsekrēja bīskaps Jānis Benislavskis. Vēlākos gados notika baznīcas pārbūve, aizmūrējot divas sānu durvis un izcirstas jaunas kreisā torņa sānos, kā arī torņu stiprināšana.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Bārtulis. Balvu draudze veidojās jau 18. gadsimta vidū. Draudzei ir piecpadsmit kapsētas — Balvu kapsēta, Začu kapsēta, Salmānu kapsēta, Tutinovas kapsēta, Pērkonu kapsēta, Egļu kalna kapsēta, Čagas kapsēta, Miezāju kapsēta, Dūrupes kapsēta, Romūkstu kapsēta, Sebežu kapsēta, Lemešovas kapsēta, Naudaskalna kapsēta, Pilskalna kapsēta un Mežarijas kapsēta. Dievkalpojumi baznīcā notiek katru dienu.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Jaungads, Vissvētās Trīsvienības svētki, Svētā Pētera un Pāvila diena, Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētki, Rožukroņa svētki, Visu svēto diena, Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas diena.

Tehniska informācija

Balvu baznīca ir celta no vietējā ražojuma ķieģeļiem, baļķi, kas apstrādāti tikai ar cirvi un kaltu, vesti no Liepnas mežiem. Būvniecībā izmantoti dēļi, kas tēsti tikai ar cirvi, pašdarinātas koka tapas un dzelzs naglas.
Celtne ir astoņstūraina viennavas telpa, kuras garums bez priekštelpas un presbiterija ir 16 metri, baznīcas kopējā kvadratūra ir 185 m². Baznīcas solos var novietoties 85 cilvēki. Ap baznīcu ir mūra žogs.
Pantotēnskābe

Pantotēnskābe jeb B₅ vitamīns ir ūdenī šķīstošs vitamīns. Dzīvniekiem nepieciešama pantotēnskābe, lai sintezētu koenzīmu-Q, kā arī, lai sintezētu un metabolizētu olbaltumvielas, ogļhidrātus un taukus. Pantotēnskābe ir atrodama gandrīz visos augu un dzīvnieku izcelsmes produktos, visvairāk liellopu aknās un nierēs (vidēji 7,3 mg un 3,85 mg/100g), cūku aknās un nierēs (vidēji 6,8 mg un 3,1 mg/100g), un olās (vidēji 1,6 mg/100g).
Kaluša

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1437. gadā Polijas sastāvā. Vēsturisks sāls ieguves centrs. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā) kur tā atradās līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Kaluša iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Kaluša tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Ekonomika

Pilsēta ievērojams ķīmiskās rūpniecības centrs. Šeit atrodas Krievijas kompānijai "Lukoil" daļēji piederošais ķīmiskais uzņēmums "Karpatnaftohim" (ražo vinilhlorīdu, nātrija hidroksīdu, polietilēnu, propilēnu, benzolu u.c. savienojumus). Kalušas cauruļu rūpnīcā ražo plastmasas caurules. Apkaimē silvinīta atradnes.

Cilvēki

Kaluša ir cīkstoņa Vasiļa Fedorišina (Василь Федоришин, 1981) dzimtā pilsēta.
Andrejs Sīmanis

Biogrāfija

Dzimis 1865. gada 17. janvārī Valkas apriņķa Jaunvāles pagasta "Sieceniekos". Mācījies Ventspils pamatskolā un Kuldīgas ģimnāzijā. Pēc tās beigšanas studējis Maskavas Universitātes Juridiskajā fakultātē. No 1896. gada līdz 1915. gadā bijis advokāts Liepājā. Ienākot vācu karaspēkam, devies bēgļu gaitās uz Maskavu. Kara laikā dzīvojis arī Pēterburgā un Tartu. Darbojies Latviešu bēgļu centrālkomitejā par juridiskā biroja vadītāju.
1918. gadā atgriezies Latvijā, kļuvis par Liepājas apgabaltiesas tiesnesi. Kā Latviešu zemnieku savienības pārstāvis darbojies Tautas padomē. 1920. gadā ievēlēts Satversmes sapulcē, kur bijis Juridiskās komitejas priekšsēdētājs. Tajā pašā gadā iecelts par Latvijas senatoru. No 1922. līdz 1925. gadam darbojies 1. Saeimā.
Miris no sirdstriekas 1926. gada 13. novembrī ap plkst. 6.30 savā dzīvoklī Elizabetes ielā 13. Apglabāts Meža kapos 17. novembrī.
Olīveļļa

Olīveļļa ir augu eļļa, ko iegūst no olīvkoka Olea europaea augļiem (olīvām). Olīveļļu iegūst kā no šo augļu mīkstuma, tā arī no sēklām. Ķīmiski olīveļļa ir dažādu taukskābju triglicerīdu maisījums, kurā dominē oleīnskābes esteri (virs 80%). Olīveļļā, salīdzinot ar citām eļļām, ir samērā maz E vitamīna.
Lai arī olīveļļa mēdz būt dārgāka, nekā citas izplatītās eļļas, piemēram, saulespuķu eļļa, tās uzturvērtība ir jūtami mazāka, jo tajā ir daudz mazāk neaizstājamās polinepiesātinātās linolēnskābes. Tomēr niecīgā piesātināto tauku satura un izteiktākās garšas dēļ olīveļļa ļoti bieži tiek izmantota uzturā. Ir daudz dažādu olīveļļas veidu, kas pamatā iedalās nerafinētajā olīveļļā (extra virgin vai virgin) un rafinētajā olīveļļā. Nerafinētajai eļļai ir labāka garša un aromāts, to ieteicams lietot salātiem. Rafinētā eļļa (extra light u.c.) ir piemērotāka cepšanai. Mazvērtīgāka, taču tāpat lietojama uzturā ir eļļa (pomace), ko iegūst no olīvu pārpalikumiem (miziņām, kauliņiem), ekstrahējot ar heksānu. Atsevišķi izdala tehniskām vajadzībām paredzēto eļļu (lampante oil), ko nevar lietot uzturā.
Neskaitot kulināriju, olīveļļu lieto arī kosmetoloģijā, higiēnas vajadzībām, ziepju ražošanā. Agrāk tika izmantota telpu apgaismošanai.
Kaspijas jūra

Ģeogrāfija

Kaspijas jūra ir ap 30 miljonus gadu veca, no pārējām jūrām tā tika nodalīta pirms aptuveni 5,5 miljoniem gadu. Atradumi Irānā, pie Kaspijas jūras dienvidu krasta Huto alā liecina, ka cilvēks šeit dzīvojis jau pirms 75 000 gadiem.
Volga dod ap 80% no upju pieteces Kaspijas jūrai. Tā kā Kaspijas jūrai nav dabiskas iztekas uz pasaules okeānu, tās līmenis nav neatkarīgs no pasaules okeāna līmeņa svārstībām. 5,5 miljonu gadu laikā ir notikušas ievērojamas Kaspijas jūras līmeņa svāstības, nereti ievērojamas svārstības notikušas pat 100 gadu laikā. Laikaposmā no 1929. gada līdz 1977. gadam ezera līmenis kritās par 3 m. Laikaposmā no 1977. gada līdz 1995. gadam tas atkal kāpa par 3 m. 2004. gadā Kaspijas jūras līmenis bija 28 metri zem jūras līmeņa. Kaspijas jūras līmeņa svārstības atstāj lielu ietekmi uz piekrastes reģiona ekoloģisko līdzsvaru un saimniecību.
Ir noteikts, ka Kaspijas jūras līmeņa svārstības lielā mērā nosaka Volgas atnestā ūdens daudzums, kas savukārt ir atkarīgs no klimatiskajiem apstākļiem Ziemeļatlantijā, ieskaitot ledus laikmetu ciklus.
Kaspijas jūras austrumu daļā ir liels līcis — Garagobaza līcis. Ar Azovas jūru savieno kuģojamais Volgas—Donas kanāls.
Ziemā Kaspijas jūras ziemeļu daļa aizsalst.

Fauna

Kaspijas jūrā reģistrētas 133 zivju sugas (54 ir endēmas — dzīvo tikai šeit), 380 zoobentosa sugas (190 endēmas), 315 zooplanktona sugas (64 endēmas).
Kaspijas jūra pasaulē pazīstama kā storu un tai radniecīgu zivju sugu dzīvesvieta. Vislielākā vērtība ir storu ikriem, kas tiek pārstrādāti kaviārā un ir populāra delikatese visā pasaulē. Vides aizstāvji norāda, ka lielais pieprasījums pēc kaviāra noved pie storu pārzvejošanas un zveja būtu jāpārtrauc līdz populācijas atjaunošanai. Tomēr cenas uz kaviāru ir tik augstas, ka neizdodas ierobežot zveju.
Kaspijas jūrā dzīvo arī Kaspijas ronis (Phoca caspica, arī Pusa caspica) — zīdītājdzīvnieks, kas dzīvo tikai Kaspijas jūrā. Tas ir viens no nedaudzajiem roņiem, kas dzīvo ezeros. Ezers ir devis vārdu arī vairākām putnu sugām.

Nafta

Kaspijas jūras baseins ir ļoti bagāts ar naftu un tai radniecīgiem produktiem. Kaut arī Kaspijas jūra bija viena no pirmajām naftas ieguves vietām pasaulē, joprojām tiek atrasti jauni naftas baseini. Paredzams, ka tiks apgūtas arī bagātas gāzes atradnes. Tā rezultātā Kaspijas jūras baseins ir ieguvis lielu nozīmi ģeopolitikā.
Politisko situāciju Kaspijas jūras baseinā sarežģī fakts, ka 2003. gadā Krievija, Azerbaidžāna un Kazahstāna parakstīja savstarpēju līgumu par 63% jūras sadalīšanu savā starpā. Turkmenistāna un Irāna nepiekrita šim līgumam un rezultātā trīs pirmās valstis savos sektoros iegūst naftu, kamēr Irāna un Turkmenistāna to nedara. Kopš 1992. gada naftas ieguve Kazahstānā un Azerbaidžānā ir pieaugusi par 70%.

Prāmju satiksme

Kaspijas jūrā darbojas vairākas aktīvas prāmju līnijas, kas savieno tādas pilsētas kā Baku Azerbaidžānā, Turkmenbaši Turkmenistānā, Aktau Kazahstānā, Astrahaņa (Oļa) Krievijā un Bandareanzelī Irānā.
Eiropijs

Vēsture

1885. gadā angļu ķīmiķis Viljams Krukss (William Crookes) pirmais konstatēja eiropiju, lai gan tolaik viņš pats to neapzinājās. Viņš, pētot samārija–itrija maisījuma fluorescences spektru, novēroja izteikti oranžas krāsas spektrālās līnijas, kas nepiemita šīm vielām tīrā veidā. Viņš pieļāva, ka tas varētu būt hipotētisks ķīmiskais elements, un pat nosauca to par Sδ. Arī franču ķīmiķis Pols Emīls Lekoks de Boabodrāns (Paul-Émile Lecoq de Boisbaudran) 1892. gadā, pētot samārija spektru, atklāja trīs zilas spektrālās līnijas, kuras iepriekš nebija konstatētas. 1896. gadā cits franču ķīmiķis Eižens-Anatols Demarsē (Eugène-Anatole Demarçay) postulēja, ka periodiskajā tabulā starp samāriju un gadolīniju ir vēl viens ķīmiskais elements. 1900. gadā viņš saprata, ka tieši Kruksa un Boabodrāna atklātās spektrālās līnijas ir no jaunā elementa. 1901. gadā Demarsē pirmo reizi ieguva eiropiju tīrā veidā, frakcionēti kristalizējot samārija/eiropija–magnija–nitrātu dubultsāļus. Tieši viņš jaunatklāto elementu nosauca par eiropiju par godu Eiropai.
Pirmais nozīmīgais eiropija tehniskais pielietojums bija itrija vanadāta leģēšana. 1964. gadā to sāka izmantot krāsu televizoru kineskopos, lai nodrošinātu sarkano krāsu. Tā kā pieauga pieprasījums pēc tā, tad strauji attīstījās arī eiropija ieguve.