google/wiki40b huggingface dataset:
Arvīds Ozoliņš (skolotājs)

Dzīvesgājums

Dzimis 1917. gada 26. septembrī Tomskas guberņā Pirmā Pasaules kara bēgļu ģimenē, kura 1922. gadā atgriezās Latvijā un uzsāka dzīvi Jēkabpilī. Mācījies Jēkabpils komercskolā, vienlaicīgi piepelnoties, strādājot Ķeguma HES un Krustpils—Jēkabpils tilta būvniecībā. Izglītību turpinājis Latvijas Universitātes Dabaszinību fakultātē, kuru pabeidzot, iesaukts kara dienestā. Pēc Otrā Pasaules kara bijis represēts. Atgriežoties Jēkabpilī, darbu uzsācis Jēkabpils Vēstures muzejā, kur iekārtojis Dabas nodaļu un bijis brīvdabas muzeja "Sēļu sēta" izveidotājs. Vēlāk ilgus gadus bijis pedagogs — ģeogrāfijas skolotājs un bibliotekārs, kuras izveidei veltījis daudz darba, Jēkabpils 1. vidusskolā. Būdams novadpētniecības un tūrisma pamatlicējs Jēkabpils rajona skolās, veicis izpēti Jēkabpilī un tās apkārtnē, ticies ar ļaudīm, uzklausot to atmiņu stāstījumus. Paralēli pedagoga darbam bijis gids, kopumā novadot vairāk kā 200 ekskursijas galvenokārt Baltijas valstīs un Jēkabpils pilsētā, to skaitā arī citās PSRS republikās. Piedalījies Dārzkopības biedrības organizētajās tematiskajās ekskursijās pa Latvijas dārziem. 2002. gadā piedalījies grāmatas "Jēkabpils" veidošanā. Miris Jēkabpilī, 2009. gada 23. februārī, apbedīts 28. februārī Jēkabpils kapsētā. Arvīda Ozoliņa piemiņai 2010. gadā tika izveidota portretfilma "Jēkabpils dižozols".
Vasilijs Meļņiks

Biogrāfija

Vasīlijs Meļņiks piedzima 1967. gada 31. augustā Rīgā. No 1984. līdz 1988. gadam studējis inženieriju Rīgas J. Alkšņa vārdā nosauktajā Kara aviācijas inženieru augstskolā. 1990. gadā absolvējis Maskavas Vissavienības tirdzniecības institūtu ekonomista specialitātē. No 1993. līdz 2001. gadam bija SIA "LaCon" prezidents. 1994. gadā ievēlēts Rīgas domē. No 1994. līdz 2002. gadam bijis AS "Baltijas Holdings" prezidents, no 1994. līdz 1997. gadam — Rīgas pilsētas īpašumu un privatizācijas komitejas loceklis. No 1995. līdz 1996. gadam — Ministru prezidenta biedra Ziedoņa Čevera padomnieks. Bijis vairāku uzņēmumu — AS "Latvijas Kuģniecība", AS "Kvadrāts", AS "Ogre" un AS "Latvijas Gāze" padomes loceklis.
1996. gadā kļuvis par finanšu ministra Aivara Kreitusa padomnieku. Pēc Kreitusa demisijas 1997. gada janvārī tika iecelts par finanšu ministru. Meļņika iecelšana bija skandaloza, jo viņš bija pārkāpis pretkorupcijas likumu, vienlaikus atrodoties Rīgas ostas valdē un būdams AS "Rīgas kuģu būvētava" valdes priekšsēdētājs. Neilgi pēc Meļņika iecelšanas Andris Šķēle atkāpās no Ministru prezidenta amata. Pēc nepilnas nedēļas amatā arī Meļņiks demisionēja.
Kopš 1995. gada Meļņiks ir AS "Rīgas kuģu būvētava" valdes priekšsēdētājs, kopš 1996. gada — AS "Remars-Rīga" padomes priekšsēdētājs, kopš 2001. gada — Latvijas Darba devēju konfederācijas viceprezidents, bet kopš 2002. gada — SIA "Eiroholdings" prezidents. No 2006. līdz 2009. gadam bija Ministru prezidenta padomnieks, bet kopš 2010. gada ir Valsts prezidenta padomnieks.

Privātā dzīve

Vasīlijs Meļņiks ir precējies, ir divi bērni. Brīvajā laikā nodarbojas ar ceļošanu un makšķerēšanu.
Teterevu fonds

Atbalsta programmas

Teterevu fonds sniedz atbalstu Rundāles pils restaurācijas pabeigšanas programmai līdz 2014. gadam, pieminekļa izveidei baletdejotājam Mārim Liepam Rīgā (sadarbībā ar Kultūras ministriju un Rīgas domi), V. Šekspīra lugas "Divpadsmitā nakts" uzvešanai Rīgas Krievu teātrī.
Sadarbībā ar Latvijas Kopienu iniciatīvu fonds finansiāli atbalsta programmu "Atbalsts Rīgas senioriem", savukārt Latvijas reģionos — programmas "Veselībai un dzīvotpriekam" un "Palīdzēsim māmiņai", kā arī sniedz atbalstu zupas virtuvju darbībai vairākos desmitu Latvijas apdzīvoto vietu un programmai "Paēdušai Latvijai — sirmgalvjiem" (sadarbībā ar fondu "Ziedot").
Sabiedrības izglītošanai Latvijas Televīzijas 1. kanālā pārraida TV raidījumu par humānu attieksmi pret dzīvniekiem "Ķepa uz sirds"; sniedz atbalstu dzīvnieku aizsardzības projektiem Taizemē, Ruandā un dzīvnieku patversmei "Dzīvnieku draugs" Rīgā. Tāpat atbalsta Rīgas Stradiņa universitātes projektus, kas veicina starptautiski konkurētspējīgas medicīnas un veselības aprūpes izglītības apguvi.
Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija, UNESCO Latvijas Nacionālās komisija un biedrība "ICOMOS Latvija" 2011. gadā piešķīra fondam Kultūras mantojuma Gada balvas Īpašo balvu par mecenātismu.
2012.-2014. gadā fonds ir ziedojis arī Wikimedia Foundation organizācijai, kas nodarbojas ar Vikipēdijas un citu projektu uzturēšanu, 2014. gadā tas bija viens no lielākajiem ziedotājiem.
Mehteru orķestris

Vēsture

Tiek uzskatīts, ka 8. gs. Orhonas rakstā ir minēti atsevišķi muzikanti un šo rakstu autori bija tauta, kas ir mūsdienu turku priekšteči. Tomēr mehteri netiek pieminēti nevienā rakstu avotā līdz pat 13. gs. Pastāv uzskats, ka osmaņu pirmais mehters bijis kāds, ko Osmanam gāzī kā dāvanu kopā ar apsveikumu par jaundibināto valsti nosūtījis seldžuku sultāns Alēddins III. Kopš tā laika osmaņu valdniekam katru reizi pēc pēcpusdienas lūgšanām mehters esot spēlējis mūziku. Sākot ar 16. gs. un līdz pat mūsdienām visi orķestri spēlē saskaņā ar Osmaņu impērijas mehteru orķestra maršu tradīcijām. Mehteru orķestra melodija ievērojami ietekmēja arī klasisko mūziku, it īpaši tādus komponistus kā Haidns, Mocarts un Bēthovens, kuri sarakstīja vairākas kompozīcijas, kas cenšas atveidot mehteru mūziku.
Sakarā ar Mahmuda II 1826. gadā īstenoto jeničeru korpusa nežēlīgo likvidāciju, mehteru orķestris (tas bija jeničeru sastāvā) vairs nebija īpaši populārs. Tādēļ mehteru mūzika 19. gs. vidū un beigās vairs neattīstījās. Kad 1911. gadā impērija jau gandrīz bija sabrukusi, Konstantinopoles militārā muzeja direktors centās atjaunot šo seno tradīciju, bet pilnīgu atdzimšanu mehteru orķestris piedzīvoja Konstantinopoles iekarošanas 500. gadu svinībās, kad to atkal iekļāva Turcijas bruņoto spēku sastāvā.

Mūsdienas

Mūsdienās mehteru orķestris pilda goda orķestra funkcijas un Turcijā tiek uztverts kā vecās impērijas varenās vēstures apliecinājums. Mehteru orķestris viesojās Latvijā 2005. gada 13.—17. septembrī un muzicēja Rīgā (pie Brīvības pieminekļa un Latviešu biedrības namā) un Cēsīs, sakarā ar Turku kapu atklāšanu.

Dalībnieki

Goda locekļi
Sitamie instrumenti
Pūšamie instrumenti

Mūzikas stils

Osmaņu orķestra mūzikas stils ir raksturīgs ar spalgu skaņu, kuru pavada spēcīgas basa bungas, taures, trijdekšņi, trijstūri un cimbalas, kā arī citi instrumenti. Šādu mūziku bieži mūsdienās spēlē dažādos valsts svētkos.
Mehteri parasti spēlē osmaņu klasisko mūziku (stils sīkāk iedalās šādi: pešrevs, semai, nakišs, džengiharbs, muraba un kalenders). Parasti mehteru orķestris spēlē tautas nacionālās melodijas, kuras komponēja Mehtera nams (osmaņu turku: mehterhâne).
Slavenākie un senākie mehteru orķestra melodiju komponisti ir: Nefiri Behrams, Emir-i Hadžs, Hasans Džans un Gazi Girajs II.
Rapla (stacija)

Vēsture

Līdz ar Vīlandes-Tallinas šaursliežu dzelzceļa izbūvi Raplas pilsētā 1900. gadā tika atklāta stacija, kas sākotnēji tika nosaukta par Hermeti. 
1931. gadā tika izbūvēts Raplas-Virtsu šaursliežu dzelzceļš, tādejādi Rapla kļuva par šaursliežu dzelzceļa mezgla staciju. Raplas-Virtsu dzelzceļš tika ekpluatēts gandrīz 40 gadu un 1968. gadā tika slēgts, bet ekspluatācijā paliekošie šaursliežu dzelzceļa iecirkņi tika pārbūvēti par 1520 mm dzelzceļa līnijām.
Pirmais platsliežu pasažieru dzelzceļa vilciens no Tallinas uz Raplu devās 1969. gada 16. jūnijā.

Stacijas ēka

Raplas stacijas ēka celta 1900. gadā. Tā ir iegarenas konfigurācijas vienstāva ķieģeļu mūra celtne ar lēzenu divslīpes jumtu un platformas nojumi ar vienslīpes jumta konstrukciju. Ēkas ziemeļu galā atrodas neliela piebūve, bet ielas fasādē izbūvēts neliels vējtveris. 
Sākotnēji nojumes garums pārsniedza stacijas ēka kopgarumu un veidoja deviņus nojumes jomus. 21. gadsimta sākumā stacijas ēkas remonta laikā nojume tika saīsināta gandrīz par pusi - deviņu jomu vietā atstājot piecus.
Raplas stacijā darbojas biļešu kase, pasažieriem ir pieejama uzgaidāmā telpa. Stacija ik dienas apkalpo vidēji 20 starppilsētu pasažieru vilcienu reisus.
Pieguļa

Pieguļa bija sena tradīcija, kopīgs zirgu ganīšanas veids naktī, kas pastāvēja aptuveni līdz 20. gadsimta sākumam. Pirmo reizi pēc ziemas zirgi tika palaisti ganībās savā vaļā ganu (pieguļnieku) uzraudzībā. Nereti pieguļā kopīgi jāja vairāku viensētu puiši, kas pārnakšņoja ganībās līdzās zirgiem. Tas bija nepieciešams, jo zirgus apdraudēja gan vilki, gan arī zagļi. Pieguļnieki siltumam kurināja ugunskurus un daudz dziedāja. Gulēja turpat pie ugunskuriem uz skujām, zariem vai līdzpaņemtiem salmu maisiem. Lietus laikā nereti cēla zaru būdas. Pirmā pieguļa parasti sakrita ar Ūsiņa dienu un tad pie ugunskuriem tika ēsts īpašs ēdiens — pantāga, bet pieguļās varēja jāt līdz par Mārtiņiem.
Pieguļa sāka izzust 19. gadsimta otrajā pusē vispirms Kurzemē un Vidzemē, bet Latgalē šī tradīcija saglabājās vēl līdz 20. gadsimta 30. gadiem.
Ar pieguļā jāšanu saistās arī plašs folkloras slānis, neskaitāmas tautasdziesmas un ticējumi. Pieguļa laika gaitā ir apvijusies ar savdabīgu, romantisku auru. Dažādos periodos to visai dzejiski un tēlaini ir aprakstījuši arī daudzi latviešu rakstnieki (piemēram, Jānis Jaunsudrabiņš Baltajā Grāmatā).
Jūras leopards

Izskats un īpašības

Jūras leopards ir otrs lielākais ronis Antarktikas reģionā. Par to ir lielāks tikai dienvidu jūraszilonis. Mātītes ir nedaudz lielākas nekā tēviņi. Jūras leoparda ķermeņa garums ir apmēram 2,4—3,5 m, svars 200—600 kg. Tie ir apmēram tikpat gari kā ziemeļu puslodē dzīvojošie valzirgi, bet to svars ir uz pusi mazāks. Jūras leopardam ir labi attīstīti muskuļi. Tā priekšzobi ir asi un līdzīgi veidoti kā citiem plēsējiem, toties dzerokļiem kā visām krabjēdājroņu cilts sugām piemīt raksturīgie izciļņi un asās šķautnes. Filtrējot ūdeni caur tiem, jūras leopards uzķer krilus. Tā kažoks mugurpusē ir tumši pelēks, bet pavēderē — gaiši pelēks. Pakakle izteikti gaiša ar nelieliem, melniem raibumiņiem.

Uzvedība

Jūras leopards mitinās aukstajos Antarktīdas ūdeņos. Vasaras laikā tas medī starp peldošajiem ledus gabaliem un tikpat kā nepamet ūdeni. Ziemā tas savukārt apmetas Antarktīdai tuvējās salās. Jūras leopards ir vientuļnieks un pulcējas nelielos baros tikai riesta laikā. Tuvojoties pārošanās sezonai gan tēviņi, gan mātītes viens otru sauc. Sauciens ir dzirdams lielā attālumā. Kopumā jūras leopardi ir klusi dzīvnieki un skaņas izdod reti. Tiem ir raksturīgi rūcieni un rēcieni.
Jūras leopards ir spēcīgs, enerģisks, ziņkārīgs un rotaļīgs. Vērojot šos dzīvniekus, var redzēt, ka reizēm tas ir agresīvs plēsējs, bet reizēm tas "spēlējas" ar pingvīniem un neplāno tos ēst.

Barība

Jūras leopards ir otrais plēsīgākais dzīvnieks aiz zobenvaļa Antarktikas ūdeņos. Tā ilkņi ir apmēram 2,5 cm gari. Jūras leopards medī dažādus dzīvniekus. Mazākie indivīdi pamatā barojas ar kriliem, kalmāriem un zivīm. Pieaugušie īpatņi medī lielākus dzīvniekus: karaliskos pingvīnus, Adeles pingvīnus, klinšu pingvīnus, džentū pingvīnus un imperatorpingvīnus, kā arī citus jūrasputnus. Tas uzbrūk arī roņiem, piemēram, krabjēdājroņiem, Antarktikas kotikiem, dienvidu jūrasziloņu mazuļiem.
Pingvīnu medību laikā jūras leopards dežūrē pie ledus plātņu malām. Reizēm tas ir iegrimis kā zemūdene, gaidot brīdi, kad pingvīni leks ūdenī. Medībām tas ir ļoti izdevīgs brīdis, jo pingvīniem ir ieradums grūst priekšā stāvošo ūdenī. Jūras leopards pingvīnu parasti saķer aiz pēdas, tad ar milzu spēku to purina un sit pret ūdens virsmu līdz upuris ir miris.

Uzbrukumi cilvēkiem

Jūras leopards ir bīstams dzīvnieks arī cilvēkam. Uzbrukumi nenotiek bieži, tomēr reizēm plēsējs var uzbrukt krastā, tuvu ūdens malai stāvošam cilvēkam. Tas var pat dzīties pa ledu pakaļ nolūkotam medījumam — cilvēkam.

Vairošanās

Grūsnības periods jūras leopardam ilgst 9 mēnešus. Vasaras sezonā mātīte dzemdē vienu mazuli uz ledus jūrā. Māte agresīvi aizsargā mazuli līdz brīdim, kad tas spēj medīt pats. Jūras leopards dzīvo apmēram 26 gadus vai nedaudz vairāk. Tā vienīgie iespējamie ienaidnieki ir lielās haizivis un zobenvaļi.
Konrads Megi

Biogrāfija

Konrads Megi dzimis 1878. gada 1. novembrī netālu no Tartu. Pamatizglītību mākslā guva Tartu vācu amatnieku biedrības zīmēšanas kursos. 
1903. gadā viņš iestājās Sanktpēterburgas Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā, bet bija spiests pārtraukt mācības sakarā ar piedalīšanos 1905. gada revolucionārajos notikumos.
1906. gada vasaru mākslinieks pavadīja Ālandu salās, kuru gleznainā daba iedvesmoja viņu radīt vairākas ainavas.
1907. gadā Megi pārcēlās uz Parīzi, laikā no 1908. līdz 1910. gadam viņš uzturējās Norvēģijā, no kurienes atkal devās uz Francijas galvaspilsētu. Parīzē Megi ietekmēja impresionisms un fovisms, kas atstāja būtisku iespaidu uz viņa krāsu gammu. 1910. gadā  viņš pirmo reizi iepazīstināja Igaunijas mākslas kopienu ar saviem darbiem, nosūtot vairākas gleznas no Norvēģijas ("Norvēģijas ainava ar priedēm", "Norvēģijas ainava" u.c).
1912. gadā viņš atgriezās dzimtenē un 1913. — 1914. gada vasaru pavadīja Sāremā salā, tur radot gleznu "Jūras kāposti" un citus darbus. No 1918. gada viņa darbos jūtama spēcīga ekspresionisma ietekme.
Viņš bija viens no Tartu Mākslas biedrības Pallas dibinātājiem un iedvesmotājiem.
Teodors Volfs fon Līdinghauzens

Dzīvesgājums

Dzimis 1662. gada 20. septembrī Līksnas muižā Inflantijas vaivadijas Daugavpils stārasta Frīdriha Volfa fon Līdinghauzena un viņa sievas Annas Dēnhofas ģimenē.
Iestājās jezuītu ordenī, studēja jezuītu kolēģijā Varšavā un papildinājās Romā (1688-1689). Lielā Ziemeļu kara sākumā 1701. gadā viņu iecēla par Livonijas un Kurzemes bīskapa Nikolaja Poplavska koadjuktoru, bet pēc viņa iecelšanas par Ļvovas arhibīskapu 1710. gadā Teodors Volfs fon Līdinghauzens uz neilgu laiku bija Inflantijas un Piltenes bīskaps.  
Tā laika statistika liecina, ka Daugavpilī dzīvoja ap 500 katoļticīgo, bet visā Inflantijas bīskapijā - 50 000.
Pēc tam viņu iecēla par Helmas bīskapu (1710-1712).
Miris 1712. gada 9. maijā Varšavā.
Miglinieku pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas.
1945. gada 10. septembrī Ludzas apriņķa Nautrēnu pagastā izveidoja Nautrēnu ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī pēc pagasta likvidēšanas Nautrēnu ciemu iekļāva Kārsavas rajonā. 1962. gada 17. aprīlī pēc Kārsavas rajona likvidēšanas Nautrēnu ciemu iekļāva Rēzeknes rajonā, bet 1962. gada 18. decembrī to pievienoja Ludzas rajonam. 1954. gada 14. jūnijā Nautrēnu ciemam pievienoja likvidētos Miglenieku un Rasnapļu ciemus. 1960. gada 7. jūlijā padomju saimniecības «Nautrēni» teritorija tika pievienota Kristinku ciemam. 1965. gada 24. novembrī Nautrēnu ciemu pārdēvēja par Miglinieku ciemu. 1979. gada 25. oktobrī daļu Miglinieku ciema teritorijas pievienoja Nautrēnu (bijušam Kristinku) ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu, bet 1998. gada 8. oktobrī Miglinieku pagastu pievienoja Nautrēnu pagastam.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Kaboverdē

Sarakstā apkopotas tās vietas Kaboverdē, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopā UNESCO sarakstā no Kaboverdes ir iekļauta 1 vieta (kultūras objekts), savukārt 5 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Kaboverde Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1988. gada 28. aprīlī.
Jukola

Jukolas stafetes (somu: Jukolan viesti) ir pasaulē lielākās orientēšanās klubu stafešu sacensības, kas katru gadu notiek dažādās Somijas vietās. Sacensības tiek organizētas jūnija trešajā sestdienā, tās sākas pēc saulrieta un turpinās līdz svētdienas pusdienai. Pirmās Jukola stafetes notika 1949. gadā. Sieviešu sacensības Jukolā pirmoreiz notika 1951. gadā (individuāli, ar kopējo startu). Sieviešu sacensības Venlas stafetes (somu: Venlojen viesti) pirmoreiz tika organizētas 1978. gadā.
Vīriešu stafetē piedalās septiņi dalībnieki, kuru distances garums ir no 7 līdz 15 km. Visas komandas startē kopējā startā pulksten 23.00. Atkarībā no tā, cik tālu uz dienvidiem Somijā atrodas sacensību vieta, pirmajos trijos vai četros etapos sportistiem ir jāizmanto apgaismes lukturīši (galvenokārt, lai skatītu karti). Uzvarētāju komandas finišē svētdien ap 6.00—7.00 no rīta, pēdējās ierodas pat īsi pirms finiša slēgšanas 14.00.
Sieviešu stafetēs piedalās četras dalībnieces, tās notiek sestdienā, dienas gaišajā laikā, pirms vīriešu starta.
Vīriešu komandu skaits Jukolas stafetē 2019. gadā gandrīz sniedza 2000, savukārt Venlā startējušo sieviešu komandu skaits bija tuvu 1700. 2019. gada sacensībās Kangasalas apkārtnē kopējais dalībnieku skaits Jukolas un Venlas stafetē pirmo reizi pārsniedza 20 000.
Pagude (zeme)

Pagude (latīņu: terra Pagudinensis, vācu: Pogesanien) bija senprūšu zeme tagadējās Varmijas-Mazūrijas vojevodistes teritorijā. Atradās Ilfingas (tagad Elblongas) un Pasarges (tagad Paslenkas) upju baseinā un robežojās ar Baltijas jūru ziemeļos, Vārmes zemi austrumos un Pamedes zemi rietumos.

Vēsture

Galvenā Pagudes osta bija Truso, kuras vietā Lībekas tirgotāji nodibināja Elbingas pilsētu. Pagudieši pirmo reizi pieminēti Duisburgas Pētera hronikā kā viena no 11 prūšu ciltīm. Šīs zemes vārda izcelsmi saista ar prūšu valodas vārdiem pa (pie) un gudde (krūmiem) no kā cēlies zemes Vācu ordeņa dokumentos minētais latīniskais nosaukums terra Pagudinensis. Pagudiešus poļi dēvējuši par pogezāņiem (pogedzańe), no kā cēlies zemes vāciskais nosaukums Pogesanien. Prūsijas krusta kara sākumā Vācu ordenis 1237. gadā ieņēma Pagudi un citas prūšu zemes. 1246. gadā Elbingas pilsēta ieguva Lībekas tiesības un kļuva par Hanzas savienības locekli.
Lielās prūšu sacelšanās laikā 1260. gadā pagudieši par savu vadoni ievēlēja Auktumu un ieņēma visus Vācu ordeņa nocietinājumus, izņemot Elbingas pili. 1271. gadā pagudieši karavadoņa Linkas vadībā kopā ar bārtiešiem iebruka Kulmas zemē, bet 1274. gadā krustneši uzvarēja un ieņēma Pagudes galveno cietoksni Heilsbergu.
Pēc Pagudes zemes pakļaušanas un kristianizēšanas to sadalīja starp Vācu ordeni un Pamedes un Vārmijas bīskapijām Rīgas arhibīskapijas pakļautībā. Ap 1350. gadu Elbingā tika pierakstīta Elbingas prūšu vārdnīca (Elbing-Preussisches Wörterbuch).
Līdz 1466. gadam tā bija Vācu ordeņa valsts sastāvā, bet pēc Trīspadsmitgadu kara ziemeļu daļa ar Elbingas pilsētu nokļuva poļu Karaļa Prūsijas sastāvā. Dienvidu daļa palika Vācu ordeņa, no 1525. gada Prūsijas hercogistes pakļautībā, kopš 1772. gada abas daļas nokļuva Prūsijas karalistes, kopš 1945. gada Polijas sastāvā.
Aleksejs Tereščenko

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Tereščenko uzsāka 1997.—98. gada sezonā, kad debitēja Krievijas Augstākajā līgā spēlējošajā Maskavas "Dinamo" otrajā komandā. Divas sezonas vēlāk Aleksejs spēlēja jau Krievijas Superlīgā, kopā ar "Dinamo" izcīnot Krievijas čempiona titulu.
2004.—05. gada sezonā Tereščenko kļuva jau par divkārtējo Krievijas čempionu, taču 2005. gada vasarā hokejists pievienojās Kazaņas "Ak Bars" rindām, izcīnot jau savu trešo čempiona titulu, taču divas sezonas vēlāk Tereščenko pievienojās Ufas "Salavat Julajev" vienībām, 2007.—08. gada sezonā kļūstot jau par četrkārtējo Krievijas čempionu.
2009. gada vasarā Aleksejs noslēdza līgumu ar Kazaņas "Ak Bars", 2009.—10. gada sezonā izcīnot Gagarina kausu. "Ak Bars" rindās Tereščenko spēlēja līdz pat 2014. gada vasarai, kad pārcēlās uz Maskavas "Dinamo" rindām.
Krievijas hokeja izlases rindās Tereščenko ir kļuvis par trīskārtēju Pasaules čempionu.
Portvīns

Portvīns (portugāļu: Vinho do Porto — 'vīns no Portu') ir portugāļu stiprinātais vīns, ko īpaši ražo Douru ielejā Portugāles ziemeļu provincēs. Portvīna gatavošanas īpatnība ir, ka sulas rūgšanas laikā tai pievieno spirtu, kas pārtrauc rūgšanu, tā saglabājot daļu sulā esošā cukura, kas vīnam sniedz saldu garšu.

Ražošana

Portvīna veida stiprinātos vīnus ražo arī ārpus Portugāles — Austrālijā, Francijā, Dienvidāfrikā, Kanādā, Indijā, Argentīnā un ASV. Saskaņā ar Eiropas Savienības aizsargāto izcelsmes vietu vadlīnijām, tikai produkti no Portugāles drīkst tikt apzīmēti kā port vai Porto. ASV nopērkamie vīni ar apzīmējumu "port" var nākt no jebkuras vietas pasaulē, bet vārdi "Dão", "Oporto", "Porto" un "Vinho do Porto" ir atzīti kā Portugāles produktus apzīmējoši.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Sudānā

Sarakstā apkopotas tās vietas Sudānā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopā UNESCO sarakstā ir iekļautas 3 vietas Sudānā (2 — kultūras objekti un 1 — dabas objekts), savukārt 6 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā.
Bruks Teilors

Ģimene

Bruks Teilors dzimis Edmontonā, Midlseksā, Anglijā, labklājīgā un izglītotā ģimenē. Viņa tēvs bija Džons Teilors un māte Olīvija Tempesta. Pateicoties ģimenei, īpaši tēvam, tika veicināts viņa muzikālais un mākslinieciskais talants, kas atrada matemātisko izteiksmes veidu viņa vēlākajā dzīvē.

Studiju laiks

Teilors 1701. gadā uzsāka tiesību zinātņu studijas Svētā Jāņa koledžā (angļu: St John’s College), Kembridžas Universitātē. Lai gan 1709. gadā viņš ieguva bakalaura grādu tiesību zinātnēs un 1714. gadā arī doktora grādu, ir apšaubāms, ka viņš jebkad būtu strādājis kā advokāts.

Ieguldījums zinātnē

Pirmais svarīgais Teilora matemātiskais raksts par ķermeņa svārstības centra problēmu risināšanu tika publicēts tikai 1714. gadā, lai gan tas jau bija uzrakstīts līdz 1708. gadam. Publicēšanas kavēšanos izraisīja strīds ar atzīto Šveices matemātiķi Johanu (I) Bernulli. Arī Teilora slavenais pētījums par vibrējošo rindu tika publicēts 1714. gadā.
1715. gadā publicētais darbs Taylor’s Methodus Incrementorum Directa et Inversa (“Tiešās un netiešās palielināšanas metodes”) augstākajai matemātikai pievienoja jaunu sadaļu, ko tagad sauc par galīgo atšķirību aprēķinu (angļu: The calculus of finite differences). Šīs metodes ietvēra arī izcilu formulu, kas pazīstama kā Teilora teorēma, kuru Teilors pirmo reizi minēja jau 1712. gadā, bet tās nozīmi sāka atzīt vien 1772. gadā, kad itāļu matemātiķis Žozefs Luijs Lagranžs to pasludināja par diferenciālo aprēķinu pamatprincipu. Teilora teorēma apgalvo: ja kāda funkcija ir atvasināma bezgalīgi daudz reižu, tad to var aproksimēt jeb aizstāt ar tuvinātu pakāpju rindu, kuru sauc arī par Teilora rindu.
Laika posmā no 1712. — 1724. gadam Bruks Teilors publicēja trīspadsmit rakstu, aprakstot tajos eksperimentus par kapilāro darbību, magnētismu un termometriem.

Privātā dzīve

Lai cik labi veiktos profesionālajā dzīvē, sākot no 1721. gada viņa privāto dzīvi piemeklēja vairākas traģēdijas. 1721. gadā viņš apprecēja Miss BraidŽisu no Velingtonas, Sarejā. Lai gan viņa bija no labas ģimenes, tā tomēr nebija turīga ģimene, tādēļ Bruka tēvs asi reaģēja uz šo savienību. Tā rezultātā attiecības ar tēvu pārtrūka, un līdz 1723. gadam viņi vairs nekontaktējās. Tajā gadā Teilora sieva mira dzemdībās. Bērns, kurš būtu bijis viņa pirmais, arī nomira.
Pēc traģēdijas, kurā Bruks Teilors zaudēja savu sievu un bērnu, viņš atjaunoja attiecības un atgriezās dzīvot pie sava tēva. Divus gadus vēlāk, 1725. gadā, Teilors apprecējās vēlreiz ar Sabetu Sobridžu no Kentas. Bruka Teilora tēvs šai laulībai deva savu piekrišanu. Pēc četriem gadiem, 1729. gada 4. aprīlī, viņa tēvs nomira, bet vēl gadu vēlāk dzemdībās nomira arī viņa otrā sieva, tomēr meita Elizabeta izdzīvoja.
Bruks Teilors mira 1731. gada 29. decembrī, 46 gadu vecumā, Somerseta namā, Londonā, Anglijā.
Hidras efekts

Hidras efekts (arī Hidras paradokss) ir efekts, kad centieni samazināt kādas problēmas daudzumu panāk to, ka šis daudzums palielinās. Tas tiek salīdzināts ar grieķu leģendu par Lernas Hidru, kurai katras nocirstās galvas vietā izauga divas jaunas. Viens no Hidras efekta piemēriem ir zinātnieku pētījums, ka augstāka mirstība sugas ietvaros var palielināt kopējo dzīvnieku skaitu plēsēja-medījuma dzīves modelī. Šāds pieņēmums galvenokārt ir attiecināms uz kaitēkļu apkarošanu. Ir arī veikti pētījumi, kas liecina, ka nāves gadījumu skaita samazināšanas rezultātā var sarukt iedzīvotāju skaits.
Hidras paradokss arī tiek lietots, lai raksturotu neveiksmīgos centienus izmantot mērķtiecīgu nogalināšanu, apkarot narkotikas vai arī slēgt torrent saites. 2016. gadā bez iepriekšēja paziņojuma tika slēgta vietne Torrentz. Divu nedēļu laikā tika radītas 3 jaunas torrent saites, kas aizstāja Torrentz, pierādot Hidras efektu.