google/wiki40b huggingface dataset:
Bruknas pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 21. novembrī pagastā izveidoja Bruknas un Ozolaines ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Bauskas rajonā. Mūsdienās Bruknas pagasta teritorija iekļauta Bauskas novada Dāviņu, Vecsaules un Skaistkalnes pagastos.
Narevas ofensīva

Narevas ofensīva (vācu: Narew-Offensive) bija Vācijas impērijas uzbrukuma operācija Krievijas impērijai no 1915. gada 13. jūlija līdz 24. augustam. Lai arī kaujas Narevas upes apkārtnē bija notikušas jau 1915. gada februārī, un vāciešu uzbrukums šeit, kopā ar jau pakāpeniski kopš aprīļa-maija izvērstajām Bugas ofensīvu un Kurzemes ofensīvu turpinājās līdz 1915. gada septembra beigām, kad apstājās Krievijas Lielā atkāpšanās. Narevas upe atrodas dažus desmitus kilometrus uz ziemeļiem no Varšavas, kas bija Krievijas pārvaldītās Polijas karalistes galvaspilsēta. Ofensīvas mērķis bija ielauzties Polijā no ziemeļiem, kamēr Bugas ofensīvas spēki ielauzās tajā no dienvidiem, tādējādi ielencot un iznīcinot Krievijas armijas galvenos spēkus. Lai arī vāciešiem izdevās izspiest krievus no Polijas un sagūstīt lielu daļu armijas, krieviem netika dots nāvējošs trieciens un karš turpinājās.

Plānošana

Pirmais vāciešu uzbrukums Narevas apkārtnē 1915. gada februārī bija preventīvi apturējis plānotu Krievijas uzbrukumu Austrumprūsijai, nodarot krievu armijai lielus skaitliskos zaudējumus, bet nebija vainagojies ar teritorijas iegūšanu. Vasaras ofensīvu organizēja ģenerālis Maksis fon Galvics, kurš izveidoja 20 divīziju armijas grupu ar 200 000 kareivjiem un 1000 lielgabaliem. Uzbrukuma centrs bija vērsts pret rajonu, kurā saskārās krievu 1. un 12. armijas frontes līnijas. Šeit atradās 100 000 krievu kareivju ar 377 lielgabaliem, kam vidēji bija tikai 40 lādiņi.

Norise

Narevas ofensīva sākās 13. jūlijā ar četras stundas ilgu artilērijas apšaudi, kam sekoja kājnieku uzbrukums, kas izrāva vairākus desmitus kilometrus platu robu frontē starp abām krievu armijām. 17. jūlijā vācieši bija iznīcinājuši ap 70% krievu aizsardzības līnijas kareivju, sagrābuši 24 000 karagūstekņu, un pavirzījušies uz priekšu vairākus kilometrus. Armijas ģenerālštāba priekšnieks Mihails Aleksejevs pavēlēja sākt atkāpšanos, ko pavadīja atkāpšanās arī frontes flangos. Veiksmīgie vācu uzbrukumi visā Austrumu frontē spieda Krievijas virspavēlniecību 22. jūlijā pieņemt lēmumu par Lielo atkāpšanos, kas skāra arī Narevas frontes sektoru. Naktī uz 24. jūliju vāciešiem izdevās šķērsot Narevas upi. Krievi atkāpās no Polijas, ļaujot vāciešiem 4. augustā ieņemt Varšavu. 7. augustā Galvica armijas grupu pārveidoja par Vācijas 12. armiju.
Aleksandrs Kaleri

Dzīvesgājums

Aleksandrs Kaleri ir dzimis 1956. gada 13. maijā Jūrmalā. Mācījās Jūrmalas 5. vidusskolā, kuru pabeidza 1973. gadā. 1979. gadā viņš beidza Maskavas Fizikas un Tehnikas institūtu, pēc tam turpat studēja aspirantūrā līdz 1983. gadam. Ieguva aviācijas un kosmisko lidojumu inženiera diplomu, 1984. gada 15. februārī tika uzņemts kosmonautu sagatavošanas programmā, kuru pabeidza 1986. gada oktobrī. Kaleri piedalījās kosmiskās stacijas ¨Mir¨ programmā, kurā 1992.-2003. gadā veica četras ilgtermiņa misijas.
Kopš 2006. gada 30. oktobra Krievijas viņš bija kosmiskās korporācijas "Energija" (РКК «Эне́ргия») Lidojumu dienesta vadītājs.
2006. gadā Krievijas Federālā kosmiskā aģentūra Kaleri iecēla par 18. Starptautiskās kosmiskās stacijas misijas (МКС-18) komandieri, bet lidojums ar jauno kosmisko kuģi ¨Sojuz TMA-01M¨ tika atkārtoti atlikts līdz 2010. gada oktobrim.
Sarkanā samtbeka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug mitrās vietās no jūnija līdz oktobrim lapu koku un jauktos mežos, parkos, biežāk uz zāļainiem meža ceļiem, kopā ar ozoliem, bērziem vai liepām. Bieži grupās.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas, bet Latvijā saudzējama retuma dēļ.

Līdzīgās sugas

Var tikt sajaukta ar grubuļaino samtbeku, kuras kātiņš pie pamatnes nav oranždzeltens un cepurītes virsma ļoti nelīdzena. Līdzīga ir arī aprikožu samtbeka, bet tās kātiņš nav sarkans.
Mārtiņš Gipters

Spēlētāja karjera

No 2005. līdz pat 2009. gadam Gipters spēlēja Latvijas čempionāta klubā SK LSPA/Rīga. 2006.—07. gada sezonā gan hokejists pārstāvēja HK Rīga 2000 rindas. 2009.—10. gada sezonā aizsargs spēlēja Baltkrievijas Ekstralīgas klubā Rīgas "Dinamo Juniors", savukārt lielāko daļu 2010.—11. gada sezonas aizvadīja HK Ozolnieki/Monarhs sastāvā.
No 2011. līdz 2013. gadam Gipters spēlēja HK Liepājas Metalurga rindās, taču tad klubs darbību pārtrauca. 2013.—14. gada sezonas pirmajā pusē aizsargs pārstāvēja Kazahstānas hokeja līgas vienību Atirau "Beibarys", taču tad pārcēlās uz EIHL vienību Kārdifas "Devils". 2014.—15. gada sezonā spēlēja Latvijas čempionāta klubā HK Liepāja. Gipters pildīja komandas kapteiņa funkcijas, sezonu noslēdzot kā līgas rezultatīvākais aizsargs. Viņš ieguva arī labākā aizsarga balvu.
2015. gada vasarā kopā ar Edgaru Branci pievienojās Slovākijas Ekstralīgas klubam HK Pieštjani, tās rindās nākamajā sezonā 55 spēlēs atzīmējoties ar 14 punktiem. 2016. gada jūlijā pievienojās HK Kurbads rindām. Kopā ar komandu kļuva par 2017. un 2018. gada Latvijas čempionu, 2018. un 2019. gadā tika atzīts par līgas labāko aizsargu.
Latvijas hokeja izlases sastāvā Gipters debitēja 2014. gada 10. aprīlī.
Saulkalne (stacija)

Vēsture

Stacija tika atvērta 1931. gadā, lai apkalpotu Nāves salā izvietoto dolomīta lauztuvi.  Mūsdienās šeit ir pieturas punkts.
I²C

I²C (Inter-Integrated Circuit) ir vairāku vedēju, single-ended, virknes datorsistēmu kopne. Tās pamata pielietojums ir zema ātruma perifērijas integrālo shēmu pievienošana procesoriem, un mikrokontrolieriem nelielā attālumā. Kopni 1980. gadu sākumā izstrādāja Philips Semiconductor (tagad NXP Semiconductors).
Datu pārraide I²C kopnē ir divvirziena, ātrums standarta režīmā ir 100 kbit/s. Pēdējās protokola versijas ļauj pievienot vairāk mezglu un darboties lielākā ātrumā (400 kbit/s Fast mode, 1 Mbit/s Fast mode plus jeb Fm+ un 3.4 Mbit/s High Speed mode), kā arī 16 bitu adresāciju. Ultra fast mode ir vienvirziena, ar pārraides ātrumu līdz 5 Mbit/s.

Tehnoloģija

I²C izmanto divas divvirziena open-drain līnijas: virknes datu līnija (Serial Data Line, SDA) un virknes takts līnija (Serial Clock Line, SCL). Tās tiek pievilktas (pull up) ar rezistoriem. Kopnē parasti izmanto +5 V vai +3,3 V spriegumu, lai gan ir pieļaujami arī citi sprieguma līmeņi.
I²C adrešu telpa ir 7 bitu (etalonmodelim) vai 10 bitu (atkarībā no izmantotās ierīces). Datu pārraides ātrums kopnē ir 100 kbit/s standarta režīmā un 10 kbit/s zema ātruma režīmā, bet arī ir atļautas zemas takts frekvences.
Maksimālo mezglu skaitu ierobežo adrešu telpa, kā arī kopējā kopnes kapacitāte 400 pF, kas praktiski iespējamo sakaru attālumu samazina līdz dažiem metriem. Relatīvi augstajai impedancei un zemajai trokšņu imunitātei nepieciešams kopējs zemējuma potenciāls, kas arī ierobežo pielietojumu sakaros praktiski ar izvietojumu vienā platē vai nelielā plašu sistēmā.

Licencēšana

I²C standarta patenti pieder NXP Semiconductors (sākotnēji Philips Semiconductor). 2000. gadā Philips saka agresīvi pielietot patenta tiesības, ierosinot tiesvedību pret sešiem pusvadītāju ražotājiem. Kopš 2006. gada 10. oktobra vairs netiek pieprasīta patentmaksa, lai īstenotu I²C protokolu. Izņēmums irI²C sekotājmezglu adrešu piešķiršana, par kuru NXP Semiconductors pieprasa maksu.

Mantotās sistēmas

Vairākas sistēmas veidotas uz I²C pamata.
SMBus kopne, kuru Intel izveidoja 1995. gadā, ir definēta ar stingrāku lietojumu nekā I²C. SMBus ļauj uzlabot robustumu un sadarbspēju. Mūsdienu I²C sistēmas iekļauj dažus SMBus principus un noteikumus, kuru realizācijai nepieciešama tikai minimāla rekonfigurācija.
Kuldīgas apriņķa muižu nosaukumi

Kuldīgas apriņķa muižu nosaukumi ir viens no avotiem Kuldīgas apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. 
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Pēc reformas Kuldīgas apriņķa robežās bija 2 lieli muižas centri (ar platību 150—300 ha) Lielezerē un Pelčos, kā arī 10 mazie muižas centri (ar platību 50—100 ha) Jaunā muižā, Saldus Kalnamuižā, Lielīvandē, Lielrendā, Lutriņos, Padurē, Reņģē, Snēpelē, Vārmē un Veģu muižā.
Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Rozena iela (Rīga)

Vēsture

Iela izveidojusies 13. gadsimtā starp Rīgas nocietinājuma mūri un Doma baznīcas kapsētu. Ielas pirmais nosaukums – Kalēju iela, jo uz tās pārsvarā dzīvojuši kalēji. 17. gadsimtā iela ieguva Rozena ielas nosaukumu par godu senajai vācbaltiešu Rozenu dzimtai. Iela ir saglabājusi veco Rīgas ielu bruģējuma veidu – ārmalas ir augstākas par ielas vidusdaļu, lai ūdens nebojātu ēkas.
Līdz 1923. gadam, latviešu valodā iela tika saukta par Rožu ielu, no 1923. gada ielas nosaukums ir Rozena iela.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais modernā roka albums

Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais modernā roka albums bija viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedza par labāko modernās rokmūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā. Balva tika pasniegta tikai divus gadus - 2002. un 2003. gadā, taču pēc tam iekļauta nominācijā Labākais roka albums.
Aino Bāliņa-Karmo

Dzīves gājums

Dzimusi kā Aino Lehmusa (igauņu: Aino Lõhmus) 1935. gada 3. maijā Tallinā. Studēja Tallinas Pedagoģiskajā institūtā, aizrāvās ar baletu un mākslas vingrošanu. Dziedāja Tallinas studentu džeza ansamblī "Integrālis". 1955. gadā apprecējās ar latviešu pianistu Ermenu Bāliņu un pēc meitas Ilonas piedzimšanas pārcēlās uz dzīvi Rīgā.
Pēc Rīgas estrādes orķestra (REO) dibināšanas Ringolda Ores un Egila Švarca vadībā viņa kļuva par vienu no tā solistēm, dziedāja latviešu, krievu, igauņu un angļu valodās. Pateicoties unikālajam balss tembram un izpildījuma manierei, ar lieliem panākumiem izpildīja dziesmas no Ellas Ficdžeraldas repertuāra, piemēram, Džordža Šīringa (Shearing) "Putnu zemes šūpuļdziesmu" (Lullaby Of Birdland). Kopā ar orķestri daudz koncertēja bijušās PSRS pilsētās.
Neilgi pēc tam, kad 1964. gadā par REO maksliniecisko vadītāju kļuva Raimonds Pauls, Aino Baliņa pārcēlās uz Maskavu, kur bija soliste Oļega Lundstrēma džeza orķestrī. 1970. gados viņa atgriezās Rīgā, dziedāja Jūrmalas restorānā "Jūras pērle", bet 1976. gadā aizbrauca uz Igauniju, kur dziedāja kopā ar Tallinas Filharmonijas orķestri.
Laikā (2011. gada filma)

Sižets

Filmas sižets notiek 2169. gadā. Cilvēki pārstāj novecot 25 gadu vecumā, tomēr uz viņu rokām sākas ieprogrammēta viena gada atskaite; kad tiek sasniegta nulle, cilvēks mirst. Laiks kļuvis par universālu valūtu, kas glabājas "laika kapsulās"; cilvēki var ar to mainīties un pagarināt vai saīsināt sava mūža garumu.
Ohaio štatā pastāv vairākas "laika zonas", no kurām visnabadzīgākā ir Deitonas zona, kamēr Ņūgrīnvičā cilvēki ir praktiski nemirstīgi. Vils Salass ir Deitonas rūpnīcas darbinieks, kurš tiek apsūdzēts slepkavībā. Kopā ar nesen iepazīto Silviju Vils cenšas nenokļūt policijas rokās, tomēr drīz šī bēgšana kļūst par pretošanos sistēmai.
Apmaiņas migrācija

Kritika

Apvienoto Nāciju Organizācijas Iedzīvotāju nodaļas 2000. gada apmaiņas migrācijas plāns lielā mērā tiek uztverts kā nereāls veids, kā cīnīties pret iedzīvotāju novecošanu . Viens no iemesliem ir tāds, ka apmaiņas migrācija ir tikai pagaidu risinājums sabiedrības novecošanai. Tā vietā, lai izmantotu apmaiņas migrāciju, lai cīnītos pret iedzīvotāju skaita samazināšanos un novecošanu, varētu īstenot valdības politiku un sociālās pārmaiņas. Tāpēc tiek uzskatīts, ka apmaiņas migrācija ir noderīgāka kā analītisks vai hipotētisks instruments.
Zemes mākslīgais pavadonis

Darbības koncepcija

Kustībai ap Zemi kosmiskajam aparātam jāsasniedz tāds ātrums, kas ir vienlīdzīgs vai nedaudz lielāks par pirmo kosmisko ātrumu. Zemes mākslīgo pavadoņu lidojumi notiek no 150 — 160 kilometru līdz dažu simttūkstošu kilometru augstumam no planētas virsmas. Mākslīgo pavadoņu lidojuma apakšējo robežu nosaka tas, ka nepieciešams novērst bremzēšanas procesu atmosfērā. Mākslīgā pavadoņa apriņķošanas ātrums atkarībā no orbītas augstuma ilgst no pusotras stundas līdz vairākām diennaktīm. Īpaša nozīme ir mākslīgajiem pavadoņiem, kuri atrodas ģeostacionārajā orbītā. Šādu pavadoņu ātrums precīzi atbilst Zemes griešanās leņķiskajam ātrumam un uz Zemes esošam novērotājam varētu šķist, ka šāds kosmiskais aparāts atrodas uz vietas.
Beninas administratīvais iedalījums

Beninas administratīvo iedalījumu veido 12 departamenti (départements), kas sīkāk iedalās 77 komūnās.
Bromoforms

Iegūšana

Bromoformu var iegūt, iedarbojoties uz etanolu vai acetonu ar bromu un sārmu.

Īpašības

Gaisā, gaismas iedarbībā, bromoforms sadalās.
Ērgļu klintis

Ērgļu klintis (arī Ērģeļu klintis, Pieškaļu iezis un Pieškalnu iezis) ir devona smilšakmens atsegums Gaujas kreisajā krastā. Ērgļu klintis ir valsts nozīmes aizsargājams ģeoloģisks dabas piemineklis, kā arī Latvijas un Eiropas Savienības nozīmes aizsargājams biotops. Klintis ir aptuveni 700 metrus garas un 18-26 metrus augstas. Tās atrodas aptuveni 6,5 km no Cēsīm, Pieškalnu ciema pievārtē, Priekuļu pagastā. Devona smilšakmenī, kas veido šo dabas objektu, ir novērojams slīpslāņojums, kā arī fosforītu ieslēgumi un devona zivju fosilijas. Iezī ir saskatāmas dzelzs savienojumu migrācijas pēdas, kas izskatās kā rūsganas josliņas. Iezī novērojami arī lūzumi, kas radušies tektonisku procesu ietekmē laikā, kad veidojās Gaujas senleja.

Nosaukums

Teika stāsta, ka klintis iedēvētas par Ērģeļu klintīm tādēļ, ka atbalss pret klinti skanējusi kā ērģeles, savukārt Pieškaļu vārds nāk no tuvējo māju nosaukuma. Mūsdienās lietotais nosaukums „Ērgļu klintis” plašāk izmantots pēckara gados, kaut gan uz smilšakmens klintīm nekad nav manīti ligzdojam ērgļi.

Tūrisma bāze uz klintīm

Pāris gadus pirms Gaujas nacionālā parka izveidošanas, priežu mežā virs klintīm tika uzsākta tūristu bāzes celtniecība, kas izsauca plašu sabiedrības protestu. Ar tā laika mežsaimniecības un mežrūpniecības ministra Leona Vītola atbalstu tika izveidots Gaujas nacionālais parks, un izmaksājot kompensāciju, 1974. gadā izdevās pārtraukt tūrisma bāzes celtniecību un nojaukt jau izveidotās ēkas. Šis bija viens no pirmajiem gadījumiem Latvijā, kad dabas aizsardzības intereses smagi ietekmēja nepārdomātus celtniecības plānus.
Lisabonas stratēģija

Lisabonas stratēģija (angļu: Lisbon Strategy), pazīstama arī kā Lisabonas process (Lisbon Process) vai Lisabonas dienaskārtība (Lisbon Agenda), ir Eiropas Savienības ilgtermiņa attīstības plāns, kā arī tā īstenošanas process. Lisabonas stratēģiju pieņēma Eiropas Komisija savā sesijā Lisabonā 2000. gadā. Stratēģijas mērķis bija risināt problēmas, saistītas ar lēno Eiropas Savienības ekonomisko attīstību, atpalicību tehnoloģiju jomā, nepietiekošo darba ražīguma izaugsmi u.c. jomās, tā, lai līdz 2010. gadam Eiropas Savienība kļūtu par konkurētspējīgāko, dinamiskāko, uz zināšanām balstīto reģionu pasaulē.

Mērķi

Stratēģisko mērķi paredzēts sasniegt, balstoties uz trīs galvenajiem pīlāriem:
Pirmais — ekonomikas pīlārs — Eiropas Savienības un tās valstu ekonomiku pārveidot par dinamisku zināšanu ekonomiku, galveno uzsvaru liekot uz jaunievedumiem (tai skaitā Jozefa Šumpētera interpretācijā). Ekonomikai pastāvīgi jāmainās, pielāgojoties informācijas sabiedrībai raksturīgajām izmaiņām, kā arī zinātnes un pētījumu sasniegumiem.
Otrs — sociālais pīlārs — pilnveidot Eiropas Savienības sociālo modeli, investējot cilvēkresursos un cīnoties ar sociālo atstumtību. Dalībvalstīm jāpalielina investīcijas izglītībā un profesionālajā apmācībā, aktīvāk jāveicina nodarbinātība un iedzīvotāju piemērošanās zināšanu sabiedrības modelim.
Trešais — apkārtējās vides pīlārs — ekonomiskā izaugsme nav saistāma tikai ar dabas resursu izmantošanu.

Vidējā termiņa rezultāti

Saskaņā ar Lisabonā nolemto, stratēģijas īstenošana pārsvarā ir atkarīga no katras Eiropas Savienības valsts pūliņiem. Tādēļ, pielietojot atvērto koordinācijas metodi (AKM) (Open method of Coordination (OMC)) ir svarīgi katrai valstij izstrādāt un īstenot savu nacionālo Lisabonas stratēģiju. Eiropas Komisija šīs stratēģijas un tās īstenošanas rezultātus periodiski apkopo, analizē, izdara secinājumus un izstrādā ieteikumus tālākai rīcībai. Vidējā termiņa Lisabonas stratēģijas izvērtēšana tika veikta jau 2004. gadā. To veica īpaši izveidota darba grupa Nīderlandes politiķa un šīs valsts premjerministra (1994—2002) Vima Koka vadībā. Darba grupa konstatēja, ka AKM, pretēji cerētajam, stratēģijas mērķus padara izplūdušus un to sasniegšanas rezultātus nepārliecinošus.

Lisabonas stratēģijas uzlabotais variants

Ņemot vērā Vima Koka analītiskās darba grupas konstatētās problēmas, Eiropas Komisija izstrādāja uzlabotu Lisabonas stratēģijas variantu. Galvenais uzsvars mērķu noteikšanā tika likts uz stabilāku un ilgtspējīgāku ekonomisko attīstību, uz labāku darbavietu izveidošanu lielākā skaitā. No stratēģijas īstenošanas viedokļa tika vienkāršoti koordinācijas procesi. Stratēģijas vadlīnijās trīs gadu laika posmam (2005—2008) tika noteikta ciešāka sasaiste starp ekonomisko izaugsmi un darbavietu veidošanu no vienas puses un, makroekonomisko, kā arī mikroekonomisko politiku, no otras. Nacionālo valstu atskaitei par stratēģijas īstenošanas rezultātiem arī tika noteikts vienkāršots progresa ziņojums attiecīgajam laika posmam.
Darens Aronovskis

Biogrāfija

Darens Aronovskis dzimis Ņujorkā skolotāju ģimenē, viņa tēvs ir Abrahams (Abe) Aronovskis, māte — Šarlote Aronovska.
Viņa tēvs pasniedza ķīmiju un dabaszinātnes. Aronovska ģimene bija konservatīvi jūdaisti.
Bērnību pavadījis Manhetenā. Pēc vidusskolas beigšanas sešus mēnešus ceļoja pa Tuvajiem Austrumiem, Eiropu un Gvatemalu. 1987. gadā iestājās Hārvarda Universitātē, kur apguva antropoloģiju, kino un animāciju. 1990. gadā kā kursa darbu uzņēma savu pirmo filmu Supermarket Sweep, 1991. gadā šī īsmetrāžas filma tika nominēta Kino mākslas un zinātnes akadēmijas studentu balvai. Tai pašā gadā Aronovskis paguva uzņemt vēl vienu īsmetrāžas filmu Fortune Cookie. 1991. gadā viņš absolvēja Hārvarda Universitāti, iegūstot bakalaura grādu mākslā. 
Gadu vēlāk Aronovskis devās uz Losandželosu, lai Amerikas Kinoinstitūta konservatorijā apgūtu režisora profesiju. Kā diplomdarbu viņš uzņēma īsmetrāžas filmu Protozoa un 1993. gadā ieguva tēlotājmākslas maģistra (M.F.A) grādu.
Pie savas pirmās pilnmetrāžas filmas "Pī" (Pi) Aronovskis sāka strādāt 1995. gadā. Filma ir ieguvusi vairākus apbalvojumus dažādos kinofestivālos.
2000. gadā iznāca viņa otrā pilnmetrāžas filma "Rekviēms sapnim" (Requiem for a Dream), arī šī filma ir guvusi atzinību un dažādus apbalvojumus.
Nākamās filmas uzņemšana Aronovskim bija saistīta ar dažādām problēmām. Sākotnēji filozofiski-fantastiskās filmas "Strūklaka" (The Fountain) uzņemšanai tika piešķirti 75 miljoni dolāru. Bija paredzēts, ka galvenās lomas filmā spēlēs Breds Pits un Keita Blanšeta. Taču vēl pirms filmas uzņemšanas sākuma Bredam Pitam ar režisoru izraisījās radošas domstarpības, un viņš pameta projektu. Uz laiku filma "nogula plauktā". Turpināt darbu pie šīs filmas Aronovskis varēja tikai 2004. gadā, kad savu piekrišanu piedalīties deva aktieris Hjū Džekmens. Galveno sieviešu lomu piekrita tēlot režisora līgava Reičela Vaisa. Filmas budžets, salīdzinot ar sākotnējo, bija samazināts vairāk nekā 2 reizes — līdz 35 miljoniem dolāru. Kritiķu atsauksmes nebija viennozīmīgas, pārsvarā gan vērtējums bija pozitīvs. Filma atpelnīja mazāk kā pusi tajā ieguldīto līdzekļu.
2008. gada filma "Cīkstonis" (The Wrestler) Aronovskim bija veiksmīga, tā izpelnījās arī starptautisku atzinību, iegūstot galveno balvu Zelta Lauva 65. Venēcijas starptautiskajā kinofestivālā.
Aronovska 2010. gada filma "Melnais gulbis" (Black Swan) kļuva par viņa visveiksmīgāko, atzītāko un finansiāli ienesīgāko filmu. Ar 13 miljonu dolāru budžetu tā spēja savākt gandrīz 320 miljonus dolāru. Filma tika demonstrēta visā pasaulē, tā ieguva Oskaru par labāko sieviešu lomu, kuru tēloja Natālija Portmane. Aronovskis par šo filmu tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais režisors".
2014. gada martā iznāca Aronovska filma "Noass" (Noah). 
Mūziku Darena Aronovska filmām ir sarakstījis komponists Klints Mansels (Clint Mansell).
2018. gada Tour de France

Izmaiņas

Atšķirībā no iepriekšējām sacensībām, 198. dalībnieku vietā bija 176 braucēji, stājoties spēkā jauniem UCI noteikumiem, kuri samazināja katras komandas dalībnieku skaitu no 9 uz 8.
Tika paziņots, ka pirmajos deviņos posmos trijiem braucējiem, kuri pirmie šķērsos katrā posmā norādītu kilometru, tiks piešķirtas trīs, divas un viena bonusa sekunde. Tas ietekmēja kopvērtējumu, bet ne punktu klasifikāciju.

Latvijas sportisti

Sacensībās Trek–Segafredo komandas sastāvā startēja latviešu braucējs Toms Skujiņš. Piektajā posmā Skujiņš saņēma cīnītāja balvu un kļuva par līderi "kalnu karaļa" klasifikācijā, kļūstot par pirmo Latvijas sportistu, kurš Tour de France ieguvis kādu no līdera krekliņiem. Šo pozīciju viņš saglabāja līdz Tour de France desmitajam posmam. Velobrauciena 15. posmā T. Skujiņš ieņēma 5. vietu, vienlaikus palīdzot finišēt trijniekā komandas līderim Baukem Mollemam. Šis sasniegums bija augstākais latviešu riteņbraucējiem pasaules nozīmīgākajā velobraucienā kopš 2003. gada, kad tādā pašā vietā posmā bija finišējis Romāns Vainšteins. T. Skujiņam izdevās sasniegt velobrauciena beigas, noslēgumā ieņemot 82. vietu.
Vairāksāknēšana

Vairāksāknēšana (angļu: Multi boot) ir vairāku operētājsistēmu uzstādīšana uz viena datora, datora ieslēgšanās brīdī piedāvājot lietotājam izvēlēties vienu no tām.
Niķelis

Izotopi

Ir zināmi pieci stabili niķeļa izotopi, kā arī deviņi nestabili izotopi. Niķelis-58 veido 68,077% no visa kopējā dabā sastopamā niķeļa daudzuma. Atlikušo izotopu sadalījums ir šāds: niķelis-60 (26,223%), niķelis-61 (1,140%), niķelis-62 (3,634%) un niķelis-64 (0,926%).

Izmantošana

Niķelis galvenokārt tiek izmantots dažādu sakausējumu izgatavošanā. Niķeļa sakausējumiem ir raksturīga izturība, elastīgums, kā arī pretestība pret koroziju un karstumu. Aptuveni 65% no kopējā niķeļa daudzuma Rietumu pasaulē tiek patērēta nerūsošā tērauda izgatavošanā, kura pamatelements ir dzelzs ar aptuveni 18% hroma un 8% niķeļa piekausējuma. Ap 12% tiek patērēti karstumizturīgiem sakausējumiem. Atlikušie 23% no niķeļa tiek izmantoti tērauda sakausējumos, uzlādējamās baterijās, katalizatoros un citās ķīmiskās vielās, kā arī monētu kalšanā, metālliešanas produktos un apšuvumos.

Iegūšana

Aptuveni 30% no visas pasaules niķeļa tiek iegūts Ontārio provincē, Kanādā, galvenokārt no pentlandīta ((Fe,Ni)₉S₈). Lielā daudzuma niķelis tiek iegūts arī Jaunkaledonijā, Austrālijā, Kubā, Indonēzijā un citur.

Vēsture

Niķeli kā ķīmisko elementu 1751. gadā Stokholmā, pētot nikelīna (NiAs) rūdu, atklāja zviedru mineralogs un ķīmiķis Aksels Fredriks Kronštedts. Vārda izcelsme ir meklējama vācu valodas vārdā kupfernickel, kas nozīmē "velna varš" vai "Svētā Nikolaja (Nick) varš".
Trianonas līgums

Trianonas līgums ir 1920. gada 4. jūnijā parakstīts miera līgums starp Pirmajā Pasaules karā uzvarējušo Antanti un Ungārijas Karalisti, kā sabrukušās Austroungārijas mantinieci. Līgums formāli stājā spēka 1921. gada 31. jūlijā un noteica Ungārijas Karalistes jaunās robežas, reparācijas un armijas lielumu, kuru samazināja līdz 35 000 kareivju. Līguma tekstu sagatavoja franču, angļu, itāļu valodās un to parakstīja netālu no Versaļas, Lielajā Trianonas pilī, no kā cēlies tā nosaukums.
Līguma rezultātā, pirmskara feodālās daudznāciju Ungārijas Karalistes 325 411 km lielo teritoriju oficiāli sadalīja starp vairākām reģiona valstīm, Ungārijai atstājot 93 073 kv.km (28,6% no iepriekšējās teritorijas). Lai arī Trianonas līgums centās jaunās valstu robežas vilkt pēc etniskās pašnoteikšanās principa, līguma rezultātā 3,3 miljoni (31%) no visiem etniskajiem ungāriem palika kaimiņvalstīm piešķirtajās teritorijās. Piecas no desmit lielākajām karalistes pilsētām tika zaudētas kaimiņvalstīm - Rumānijas Karalistei, Čehoslovākijai un Serbu, horvātu un slovēņu karalistei.
Ungāri līgumu uztvēra kā nacionālo pazemojumu, un vēlme atgūt zaudētās zemes lielā mērā noteica vēlāko Ungārijas tuvināšanos ar Nacistisko Vāciju.