google/wiki40b huggingface dataset:
Biruta Baumane

Biogrāfija

Dzimusi Kalnamuižā, Tērvetes skolā, skolotāju ģimenē. No 1941. gada studēja Latvijas Valsts Mākslas akadēmijā, kurā beigusi Glezniecības nodaļu 1948. gadā. 1951. gadā apprecējās ar tēlnieku Kārli Baumani. Meita Laine Kainaize arī ir gleznotāja. No 1959. gada Mākslinieku savienības biedre, kurā atkārtoti bijusi valdes locekle. 1986. gadā kļuvusi Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbiniece. Piedalījusies televīzijas un radio raidījumos, kinofilmās, kā arī publicējusi rakstus periodikā. 1976. gadā ieguvusi Latvijas PSR Mākslinieku savienības diplomu par gada labāko jaunrades sniegumu.

Mākslinieciskā darbība

Viena no nozīmīgākajām savas paaudzes latviešu gleznotājām, kas strādājusi visos glezniecības žanros. Darbiem raksturīga stabila kompozīcija, spēcīgs zīmējums, kolorīts, kas ir sakņots latviskā ainavā un tautas mentalitātē. Gleznas atrodas daudzu valstu muzejos un privātkolekcijās.

Izstādes

Pirmā personālizstāde - 1956. gadā. Nozīmīgākās prsonālizstādes ir noritējušas Rīgā (1966, 1976, 1985), Liepājā (1967), Maskavā (1968, 1984).
Peltsamā

Augstpāles pils

Līdz Livonijas krusta kariem atradās Mehu zemes teritorijā, kas pēc Igaunijas otrās dalīšanas 1224. gadā Sakalu, Normegundi un Mehu zemes savā īpašumā Zobenbrāļu ordenis, vēlāk tā bija Livonijas ordeņa valsts sastāvā.
Maskavas iela (Rīga)

Vēsture

Maskavas iela ir senā Rīgas—Daugavpils—Polockas tirdzniecības un pasta ceļa daļa pilsētas robežās, ko dēvēja par "Polockas ceļu". Tas katru gadu pavasaros applūda, tādēļ radās nepieciešamība pēc dambja izbūves gar Daugavu. Pēc Rīgas nocietinājumu paplašināšanas Zviedru Vidzemes laikā ap 1626. gadu priekšpilsētas palisādē Lielās Riepnieku ielas (tagadējās Dzirnavu ielas) stūrī uzcēla Jāņa vārtus, bet 1650. gadā līdz tiem uzbūvēja Jāņa dambi (Johannis-Damm), pa kura augšu veda pasta ceļš. 
Pēc Rīgas pievienošanas Krievijas impērijai Baltijas ģenerālgubernators Džordžs Brauns 1766. gadā izde­va noteikumus par ebreju atrašanos Rīgas pil­sētā, sakarā ar tiem ebrejiem bija atļauts 6 nedē­ļas tirdzniecības nolūkā dzīvot apmetnē aiz pilsētas Jāņavārtiem, kur atļāva ierīkot arī pirmo ebreju lūgšanu namu. Līdz ar priekšpilsētas paplašināšanu Jāņavārtus 1789. gadā pārcēla apmēram uz tagadējo Maskavas un Pirts ielu stūri, kur vēlāk atradās pilsētas dezinfekcijas iestāde.
No 1810. gada pārsvarā jauno krievu ienācēju apdzīvoto priekšpilsētas ielu, kas sākās aiz Lielās Riepnieku ielas (Grosse Reeperstrasse), sāka saukt par Lielo Jaunkrievu ielu (vācu: Grosse Neureussische Strasse). Pēc priekšpilsētu nodedzināšanas 1812. gada kara laikā, rajonā starp Lielo Riepnieku ielu un pilsētas Esplanādi ielu tīkls tika pārveidots un Lielā Jaunkrievu iela tika pagarināta, tai pievienojot Jāņa dambi un Lastādija ielu (Lastadienstrasse). 1827. gadā Lielā Jaunkrievu iela sniedzās līdz vietai, kur no Lielās Jaunkrievu ielas pa kreisi atzarojās Lubānas ceļš, bet pa labi Maskavas ceļš. Tur Krievijas ķeizara Aleksandra I valdīšanas laikā bija uzbūvēti jauni Jāņa vārti, kas par godu ķeizara sievai tika dēvēti arī par Elizabetes vārtiem (Elisabethpforte).
1859. gadā šī Maskavas forštates iela tika pārdēvēta par Maskavas ielu (vācu: Moskauer Strasse) un 1861. gadā pēc Rīgas vaļņu nojaukšanas (1857—1863) tā tika pagarināta līdz Kārļa baseinam, blakus Rīgas Centrāltirgum. 1867. gadā iela tika pagarināta līdz Ķeizara (tagad Dzērvju iela) ielai.
Pirmā pasaules kara laikā ielu 1914. gadā pagarināja līdz Kišiņevas (tagad Ķengaraga iela) ielai, 1917. gadā līdz Prūšu krogam (apmēram līdz Glūdas ielai). 
1938. gadā Maskavas iela tika pārdēvēta par Latgales ielu un 1939. gadā pagarināta līdz Šķirotavas dzelzceļa stacijai (Rasas ielai). Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā tika atjaunots Maskavas ielas nosaukums.

Ielas apbūve

Maskavas ielu veido gan mazstāvu apbūve Maskavas forštates apkaimē, gan daudzstāvu apbūve, kā arī daudzstāvu dzīvojamais masīvs Ķengaragā.
Kipras eiro monētas

Kipras eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevusi Kipra. Kopš 2008. gada 1. janvāra eiro ir oficiālais maksāšanas līdzeklis Kiprā, nomainot Kipras mārciņu.

2 eiro apgrozības piemiņas monētas

Kipra ir izdevusi divas 2 eiro apgrozības piemiņas monētas. Vienu 2012. gadā, kad visas eirozonas valstis kopā izdeva eiro banknošu un monētu ieviešanas desmitgadei veltītas monētas un otru 2009. gadā, kad visas eirozonas valstis kopā izdeva monētu, kas veltīta 10 gadiem kopš Eiropas Ekonomikas un monetārās savienības izveides.
Aleksandrs Jerofejevs

Karjera

Profesionālā spēlētāja karjeru A. Jerofejevs uzsāka 1999. gadā, kad spēlēja Latvijas hokeja līgas kluba Rīgas "Nik's Brih" sastāvā. Nākamās trīs sezonas viņš aizvadīja Daugavpils "Stalkers-Juniors" rindās, bet 2003.—2004. gada sezonā spēlēja HK Liepājas Metalurga sastāvā, lai gan ne reizi nekļuva par Latvijas čempionu. 
No 2004. līdz 2006. gadam A. Jerofejevs spēlēja Ziemeļamerikā, bet 2006.—2007. gada sezonu uzsāka SM līgas kluba Tamperes "Ilves" rindās. Tiesa, tur viņam neizdevās nostiprināties sastāvā, tādēļ sezonu viņš turpināja Slovākijas Ekstralīgas kluba HK Popradas SKP rindās, bet jau 2007.—2008. gada sezonā pievienojās Prāgas "Sparta" vienībai. 
2008. gadā pievienojās Čehijas Ekstralīgas klubam Prāgas "Sparta", taču sezonas pusē pārgāja uz KHL klubu Ņižņekamskas "Ņeftehimik". 2009.—10. un 2010.—11. sezonu aizvadīja KHL klubā Novokuzņeckas "Metallurg".
2011.—12. sezonā, spēlējot Slovākijas Ekstralīgas klubā Bratislavas "Slovan", Jerofejevs izcīnīja Slovākijas čempiona titulu.
2014. gada oktobra sākumā noslēdza līgumu ar Rīgas "Dinamo".
Latvijas hokeja izlases rindās spēlējis piecos Pasaules čempionātos, kā arī 2004. gada Pasaules čempionātā junioriem un 2009. gadā Olimpisko spēļu kvalifikācijā.
13. šaha olimpiāde

13. šaha olimpiāde notika no 1958. gada 30. septembra līdz 23. oktobrim Minhenē (tobrīd Rietumvācija).
Olimpiādes galvenais tiesnesis bija starptautiskais tiesnesis Aloizs Naglers (Šveice).

"B" fināls

13. Ungārija, 14. Nīderlande, 15. Kanāda, 16. Kolumbija, 17. Izraēla, 18. Dānija, 19. Polija, 20. Zviedrija, 21. Somija, 22. Īslande, 23. Francija, 24. Beļģija.

"C" fināls

25. Norvēģija, 26. Filipīnas, 27. Dienvidāfrika, 28. Itālija, 29. Skotija, 30. Grieķija, 31. Portugāle, 32. Irāna, 33. Puertoriko, 34. Īrija, 35. Tunisija, 36. Lībija.
Eličiribeeti

Bāze D

Sākotnēji stacija piederēja Apvienotajai Karalistei. Bāzi D (vēlāk dēvētu arī par Hopbeju) Triniti pussalas austrumu galā operācijas Tabarin ietvaros bija paredzēts izveidot jau 1944. gada 7. februārī, bet smago ledus apstākļu dēļ tas neizdevās. Bāzi izveidoja 1945. gada 13. februārī. Galvenās izpētes jomas bija ģeodēzija, kartogrāfija, ģeofizika, meteoroloģija, kā arī cilvēku un suņu fizioloģija. 1948. gada 8. novembrī nodega bāzes galvenā ēka Eagle House, kuras vietā 1952. gada 4. februārī atklāja jaunu galveno ēku Trinity House. Bāzi slēdza 1964. gada 13. februārī, bet 1997. gada 8. decembrī to nodeva Urugvajai.

ECARE

1997. gada 22. decembrī oficiāli atklāja Urugvajas vasaras polārstaciju, ko nosauca par godu Urugvajas kara flotes virsniekam Ruperto Leopoldo Eličiribeeti Aransetam (Ruperto Leopoldo Elichiribehety Arhancet), kurš 1916. gadā vadījis pirmo Urugvajas valsts Antarktikas ekspedīciju.
Mežvidu baznīca

Vēsture

Mežvidu katoļu koka baznīca tika uzcelta 1935. gadā uz Jadvigas Žeigures dāvātās zemes baznīcas celšanai. To uzbūvēja toreizējā Bērzgales draudzes prāvesta Aloiza Dunska vadībā, kurš Stiglavas draudzē nopirka lielu māju un pārcēla uz dāvātās zemes, vienā ēkas galā ierīkojot baznīcu, bet otrā sarga dzīvokli.

Draudze

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Juris Kravalis. Mežvidu draudze tika izveidota 1935. gadā, no Bērzgales un Nautrānu katoļu draudzēm pievienojot Mežvidu draudzei vairākas sādžas. Draudze savu nosaukumu ieguva no tuvumā esošās dzelzceļa stacijas Mežvidi. Draudzē ir aptuveni 1500 ticīgo. Draudzei ir trīs kapsētas — Mežvidu kapi, Sila kapi, Plēšu kapi.

Draudzes lielākie svētki

Draudzes lielākie svētki ir Svētā Jāzepa diena, Vissvētākās Trīsvienības svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas Karmeļa kalna svētki, Svētā Franciska stigmatu diena.

Tehniska informācija

Mežvidu baznīca ir koka viennavas celtne ar cinkotā skārda jumtu ar vienu torni un koka grīdu. Tā ir 8 metrus gara un 8 metrus plata.

Interjers

Baznīcā ir aplūkojama Māras zemes Karalienes statuja, kā arī mākslinieces Mariannas Peilānes Jēzus Sirds altārglezna. Baznīcā atrodas relikvārijs, kam ir valsts aizsargājama mākslas pieminekļa statuss.
Martina

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1284. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Turocsentmārtona (ungāru: Turócszentmárton). 18. gadsimtā Martina kļuva par Turocas komitāta centru. 19. gadsimtā pilsēta izveidojās par svarīgāko slovāku kultūras centru. 1863. gadā šeit nodibinājas slovāku kultūras iestāde Matica slovenská, no Maticas bibliotēkas izveidojās arī Slovāku Nacionālā bibliotēka.
1918. gada 30 oktobrī Martinā tika pieņemta deklarācija par Slovākijas pievienošanos Čehoslovākijai. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. 1944. gada 21. augustā, Slovākijas nacionālās sacelšanās laikā, Martinu ieņēma slovāku nemiernieki, tika delarēta Čehoslovakijas atjaunošana, tomēr vācu spēki pilsētu atguva. 1945. gada 11. aprīlī to ieņēma padomju karaspēks. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Ekonomika

Pilsētā atrodas Volkswagen autorūpnīca un ECCO apavu rūpnīca. Pilsētā ražo arī autodaļas, poligrāfijas izstrādājumus un alu.

Cilvēki

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (94,93 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (41,11 %), nereliģiozi (33,21 %), luterāņi (19,25 %).
Marija Undere

Biogrāfija

Dzimusi Tallinā. Apmeklējusi vācu meiteņu ģimnāziju. Pēc tam strādājusi grāmatu veikalā. Rakstījusi dzeju vāciski. 1902. gadā apprecējusies ar grāmatvedi Kārli Hekeru, pāris dzīvoja Maskavas priekšpilsētā. 1904. gadā iemīlējusies gleznotājā Antu Laikmā, kas dzejnieci pārliecināja pārtulkot darbus igauniski. Laikmā nosūtīja viņas darbus Igaunijas laikrakstiem.
1906. gadā Undere atgriezās Igaunijā. 1913. gadā iepazinusies ar dzejnieku Arturu Adsonu. Viņi apprecējās 1924. gadā, kad Undere šķīra laulību ar Hakeru. Adsons arī veidoja dzejnieces dzejas pirmos sējumus. Pirmais publicētais darbs bija sonetu kolekcija Sonnets 1917. gadā. Viens no Underes labākajiem darbiem ir dzejolis Hääl varjust (1927).
1944. gada rudenī emigrējusi uz Zviedriju, kur arī pavadījusi atlikušo dzīves daļu. 1980. gadā mirusi Stokholmā, apglabāta Skūgširkogordenā. 2015. gadā tika paziņots par viņas pārapbedīšanu Igaunijā.
Undere ir viena no tulkotākajām igauņu dzejniecēm. Viņas darbi tulkoti vairāk nekā 26 valodās. Pati Undere tulkojusi darbus igauniski no 16 valodām.
Egļu baravika

Augšanas apstākļi

Parasti no jūlija līdz oktobrim, labvēlīgos apstākļos atzīmēta no maija līdz novembrim, veido mikorizu ar eglēm. Aug egļu un jauktos mežos, skābās augsnēs.
Dabiski aug gandrīz visā Eiropā.
2001. gada pētījums Lietuvā parādīja, ka cepurītes izmēra maksimālais dienas pieaugums (ap 21 mm) konstatēts, kad relatīvais gaisa mitrums bija vislielākais, un augļķermenis pārtrauca augšanu, kad gaisa mitrums kritās zem 40%.

Līdzīgas sugas

Egļu baravika ir līdzīga priežu baravikai, ozolu baravikai un bērzu baravikai, kuru daļa pētnieku uzskata par egļu baravikas formu, nevis par patstāvīgu sugu. Priežu baravikai stobriņi bālgani, vēlāk iedzelteni un beidzot zaļganbrūni, bērzu baravikai tie balti, vēlāk zaļgani un pati cepurīte krietni gaišāka kā priežu un egļu baravikām, ozolu baravikai arī cepurīte gaiši brūngana, stobriņi gaiši dzeltenbrūngani un mīkstums nedaudz irdens salīdzinājumā ar citām baravikām. Visas šīs sugas bieži sauc vienkārši par baravikām.
Sēņotājiem baraviku sugas sajaukt nav jābaidās, visas tās ir ar vienādām praktiskajām īpašībām. Nevēlami ir sajaukt baravikas ar parasto žultsbeku, kuras rūgtums tiek uzskatīts par neciešamu. Žultsbekas stobriņu slānis iesārts, uz vecumu uzpūties un tīklveida zīmējums uz kātiņa tumšāks un stipri izcilnēts. Šaubu gadījumā sēne turpat mežā pagaršojama.
Egļu baravikai Latvijā ir konstatētas divas papildu formas, kuras agrāk uzskatītas par patstāvīgām sugām - baltā forma Boletus edulis f. alba (agrāk baltā baravika Boletus persoonii), kura no pamatformas atšķiras tikai ar baltu cepurītes krāsu, un dzeltenā forma Boletus edulis f. citrina (agrāk dzeltenā baravika Boletus venturii), kura atšķiras tikai ar dzeltenu cepurītes krāsu.

Barības vērtība

Visas baravikas ir augstvērtīgas ēdamās sēnes, lietojamas dažādos veidos. Pirms cepšanas nav jānovāra. Īpaši iesaka konservēšanai un žāvēšanai.
Edgars Jaunups

Biogrāfija

E. Jaunups dzimis Rīgā. Mācījies Āgenskalna ģimnāzijā (1986—1997) un Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1997—2002). Bijis Latvijas Universitātes senators un Studentu padomes priekšsēdētājs.
E. Jaunupa tēvs Modris Jaunups arī aktīvi darbojas politikā, bijis Rīgas domes deputāts no "Jaunā laika" saraksta (2005—2009). Politikā ienācis vēlāk par dēlu, pirms tam darbojies Rīgas pašvaldības uzņēmumā "Rīgas Satiksme". 2016. gada jūnijā apprecējies ar Katrīnu Leiškalni (bijušā politiķa Kārļa Leiškalna meitu).

Politiskā darbība

E. Jaunups bija viens no partijas "Jaunais laiks" dibinātājiem 2002. gadā. No šīs partijas saraksta ievēlēts 8. Saeimā. Pēc pieļauta ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, pārsniedzot ātrumu ar tēva M. Jaunupa dienesta automašīnu, 2005. gada 15. septembrī nolicis Saeimas deputāta mandātu. 2005. gada 29. novembrī ievēlēts par "Jaunā laika" ģenerālsekretāru, šos pienākumus pildīja līdz 2006. gada 31. oktobrim, kad viņu nomainīja Jānis Reirs. E. Jaunups bijis arī "Jaunā laika" valdes loceklis, kā arī strādājis divās valdībās un vairākās ministrijās (bijis Tieslietu ministrijas parlamentārais sekretārs, aizsardzības ministra Einara Repšes padomnieks valsts pārvaldes jautājumos, Ministru prezidenta E. Repšes ārštata padomnieks valsts pārvaldes jautājumos, Kultūras ministrijas parlamentārais sekretārs).
2009. gada pašvaldību vēlēšanās, kandidējot ar pirmo numuru "Jaunā laika" Rīgas domes deputātu sarakstā, ievēlēts Rīgas domē, kur bija "Jaunā laika" frakcijas vadītājs. 
Kad partija "Jaunais laiks" iesaistījās apvienībā "Vienotība" E. Jaunups bija viens no jaunizveidotās partiju apvienības izveides iniciatoriem un tās pirmās valdes loceklis. "Vienotībai" pārtopot politiskā partijā viņš tajā darbojās mazāk aktīvi līdz 2013. gadā izstājās no partijas, lai pievienotos sava domubiedra E. Repšes veidotajai biedrībai "Latvijas attīstībai". Uz tās bāzes veidotās partijas "Latvijas attīstībai" dibināšanas kongresā 15. decembrī E. Jaunups tika ievēlēts tās valdē.
Kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās 2014. gadā, taču netika ievēlēts.
2019. gadā E. Jaunups kļuva par Eiropas Parlamenta deputāta Ivara Ijaba palīgu.

Sporta funkcionārs

2005. gadā E. Jaunups kopā ar bijušo basketbolistu un treneri Valdi Valteru un citiem domubiedriem atjaunoja basketbola klubu Rīgas VEF, kļūstot par tā valdes priekšsēdētāju. No 2008. gada 7. janvāra līdz 2009. gada 8. aprīlim ieņēma Latvijas Basketbola savienības ģenerālsekretāra posteni. 2016. gada vasarā E. Jaunups kļuva par Rīgas VEF prezidentu.
Ķemeru iela (Jūrmala)

Satiksme

Pa Ķemeru ielu kursē 3. autobuss. Pirms tam pa Ķemeru ielu kursēja 8. autobuss
Katalīze

Katalīze (sengrieķu: κατάλυσις, katálusis — ‘sagraušana’) ir process, kas paātrina vai palēnina kādu ķīmisku reakciju katalizatora ietekmē. Katalizators pats šajā reakcijā ķīmiski nemainās un paliek sākotnējā daudzumā. Katalizatorus, kas palēnina ķīmisko reakciju sauc par inhibitoriem. Katalizators samazina reakcijas aktivācijas enerģiju (piemēram, reakcija var notikt zemākā temperatūrā, nekā bez katalizatora), bet nemaina termodinamiku, proti, reakcijas siltumefekts ar katalizatoru būs tāds pats, kā bez katalizatora. (siltumefekts laika vienībā var atšķirties, jo reakcijas ātrums mainās).

Katalizatoru veidi

Parasti apskata katalīzi reakcijām, kas notiek šķidrā vai gāzveida fāzē. Ja katalizators ir tādā pašā agregātstāvoklī kā reaģējošās vielas, tad tā ir homogēnā katalīze. Ja katalizators ir citā agregātstāvoklī kā reaģējošās vielas, tad tā ir heterogēnā katalīze. Ja viens vai vairāki reakcijas produkti darbojas kā katalizators, tad tā ir autokatalīze.

Heterogēnā katalīze

Heterogēnie katalizatori parasti ir cietas vielas, uz kuru virsmas adsorbējas reaģējošās vielas. Tas pavājina reaģējošo vielu molekulu iekšējās saites un samazina reakcijas aktivācijas enerģiju. Saites starp reakcijas produktiem un substrātu (katalizatoru) ir vājākas, tāpēc tie desorbējas. Katalizatora aktivitāte šajā gadījumā ir atkarīga arī no tā virsmas laukuma, smalkāk disperģēts tāda paša sastāva katalizators būs aktīvāks. Katalizatorus (metālus vai oksīdus) parasti uznes uz porainiem materiāliem ar lielu virsmu, jo katalizatori mēdz būt dārgi (piemēram, sudrabs, platīns).
Vielas, kas samazina katalizatora efektivitāti (adsorbējoties uz virsmas labāk kā reakcijas izejvielas un nosedzot virsmu) sauc par katalizatoru indēm. Tādi bieži vien ir sēra savienojumi.
Heterogēnos katalizatorus lieto amonjaka ražošanā (dzelzs), sērskābes ražošanā ar kontakta metodi (V₂O₅), tauku hidrogenēšanā (niķelis).

Homogēnā katalīze

Homogēnajā katalīzē katalizatori ir tādā pašā agregātstāvoklī kā reaģējošās vielas. Katalizators te ir molekula, ap kuru koordinējas reaģējošās vielas, tās reaģē ar katalizatoru, veidojot nestabilu starpproduktu, kas sadalās veidojot sākotnējo katalizatoru un reakcijas produktus.
Rūpniecībā homogēnajai katalīzei ir mazāka nozīme kā heterogēnajai katalīzei. Homogēnie katalizatori ir stipra skābe esterifikācijas reakcijām (parasti sērskābe), vai hlora brīvie radikāļi, kas noārda ozona slāni. Homogēnos inhibitorus lieto plašāk, galvenokārt kā vielas, ko liek klāt šķidrumiem, lai samazinātu cauruļu koroziju (apkures un dzesēšanas sistēmās).
Lielais Tēvijas karš

Lielais Tēvijas karš (krievu: Великая Отечественная война) jeb saīsināti LTK (krievu: ВОВ) ir termins, kuru izmantoja PSRS, izmanto Krievijā un atsevišķās bijušās PSRS valstīs, lai apzīmētu Otrā pasaules kara cīņas starp PSRS un Trešo reihu ar tā sabiedrotajiem (Bulgārija, Ungārija, Itālija, Rumānija, Slovākija, Somija un Horvātija). Šis posms sākās 1941. gada 22. jūnijā, kad Trešais reihs uzbruka PSRS, un beidzās 1945. gada 8. maijā, kad Vērmahts parakstīja kapitulācijas aktu.
Tajā netiek ieskaitīta Mandžūrijas operācija, kad Sarkanā armija 1945. gada 9. augustā uzbruka Japānas impērijas Kvantunas armijai un okupēja Mandžūrijas, Sahalīnas un Kuriļu salu teritorijas.
Pērļvistu dzimta

Izskats un īpašības

Pērļvistu sugas ir samērā lieli putni. Mazākā dzimtā ir melnā pērļvista (Agelastes niger), kuras mazāko indivīdu ķermeņa garums ir 40 cm, svars apmēram 700 g. Lielākā dzimtā ir grifu pērļvista (Acryllium vulturinum), kuras ķermeņa garums var sasniegt 71 cm, svars 1,5 kg.
Pērļvistu dzimtas sugām ir raksturīgs liels, apaļš ķermenis, maza, neapspalvota galva un neapspalvots kakls, lai gan abām cekulaino pērļvistu (Guttera) ģints sugām ir melni spalvu cekuli un grifu pērļvistai (Acryllium vulturinum) ir pūkains pakausis. Lielākajai daļai sugu ir tumši pelēks vai melnīgsnējs apspalvojums, kuru rotā gaiši raibumiņi, atgādinot pērlītes. Tomēr abām melno pērļvistu (Agelastes) ģints sugām iztrūkst gaišie raibumiņi (reizēm raibumi nav arī domesticētajām pērļvistām).

Uzvedība

Pērļvistu dzimtas sugas parasti veido monogāmus pārus uz mūžu, lai gan reizēm parastajām pērļvistām var novērot izņēmumus. Visas sugas ir sabiedriskas un parasti uzturas nelielos baros. Nakti tās pavada koku zaros. Pērļvistu sugas ir visēdājas un barojas gan ar sēklām, gan kukaiņiem. Tās ligzdo uz zemes un mazuļi uzreiz pēc izšķilšanās spēj sekot mātei. Pērļvistas ir ļoti labas skrējējas un, lai arī pērļvistu sugas spēj lidot, tās no briesmām parasti  cenšas izvairīties skrienot.
1986. gada Tour de France

1986. gada Tour de France bija 73. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kas notika no 1986. gada 4. līdz 27. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 4094 km 23 posmos un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 37,020 km/h. Šajā gadā velobraucienā pirmo reizi triumfēja ASV pārstāvis - Gregs Lemons. Viņš spēja apsteigt savu komandas biedru, leģendāro Bernāru Ino, kurš finišēja otrais.
Kuršu un zemgaļu uzbrukums Daugavgrīvai (1228)

1228. gada kuršu un zemgaļu uzbrukums Daugavgrīvai notika 1228. gada 18.-20. augustā, kad liels kuršu un zemgaļu karaspēks pa Lielupi un Buļļupi ieradās Daugavas grīvā, ieņēma labi nocietināto Daugavgrīvas klosteri, nogalināja tā aizstāvjus cisterciešu ordeņa mūkus un nopostīja cietoksni. Domājams, ka konflikta tiešais cēlonis bija Daugavgrīvas klostera un Rīgas pilsētas tirgotāju mēģinājums kavēt kuršu un zemgaļu kuģu pārvietošanos no Lielupes caur Daugavas grīvu uz jūru, tādējādi pārkāpjot kādu agrāk noslēgtu vienošanos. 
Uzbrukums bija turpinājums kuršu un zemgaļu konfliktam ar Rīgas krustnešiem sakarā ar jauno politiku, kas tika uzsāka pēc Romas pāvesta legāta Modenas Viļuma ierašanās Livonijā. Dānijas karalis Valdemārs II bija piekritis pāvestam tieši padotas baznīcas valsts - Terra Mariana ("Svētās Marijas zemes") veidošanai arī viņam iepriekš meslus maksājušās Kurzemes teritorijā. Savukārt Zemgales ķēniņš Viestards 1225. gadā bija atteicies kristīties un pakļauties plānam iekļaut viņa zemes nesen nodibinātās Zemgales bīskapijas teritorijā. Bez tam 1226. gadā Rīgas pilsēta no jaunā Zemgales bīskapa Lamberta bija ieguvusi savu novadu, kas Daugavas kreisajā krastā pletās līdz pat Babītes ezeram Lielupes labajā krastā un ietvēra daļu no svarīgā Lielupes ūdensceļa. 
Šis notikums kalpoja par formālo iemeslu intensīvai krusta karu sākšanai pret kuršiem un zemgaļiem, kas beidzās tikai 1290. gadā.
Skrunda

Vēsture

Vēstures avotos Skrunda (Scrunden) kuršu Bandavas zemē pirmo reizi minēta 1253. gadā, bet 1368. gadā Ventas kreisajā krastā uzcelta Vācu ordeņa Skrundas pils. Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā Skrundā darbojās stikla celis, pulvera dzirnavas, naglu, lielgabalu un šauteņu darbnīcas. Gatavos izstrādājumus transportēja lejup pa Ventas upi. No 1685. gada cauri Skrundai veda hercogistes galvenais pasta ceļš Jelgava - Dobele - Blīdene - Saldus - Skrunda - Grobiņa - Liepāja - Sventa - Mēmele. Pili izpostīja zviedru karaspēka uzbrukuma laikā Lielā Ziemeļu kara laikā. 19. gadsimta sākumā netālu no bijušās ordeņa pils drupām klasicisma stilā uzcelta Skrundas muižas kungu māja, kas atjaunota 1881. gadā.
Apdzīvotā vieta sāka veidoties pēc šaursliežu dzelzceļa līnijas Liepāja—Aizpute pagarinājuma Aizpute-Skrunda-Saldus izbūves Pirmā pasaules kara laikā. 
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 22. - 29. janvārī pie Skrundas notika smagas kaujas starp 2. Padomju Latvijas strēlnieku pulku un Latviešu atsevišķo bataljonu Oskara Kalpaka vadībā.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Skrundas muižas zemes tika sadalītas apbūves gabalos. 1925. gadā Skrundai tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 
Līdz ar platsliežu dzelzceļa līnijas Glūda—Liepāja atklāšanu 1929. gadā Skrundas saimnieciskā attīstība paātrinājās. 1935. gadā Skrundā bija ~50 sīktirdzniecības uzņēmumi, kā arī vairāki rūpniecības uzņēmumi: ūdensdzirnavas, linu apstrādāšanas darbnīca, divas kokzāģētavas, divas mehāniskās darbnīcas.
1950. gadā Skrundai piešķīra strādnieku ciemata, bet 1961. gadā pilsētciemata tiesības. Laika posmā no 1950. līdz 1959. gadam Skrunda bija Skrundas rajona centrs. 1969. gadā Skrundā tika uzcelts rūpnīcas VEF cehs. Padomju laikā darbojās Aizputes kūdras fabrikas iecirknis, ģeoloģiskā un hidroģeoloģiskā ekspedīcija, PMK iecirknis, sadzīves pakalpojumu kombināta darbnīcas, zivsaimniecība «Skrunda», kokapstrādes kombināta «Vulkāns» pārkraušanas bāze.
1996. gadā Skrundai piešķīra pilsētas tiesības.