google/wiki40b huggingface dataset:
Matrožu iela (Rīga)

Ielas raksturojums

Matrožu iela ir 815 metrus gara pilsētas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes ziemeļu daļā. Tā sākas krustojumā ar Tīklu ielu (turpat aptuveni 40 metrus tālāk austrumu virzienā atrodas Tīklu un Zvejnieku ielas, kura ir Matrožu ielas turpinājums Ķīpsalas dienvidu virzienā, krustojums) un virzās ziemeļu virzienā kā asfaltēts ceļš. Ielas sākumdaļa maz apbūvēta, atrodas dažas mazstāvu dzīvojamās ēkas, krustojums pāra numuru pusē ar Roņsalas ielu, uz priekšu nepāra numuru pusē - ar Loču ielu. Aiz šī krustojuma ielā sākas saimnieciskā rakstura apbūve, kas mijas ar dažām biroju ēkām. Pa vidu šiem objektiem mājvietu radis arī 57. autobusu maršruta galapunkts, kas sastāv no apgriešanās apļa un nelielas nojumes. Neilgi pirms ielas beigām (netālu no ēkas pēc adreses Matrožu iela 15) tā vairāk pagriežas ziemeļaustrumu virzienā. Pēc Matrožu ielas 15a numura iela pārtop par grantētu ceļu, brauktuves platums nemainās. Matrožu iela beidzas kā strupceļš iepretīm slēgtai teritorijai pašā salas galā, pēc aptuveni 210 metriem atrodas Zunda un Daugavas sateka.

Vēsture

Ielas sākumposms pie Tīklu ielas iezīmēts Rīgas kartē 1876. gadā kā iela bez nosaukuma. 1881. gadā ielai piešķirts nosaukums Matrožu iela (Matrosen Strasse). Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija trijos gruntsgabalos (nr. 2, 4/6, 8/10). Vācu okupācijas laikā nosaukums Matrosenstrasse (Matrožu iela). Sākotnēji iela bija ierīkota tikai posmā no Tīklu ielas līdz Loču ielai, pēckara gados iela pagarināta ziemeļu virzienā caur ekstensīvi apbūvētu (galvenokārt noliktavu) teritoriju. 
Matrožu ielā 4/6 atrodas 1912. gadā pēc arhitekta Aleksandra Vanaga projekta celts koka īres nams, līdz 30. gadu beigām īpašnieks Ansis Vīgants. 20. gados šajā gruntsgabalā darbojās Jāņa Paipa kokzāģētava.

Sabiedriskais transports

2014. gada 10. martā tika slēgts vienīgais sabiedriskā transporta maršruts uz Ķīpsalas ziemeļu daļu - 277. minibusa maršruts. 
Tā vietā atklāja 57. autobusu maršrutu no pilsētas centra pa Vanšu tiltu līdz bijušajam minibusu galapunktam Matrožu ielā salas ziemeļos. Maršrutā iekļauta daļa Matrožu ielas no Tīklu ielas līdz agrākajam minibusu galapunktam netālu no Matrožu ielas 1a. Darba dienās autobusi kursē tikai rīta un vakara stundās, brīvdienās - no plkst. 8:30 līdz plkst. 18:00. Vienīgā sabiedriskā transporta pieturvieta Matrožu ielā vienlaicīgi ir arī 57. maršruta autobusu galapunkts.
Omāru virsdzimta

Sistemātikas izmaiņas

Saskaņā ar jaunāko sistemātiku omāru dzimta ir apvienota ar garpirkstu omāru dzimtu (Thaumastochelidae), un abas garpirkstu omāru ģintis (Thaumastocheles un Thaumastochelopsis) iekļautas omāru dzimtā, lai gan joprojām daudzas sistemātikas lieto garpirkstu omāru dzimtas taksonu.
Žaks Kusto

Biogrāfija

Kusto kopš bērnības aizrāvās ar niršanu, viņam radās interese par tehnisku palīglīdzekļu izgudrošanu. 1933. gadā viņš pabeidza Jūras skolu (École Navale). Pēc militārās izglītības iegūšanas dienēja Francijas bruņotajos spēkos vienībā, kas bija saistīta ar pirmajām akvalanga izstrādēm. 1943. gadā Kusto kopā ar franču inženieri Emīlu Gaņanu (Emile Gagnan) izstrādāja zemūdens elpošanas ierīci, kas ļauj nirējam atrasties zem ūdens, elpojot saspiestu gaisu. Šī ierīce vēl joprojām ir mūsdienu moderno akvalangu sastāvdaļa.
Otrajā pasaules kara laikā Kusto cīnījās par Franciju. Pēc kara piedalījās Francijas piekrastes atmīnēšanas darbos. 1946. gadā nodibināja Francijas Jūras spēku Zemūdens pētniecības grupu. Viens no mīnu traleriem kļuva par Kusto pētniecisko kuģi "Kalipso".
Pēc Jūras spēku pamešanas (1949. gadā) Kusto nodarbojās ar okeanogrāfijas pētījumiem. 50. gados kopā ar inženieri Žanu Molāru (Jean Mollard) Kusto izstrādāja divvietīgu zemūdeni SP-350, kas varēja nolaisties līdz 350 m dziļumam. 1965. gadā tapa uzlabots modelis SP-500, kas varēja sasniegt 500 m dziļumu.
1950. gadā Kusto vadīja kampaņu pret kodolatkritumu izgāšanu Vidusjūrā. No 1957. līdz 1988. gadam Kusto bija Monako Okeanogrāfijas muzeja direktors. 1959. gadā kļuva par pasaulē lielākās nirēju biedrības CMAS (Confédération mondiale des Activités sous-marins) pirmo prezidentu un vadīja to līdz pat 1973. gadam. Bet 1973. gadā Kusto kopā ar saviem diviem dēliem nodibināja "Kusto biedrību", kas nodarbojas ar ekosistēmu pētniecību un ūdens resursu aizsardzību, un kuras darbībā mūsdienās piedalās ap 300 000 biedru dažādās pasaules valstīs.

Okeanogrāfijas popularizēšana

Ar grāmatām, fotogrāfijām, dokumentālajām filmām un televīzijas seriāliem Kusto popularizēja okeanogrāfiju un radīja inreresi par zemūdens pasauli. Kusto kopā ar Frederiku Dimā (Frédéric Dumas) sarakstītā grāmata The Silent World (1953) kļuva par starptautisku bestselleru. Pēc šīs grāmatas tika uzņemta arī tāda paša nosaukuma dokumentālā filma. Kusto producējis dokumentālās filmas par okeonogrāfiskajiem pētījumiem uz kuģa "Kalipso".
Trīs no Kusto veidotajām filmām ieguvušas Amerikas Kinoakadēmijas balvas — The Silent World (Le monde du silence, 1956) un World Without Sun (Le monde sans soleil, 1964) apbalvotas kategorijā "Labākā dokumentālā filma", bet īsfilma The Golden Fish (Histoire d'un poisson rouge, 1959) ieguva balvu "Labākā īsfilma". Par dokumentālo filmu The Silent World Kusto kopā ar otru režisoru Luiju Malu (Louis Malle) ieguva arī augstāko apbalvojumu Zelta palmas zaru Kannu kinofestivālā.
Kusto saņēmis daudzus apbalvojumus, tai skaitā Goda leģiona ordeni, Komandiera pakāpi. 1985. gadā ASV prezidents Ronalds Reigans pasniedza viņam Prezidenta Brīvības medaļu par okeāna pētījumiem. 1988. gadā Kusto ievēlēja Francijas Zinātņu akadēmijā. 
Kusto nomira 87 gadu vecumā Parīzē 1997. gada 25. jūnijā no sirdstriekas. Viņam par godu nosaukta iela Parīzē.
Rezidenti

Sižets

2017. gadā bija vairāki zīmīgi notikumi medicīnas jomā. Notika gan ģimenes ārstu streiks, gan Stradiņa slimnīcas jaunā korpusa atklāšana. Tāpat pieaug gan demogrāfiskā bedre, gan medicīnas budžets. Tam visam pa vidu apprecas rezidenti Kārlis un Laura, kuri vēlas strādāt savā profesijā Latvijā, tajā pašā laikā saprotot, ka nopelnīt vairāk varētu pat Makdonaldā.
Īstie putni

Kopīgās īpašības

Īsto putnu galvenā pazīme ir knābji bez zobiem, ļoti ātra vielmaiņa un ātra augšanas spēja. Lielākā daļa īsto putnu spēj lidot. Tiem ir raksturīga arī unikāla gremošanas un elpošanas sistēma, kas piemērotas putnu īpašībai lidot. Dažas sugas, piemēram, vārnas un papagaiļi ir vieni no inteliģentākajiem dzīvniekiem pasaulē. Vairākas putnu sugas māk pielietot un paši izgatavot palīglīdzekļus, ar kuriem vieglāk sasniegt barību, kā arī vairākas sabiedriskās putnu sugas spēj nodot savas zināšanas sugas brāļiem un jaunākajām paaudzēm. 
Daudzas īsto putnu sugas ir migrējoši putni, kas ikgadus veic garākus vai īsākus pārlidojumus. Kopumā putni ir sabiedriski, tie komunicē viens ar otru, izmantojot gan ķermeņa valodu, gan balsi. Daudzas sugas apvienojas, lai ne tikai kopā pārceļotu, ligzdotu un barotos, tādējādi nodrošinot sugai augstāku izdzīvošanas iespēju, bet arī apvienojas, lai kopīgiem spēkiem uzbruktu un padzītu ienaidniekus. Lielākā daļa sugu veido monogāmus pārus, visbiežāk uz vienu vairošanās sezonu, samērā bieži uz vairākiem gadiem un dažas sugas uz mūžu. Vairākām sugām ir raksturīga poligāmija vai ārpus pāra attiecību sapārošanās. Retos gadījumos var novērot poliandriju. Olas parasti tiek iedētas ligzdā un tās perē vai nu abi vecāki, vai mātīte, ļoti retos gadījumos tikai tēviņš. Pēc izšķilšanās vecāki rūpējas par saviem mazuļiem.

Vēsture

Īstie putni tie iedalīti divās infrakārtās: paleognatos, kas apvieno 5 mūsdienās dzīvojošu putnu kārtas, un neognatos, kas apvieno visas pārējās putnu sugas. Tā kā zinātniekiem nav vienprātības par putnu sistemātiku, tad īsto putnu grupa apvieno apmēram 8800—10 200 mūsdienās dzīvojošu sugu. Ir vispārpieņemts, ka īstie putni attīstījās krīta periodā. Visi sistemātiķi piekrīt, ka īstie putni pēc tam sadalījās paleognatos un neognatos. Pēdējie savukārt, pirms iestājās krīta-terciāra masveida izmiršana, sadalījās divās grupās: nelielajā vistu un zosu grupā un visos pārējos — jaunajos putnos. To apliecina senākās atrastās vistveidīgās fosilijas (Austinornis), kas pieder pie īsto putnu grupas un kuru vecums ir apmēram 85 miljons gadu, lai gan, iespējams, ka 130 miljons gadu vecās Gallornis straeleni fosilijas arī pieder pie īsto putnu grupas. Tomēr zinātniekiem nav vienprātības, vai īsto putnu sugu dažādība radās pirms dinozauru izmiršanas, vai pēc tam.
Eridu

Eridu - sena pilsēta Šumerā, Mezopotāmijas dienvidu daļā, netālu no Irākas pilsētas Abu Shahrain. Eridu bija viena no pirmajām un vecākajām pilsētām Mezopotāmijā. Tās aizsākums sniedzas ceturtajā vai pat piektajā gadu tūkstotī p.m.ē. Pilsētas ēkas, tāpat kā daudzās citās senajās Vidējo Austrumu pilsētās, tika būvētas no saulē kaltētiem dubļu ķieģeļiem.
Eridu iedzīvotāji lielā mērā bija saistīti ar lauksaimniecību. Pilsētas apkārtnē bija izbūvētas apūdeņošanas sistēmas ar mākslīgiem kanāliem un dambjiem. Kanāli bija savienoti ar Eifratas upi.
Ūlofs Klēpja karalis

Saistība ar Latviju

Vikingu Ingvara sāgā par Ingvaru Tālbraucēju (Yngvars saga víðförla) apdziedātajos notikumos vēstīts, ka zviedru karalis Olavs (Olof Skötkonung, ap 980–1022) sūtījis savu dēlu Ānundu (Anund Jakob, karalis 1022—1050) un Ingvaru Tālbraucēju ar trim kuģiem pie zemgaļiem (Seimgaler) pēc mesliem. Nonākuši Zemgalē, viņi sasauca sapulci, kurā pārliecināja virsaišus un zemgaļu ķēniņu maksāt meslus, taču trīs virsaiši tam nav piekrituši un pulcējuši karaspēku. Zemgaļu ķēniņš deva vikingiem savu karaspēku, kas uzvarēja zviedru pretiniekus un samaksāja meslus ar zeltu, sudrabu un citām mantām.
Franču alfabēts

Franču alfabēts ir alfabēts, kuru lieto franču valodā. Tas ir atvasināts no latīņu alfabēta.
Dienviddakota

Ģeogrāfija

Dienviddakota atrodas ASV Vidējo Rietumu reģionā. Štata platība ir 199 905 km². Robežojas ar Aiovas, Minesotas, Montānas, Nebraskas, Vaiomingas un Ziemeļdakotas štatiem.
Caur Dienviddakotu no ziemeļiem uz dienvidiem tek Misūri upe, kas izveido šajā teritorijā vietām ir līdz 150 metriem dziļu kanjonu. Uz austrumiem no upes atrodas melnzemju prērijas, bet uz rietumiem - Lielie līdzenumi. Vēl štata rietumos atrodas svētie Blekhila kalni.

Vēsture

Pirmie mūsdienu Dienviddakotas teritoriju 18. gadsimtā apsekoja franči. Kopš 1743. gadā šī teritorija piederēja Francijai. Tā bija iekļauta lielajā Luiziānas kolonijā. 1803. gadā Francija pārdod Luiziānu ASV. Dienviddakota kļūst par Apvienoto Valstu daļu. Teritorijas masveida apdzīvotība sākās 19. gadsimta 70. gados, kad Blekhila kalnos tika atklātas zelta atradnes. 1889. gadā Dienviddakota ieguva ASV štata statusu.
Jānis Mežlauks

Dzīvesgājums

Dzimis 1891. gada 30. septembrī Harkovā latviešu skolotāja Jāņa Mežlauka un viņa sievas Rozas, dzimušas Šilleres, ģimenē. Viņa tēvs bija valsts padomnieks (krievu: статский советник Иван Мартинович Мешлаук), piederējis muižnieku kārtai, bija beidzis Leipcigas universitāti, Harkovā viņam piederēja divi īres nami, bija latīņu valodas skolotājs Harkovas 3. ģimnāzijā, 1915. gadā viņš bija Novohopjorskas (Новохопёрск) vīriešu ģimnāzijas direktors un latīņu valodas skolotājs.
J. Mežlauks studēja Harkovas universitātes vēstures-filoloģijas fakultātē (beidza 1912. gadā), tad juridiskajā fakultātē, ko beidza 1916. gadā.
Pēc Oktobra revolūcijas bija Harkovas un Brjanskas revolucionārās padomes loceklis.
Kopā ar saviem četriem brāļiem piedalījās Krievijas pilsoņu karā. No 1918. gada janvāra līdz martam bija Harkovas Revolucionārā tribunāla priekšsēdētājs, no aprīļa Kazaņas guberņas kara komisārs, 1918. gada jūlijā darbojās eseru sacelšanās apspiešanas komitejā. 1919.- 1920. gadā bija Pārtikas tautas komisariāta kolēģijas loceklis, vadīja armiju apgādi. 1920. gada rudenī Melnās jūras Aizsardzības rajonā kara komisārs.
Pēc kara beigām J. Mežlauks bija Petrovas metalurģiskā kombināta vadītājs, "Jugstaļ" padomes priekšsēdētājs (1921—1923). 1923. gadā viņu nosūtīja uz Vidusāziju kokvilnas rūpniecības attīstīšanai. Turkmēnijas PSR VK(b)P Centrālās komitejas sekretārs un Vidusāzijas CK biroja loceklis
(1924—1925). Vēlāk darbojās VK(b)P Centrālās komitejas aparātā (1926—1930), bija Tambovas apgabala partijas sekretārs (1928—1929). Tautas komisāru padomes (TKP) lietu pārvaldnieka vietnieks (1931—1936), TKP Augstskolu komitejas lietu vadītājs (1936—1937).
No 1937. gada maija līdz novembrim viņš bija viens no PSRS ekspozīcijas vadītājiem 1937. gada Pasaules izstādē Parīzē.
Lielā terora laikā tā sauktās "Latviešu operācijas" ietvaros 1937. gada 2. decembrī NKVD apcietināja viņa jaunāko brāli Valēriju Mežlauku (1893—1938), bet 3. decembrī apcietināja Jāni Mežlauku, pēc divām nedēļām — arī trešo brāli Valentīnu Mežlauku, kas cietumā izdarīja pašnāvību.
Jāni Mežlauku sākotnēji apvainoja spiegošanā Francijas labā, ka viņš Pasaules izstādes laikā esot saņēmis 108 000 franku nodošanai sazvērniekiem Maskavā.
Pēc ilgām pratināšanām 1938. gada 25. aprīlī J. Mežlaukam piesprieda nāvessodu par "piedalīšanos latviešu teroristiskā kontrrevolucionārā organizācijā". Naktī nošauts un aprakts Komunarkas masu kapos. Viņa sievu notiesāja uz 8 gadiem, nošauta 1941. gadā.
Babītes novads

Daba

Novadā atrodas četras īpaši aizsargājamās dabas teritorijas – viena no ievērojamākajām ir dabas liegums Babītes ezers – sekls, aizaugošs piejūras lagūnezers ar lielu zivju sugu daudzveidību. Tā ir viena no izcilākajām putnu novērošanas vietām Latvijā. Novada rietumu daļā atrodas daļa no Ķemeru nacionālā parka. Dienvidos atrodas Cenas tīreļa dabas liegums. Daļa purva tiek izmantota kūdras ieguvei, taču šai teritorijai ir izcila nozīme augsto purvu, pārejas purvu un distrofu ezeru aizsardzībā. Viens no nedaudzajiem purviem Latvijā, kurā ir gan austrumu tipa (Betula nana, Chamaedaphne calyculata ), gan rietumu (Trichophorum caespitosum ) tipa purvu pazīmes. Nozīmīga teritorija arī putnu aizsardzībai, sastopamas 10 Latvijā un Eiropā aizsargājamas putnu sugas. Pie Rīgas robežas ir izveidots Beberbeķu dabas parks - izveidots bioloģiski vērtīgu priežu audžu aizsardzībai. Dominē priežu sils un priežu mētrājs, daļu no tiem veido vecas vērtīgas priežu audzes.

Vēsture

Kopš 13. gadsimta tagadējais Babītes novads ietilpa Rīgas landfogtejā, vēlāk Rīgas patrimoniālā apgabala Piņķu draudzes novadā (tagadējais Babītes pagasts) un Salas draudzes novadā (tagadējais Salas pagasts). 1925. gadā Piņķu pagastu pārdēvēja par Babītes pagastu.
Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā Babītes pagastā izveidoja Babītes, Mazcenu un Trenču ciema padomes, bet Salas pagastā Salas un Lapmežciema ciema padomes. 1949. gadā abus pagastus likvidēja. 1954. gadā Babītes ciemam pievienoja Trenču ciemu. 1971. gadā Salas ciemam pievienoja daļu Džūkstes ciema teritorijas. 1974. gadā daļu Babītes ciema teritorijas pievienoja Rīgas pilsētai. 1977. gadā Babītes ciemam pievienoja likvidēto Salas ciemu un daļu Kalnciema ciema. 1989. gadā daļu Babītes ciema iekļāva jaunizveidotajā Gātes ciemā.
Latvijas neatkarības atjaunošanas periodā 1990. gadā Babītes un Salas ciemus reorganizēja par pagastiem, bet 2009. gadā abus pagastus apvienoja, izveidojot Babītes novadu.

Administratīvais iedalījums

Babītes novads dalās divos pagastos - Babītes pagasts, kura centrs ir Piņķi, un Salas pagasts, kura centrs ir Spuņciems.
Ronketi kauss

Ronketi kauss (līdz 1996. gadam Liliānas Ronketi Eiropas kauss) bija ikgadēja sieviešu basketbola klubu sacensības, kuru organizēja FIBA laikposmā no 1972. līdz 2002. gadam. Turnīrs nosaukts itāļu basketbolistes Liliānas Ronketi vārdā. Šīs bija otra augstākā līmeņa sacensības sieviešu basketbola klubiem pēc Eirolīgas. 2003. gadā Ronketi kauss tika aizvietots ar Eiropas kausa izcīņu, kas tiek izspēlēts pēc tāda paša principa.
Polijas kroņa zemes

Polijas kroņa zemes (poļu: Korona Królestwa Polskiego, latīņu: Corona Regni Poloniae) ir nosaukums poļu pārvaldē esošajām zemēm Polijas-Lietuvas personālūnijas periodā no 1386. līdz 1569. gadam un Polijas-Lietuvas ūnijas periodā no 1569. līdz 1795. gadam. Pirms Ļubļinas ūnijas noslēgšanas Polijas kroņa zemēm tika pievienota līdz tam Lietuvas kontrolētā Ukraina.

Kroņa zemes koncepts

Kroņa zemes ideja radās Luksemburgu dinastijas pārvaldītajā Bohēmijā un arī Ungārijas Karalistē, kurās monarhijas teritorijas tika sauktas attiecīgi par Svētā Vāclava kroņa zemēm un Svētā Štefana kroņa zemēm. It sevišķi spēcīgi šis koncepts attīstījās Ungārijā, kas oficiāli tika saukta par Svētā Ištvāna kroņa zemi līdz 20. gs.
Dinastisko karaļu varas periodā, kad vēl nepastāvēja nacionālās valsts koncepts vai parlamenta vara, kroņa zemes koncepts nodalīja valsts teritoriju no monarha personas un uzskatīja valsts teritoriju par nedalāmu vienību. Kroņa zemes koncepts saprot valsti kā eksistējošu paražu un zemes robežu vienību, kuru katram jaunajam valdniekam ir jārespektē. Valdnieks, kāpjot tronī iegūst kroni un tā zemes. Valdniekam nav tiesību samazināt valsts teritoriju pēc saviem ieskatiem. Tādējādi valsts teritorija un identitāte tiek nostādīta augstāk par tīri dinastiskajām interesēm.
Polijā termins Polijas karalistes kronis pirmo reizi parādās pēdējā Pjastu dinastijas karaļa Kazimira Lielā (1333.-1370.) valdīšanas laika dokumentos, taču savu nozīmi iegūst tikai pēc Pjastu dinastijas beigām 1370. gadā, kad Polija tronī kāpj Ungārijas karalis Lajošs I. 1374. gadā Lajošs apņemas saglabāt mūsu karalistes kroni veselu un negraujamu un nekādas tā zemes vai tās daļas no tās neatraut un nesamazināt. Tādējādi kroņa zemes veidoja poļu valsti, kas pastāv neatkarīgi no monarha un nav viņa personīgais īpašums.

Polijas nosaukums

Pēc Polijas un Lietuvas ūnijas izveidošanas, Polija Karaliste tiek saukta par Kroni. Arī iestādes un amati, kas līdz šim bija „karaliskie”, kļūst par „kroņa”.
Vana Dzjao

Biogrāfija

Dzimusi 1988. gadā zemnieku ģimenē. No bērnības bijusi fiziski ļoti aktīva. Jau pēc pusotra gada treniņiem cīņas sportā kļuvusi par pilsētas čempioni.
2003. gadā kļuva par Āzijas kausa ieguvēju, bet pasaules čempionātā ieņēma septīto vietu. 2005. gadā kļuva par Āzijas čempioni, bet pasaules čempionātā bija piektā. 2006. gada pasaules čempionātā ieņēma 10 vietu.
Viņa piedalījās 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Pirmajā kārtā viņa pārspēja Jenniju Fransoni, ceturtdaļfinālā Ali Bērnārdu, pusfinālā Kjoko Hamaguči un fināla cīņā par zelta medaļu pārspēja bulgāru cīkstoni Stanku Zlatevu.
Viņa piedalījās arī 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, bet bija mazāk veiksmīga. Savā pirmajā cīņā viņa uzvarēja Amarači Obiajunvu, ceturtdaļfinālā Svetlanu Sajenko, taču pusfinālā zaudēja Natālijai Vorobjovai. Tā kā Vorobjova sasniedza finālu, Vana ieguva tiesības piedalīties gandarījuma cīņā, kuru zaudēja Guzelei Manjurovai.
Džons Gilguds

Biogrāfija

Cēlies no lietuviešu bajāru Gelgaudu dzimtas (poļu: Giełgudowie) atzara, kas pēc Novembra sacelšanās apspiešanas pārcēlās uz dzīvi Lielbritānijā. Dzimis Londonā Frenka Gilguda un viņa otrās sievas Keitas Terijas (Kate Terry-Gielgud) ģimenē. No 1922. gada nodarbojās ar aktiera darbu profesionāli. No 1929. līdz 1931. gadam darbojās Old Vic teātrī, kur kļuva slavens ar Hamleta lomu. Gilguds darbojās arī kā režisors. 1935. gadā Londonas Jaunajā teātrī radīja leģendāru "Romeo un Džuljetas" iestudējumu. Gilguds izrādē attēloja vairākās lomās, un šajā izrādē debitēja Lorenss Olivjē. Gilguds darbojies arī radio un kino, tēlojis režisoru Atenboro, Brasa, Grīnveja, Linča, Pauela, Renē, Vajdas un Velsa kinofilmās.
Būdams homoseksuāls, 1953. gadā arestēts par "nepiedienīgu uzvedību". Viņš tika sodīts ar naudas sodu, un par šo notikumu uzzināja žurnālisti. Gilguds baidījās, ka viņa aktiera karjera būs iznīcināta. Tomēr publika viņu atbalstīja, un Gilguds nepazaudēja tās atzinību.
No 1977. līdz 1989. gadam Gilguds bija Karaliskās teātra mākslas akadēmijas (Royal Academy of Dramatic Art) prezidents (simbolisks goda amats). Miris 2000. gadā. Viņa vārdā nosaukts Gilguda teātris, viens no Londonas Vestendas teātriem.

Apbalvojumi

1953. gadā Gilgudam piešķīra bruņinieka nosaukumu.
Par darbu teātrī Gilguds 1958. gadā saņēma Tony balvu — par uzstāšanos Brodveja teātrī. 1980 gadā saņēma Grammy balvu par albumu Ages of Man: Reading from Shakespeare (1979), kurā ierunāja Šekspīra darbus.
Par atveidotajām kinolomām Gilguds saņēmis divas Britu Kinoakadēmijas balvas — par lomām filmās "Jūlijs Cēzars" (1953) un Murder on the Orient Express (1974). Divas reizes bijis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais aktieris otrā plāna lomā par lomām filmās Becket (1964) un "Arturs" (Arthur, 1981). Par lomu filmā "Arturs" šo balvu arī ieguva, kā arī vēl Zelta Globusa balvu. Vēl vienu Zelta Globusu saņēmis kā labākais aktieris otrā plāna lomā TV miniseriālā War and Remembrance (1988).  Saņēmis Emmy balvu (Primetime Emmy Award) par galveno lomu TV miniseriālā Summer's Lease (1989). 1992. gadā Gilguds saņēma BAFTA balvu Fellowship Award.
Gilguds bija dzīvnieku tiesību aizstāvības organizācijas PETA atbalstītājs, apbalvots ar PETA Humanitāro gada balvu 1994. un 1999. gadā.
Ilze Ose-Hlebovicka

Spēlētājas karjera

Valstsvienībā spēlēja laikposmā no 1994. līdz 2007. gadam, kopā piedaloties 103 spēlēs. Kopā ar Latvijas sieviešu izlasi ir izcīnījusi 9. vietu 1999. gada Eiropas čempionātā Polijā un 4. vietu 2007. gada Eiropas čempionātā Itālijā.
2003. gada Polijas sieviešu basketbola līgas čempione Gdiņas "Lotos VBW Clima" sastāvā, bijusi arī Latvijas čempione. Karjeras laikā spēlējusi Latvijas, Polijas, Spānijas, Itālijas, Vācijas un Somijas klubu sastāvos.

Treneres karjera

Pēc spēlētājas karjeras beigām kļuvusi par treneri. Trenējusi Latvijas sieviešu basketbola valstsvienību. Kopā ar SK Cēsis kļuvusi par Latvijas Sieviešu basketbola līgas čempioni.
2016. gada februārī Ilze Ose-Hlebovicka kļuva par pirmo sievieti Latvijas Basketbola līgas (vīriešu) kluba treneri, uzsākot trenēt BK Latvijas Universitāte komandu. Paralēli turpina vadīt arī BK Latvijas Universitāte Latvijas Sieviešu basketbola līgas komandu.
Ilze Ose-Hlebovicka pašlaik trenē 2002./2003. gadā dzimušās meitenes Igora Miglinieka sporta skolā Ikšķilē un Salaspilī.

Privātā dzīve

I. Oses māte Ingrīda Ose ir bijusī basketboliste, spēlējusi Rīgas TTT.
I. Ose-Hlebovicka ir precējusies ar bijušo Polijas basketbolistu Mihalu Hlebovicki, kas ir spēlējis arī Polijas izlasē un dažādos Latvijas klubos. Viņu dēli Oskars un Luka arī trenējas basketbolā.
Valentīns Rudenko

Sasniegumi šaha kompozīcijā

Kopš 1952. gada publicējis vairāk nekā 1000 šaha uzdevumu visos šaha kompozīcijas žanros.
PSRS individuālos šaha kompozīcijas čempionātos (1959—1987) uzvarējis 10 reizes: 11. (1973), 12. (1976), 13. (1981) un 15. (1984) — divvilčos; 11.-13. un 17. (1987) — trīsvilčos; 12. un 14. (1983) — daudzvilčos; 6 reizes bijis otrais.
3. FIDE konkursā (1962) viņa divvilcis un pasaku šaha uzdevums, 4. FIDE konkursā (1965) daudzvilcis un pašmata uzdevums, olimpiskos konkursos (1962, 1964) palīgmata uzdevumi ieguvuši zelta medaļas.
1960. gadā FIDE viņam piešķīra starptautiskā tiesneša kategoriju un 1980. gadā lielmeistara titulu šaha kompozīcijā.
Rudenko ir ieguvis 209,75 FIDE albumu punktus. FIDE Albumā 1974—1976 iekļautas 53 viņa šaha kompozīcijas, kas ir savdabīgs līdz šim nepārspēts rekords.
Vairāku šaha kompozīcijas grāmatu autors.
Vistans Hjū Odens

Biogrāfija

Absolvējis Oksfordas universitāti. Bijis skolotājs Anglijā. Sadarbojies ar Kristoferu Išervudu. 1935. gadā apprecējies ar vācu rakstnieka Tomasa Manna meitu Ēriku Mannu. Tās bija aprēķina laulības, jo Manna līdz ar laulībām ieguva Apvienotās Karalistes pilsonību, tādējādi izbēgot no nacistiskās Vācijas, pats Odens bija homoseksuālis.
Piedalījies Spānijas pilsoņu karā 1937. gadā. 1939. gadā kopā ar Išervudu emigrēja uz ASV. Ņujorkā sastapis dzejnieku Česteru Kalmanu, kas kļuva par viņa draugu (dažkārt arī mīļāko). Odens pasniedza vairākās universitātēs un 1946. gadā pieņēma ASV pilsonību.
Turpināja publicēt dzeju. Par 1947. gadā izdoto The Age of Anxiety saņēmis Pulicera prēmiju. Kopā ar Kalmanu sarakstījis libretu Igora Stravinska operai The Rake's Progress (1951). No 1956. līdz 1961. gadam bija dzejas profesors Oksfordas universitātē.
1972. gadā pametis ASV līdz ar veselības pasliktināšanos. Sācis dzīvot Oksfordā. 20. gadsimta 50. gadu beigās nopircis māju Austrijā, kur katru gadu pavadīja sešus mēnešus. Miris Austrijā 1973. gada 29. septembrī.
Jūras nauda

Sižets

Filmā attēlota Kurzemes piekraste un tajā ritošā dzīve.
Depo (stacija)

Vēsture

Depo pieturas punkts atvērts 1960. gadā.