Astroloģija

Astroloģija (grieķu: astron — 'zvaigzne' + logos — 'mācība') vairākās kultūrās ir tradīcija, mācība un māksla par cilvēku likteņa un notikumu pareģošanu pēc debess spīdekļu stāvokļa. Astrologi nodarbojas ar astroloģiju un simbolu valodu, uzskatot, ka debess ķermeņu kustības un vairākas kosmiskas parādības ietekmē lietas uz Zemes.
Lai gan mūsdienu oficiālā zinātne astroloģiju uzskata par pseidozinātni, kā arī to noliedz kristīgā baznīca, tai ir daudz piekritēju, un plašsaziņas līdzekļos regulāri tiek publicētas astroloģiskās prognozes.

Raksturojums un termini

Zodiaka zvaigznājs ir "zvēru riņķis" (no grieķu valodas "zodiakos" un "kyklos"), 16 grādu plata josla pie debess sfēras (8 grādi uz katru pusi no ekliptikas), kurā atrodas 12 zodiaka zvaigznāji un iezīmē Saules gada laika veikto šķietamo apriņķojumu (pilnu apgriezienu ap novērotāju). Zvaigznāji, piemēram Orions, ir zvaigžņu grupa, saskatāma ar neapbruņotu aci, kas cilvēka prātam šķiet savstarpēji saistīta.
Horoskops (no grieķu valodas: laiks + skatīties) ir shēma, kas īpašā debess sfēras projekcijā attēlo mitoloģisku planētu, Saules un Mēness stāvokli noteiktā laikā. To izmanto, lai ar astroloģijas metožu palīdzību noteiktu cilvēku īpašības un likteņus un pareģotu nākotni. Pielietojot horoskopus un simbolu valodu, astrologi raksturo notiekošo cilvēka dzīvē un apkārtējā pasaulē.
Rudolfa saraksts (latīņu: Tabulae Rudolphinae) ir zvaigžņu katalogs un planētu saraksts, ko publicēja Johanness Keplers 1627. gadā, izmantojot Tiho Brahes (1546-1601) apkopotos novērojumus. Saraksts nosaukts par godu Rudolfam II. Šis saraksts būtiski uzlaboja astronomiski neprecīzo "Alfonsīna sarakstu", ko astrologi lietojuši kopš Ptolemaja laikiem, īpaši Viduslaikos, jo cita nebija.
"Klasiskā" astroloģija uzskata, ka spēj "pareģot likteni", taču ir arī mūsdienu astrologi, kas noliedz šādu iespēju un praktizē psiholoģisko, medicīnisko, ekonomisko, un citus astroloģiskus novirzienus.

Senā astroloģija

Babilonijā senie debess vērotāji pielūdza spīdekļus (astrolatrija), tradīcija, kas bija izplatīta arī Asīrijā un citās senās zemēs. Zvaigžņu nosaukumi tikuši saistīti ar mirušo dievu vai cilvēku dvēselēm. Dažas zvaigznes, reiz arī pazīstamas kā planētas, attēloja dievības. Rakstīts, ka Divupē bija astroloģiski pareģojumi par karaļa veselību. Senās Ēģiptes kalendāra gads bijis laika periods, kurš paiet starp diviem Sīriusa lēktiem. Senā Ēģiptē priesteri vienlaicīgi bija astronomi un meteorologi ar atbildību, laikus paziņot par Nīlas plūdu sākšanos. Viņi to varēja noteikt tikai pēc zvaigznājiem. Vecākā zvaigžņu karte parādījās Senā Ēģiptē 1534. gadā p.m.ē. Lietpratēji apgalvo, ka senie Ēģiptieši orientējās pēc zvaigznēm, neizmantojot planētu kustības. 
Rietumu astroloģijas pamatos ir metafiziskas matemātiskas attiecības starp enerģiju, skaņām un attālumiem. Grieķu matemātiķis Pitagors pētīja zvaigznes un Plīnijs Vecākais rakstījis, ka Pitagors veidoja savu mūzikas teoriju, nozīmējot attālumu no Zemes uz Mēnesi kā pilnu toni, attālumu no Mēness uz Merkuru kā pustoni u.tml., tā savienojot matemātiku, toņus, planētas, Sauli, un Mēnesi universālā harmonijā (Musica universalis).
Seno astrologu atsauces uz dievību Hermeju radušās grieķu valodā, Ēģiptē.  Strīdīgos rakstos ir debatēts, ka senie grieķi pārņēma astroloģiskās zināšanas no Ēģiptes vai Babilonijas, jo Eģipte reiz iekarota no Babilonijas, bet vēlāk abus iekaroja maķedonietis Aleksandrs Lielais.  Planētu nosaukumi nākuši galvenokārt no seno grieķu un seno romiešu dievībām. Piemēram, Jupiters mitoloģijā ir debess un pērkona dievs, kas pārvalda laikapstākļus, nosaka cilvēka dzīves ritmu un pareģo nākotni. Astrologi apkalpoja valdniekus, kurus interesēja dažādu pasākumu (piemēram, kara) veiksme vai neveiksme. Liela loma bija fatālisma idejai, un uzdevums bija "noskaidrot to, kas ir lemts", "kas ierakstīts liktenī". Senatnē cilvēku dzīve bija stingri pakļauta ģimenes, kastas, valsts vai reliģiskām normām, kas veidoja stingras astroloģiskas interpretācijas likumsakarības.
Rietumu astroloģija pamatojusies uz filozofa Platona duālismu. Viņam viss dabā bijis dievišķā piestrāvots, ir lietu un ideju pasaule, ķermenis un dvēsele, šaipasaule un viņpasaule, arī astrologu Makrokosms un Mikrokosms. Aristotelis palīdzējis "definēt zināšanas visās nozarēs".

Astroloģija Eiropā

Mūsdienās tiek rakstīts, ka astroloģija bijusi māņticīga nodarbība. Par Eiropas astroloģiskās skolas "teorētiskajiem pamatiem" mūsdienās pieņemts uzskatīt tā saucamās Hermesa Trismegistra Smaragda zināšanu tabulas, kurās esot rakstīts, ka tas, kas augšā ir līdzīgs tam, kas apakšā. Platona duālisma ietekmēti astrologi uzskatījuši, ka cilvēka dzimšana ir Mikrokosma dzimšana, kurš iemieso sevī Makrokosma momentālo stāvokli šajā brīdī un kuru var atspoguļot horoskops (debess ķermeņu stāvoklis dzimšanas laikā un vietā). Pēc planētu un zvaigžņu (t.i., Makrokosma) izvietojuma varot prognozēt Mikrokosma (cilvēka vai cita Zemes objekta vai subjekta) dabu un attīstības tendences. Mūsdienu astroloģijas pamatā ir postulāts par pasaules attīstības cikliskumu un mēģinājumi noskaidrot šī cikliskuma likumsakarības. Rietumos kopumā pastāvējusi horoskopa astroloģija, ar nodomu izraudzīt labvēlīgu vai izdevīgu laiku kādam pasākumam, rast atbildes uz jautājumiem, pareģot pasaulīgus notikumus un pētīt indivīda likteni, pamatā ņemot kādu simbolisku tēmu, mistisku lietu rašanos vai izcelšanos, kopā ar dzimšanas laiku un vietu.

Astroloģija austrumos

Šengšau, (angliski: "Shēngxiào" (kīniešu 生肖) ir ķīniešu zodiaks, kas salīdzināms ar rietumu zodiaku, bet pamatots uz matemātisku 12 gadu cikla, ko simbolizē dažādi dzīvnieki. Ķīniešu zodiaks, arī pazīstams Korejā, Tibetā un Japānā, nav saistīts ar zvaigznājiem, bet cikliski saistīts ar cilvēka piedzimšanas gadu un dzīvnieku pazīstamām un iedomātām īpašībām, kas ietekmējot raksturu un dzīves notikumus. Rakstīts, ka ķīniešu astroloģija uzplauka Han dinastijas laikā (2. gs. p.m.ē līdz 2. gs.) un saplūda ar klasiskiem ķīniešu filozofiskiem uzskatiem par Debess un Zemes kārtību. Senie ķīniešu astronomi bija pārliecināti, ka parādīsies jaunas zvaigznes. 
Pirms vairākiem tūkstošiem gadu Ziemeļindijā radās astroloģijas sistēma, kuru sauc par Jyotish jeb vēdisko astroloģiju. Indiešu astroloģija balstās uz siderisko zodiaku, atšķirībā no rietumu astroloģijā izmantotā tropiskā zodiaka.

Zinātniskā revolūcija

Renesanses laikā astroloģiskās patiesības pakāpeniski atdalījās no zinātniskās astronomijas. Uzskats, ka Saule ir Visuma centrā, (heliocentrisms) un ap to rotē planētas un zvaigznes, tika ar novērojumiem apstrīdēts. Dāņu astrologs un astronoms Tiho Brahe ierosināja domu, ka debess nav nemainīga.  Viņš pierādīja, ka komētas un novas ir debess ķermeņi, ne atmosfēras parādības.
Johanness Keplers Ptolemaja "Tetrabiblos" ietekmēts, 17. gadsimtā uzrakstīja "Harmonices mundi", novērtējumu par sakarībām starp optisko uztveri, ģeometriskiem veidojumiem, mūzikas (consonances) un planētu harmoniju. Keplers reiz piekritis "musica universalis", kas savienojis "svēto ģeometriju", kosmoloģiju, astroloģiju, un mūziku vienā veselumā un uzskatījis savus rakstus šajā jomā vissvarīgākos. Keplera likumi nosaka, ka planēta kustas ap zvaigzni pa elipsi.
Apgaismības filozofs Imanuels Kants, rakstot par spriedumiem, uzskatīja, ka laiks un telpa nepieciešami cilvēka pieredzes uztveršanai.  Atbilstoši relativitātes teorijai, pastāv laiktelpa un laiks ir atkarīgs no novērotāja.