Savstarpējās palīdzības pakts starp Igauniju un PSRS

Igaunijas un PSRS Savstarpējās palīdzības pakts padomju militārā spiediena rezultātā tika parakstīts 1939. gada 28. septembrī Maskavā. Līgums atļāva Igaunijas teritorijā izvietot padomju armijas un flotes bāzes ar 25 000 kareivju. PSRS apņēmās respektēt Igaunijas suverenitāti, tajā pastāvošo politisko un ekonomisko sistēmu. Līgums kalpoja par pamatu Igaunijas okupācijai 1940. gada jūnijā.

Politiskā situācija

Pēc Molotova-Ribentropa pakta parakstīšanas 17. septembrī PSRS iebruka Polijā. Vienlaikus tā sāka savas kontroles uzspiešanu Baltijas valstīm, ar militāru un politisku spiedienu panākot gandrīz identisku Savstarpējās palīdzības līgumu parakstīšanu. Latvija līdzīgu līgumu parakstīja 5. oktobrī un Lietuva līgumu par bāzu izvietošanu un Viļņas apgabala atgūšanu parakstīja 10. oktobrī. Sarunas ar Somiju par līguma noslēgšanu ievilkās un noveda pie padomju-somu Ziemas kara.
Jau 1939. vasarā Igaunija saņēma informāciju par Ļeņingradas kara apgabala daļu kustību valsts tuvumā. Ģenerālis Laidoners sniedza informāciju, ka septembra vidū pie Igaunijas robežām esot koncentrēti līdz 250 000 padomju kareivju, tai skaitā vismaz sešas bruņotās divīzijas un 500 lidmašīnas. Aktīva bija arī padomju Baltijas flote.
Izmantojot internētās poļu zemūdenes "Orzel" aizbēgšanu no Tallinas ostas uz Zviedriju 1939. gada 18. septembrī, PSRS kara flote bez brīdinājuma iegāja Igaunijas teritoriālajos ūdeņos, un kara aviācija sāka pārkāpt Igaunijas gaisa telpu. Igaunija tika apvainota nespējā nodrošināt savu neitralitāti.
19. septembra pusdienlaikā Igaunijas vēstnieks Augusts Reis tika uzaicināts tikties ar Molotovu, kurš informēja, ka tā kā Igaunijas valdība nespēj garantēt savu neitralitāti, padomju Baltijas flote sāks Igaunijas teritoriālo ūdeņu aizsardzību.
Turpmākajās dienās padomju kuģi vairākkārt demonstratīvi tuvojās Igaunijas salām. 20. septembrī kuģi Engelss, Volodarskis un Artjoms pietuvojās Muhu salai. 22. septembrī padomju zemūdene izšāva torpēdu tiešā Tallinas-Helsinku pasažieru kuģa tuvumā. 24. septembrī padomju aviācija sāka ielidot Igaunijas gaisa telpā, lidojot pāri Kuresārei, Narvai, Muhu, kā arī Tallinai.
22. septembrī Igaunijas ārlietu ministrs Karls Selters tikās ar padomju vēstnieku Ņikitinu, kurš informēja, ka kādam no Igaunijas būtu jādodas uz Maskavu parakstīt jauno igauņu-padomju tirdzniecības līgumu. Selters piedāvāja ekonomikas ministru Leo Sepu, taču pēc neilga laika padomju vēstnieks informēja, ka PSRS vēlētos, lai līgumu parakstīt dodas ārlietu ministrs. Selters par šo vēlmi informēja prezidentu Konstantīnu Petsu un premjeru Kārelu Ēnpalu. Abi piekrita, ka ārlietu ministram jādodas uz Maskavu, lai atrisinātu situāciju ar PSRS militārajiem draudiem Igaunijai.
Naktī uz 23. septembri Selters ar vilcienu devās uz Maskavu. Pa ceļam igauņu delegācija varēja novērot padomju karaspēka kustību Igaunijas virzienā.

Igaunijas lēmums pieņemt PSRS noteikumus

Jau 24. septembra rītā Igaunijas armijas virspavēlnieks ģenerālis Laidoners uzdeva savam palīgam doties uz Vāciju, lai noskaidrotu atbildi uz jautājumu, vai Vācija ļaus Rietumiem piegādāt ieročus Igaunijai pa jūru. Tikšanās ar vērmahta pārstāvjiem notika Kēnigsbergā. Vācieši atbildēja, ka nupat noslēgtais Molotova-Ribentropa pakts tiem neļauj palīdzēt Igaunijai pat tieša PSRS uzbrukuma gadījumā, un ņemot vērā Vācijas karu ar Rietumiem, ieroču piegādes pa jūru ir izslēgtas.
No sarunām ar vērmahta pārstāvjiem kļuva skaidrs, ka padomju uzbrukuma gadījumā Igaunija tiktu atstāta viena; Vācija un PSRS ir izveidojušas aliansi; Polijas sagrāves rezultātā Igaunija ir izolēta no Rietumiem; Baltijas jūru kontrolē Vācija un PSRS, karamateriālu saņemšana pa jūru nav iespējama; Igaunijas armija nevar apturēt padomju armiju, kas koncentrēta pie valsts robežām; Skandināvi un somi izvairās; Igaunijas sabiedrotā Latvija pat neatļāva 20. septembrī ģenerālim Balodim tikties ar ģenerāli Laidoneru Valkā.
1939. gada 26. septembrī no 16.00-17.00 prezidenta Petsa vadībā notika valdības sēde. Selters ziņoja par PSRS negaidītajām prasībām un militārajiem draudiem. Vēstnieks Rei apstiprināja, ka PSRS prasības ir ultimāts un Igaunijas negatīvas atbildes gadījumā var sekot uzbrukums. Selters uzsvēra, ka PSRS faktiski ir brīvas rokas uzbrukumam Igaunijai, vienīgais, kas to attur ir nevis Igaunijas armija, bet jautājums, kā šo agresiju padarīt legāli un morāli pieņemamu pārējai pasaulei. No Vācijas, Somijas un Latvijas militāru palīdzību nav ko gaidīt.
Ģenerālis Laidoners ziņoja, ka Rietumu un Vācijas kara dēļ nav cerību saņemt Rietumu palīdzību; Polijas sagrāve ir tā nobiedējusi reģiona mazās valstis, kā tās neapdraudēs savu neitralitāti, lai konfliktētu ar PSRS; Latvija mums nepalīdzēs, šis jautājums ir jāizlemj mums pašiem; Igaunija nevarēs pretoties ilgi un padomju aviācijas kontrole pār valsts gaisa telpu var traucēt veiksmīgi veikt mobilizāciju. Ņemot vērā šos apsvērumus, Laidoners ieteica pieņemt PSRS uzspiestās prasības un parakstīt līgumu.
Prezidents Petss piekrita pakta parakstīšanas neizbēgamībai. "Atteikties no padomju piedāvājuma pašreizejajā draudīgajā situācijā nozīmētu apzināti sūtīt visu igauņu tautu nāvē. Mums nav pietiekošu līdzekļu, lai pretotos neskaitāmi spēcīgākajiem ienaidnieka spēkiem un mēs esam atstāti vieni, bez palīdzības no ārpasaules."
Sapulces laikā no Vācijas vēstnieka tika saņemts oficiālais Berlīnes viedoklis: "Igaunijas valdība zina, kas tai ir jādara. Bet ja tai ir svarīgs Berlīnes viedoklis, tad Padomju Savienības pieprasītais pakts ir jāparaksta jo ātrāk jo labāk. Tas ir vienīgais Igaunijas glābiņš."
Jāņem vērā, ka tajā laikā neviens nevarēja prognozēt kara ilgumu un tālāko gaitu, lielākā daļa cerēja, ka karam beidzoties, aizies arī padomju garnizoni.
Lai noslēgtu līgumu, valdība papildus Selteram uz Maskavu sūtīja divus pieredzējušus politiķus - Antsu Pīpu, Starptautiskās likumdošanas profesoru Tartu Universitātē, bijušo Igaunijas premjerministru un ārlietu ministru, igauņu-padomju miera līguma sarunu dalībnieku 1920. gadā un Jiri Uluotsu, konstitucionālo jautājumu ekspertu un Igaunijas Parlamenta priekšsēdētāju.
Igauņu delegācija lidoja uz Maskavu ar pārsēšanos Rīgā. Pārsēšanās laikā Selters tikās ar igauņu vēstnieku Rebani un lika tam informēt Latvijas valdību par padomju izvirzītajām prasībām, par igauņu lēmumu tās pieņemt un noskaidrot Latvijas valdības pozīciju. Rebane vēlāk ziņoja, ka ir informējis Munteru, kurš apsolījies informēt Ulmani. Jautāts par Latvijas viedokli par Igaunijas lēmumu parakstīt paktu, Munters atbildējis, ka viņš to var saprast un līdzīgu prasību izvirzīšanas gadījumā arī Latvijai neatliks nekas cits kā tās pieņemt.

Bāzu izvietošana un iekšpolitiskā situācija

Pēc PSRS prasības līgums netika sūtīts apstiprināšanai Igaunijas parlamentam, to parakstīja prezidents Petss.
2. oktobrī Igaunijā ieradās padomju militārā delegācija Ļeņingradas kara apgabala pavēlnieka Kirila Mereckova vadībā, lai plānotu garnizonu izvietošanas detaļas. Igauņi bija nepatīkami pārsteigti, kad papildus bāzēm Hījumā, Sāremā un Paldiskos delegācija pieprasīja papildus militārās bāzes Hāpsalu, Paidē un Valgā, kā arī lidlaukus centrālajā un Rietumigaunijā. Pēc igauņu sūdzības Molotovs atbildēja, ka papildus bāzes netiks izvietotas, jo pakta tekstā tādas nav paredzētas, taču tekstā nekas neesot minēts par lidlauku skaitu un izvietojumu, tāpēc padomju puse tos var pieprasīt pēc vēlēšanās.
Ratifikācijas dokumentu apmaiņa notika 1939. gada 4. oktobrī Tallinā. Oktobrī atkāpās Ēnpalu valdība un par jauno premjerministru 12. oktobrī tika iecelts Uluots, bet Pīps par ārlietu ministru. 1939. gada 17. oktobra rītā Igaunijā ienāca padomju militārais kontingents, kas bija gandrīz divreiz lielāks par Igaunijas armiju.