Šveices vēsture

Šveices vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Šveices teritorijā.

Aizvēsture

Ir atrastas liecības, ka neandertālieši Šveices teritorijā ir apmetušies jau Ledus laikmetā aptuveni pirms 150 000 gadiem. Savukārt vecāko atrasto lauksaimniecības darbarīku vecums ir datēts ar 5300. gadu p.m.ē.

Senie laiki

Senākās zināmās ciltis, kas dzīvoja Šveices teritorijā, ir no Hallštates un Latenes kultūrām. Latenes kultūras nosaukums ir cēlies no Latenes (La Tène) arheoloģisko izrakumu vietas, kas atrodas netālu no Neišateles ezera. Latenes kultūras uzplaukums sākās aptuveni ap 450. gadu p.m.ē., vēlajā Dzelzs laikmetā. Tiek pieļauts, ka tas notika seno grieķu un etrusku civilizāciju ietekmē. Viena no nozīmīgākajām ciltīm, kas šajā laikā dzīvoja Šveices teritorijā, bija helvēti. 
58. gadā p.m.ē. Jūlija Cēzara vadītā armija sakāva helvētus kaujā pie Bibraktas. 15. gadā p.m.ē. Tibērijs, kas vēlāk kļuva par Romas imperatoru, un Nērons Klaudijs Drūzs (Nero Claudius Drusus) iekaroja Alpus un pievienoja šo teritoriju Romas impērijai. Teritoriju, kuru apdzīvoja helvēti, sākotnēji bija daļa no Beļģu Gallijas (Gallia Belgica) provinces, bet vēlāk tika iekļauta Augšģermānijas (Germania Superior) provincē. Savukārt daļa no mūsdienu Šveices austrumu daļas bija iekļauta Rētijas provincē.

Agrīnie viduslaiki

Agrīnajos viduslaikos, tas ir, sākot no 4. gadsimta, rietumi no mūsdienu Šveices teritorijas bija daļa no Burgundijas karalistes. 5. gadsimtā Šveices plakankalnē uz dzīvi apmetās ģermāņu cilts alemaņi. 504. gadā Franku impērijas karalis Hlotārs I pie Tolbiakas guva uzvaru pār alemaņiem un viss reģions kļuva par daļu no impērijas. Vēlāk franki dominēja arī pār burgundiešiem.
No 6. līdz 8. gadsimtam Šveicē turpinājās franku hegemonija (valdīja gan merovingi, gan karolingi). 843. gadā, pēc tam, kad Kārļa Lielā valdīšanas laikā impērija bija sasniegusi savu maksimālos apmērus, tā tika sadalīta pēc Verdenas līguma. Mūsdienu Šveices teritorija tika sadalīta starp Austrumfranku valsti un Vidējo valsti, bet jau 10. gadsimtā tā bija daļa no Svētās Romas impērijas.
Līdz 1200. gadam Šveices plakankalne bija Savojas, Cēringenu, Hābsburgu un Kiburgu dinastiju valdījumā. Daži reģioni kā Ūrī, Švīce un Untervaldene, kas vēlāk kļuva pazīstama kā Valdštātene, tika atstāti impērijas pakļautībā, lai nodrošinātu impērijas kontroli pār kalnu pārejām. Kad 1264. gadā Kiburgu dinastija nespēja saglabāt savus īpašumus, Hābsburgu dinastijas karalis Rūdolfs I, kurš 1273. gadā kļuva par Svētās Romas imperatoru, veiksmīgi izmantoja iespēju un paplašināja impērijas teritorijas uz austrumiem no Šveices plakankalnes.

Konfederācijas izveide

1291. gada Federālā harta, kuru parakstīja Alpu centrālajā daļā dzīvojošās lauku kopienas no Ūrī, Švīces un Untervaldenes, tiek uzskatīts par pamatdokumentu konfederācijas dibināšanai, lai gan ir iespējams, ka līdzīgas savienības bija izveidojušās jau iepriekšējos gadu desmitos. Senā Šveices Konfederācija veicināja brīvo tirdzniecību, kā arī nodrošināja mierīgu tirgotāju pārvietošanos pa kalnu tirdzniecības ceļiem. 
1353. gadā trīs sākotnējiem kantoniem pievienojās Glarusa un Cūga, kā arī Lucernas, Cīrihes un Bernes pilsētu kantoni. Šī astoņu kantonu konfederācija pastāvēja līdz 15. gadsimta beigām. Teritoriālās paplašināšanās rezultātā palielinājās arī konfederācijas vara un bagātība. Līdz 1460. gadam Konfederācijas kontrolē bija nonākusi lielākā daļa no teritorijas, kas atrodas starp Reinu un Alpiem.

Karu periods

1499. gadā Šveice ar uzvaru Švābu karā pret Švābu savienību un Hābsburgiem de facto ieguva neatkarību no Svētās Romas impērijas. Senā Šveices Konfederācija šajos karos bija ieguvusi reputāciju kā neuzvarama, lai gan 1515. gadā, kad tā uzsāka kārtējo Konfederācijas paplašināšanu, cieta sakāvi Marinjāno kaujā. Šveices vēsturē šo laika posmu sauc par "varoņu" laikmetu. Ulriha Cvinglija veiktās reformācijas laikā no 1529. līdz 1531. gadam starp dažiem kantoniem izcēlās iekšēji kari (Kappeler Kriege). Tikai 1648. gadā, vairāk nekā gadsimtu pēc šiem kariem, Johans Rūdolfs Vetšteins (Johann Rudolf Wettstein) kā Šveices Konfederācijas sūtnis veiksmīgu pārrunu rezultātā parakstīja Vestfālenes līgumu, saskaņā ar kuru oficiāli tika atzīta Šveices neatkarība attiecībā pret Svēto Romas impēriju un tās neitralitāti karos.
16. un 17. gadsimts iezīmējās ar pieaugošo valdošo dzimtu autoritārismu. 1653. gadā pēc saimnieciskā pagrimuma Trīsdesmitgadu kara beigās Šveicē uzliesmoja Zemnieku karš (vācu: Deutscher Bauernkrieg). Papildus tam starp katoļu un protestantu kantoniem joprojām pastāvēja reliģisks konflikts, kura rezultātā 1656. un 1712. gadā notika vardarbīgas sadursmes, kas tiek sauktas par Filmergenes kaujām (vācu: Villmergerkriege).1798. gadā Francijas revolūcijas laikā franču armija iekaroja Šveici, noteica tajā jaunu Helvētijas Republikas konstitūciju.

20. un 21. gadsimts

Abu pasaules karu laikā Šveici nevienu reizi neiekaroja. Šveicē pastāv daudzpartiju demokrātija.
Sievietēm Šveicē balsstiesības ir tikai kopš 1971. gada, bet 1998. gadā par prezidenti Šveicē kļuva Ruta Dreifusa. 
2002. gadā Šveice kļuva par pilntiesīgu Apvienoto Nāciju Organizācijas locekli, bet nav Eiropas Savienības sastāvā.