Glimepirīds

Indikācijas

Glimepirīdu lieto, lai ārstētu 2.tipa cukura diabētu. Tas ir stāvoklis, kad traucēta insulīna izdale un ķermenis nevar izmantot glikozi normālā veidā, kā arī nevar kontrolēt cukura līmeni asinīs. Glimepirīds pazemina glikozes līmeni asinīs, veicinot aizkuņģa dziedzera bēta šūnu insulīna izdalīšanu. Šis medikaments palīdz pazemināt cukuru asinīs tikai tiem cilvēkiem, kuru ķermenis producē insulīnu dabīgā veidā. Tāpēc glimeperīdu nevar izmantot 1.tipa cukura diabēta ārstēšanā (slimība, kad insulīns netiek producēts dabīgā veidā, un nevar kontrolēt cukura līmeni asinīs).

Blakusparādības

Insulīna sekretoro šūnu stimulējošo preparātu lietošanā risks pastāv hipoglikēmijai, smagākos gadījumos arī hipoglikēmiskajai komai. Pasliktinātu nieru un aknu funkciju dēļ hipoglikēmijas risks ir lielāks senioru vidū. Bieža blakus parādība ir svara pieaugums, parasti 1—3 kg. Ne tik bieži sastopamas blakus parādības ir slikta dūša, vemšana, dzelte, neitrofilo leikocītu skaita samazināšanās, anēmija, sistēmiskas alerģiskas reakcijas, dermatoloģiskas reakcijas. Retos gadījumos novērojams plašs ādas apsārtums.
Diskutabls ir jautājums par sulfonilurīnvielas grupas preparātu ietekmi uz kardiovaskulāro sistēmu. Taču glimepirīdam šāda iedarbība nepiemīt.

Farmakokinētika

Glimepirīds tiek uzņemts orāli un absorbēts pilnībā. Laiks, lai sasniegtu Cₘₐₓ (tmax) 2. tipa diabēta pacientiem ir 2,4 līdz 3,75 stundas. Saistība ar plazmas proteīniem ir 99,4% un tā izkliedes tilpums ir 8,8 L. Medikamentu aknās metabolizē CYP2C9 enzīms, veidojot aktīvo M1 hidroksi-metabolītu un tālāk to dehidrogenējot par neaktīvo M2 metabolītu. 37 līdz 62% no sākotnējās glimepirīda devas tiek izvadīts ar urīnu kā M1 un M2 metabolīti un pārējais — ar fēcēm. Klīrenss oriģinālajam medikamentam ir 2,7 — 3,4 L/h un M1 metabolītam — 8,6 — 10,2 L/h.

Darbības mehānisms

Tāpat kā pārējie sulfonilurīnvielas grupas preparāti, glimepirīds ir insulīna sekrēcijas stimulators no aizkuņģa dziedzera beta šūnām. Tas ietekmē ATP jutīgos K receptorus, piesaistoties pie 65kD proteīna uz beta šūnu virsmas. Perifēri medikaments pēc insulīna receptoru iedarbības uz šūnu palielina glikozes transportu un GLUT-1 un GLUT-4 glikozes transportieru ekspresiju — lipoģenēzi un glikoģenēzi.

Mijiedarbības

Sulfonilurīnvielas grupas preparātiem, tai skaitā glimepirīdam, ir iespējamas mijiedarbības ar citiem medikamentiem. Sulfonilamīdi, fibrāti, salicilāti izkonkurē glimepirīda piesaisti proteīniem, palielinot brīvās vielas koncentrāciju un paaugstinot hipoglikēmijas risku. Hipoglikēmija var būt biežāk sastopama pacientiem, kas ar glimepirīdu vienlaicīgi lieto alkoholu, androgēnus, antikoagulantus, azola pretsēnīšu līdzekļus, hloramfenikolu, fenfluramīnu, flukonazolu, gemfibrozilu, histamīna H2 antagonistus, magnija sāļus, metildopu, monoamīnu oksidāzes inhibitorus, probenecīdu, sulfīnpirazonu, tricikliskos antidepresantus un urīnu paskābinošus līdzekļus.
Savukārt citas zāļu vielas var traucēt glimepirīdam veikt glikozes līmeņa samazināšanu. Tās var paātrināt preparāta noārdīšanu aknās, izvadīšanu caur nierēm vai traucēt insulīna sekrēciju. Pie šādām zāļu vielām pieder beta adrenoblokatori, kalcija kanālu blokatori, holestiramīns, diazoksīds, estrogēni, hidanitoni, izoniazīds, nikotīnskābe, fenotiazīna atvasinājumi, rifampicīns, simpatomimētiķi, tiazīdu grupas diurētiskie līdzekļi un urīnu pasārmojoši līdzekļi.