google/wiki40b huggingface dataset:
Plātņvaļi

Izskats un īpašības

Kopumā plātņvaļi ir lielāki par zobvaļiem. Un atšķirībā no zobvaļiem mātītes ir lielākas par tēviņiem. Lielākais no plātņvaļiem ir zilais valis (Balaenoptera musculus), kas ir arī lielākais dzīvnieks šobrīd pasaulē. Tā garums ir 20—30 metri, bet svars 100—150 tonnas. Toties mazākais no plātņvaļiem ir gludais pundurvalis (Caperea marginata), kura ķermeņa garums ir 4—6,5 metri un svars 3000—3500 kg. Gludais pundurvalis ir mazāks par lielākajiem zobvaļiem.
Plātņvaļiem ir divas elpošanas atveres, līdz ar to tiem ir "V" veida izelpas ūdens strūkla. Neskatoties uz saviem milzīgajiem izmēriem, plātņvaļi spēj izlekt no ūdens pilnā augumā. Visbiežāk akrobātiskos trikus demonstrē kuprvalis, reizēm vaļu demonstrācija aprobežojas ar spēcīgu astes cirtienu pa ūdens virsmu. Viena no versijām vaļu lēkšanu skaidro ar tēviņu vēlmi sevi izrādīt mātītēm, citā versijā tas tiek skaidrots ar veidu, kā vaļi atbrīvojas no parazītiem, kā arī ar astes sitienu pa ūdeni vaļi apdullina zivis vai vēžveidīgos. Plātņvaļi ir gan vientuļnieki, gan arī tie veido nelielas grupas.

Plātņvaļi un cilvēki

Simtiem gadu cilvēki ir medījuši plātņvaļus, lai iegūtu vaļu eļļu un vaļu bārdu. Vaļu bārkstis tika lietotas korsešu un saulessargu pagatavošanai. Tās lietoja priekšmetu nesošajām konstrukcijām, veidojot korsetes vai saulessarga ribas. No vaļu eļļas tika pagatavots margarīns un cepamās eļļas.

Evolūcija

Pirmie plātņvaļi parādījās agrajā oligocēnā vai vēlajā eocēnā pirms 39—29 miljoniem gadu. Senajiem vaļiem no pirmatnējiem senčiem bija mantoti zobi. Oligocēna laika vaļu suga Aetiocetus cotylalveus tiek uzskatīta par savienojošo sugu starp zobvaļiem un plātņvaļiem. Tā fosilijas tika atklātas 1964. gadā Oregonā (ASV).
Vammas

Vēsture

1954. gadā Somijas Aizsardzības ministrijas rūpnīcā Santahaminā (sala Helsinkos) sāka ražot hidrauliskos aizmugures ekskavatorus. 1957. gadā rūpnīca nodega, un ražošana tika pārcelta uz Vammaskosken rūpnīcu Vammalā.
Uzņēmums Vammas Oy tika izveidots 1991. gadā apvienojot Tampella Oy militāro risinājumu nodaļu ar Aizsardzības ministrijas Vammaskosken rūpnīcu. Tampella sākotnēji paturēja 22,3 % Vammas akciju.
1992. gadā Vammas ekskavatoru ražošanu pārdeva Somijas uzņēmumam Lännen Tehtaat, kurš to 2004. gadā pārdeva Lännen Tractors Oy.
1996. gadā Vammas tika apvienots vēl ar vairākiem citiem Somijas militārās nozares uzņēmumiem, izveidojot Suomen Puolustusväline Oy, kas 1997. gadā tika pārdēvēts par Patria Oy. Vammas tika pārdēvēts par Patria Vammas Oy. 1997. gadā Tampella visas Vammas akcijas pārdeva Patria.
2005. gada janvārī no Patria Vammas Oy tika atdalīta ieroču sistēmu nodaļa un nosaukta par Patria Weapon Systems Oy, Vammas atstājot tikai greideru, lidostu sniega novākšanas un kravu pārvietošanas mašīnu ražošanu.
2007. gadā Patria pārdeva Vammas greideru biznesu galvenajam konkurentam Somijas uzņēmumam Veekmas Oy.
2008. gada martā tika pārdotas Vammas lidostu sniega novākšanas tehnikas ražošanas tiesības ASV uzņēmumam Hagie Manufacturing Company, ražošana tika pārcelta uz ASV; produkcijas ekskluzīvu izplatīšanu ieguva Fortbrand Services, Inc. 2010. gada jūlijā Vammas sniega novākšanas tehnikas ražošanas tiesības tika pārdotas Al-jon Manufacturing.
2008. gada septembrī Windhoff Vammas lidostu apkalpošanas tehnikas bizness tika pārdots Vācijas uzņēmumam LAWECO Maschinen- und Apparatebau GmbH.
Pauls Gailītis

Dzīvesgājums

Dzimis 1869. gada 29. maijā Dzērbenes pagasta zemnieka Toma Gailīša un viņa sievas Paulīnes ģimenē. Mācījās Bērzaines ģimnāzijā pie Cēsīm. Studēja Tērbatas universitātes teoloģijas fakultātē (1889-1894). Studiju laikā uzņemts par latviešu studentu korporācijas Lettonia biedru.
1896. gada 26. jūlijā viņu ordinēja par luterāņu mācītāju. Viņš bija Cēsu apriņķa vikārs (1896-1899), Rīgas Aleksandra ģimnāzijas skolotājs (1899-1902), Vecpiebalgas draudzes mācītājs (1902-1912).  
Pirmā pasaules kara laikā Gailītis dienēja par luterāņu mācītāju Kaukāza kara apgabalā (1913-1918). Krievijas pilsoņu kara gados bija Jeiskas draudzes  mācītājs Taganrogā (1918-1920), līdztekus bija pilnvarotais Latvijas priekšstāvis Ziemeļkaukāzā (1919-1921).
Pēc atgriešanās Latvijā bija Kokneses-Krapes draudzes vikārs (1921-1925) un Seces-Sēlpils draudzes vikārs (1922-1925), līdztekus Latvijas Ārlietu ministrijas administratīvi juridiskā departamenta direktors (1921-1922). 1922. gadā viņu ievēlēja 1. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības, īslaicīgi bija Latvijas Republikas izglītības ministrs (1923. 26.01.-19.07.).
Pildīja Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijas direktora pienākumus (1923-1935), līdztekus būdams Lielvārdes draudzes mācītājs (1925-1935)
un Rīgas 5. aizsargu pulka mācītājs (no 1929), Pieminekļu pārvaldes direktors (1929-1931).
Bija Latvijas Sarkanā Krusta valdes loceklis un Latvijas Jaunatnes Sarkanā Krusta priekšnieks (1923-1940). "Latvijas Jaunatne" redaktors (1937-1940). 
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada 14. jūnijā P. Gailīti kopā ar sievu Olgu un dēlu Gundaru apcietināja viņa lauku mājā Lielvārdes pagasta "Vēveros" un deportēja uz Vjatkas labošanas darbu nometni (Vjatlagu) PSRS. PSRS Iekšlietu Tautas komisariāta Sevišķā apspriede 1942. gada 25. novembrī P.Gailītim piesprieda 10 gadus ieslodzījumā labošanas darbu nometnē. Pauls Gailītis miris Kirovas apgabala VDTK pārvaldes iekšējā cietuma 87. kamerā 1943. gada 15. jūlijā.
Bismarka arhipelāgs

Bismarka arhipelāgs ir salu grupa Melanēzijā, Jaungvinejas ziemeļaustrumu piekrastē, Klusā okeāna rietumu daļā. Administratīvi veido daļu no Papua-Jaungvinejas Salu reģiona. Bismarka arhipelāgs sastāv no galvenokārt vulkāniskas izcelsmes salām ar kopējo platību 49 700 km². Arhipelāga salas puslokā aptver Bismarka jūru, un tas izvietojies uz Ziemeļu Bismarka, Manusas un Dienvidu Bismarka tektoniskajām plātnēm.

Vēsture

Pirmie iedzīvotāji arhipelāgā ieradās aptuveni pirms 33 000 gadiem no Jaungvinejas, izmantojot vai nu laivas, lai šķērsotu Bismarka jūru, vai arī īslaicīgi esošu zemes strēli, kas izveidojās zemes garozas pacēluma dēļ. Vēlāk arhipelāgā uz dzīvi apmetās Lapitu cilvēki.
Pirmais eiropietis, kas apmeklēja salas, bija holandiešu jūrasbraucējs Villems Shautens 1616. gadā. Rietumeiropieši salās sāka dzīvot no 1884. gada, kad salas tika pievienotas Vācijas protektorātam. Teritorija tika nosaukta par godu Vācijas kancleram Oto fon Bismarkam.
1888. gada 13. martā Ritera salā notika vulkāna izvirdums, izraisot megacunami. Gandrīz viss vulkāns nobruka okeānā, atstājot nelielu krāterezeru.
1914. gadā, Pirmā pasaules kara laikā, Austrālijas jūras spēki ieņēma salas un vēlāk ieguva Nāciju līgas mandātu, kas atļāva salu pāreju Austrālijas pakļautībā. Otrā pasaules kara laikā salas ieņēma Japānas karaspēks, bet vēlāk Austrālija tās atguva. 1975. gada septembrī Papua-Jaungvineja kļuva par neatkarīgu valsti, kuras sastāvā iekļāva Bismarka arhipelāgu.
Roberto Mančīni

Futbolista karjera

Futbolista karjeru sāka klubā Bologna, A sērijā debitējot 1981. gadā. 1982. gadā pārgāja uz Sampdoria un lielāko daļu spēlētāja karjeras aizvadīja šajā klubā — 15 sezonas. Šajā laikā vienreiz (1991. gadā) kļuva par Itālijas čempionu, četras reizes uzvarēja Itālijas kausa izcīņā, kā arī 1990. gadā kļuva par UEFA Kausu ieguvēju kausa uzvarētāju.
1997. gadā pievienojās Lazio. Šī kluba sastāvā arī vienreiz kļuva par Itālijas čempionu (2000. gadā) un uzvarēja Kausu ieguvēju kausa izcīņā (1999. gadā). Divreiz izcīnīja Itālijas kausu. 2001. gada janvārī tika izīrēts Anglijas klubam Leicester City. Jau tā paša gada februārī nolēma beigt spēlētāja karjeru, jo saņēma piedāvājumu kļūt par Fiorentina treneri.
Itālijas izlasē debitēja 1984. gada 26. maijā draudzības spēlē pret Kanādu, 19 gadu vecumā. Piedalījies 1988. gada Eiropas čempionātā,  spēlē pret Rietumvāciju gūstot arī savus pirmos vārtus izlases labā. Bija pieteikts izlases sastāvā 1990. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā, taču laukumā neiznāca. Karjeru izlasē noslēdza 1994. gadā, pēdējo spēli aizvadot pret Vāciju. Kopā izlases rindās aizvadījis 36 spēles un guvis četrus vārtus.

Trenera karjera

Uzreiz pēc spēlētāja karjeras beigām 2001. gadā kļuva par Fiorentina galveno treneri. Tajā pašā gadā uzvarēja ar šo klubu Itālijas kausa izcīņā. Turpinājumā klubu piemeklēja finanšu problēmas, 2002. gadā klubs bankrotēja un komanda tika nosūtīta uz C2 sēriju. 2002. gada maijā Mančīni kļuva par Lazio galveno treneri un 2004. gadā uzvarēja Itālijas kausā.
2004. gada jūlijā tika apstiprināts par Milānas "Internazionale" galveno treneri un četru sezonu laikā, ko nostrādāja šaja amatā, trīsreiz uzvarēja A sērijā un divreiz izcīnīja Itālijas kausu. Neskatoties uz panākumiem, 2008. gada maijā kluba vadība pārtrauca sadarbību ar Mančīni.
2009. gada decembrī kļuva par Anglijas Premjerlīgas kluba Manchester City galveno treneri. 2011. gadā uzvarēja ar šo klubu FA kausā, bet 2011.—2012. gada sezonā — Premjerlīgā. Nākamajā sezonā klubs ievērojamus panākumus neguva, un 2013. gada 14. maijā Mančīni tika atbrīvots no amata. 2013.—2014. gada sezonā vadīja Turcijas klubu Galatasaray, izcīnot Turcijas kausu. Sezonas beigās pēc abpusējas vienošanās klubu atstāja. 2014. gada novembrī Mančīni atgriezās Internazionale galvenā trenera amatā in nostrādāja tajā līdz 2016. gada augustam. 2017. gada jūnijā kļuva par Krievijas Premjerlīgas kluba Sanktpēterburgas "Zenit" galveno treneri, bet nostrādāja klubā tikai vienu sezonu. 
2018. gada 14. maijā tika apstiprināts par Itālijas izlases galveno treneri.
Hando Runnels

Dzīvesgājums

Hando Runnels mācījies Tartu 1. vidusskolā un Paides vidusskolā. Vēlāk viņš studēja agronomiju Igaunijas Lauksaimniecības akadēmijā, taču to nepabeidza. 
Darbojies kā redaktors, līdz 1971. gadam strādājot žurnāla "Looming" redakcijā. 
Viņš debitēja 1965. gadā ar krājumu "Maa lapsed". 1970. un 1980. gados daļu no viņa darbiem nevarēja publicēt cenzūras dēļ. Daži no viņa nepublicētajiem darbiem tika nodoti tieši lasītājiem vai kopēti ar koppapīru.
1992. gadā nodibināja izdevniecību "Ilmamaa". Kopš 1995. gada Runnels ir Igaunijas ideju laboratoriju galvenais redaktors. No 1992. līdz 1993. gadam viņš strādāja par brīvās mākslas profesoru Tartu Universitātē. Viņš ir vienīgais profesors Igaunijā (un divdesmit gadus vēlāk arī vienīgais akadēmijas loceklis), kurš nav beidzis kādu augstākās izglītības iestādi.
2012. gada 5. decembrī Igaunijas Zinātņu akadēmijas Ģenerālā asambleja ievēlēja Hando Runnelu par akadēmiķi.
Runnels bija Igaunijas kongresa un konstitucionālās asamblejas loceklis.
Precējies, sešu bērnu tēvs.
Instrukcijas sekundē

Instrukcijas sekundē (angļu: instructions per second) datoru procesoru ātrdarbības mērvienības. Praksē biežāk lieto terminus tūkstots instrukcijas sekundē (angļu: thousand instructions per second (kIPS)), miljons instrukcijas sekundē (angļu: million instructions per second (MIPS)) un miljards instrukcijas sekundē (angļu: billion instructions per second (GIPS)).
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Mozambikā

Sarakstā apkopotas tās vietas Mozambikā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Mozambikas ir iekļauta 1 vieta (dabas objekts), savukārt 4 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Mozambika Pasaules mantojuma konvenciju ratificēja 1982. gada 27. novembrī.
Guna Skujiņa

Biogrāfija

1980. gadu beigās un 1990. gadu sākumā bijusi viena no vadošajām Latvijas šahistēm. Divas reizes Rīgas rajona komandas sastāvā izcīnījusi godalgotās vietas Latvijas komandu šaha čempionātos: 1987. gadā - 3. vieta, bet 1988. gadā - 2. vieta. 1988. gadā Dimitrovgradā (tagad Krievija) pārstāvējusi Latvijas junioru šaha izlasi PSRS junioru šaha komandu čempionātā. Divas reizes izcīnījusi sudraba medaļu Latvijas sieviešu šaha čempionātos (1990, 1991), turklāt 1991. gadā tikai par puspunktu piekāpusies turnīra uzvarētājai Andai Šafranskai, uzvarot to savstarpējā partijā. Latvijas 1992. gada atklātajā šaha čempionātā saņēmusi balvu kā labākā dalībniece sieviešu konkurencē. 1992. gadā Manilā pārstāvējusi Latvijas sieviešu izlasi 30. šaha olimpiādē, kur palīdzējusi komandai izcīnīt augsto 12. vietu.
Kopš 1990. gadu vidus šaha turnīros piedalās reti.
Mangaļi (stacija)

Vēsture

Mangaļu stacija ir 1872. gadā uzbūvētās dzelzceļa līnijas Rīga—Mangaļi (Mīlgrāvis) galastacija. Jau pašā sākumā no stacijas ir bijis daudz atzarojumu uz rūpnīcām un noliktavām. 20. gadsimta 30. gados, uzsākot būvēt līniju Rīga—Rūjiena, jaunā līnija atzarojās nedaudz pirms toreizējās Mangaļu stacijas un netālu no tās reizē ar satiksmes uzsākšanu posmā līdz Carnikavai 1933. gadā tika atklāta pasažieru stacija Dzirnupe. 50. gados tā apvienota ar Mangaļu staciju un mūsdienās šeit ir pasažieru vilcienu pietura, savukārt sākotnējā Mangaļu stacija atrodas slēgtā ostas teritorijā un nav brīvi pieejama.
Šeins Moslijs

Dzīvesgājums

Šeins Andre Moslijs dzimis 1971. gada 7. septembrī Linvudā, Kalifornijas štatā, ASV. Nodarboties ar boksu uzsāka sava tēva vadībā. Džeks Moslijs nekad nebija bijis izcils bokseris, nebija aizvadījis nevienu cīņu profesionālajā ringā, bet ar laiku kļuva par vienu no pasaules atpazīstamākajiem treneriem. Vēlāk Šeins samainīja vairākus labākos pasaules trenerus, bet viņa tēvs, no pirmās karjeras dienas, paliek par viņa menedžeri.

Amatiera karjera

Amatieru ringā Šeins 3 reizes kļūst par ASV čempionu, izcīna sudrabu pasaules junioru čempionātā 1989. gadā un bronzu 1990. gada Labas Gribas Spēlēs Sietlā vieglajā (60 kg) svarā. Nacionālajā izlasē Šeina komandas biedri ir tādas nākotnes boksa zvaigznes, kā Oskars De La Hoija, Vernons Forests, Kriss Bērds.

Profesionālā karjera

Profesionālo cīņu bilance- 46 (39 KO)-8-1. Moslijs nekad nav bijis nokautēts vai pieveikts pirmslaicīgi, viņš ir četras reizes kļuvis par WBA, WBC un IBF versiju pasaules čempionu trijos dažādos svaros- vieglajā (61.2 kg), pusvidējā (66.6 kg) un pirmajā vidējā (69.9 kg), kuros viņš ir aizvadījis cīņas ar visiem izcilākajiem sava laika bokseriem. Kopumā Moslijs aizsargāja savas jostas 11 reizes. Šeins Moslijs tiek uzskatīts par vienu no labākajiem vieglā un pusvidējā svaru visu laiku bokseriem, viņa atšķirības zīme ir zibenīgs ātrums un viņa pretiniekiem neērtā cīņas maniere. Viņa beidzamā cīņa notika 2012. gada 5. maijā, kad pēc punktiem Šeins piekāpās jaunajai meksikāņu zvaigznei Saulam Alvarezam, par WBC jostu pirmajā vidējā svarā. Mēnesi vēlāk Moslijs paziņoja par savas karjeras nobeigšanu.
Orleānas šaurums

Orleānas šaurums (franču: Canal d'Orléans, angļu: Orléans Strait, spāņu: Canal Orléans) ir ap 80 km garš un šaurākajā vietā 11 km plats jūras šaurums Antarktīdas pussalas piekrastē Antarktīdā. Atdala Pālmera arhipelāga Triniti salu un Taueras salu no Deivisa krasta. Savieno Žerlaša šaurumu dienvidrietumos ar Brensfīlda šaurumu ziemeļaustrumos.
Šauruma dienvidrietumu ieeju 1924. gadā atklāja angļu roņu mednieki Džeimsa Hosīsona (James Hoseason) vadībā ar kuģi Sprightly un nosauca par Hosīsona līci (Hoseason's Harbour). Šauruma ziemeļu ieeju aptuveni nokartēja Francijas antarktiskā ekspedīcija Dimona d'Irvila vadībā 1838. gadā un nosauca, domājams, par godu Orleānas hercogam, Luī Filipa I vecākajam dēlam vai arī Orleānas karaļnamam. Šaurumu pirmā caurkuģojusi Vācijas antarktiskā ekspedīcija 1873.—1874. gadā.
Rūdolfs Ceplītis

Dzīvesgājums

Dzimis 1895. gada 16. aprīlī Ceraukstes pagasta Lielkaktiņos lauksaimnieka Jēkaba Ceplīša ģimenē. Mācījās Bauskas pilsētas skolā un tehniskajos kursos Rīgā. 
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada jūnijā Ceplīti iesauca Krievijas impērijas armijā, 1916. gadā viņš beidza Oranienbaumas praporščiku skolu. Dienēja 91. Daugavpils kājnieku pulkā, piedalījās kaujās Karpatos. 1916. gada septembrī pie kaujā pie Bržezaniem smagi ievainots. Pēc izveseļošanās no 1917. gadā maija dienēja latviešu strēlnieku Rezerves pulkā Tērbatā, krita vācu gūstā, no kura atgriezās tikai pēc Novembra revolūcijas 1918. gada decembrī. 
No 1919. gada 19. aprīļa piedalījās Latvijas brīvības cīņās, no jūnija piedalījās kaujās pret lieliniekiem Latgales frontē. Bermontiādes laikā 1919. gada oktobrī viņu iecēla par 6. Rīgas kājnieku pulka rotas komandieri. 1919. gada 4. novembra nakts kaujā Pārdaugavā virsleitnanta R. Ceplīša komandētā vienība noturēja Dammes-Anniņmuižas-Zolitūdes pozīcijas. Jelgavas atbrīvošanas kaujās 18. novembrī atsita bermontiešu pretuzbrukumu pie Iecavas upes. Par kaujās parādīto varonību paaugstināts par pulkvedi-leitnantu.
Pēc brīvības cīņu beigām bija 6. Rīgas kājnieku pulka bataljona komandieris, no 1920. gada decembra pulka saimniecības daļas priekšnieks. 1923. gadā beidza vecāko virsnieku kursus. 1930. gadu beigās paaugstināts par pulkvedi, bija 9. Rēzeknes kājnieku pulka komandieris (1937–1940), Rēzeknes garnizona priekšnieks. 
Pēc Latvijas okupācijas pulkvedi atcēla no amata, 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā apcietināja un deportēja uz PSRS. 1941. gada 29. jūlijā kara tribunāls Maskavā R. Ceplītim piesprieda nāvessodu, kas izpildīts Komunarkas masu kapos 1941. gada 16. oktobrī.
Viņa vecākie brāļi bija Latvijas armijas pulkvedis Jānis Ceplītis (1881-1956) un pulkvedis-leitnants Edvarts Ceplītis (1892-1940), kas nošāvās pēc Latvijas okupācijas.
Infekciozā mononukleoze

Infekciozā mononukleoze (no grieķu manos — 'viens' un nucleus — 'kodols') ir akūta infekcijas slimība, ko izraisa Epstaina—Bāras vīruss, kas pieder pie herpesvīrusu grupas Herpesviridae.
Ar infekciozo mononukleozi var saslimt jebkurā vecumā. Parasti tas notiek bērnībā un pusaudža gados ar klasisko simptomu ainu:  drudzi, sāpēm kaklā (faringīts), ādas izsitumiem, limfmezglu palielināšanos (limfadenopātija) un vispārējo vājumu, kas var ilgt vairākas nedēļas. Pavisam mazi bērni bieži pārslimo vieglā formā, simptomi viņiem var palikt pat nepamanīti. Komplikācijas, tādas kā konjunktivīts, hemolītiskā anēmija, aplastiskā anēmija, trombocitopēniskā purpura, agranulocitoze, hepatīts un liesas bojājumi, perikardīts, miokardīts, meningoencefalīts ir vairāk raksturīgas pieaugušajiem. Ar mononukleozi slimo tikai vienreiz dzīvē, pēc pirmās inficēšanās ar Epšteina-Barra vīrusu, kas vēlāk paliek organismā neaktīvs līdz cilvēka dzīves beigām. Slimniekiem ar pavājinātu imunitāti, piemēram AIDS slimniekiem, var attīstīties ļaundabīga potenciāli nāvējoša B-limfocītu proliferācija.

Epidemioloģija

Epšteina-Barra vīruss ir ļoti izplatīts visā pasaulē. Apmēram 50 % pusaudžu un 90 % pieaugušo ir tā nesēji. Tā iesaistība ir pierādīta arī Hodžkina slimības, Burkita limfomas, deguna dobuma un rīkles karcinomas ierosināšanā.
Novērojumi liecina, ka inficēšanās ar šo vīrusu ir saistīta ar paaugstinātu risku vēlāk saslimt ar dažām autoimūnām slimībām, it īpaši ar dermatomiozītu, sistēmisko sarkano vilkēdi, reimatoīdo artrītu, Šēgrēna sindromu un izkaisīto sklerozi.

Simptomi

Sākums parasti ir pēkšņs. Drudzis (38,5-40°C) un nogurums ir ļoti izteikti. Tiem pievienojas galvassāpes, muskuļu un locītavu sāpes, apetītes zudums, bezmiegs. Visbiežāk attīstās rīkles iekaisums ar baltu aplikumu uz mandelēm vai rīkles dziļumā, bet dažreiz tie var būt plēvjaini, netīri pelēki, blīvi aplikumi kas atgādina difteriju. Sāpes apgrūtina rīšanu. Balss ir piesmakusi. Limfmezglu pietūkums ir viens no slimības vadošajiem simptomiem, it īpaši ir palielināti aizmugurējie kakla limfmezgli. Dažreiz var novērot ādas izsitumus, tie ir sīki, lokalizēti uz muguras un kāju augšstilbiem. To veidošanos nereti izraisa penicilīna preparātu lietošana. Attīstās aknu un liesas palielināšanās, kas ļoti retos gadījumos var komplicēties ar spontānu liesas plīsumu. Pēc akūto simptomu pāriešanas nogurums un vispārējs vājums paliek ilgāku laiku, dažreiz nedēļām vai pat mēnešiem.
Vernov

Lidojuma gaita

MKA-FKI (PN1) kā sekundārā krava startēja 2014. gada 8. jūlijā 15:58 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1b/Fregat no Baikonuras kosmodroma. Kopā ar to tika palaisti pavadoņi Meteor-M № 2, Ukube-1, SkySat-2, TechDemoSat-1, AISSat-2, DX-1. No Fregat dzinējbloka MKA-FKI (PN1) atdalījās 17:39 UTC.
2014. gada 3. decembrī pavadonis nosaukts padomju zinātnieka Sergeja Vernova vārdā. Vernovs atklājis Zemes ārējo radiācijas joslu.
2014. gada decembrī zaudēti sakari ar pavadoni. Publiski par to paziņoja 2015. gada 11. janvārī. Par kosmiskā aparāta kļūmes iespējamāko cēloni tiek minēts elektronikas komponenšu neizturība pret kosmisko radiāciju, lai gan nav izslēgti citi iemesli.
Leonīds Zagoruiko

Šaha kompozīcija

Ar šahu iepazinies jau bērnībā. 20. gadsimta trīsdesmito gadu sākumā piedalījies Veļikije Luki skolnieku čempionātā. Pēc pārcelšanās uz Maskavu, piecpadsmit gadu vecumā sācis pievērsties šaha kompozīcijai. Draugi — iesācēji problēmisti iepazīstinājuši viņu ar populārām tā laika šaha kompozīcijas tēmām un dažiem Maskavas labākiem problēmistiem, tai skaitā ar Mihailu Baruļinu, Rafaēlu Kofmanu un Jevgēņiju Umnovu. 1939. gadā žurnālā "Šahmati v SSSR" publicējis savu pirmo divvilci, kas ticis apbalvots ar pirmo godalgu. Līdz kara sākumam uzvarējis vēl divos konkursos.
Evakuācijas laikā Permā no darba brīvos brīžos turpinājies nodarboties ar kompozīciju. Pēc atgriešanās Maskavā, iepazinies ar savu elku Ļevu Lošinski un citiem Maskavas Vladimiru Šifu, Aleksandru Guļajevu, Marku Ļiburkinu, Ābramu Gurviču.
Pēc paša Zagoruiko domām, viņa daiļrades zelta laiks bijis 20. gadsimta piecdesmito gadu vidus, kad viņš sasniedzis vislabākos rezultātus trīsvilču žanrā. Daudzvilčos panākumus viņš guvis vēlāk.
Mīļakais žanrs — stratēģiskā stila trīsvilcis. Mīļākie problēmisti — vispirms Ļ. Lošinskis, tad S. Loids, M. Vukčevičs, H. Bartolovičs, H. Grazemans.
Kopš 1939. gada publicējis vairāk nekā tiešā mata uzdevumus. 10. PSRS individuālā čempionāta (1971) uzvarētājs trīsvilču grupā, otrā vietas ieguvējs otrā un piektā čempionātā. Daudzu konkursu dalībnieks, ieguvis vairāk nekā 150 godalgas, tai skaitā 50 pirmās.
Starptautiskais meistars (1961) un starptautiskais tiesnesis (1956) šaha kompozīcijā.
Kontinentālā hokeja līga

Formāts

Regulārajā sezonā katra no 28 līgas vienībām aizvada 60 spēles. Katra komanda aizvada četras spēles (divas mājās, divas viesos) ar savas divīzijas komandām, kā arī divas spēles (viena mājās, otra viesos) ar konferences otras divīzijas komandām. Ar pretējās konferences komandām katra vienība regulārajā sezonā aizvada vienu spēli. Regulārās sezonas labākā komanda saņem Kontinenta kausu.
Katras konferences labākās astoņas komandas kvalificējas izslēgšanas kārtai. Pirmā kārta tiek aizvadīta cīņā līdz trim uzvarām, taču nākamās kārtas — līdz četrām uzvarām. Neizšķirta gadījumā seko 10 minūšu pamatlaiks un pēcspēles metienu sērija, taču Gagarina kausa finālā tiek spēlēts līdz pirmajiem gūtajiem vārtiem. Izslēgšanas kārtā pāri tiek noteikti pēc konferencē iegūtās vietas, vēl pie tam, otrajā kārtā pāri tiek vēlreiz pārkārtoti atkarībā no izcīnītās vietas regulārajā sezonā. Gagarina kausa finālā tiekas divas spēcīgākās abu konferenču komandas. Uzvarētāja kļūst par Krievijas čempioni, saņemot Gagarina kausu.

Spēlētāji

Līgā startējošajām Krievijas komandām ir noteikts, ka to sastāvā nedrīkst pieteikt vairāk nekā piecus ārzemju spēlētājus, taču katrā mačā uz laukuma doties var vienīgi četri. Šie noteikumi gan neattiecas uz pārējo valstu klubiem līgā. Šo noteikumu dēļ Krievijas hokejistu īpatsvars līgā sasniedz aptuveni 70%, kamēr 16,1% ir Austrumeiropas valstu hokejisti, 4,6% līgas spēlētāju ir skandināvi, bet 4,8% — ziemeļamerikāņi. 2010.—11. sezonā līgā spēlēja hokejisti no 14 dažādām valstīm.

Kausi un balvas

Katru sezonu līga piešķir dažādas balvas un kausus tās labākajiem spēlētājiem un komandām. Līgas čempionei katru sezonu tiek pasniegts Gagarina kauss. Sezonas vērtīgākais spēlētājs iegūst Zelta nūju, bet labākais jaunais spēlētājs — Čerepanova balvu. Tiek apbalvots arī sezonas rezultatīvākais spēlētājs, kā arī rezultatīvākais aizsargs, labākais vārtu guvējs, labākais veterāns, labākais vārtsargs, izslēgšanas kārtas vērtīgākais spēlētājs, kā arī vēl vairāki apbalvojumi. Tiek noteikts arī sezonas labākais treneris, tiesnesis, kā arī kluba prezidents.