google/wiki40b huggingface dataset:
Sengrieķu mitoloģija

Sengrieķu mitoloģija ir mītu un leģendu kopums par dieviem, varoņiem un rituāliem Senajā Grieķijā. Sengrieķu mitoloģija ir arī par dabu, par pasauli, tās izveidošanos, kā arī seno grieķu kultu un rituālu nozīmīgumu. Sengrieķu mītos ir daudz izdomājumu, bet vispārīgi sengrieķi tos uzskatīja par patiesiem notikumiem. Sengrieķu mitoloģija ir atstājusi milzīgu iespaidu uz Rietumu pasaules mākslas un literatūras attīstību. Mūsdienās zinātnieki, pētot mītus, ne tikai mēģina noskaidrot kaut ko vairāk par Senās Grieķijas civilizāciju, bet arī to, kā šie mīti ir veidojušies.
Grieķu mitoloģija ir izklāstīta ļoti lielā stāstu krājumā, kā arī attēlota mākslā, piemēram, gleznās, uz vāzēm, kā arī ziedojumos, kas pasniegti dieviem. Grieķu mītos tiek stāstīts, kā ir izveidojusies pasaule, kādi notikumi ir norisinājušies dažādu grieķu dievu, dieviešu un varoņu dzīvēs, kā arī citi mitoloģiski notikumi.

Mītu avoti

Sākotnēji mīti ir pārgājuši no paaudzes uz paaudzi tikai mutvārdu ceļā; tāpēc atsevišķos gadījumos notikumi noteiktā mītā var atšķirties. Mūsdienās zināmie mīti galvenokārt ir iegūti no sengrieķu literatūras, galvenokārt no Homēra eposiem "Iliāda" un "Odiseja". Šajos darbos ir aprakstītas dažādu varoņu dzīves gaitas.
Mīti par sengrieķu dievu izcelsmi un viņu raduraksti ir aprakstīti Hēsioda poēmā "Teogonija" (aptuveni 700 gadus p.m.ē.). Nozīmīgs avots ir arī otrs Hēsioda veikums "Darbi un dienas", kurā ir apskatīti zemnieku dzīves un darba apstākļi Senajā Grieķijā.
Fragmentāri pēc Homēra eposi dažādos laikos un dažādu autoru radīti ir palīdzējuši iegūt iztrūkstošu informāciju par Trojas karu, kas ir aprakstīts "Iliādā" un "Odisejā". Šie fragmentārie darbi tiek saukti par Homēra himnām (īsi prozas darbi), un tie ir atsevišķu mītu galvenie uzziņas avoti. Arī daudzi lirikas dzejnieki ir saglabājuši savos darbos sengrieķu mītus, piemēram, Tēbās dzīvojošā Pindara odas ir bagātīgas ar leģendām un mītiem.
19. gadsimtā vācu amatieru arheologs Heinrihs Šlīmanis atklāja Mikēnu civilizāciju, savukārt angļu arheologs Arturs Evanss 20. gadsimtā Krētas salā atklāja Mīnojiešu civilizāciju. Abi atklājumi būtiski veicinājuši izpratni par sengrieķu mitoloģiju un rituālu attīstību.
Trebzene/Mulde

Vēsture

Trebzene rakstos pirmoreiz minēta 1161. gadā.
Longinga rags

Longinga rags (angļu: Cape Longing — tulkojums no zviedru: Längstans Udde — ‘Ilgu rags’, spāņu: Cabo Longing) vai Deseo rags (spāņu: Cabo Deseo; Argentīnas avotos) ir klinšains zemesrags Antarktīdas pussalas austrumos Antarktīdā. Izvietojies Longinga pussalas galā Vedela jūras piekrastē pie ieejas Pinča Gustava šaurumā un atdala Triniti pussalu ziemeļaustrumos no Nordenšelda krasta dienvidrietumos.
Zemesragu 1902. gadā atklāja Zviedrijas antarktiskā ekspedīcija Oto Nordenšelda vadībā un nosauca to par «Ilgu ragu», jo no ekspedīcijas ziemošanas nometnes Snouhilas salā zemesrags rādīja virzienu, ko ekspedīcija vēlējās izpētīt.
UTC-9:30

UTC-9:30 laika zonu izmanto:
Bilabiāls nazāls līdzskanis

Atveidošana latviešu valodā

Bilabiālo nazālo līdzskani m visos gadījumos latviski atveido ar burtu "m".
Asares pagasts

Upes

Cīruļupīte, Dobe, Dviete, Dzirnavupīte, Eglona, Lāčupīte, Radžupe, Vilkupe.

Ezeri

Zuju ezers uz Dobes.

Vēsture

Mūsdienu Asares pagasta teritorijā vēsturiski atradās Asares muiža (Gut Assern).
Asares pagasts izveidots muižas teritorijā un 1866. gadā sāka darboties pagasta valde. 1889. gadā to pievienoja Gārsenes pagastam, bet 1918. gadā tas atdalījās no jauna. 1935. gadā Ilūkstes apriņķa Asares pagasta platība bija 56,9 km² un tajā dzīvoja 1054 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Asares un Vārkavas ciema padomes. 1949. gadā pagastu likvidēja un ciemu iekļāva Aknīstes rajonā. Ciems ietilpis arī Ilūkstes (1956-1962), Daugavpils (1962-1967) un Jēkabpils (pēc 1967. g.) rajonos. 1951. gadā Asares ciemam pievienoja likvidēto Vārkavas ciemu, 1961. gadā - Slates ciema kolhoza «Centība» teritoriju. 1977. gadā daļa Asares pagasta teritorijas pievienota Slates ciemam un Aknīstes lauku teritorijai. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Asares pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Aknīstes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Ancene, Asare (pagasta centrs), Vārkava, Dominieki, Bubuļi, Kažemāki, Vanagi, Kokneši.
Bērzaines ģimnāzija

Vēsture

1825. gadā skolotājs Alberts Holanders (1796-1868), šveiciešu  pedagoga Johana Heinriha Pestalocija audzēknis, Vecbrenguļos nodibināja privāto skolu. 1826. gadā viņš nopirka Bērzaines muižu pie Cēsīm un pārcēla uz turieni savu skolu. 1837. gadā skolā atvēra visas ģimnāzijas klases un tā ieguva Bērzaines ģimnāzijas nosaukumu. Mācību valoda bija vācu valoda un tā tika uzskatīta par vienu no labākajām Baltijas ģimnāzijām. Pēc A. Holandera Bērzaines ģimnāziju vadīja Martins Loflers (1861-1869) un viņa dēls Alberts Loflers (1869-1882).
1882. gadā par Vidzemes bruņniecības līdzekļiem uzcēla pašreizējo skolas ēku un skola ieguva iepriekšējā gadā nogalinātā Krievijas impērijas ķeizara Aleksandra II vārdu. Baltijas rusifikācijas laikā 1889. gadā Krievijas impērijas Tautas izglītības ministrija pavēlēja ģimnāzijai pāriet uz krievu mācību valodu, ko Vidzemes bruņniecība noraidīja, tādēļ 1892. gadā ģimnāziju slēdza. Pēc 1905. gada revolūcijas nemieru apspiešanas ģimnāziju no jauna atvēra 1906. gadā. 
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā ģimnāziju slēdza un tās telpās iekārtoja krievu 12. armijas štābu.

Pārdēvēšana

Bērzaines ģimnāzijas ēkā 1920. gadā darbību uzsāka Cēsu Bērzaines Valsts vidusskola, no 1925. gada Cēsu Valsts vidusskola. Līdztekus lielajā ēkā darbojās Cēsu  skolotāju seminārs (1920-1922). 1929./1930. m. g. Cēsu Valsts vidusskolu pārdēvēja par Cēsu Valsts ģimnāziju, kuru 1938. gadā pārcēla uz jaunuzbūvēto ēku netālu no Ruckas muižas. 1939. gada februārī skola ieguva Cēsu Valsts Draudzīgā aicinājuma ģimnāzijas nosaukumu, bet 1940. gadā to pārdēvēja par Cēsu 1. vidusskolu. 
No 1938. līdz 1940. gadam vecajā Bērzaines ģimnāzijas ēkā atradās Cēsu skolotāju institūts (agrākais Rīgas Skolotāju institūts). Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā institūtu slēdza un Vācu okupācijas laikā ēkā atradās kara hospitālis. 1944. gada rudenī Cēsīs no jauna atvēra sešgadīgo Cēsu Skolotāju institūtu, kas turpināja darboties līdz 1955. gadam. 
Pēc tam ēkā izvietota Cēsu sanatorijas mežaskola bērniem ar novājinātu veselību, tagad Cēsu internātpamatskola-rehabilitācijas centrs.

Skolotāji un audzēkņi

H. Adolfi, G. Apinis, K. Bēms, M. Bēms, E. Bergmanis, F. G. Bīnemanis, A. Bērs, T. Debners, G. Dēterss, J. Dzirne, B. fon Etingens, G. Flors, P. Gailītis, K. Grēvinks, R. Guleke, H. Hāgemeisters, H. E. Hartmanis, E. Hērvāgens, G. K. Išreits, P. Jordans, Alfr. Kalniņš, D. Kampe, B. A. Kampenhauzens, B. K. Kampenhauzens, G. Kīzerickis, V. Knīrīms, R. Lencs, A. Leflers, H. Loudons, J. Lūsis, K. Meņģelis, H. Marnics, M. Marnics, F. fon Meijendorfs, A. Moltrehts, L. A. Muiželis, M. F. Parrots, L. D. Pecolds, A. Ponzolds, E. Putniņš, H. J. Rozens, G. Šilings, K. Šlāgers, G. V. Timms, G. Tomss, R. Vitrams, Ā. fon Vulfs, F. Zēbode, R. Zengbušs, V. Zāmuels, E. fon Zīverss, B. Zīlmanis.
Āfrikas lapsa

Izskats un ieradumi

Āfrikas lapsas ķermeņa garums 40-45 cm, astes garums 25-30 cm, augstums skaustā 25 cm, svars 2-3 kg. Āfrikas lapsai salīdzinoši ar citām tuksnešu lapsām ir īsas kājas un smails purns. Ausis lielas un noapaļotas. Aste kupla, ar melnu astes galu. Lapsas kažoks ir bālā smilšu krāsā, vēders balts. Tādēļ lapsu mēdz arī saukt par bālo lapsu. Acis ir it kā ierāmētas ar melnu.
Āfrikas lapsa rok garus alu labirintus, kas var sasniegt 10-15 m. Midzenis ir izklāts ar sausiem tuksnešu augiem. Mātīte iznēsā bērnus 51-53 dienas, parasti piedzimst 3-6 kucēni. Tos baro ar pienu 6-8 nedēļas. Āfrikas lapsas mūžs nav ilgāks par 10 gadiem.
Āfrikas lapsas medī naktī. Tās medī grauzējus, rāpuļus, ķirzakas, putnus, kukaiņus, ēd olas un augļus.
Grīva (Daugavpils)

Vēsture

18. gadsimta sākumā uz Kalkūnes muižas zemes izveidojās amatnieku un sīktirgotāju apmetne Jeruzaleme. Kad tika būvēti Daugavpils cietokšņa priekštilta nocietinājumi (1810-1818), Jeruzalemi nojauca.
Grīva kā apdzīvota vieta izveidojās 19. gadsimta sākumā ārpus cietokšņa zemes pie Laucesas upes grīvas. No 1831. līdz 1859. gadam bija pievienota Daugavpilij, pēc tam ietilpa Kurzemes guberņā. Nedaudz vēlāk Lauceses otrā krastā izveidojās Zemgales miests. 1859. gadā pēc apvienošanas ar Zemgales miestu Grīva kļuva par lielāko miestu Kurzemes guberņā ar daudznacionālu iedzīvotāju sastāvu. Impulsu attīstībai deva Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas izbūve.
Pilsētas tiesības ieguva 1912. gadā. Iedzīvotāji nodarbojās galvenokārt ar sīktirdzniecību, amatniecību un dārzkopību. 1. pasaules kara laikā gandrīz pilnībā nopostīta. Iedzīvotāju skaits samazinājās gandrīz 6 reizes.
1935. gadā Grīva bija visnelatviskākā pilsēta Latvijā (latvieši — 21,9%). Starp reliģiskajām konfesijām pārsvarā bija vecticībnieki (46%). No 1875. līdz 1879. gadam Grīvas vācu skolā (pašreizējā Raiņa Daugavpils 6. vidusskola) mācījies Rainis. No 1930. līdz 1949. gadam Grīva bija Ilūkstes apriņķa pilsēta, no 1949. līdz 1953. gadam - Grīvas rajona centrs. 1953. gadā pievienota Daugavpilij.
Rīgas Doma skola

Vēsture

Uzskata, ka skolas pamatakmens ticis ielikts 1211. gada 25. jūlijā, vienlaicīgi ar klostera būves sākumu. Skola atradās Doma baznīcas krustejā un bija paredzēta katoļu garīdznieku sagatavošanai. Tās mācību programma, atbilstoši viduslaiku latīņu skolu tradīcijai, bija sadalīta triviuma ciklā — gramatika, retorika un dialektika.
1524. gadā luterāņu sarīkotajos baznīcu grautiņos katedrāli ievērojami izdemolēja un kopā ar klosteri un skolu slēdza, lai 1528. gadā atkal atvērtu nu jau kā luterāņu baznīcu. Rīgas Doma skola tika pārvērsta par protestantu skolu. Lai uzlabotu mācību kvalitāti, Rīgas rāte Domskolā no luterāņu mācītāju vidus nozīmēja inspektoru. 1589. gadā par inspektoru tika nozīmēts bijušais Halles ģimnāzijas rektors, Domskolas inspektors Johans Rīvijs, kurš 1594. gadā ieviesa jaunu Domskolas ("latīņu skolas") programmu, kurā līdz ar latīņu un grieķu valodu tika mācīti Svētie Raksti, Melanhtona retorika un dialektika, Erasma un Kamerārija darbi, aritmētika ar sfēriku un astronomiju.
Zviedru Vidzemes laikā 1631. gadā Doma skolu pārveidoja par Rīgas akadēmisko ģimnāziju. Paralēli tai 1675. gadā Zviedrijas karalis Kārlis XI nodibināja otru Rīgas ģimnāziju Kārļa liceju (latīņu: Schola Carolina), kas atradās pie Sv. Jēkaba baznīcas Vecrīgā, Mazajā Pils ielā 4, kurā mācīja ticības mācību, vēsturi, ģeogrāfiju, loģiku, retoriku, latīņu, grieķu, ebreju valodas. Licejā strādāja vēsturnieks, Indriķa hronikas izdevējs J.G.Arnts un Johans Kristofs Broce.
Lielā Ziemeļu kara laikā Krievijas karaspēks ieņēma Rīgu un akadēmiskā ģimnāzija beidza pastāvēt 1710. gadā, pēc kara beigām tā tika atjaunota kā Rīgas Domskola, kas gatavoja studijām Vācijas un Nīderlandes universitātēs. Mācību programma ietvēra latīņu un grieķu valodas, vēsturi, ģeogrāfiju, dabaszinātnes un fiziku. Tās rektori un skolotāji bija izcili Apgaismības laikmeta sabiedriskie darbinieki, tomēr izglītības kvalitātes ziņā to apsteidza Rīgas licejs.
Veicot 1802. gada Krievijas impērijas izglītības reformu, Domskolas statusu pazemināja līdz apriņķa skolai, bet Rīgas licejs Pils laukumā kļuva par Vidzemes guberņas ģimnāziju.
Elks

Vārda cilme

Vārda „elks” cilme saistīta ar līkumu vai greizumu gan telpiskā ziņā (kā kalns, ieleja, upes līkums utt), gan reliģiski-psiholoģiskā ziņā, jo baltiem līkums un greizums bija saistīts ar pareģošanu un zīlēšanu, un līdzīga cilme ir arī vārdiem „krīvs” un „krivule”. No tās pašas vārdsaknes latviešu valodā cēlies arī vārds „elkonis”, bet prūšu valodā — „alkunis”. Savukārt gotu valodā ar vārdu „alhs” apzīmēja svētvietu vai svētnīcu.

Vēsture

11. gadsimta vācu hronists Brēmenes Ādams minēja prūšu svētbirzis, kurās drīkstēja ieiet tikai, lai ziedotu dieviem. 13. gadsimta vācu hronists Dusburgas Pēteris rakstīja par prūšu svētajām birzīm, ūdeņiem un laukiem, kuros bija aizliegts medīt un zvejot, un ko nedrīkstēja apstrādāt. 1518. gadā E. Stella rakstīja par prūšu svētajiem mežiem un svētajām birzīm, kurās dzīvojot prūšu dievi un kuros jāziedo dieviem, bet, ja tās ar savu ieiešanu apgānot kāds nepiederošais, tam par to jāsamaksā ar savu dzīvību. 1584. un 1595. gadā Kaspars Hennenbergers uzskaitīja prūšu alkas — upi, mežu, kokus — bērzus, svēto plūškoku, svēto liepu.
Latvijā senākais zināmais elks atrasts Sārnates apmetnē un datēts ap 3000. p.m.ē. Pavisam rakstu avotos saglabājušās ziņas par aptuveni 40 Latvijā esošiem elkiem, taču agrāk precīzi izmērīti vai līdz mūsdienām saglabājušies vien pieci — Sārnates, Mārtiņsalas, Salaspils, Drustu, Sīlnieku un Dundagas Puiškalna elks. 1578. gadā Vecsaules mācītājs V. Bolteniuss minēja, ka zemnieki no koka, akmens un citiem materiāliem darina elkus, bet 1740. gada baznīcas vizitācijas protokolā ziņots par Gatartas Viļumos 13 vienu uz otra liktiem elkiem, no kuriem augšējo dēvēja par Ašgalvi (Spitzkopf).

Vietvārdos

Vietvārdi un hidronīmi ar sakni *elk/*alk- sastopami vēsturiski rietumbaltu apdzīvotajās zemēs — Alkayne, Alkeynen, Alkebirge Austrumprūsijā, Elkupis un Elkus Lietuvā, kā arī Elka, Elkasgals, Elkas grava, Elkas purvs, Elkezers, Elkleja, Elkazeme Kurzemē.
Ērgļu apakšdzimta

Kopīgās īpašības

Ērgļu apakšdzimta ir viena no lielākajām vanagu dzimtas apakšdzimtām. Lielākā daļa sugu pieder 4 ģintīm - ērgļu (Aquila), Āzijas vanagērgļu (Nisaetus), Amerikas vanagērgļu (Spizaetus) un vanagērgļu (Hieraaetus) ģintīm. Šīs grupas sugas sastopamas visā pasaulē, izņemot Antarktīdu. Visiem ērgļiem ir apspalvotas kājas, kas tos atšķir no pārējām vanagu dzimtas sugām. Šīs grupas sugas ir arī vienas no lielākajām vanagu dzimtā.
Molodjožnaja

Vēsture

Vieta stacijas būvei tika izvēlēta 1961. gadā 5. Padomju antarktiskās ekspedīcijas laikā. Stacijas būve tika uzsākta 1962. gada 12. janvārī 7. Padomju antarktiskās ekspedīcijas laikā un 23. februārī tā tika oficiāli atklāta, bet sakarā ar ekspedīcijas nepietiekamo komplektāciju 21. martā stacija tika iekonservēta.
1963. gada 14. janvārī stacijas darbība atjaunojās un līdz 1999. gadam tā nepārtraukti funkcionēja kā vissezonas meteoroloģiskais centrs. 1966. gadā stacijā izbūvēja naftas produktu bāzi un kopš 1970. gada Molodjožnaja kļuva par PSRS galveno antarktisko pētījumu bāzi. 1970. gados ziemotāju skaits stacijā sasniedza 100 cilvēku.
1999. gadā vairāku faktoru ietekmē (vides piesārņojums, novecojis aprīkojums, galvenās bāzes pārcelšana uz Progresas staciju) Molodjožnaja tika slēgta kā vissezonas stacija un aprīkojums un ēkas iekonservēti. Stacija vasaras sezonās tiek izmantota kā lauka ekspedīciju bāzes nometne.

Klimats

Molodjožnajas apkaimē gandrīz visa gada laikā novērojama negatīva gaisa temperatūra. Vidējā gada temperatūra ir -11 °C, maksimālā novērotā ir +9 °C, minimālā -42 °C. Gada vidējais vēja ātrums 10 m/s, maksimālais — virs 40 m/s. Polārā nakts ilgst no 15. līdz 30. jūnijam, polārā diena — no decembra sākuma līdz janvāra vidum. Jūra lielāko gada daļu klāta ar malasledu. Ziemas beigās tā maksimālās izplatības robeža var sasniegt 100 km no krasta. Piekrastē daudz aisbergu.
SMART kritērijs

Praktiskā pielietošana (piemērs)

Atbilstoši TRIKS (SMART) principam mērķi var definēt šādi:
Pamatmērķis
Līdz 2011.gada 30.decembrim nodrošināt 80% bērnus Rīgā ar bērnu uzraudzības pakalpojumiem.
Konkrētais mērķis
Līdz 2011.gada decembrim, nodrošināt bērnu uzraudzības pakalpojumu piedāvājuma pieaugumu privātajā sektorā Rīgas pilsētā par 10% .
Marks Andrē ter Štēgens

Karjera

2011. gada 10. aprīlī debitēja Menhengladbahas "Borussia". 2011.–2012. gada sezonā ter Štēgens kļuva par Menhengladbahas kluba pamatvārtsargu.
2014. gada 19. maijā ter Štēgens pievienojās FC Barcelona. 2014.–2015. gada sezonā ter Štēgens bija kluba pirmais vārtsargs Copa del Rey un UEFA Čempionu līgā. Šajā sezonā viņš sargāja vārtus UEFA Čempionu līgas finālā pret Turīnas "Juventus", kurā ar 3–1 Barselonas klubs uzvarēja. 2016.—2017. gada sezonā pēc Klaudio Bravo pārejas uz Manchester City ter Štēgens kļuva par Barselonas pamatvārtsargu visos turnīros.
Vācijas futbola izlasē ir bijis izsaukts uz 2016. gada Eiropas čempionātu un 2017. gada FIFA Konfederāciju kausu.
Brāļi Skrindas

Brāļi Skrindas (bruoli Skryndys) bija Līksnas pagasta Liepas Mukānu (tagad Vaboles pagastā) saimnieku Donata un Apolonijas Skrindu dēli Benedikts Skrinda (1869—1947), Kazimirs Skrinda (1875—1919) un Antons Skrinda (1881—1918), pazīstami Latgales garīgās Atmodas kustības darbinieki.
Lejupejošā zarna

Lejupejošā zarna jeb lejupejošā lokzarna (latīņu: colon descendens) ir lokzarnas (colon) trešais posms, kas ir resnās zarnas (intestinum crassum) daļa. Lejupejošā lokzarna ir šķērszarnas (colon transversum) turpinājums, kas tālāk pāriet S veida zarnā (colon sigmoideum).

Apraksts

Lejupejošā lokzarna atrodas vēdera dobuma kreisajā malā. Kreisajā paribē IX ribas skrimšļa līmenī, kreisajā jeb liesas izliekumā šķērszarna pāriet lejupejošajā lokzarnā. Ķermenim atrodoties vertikālā stāvoklī lejupejošā lokzarna gar vēdera dobuma kreiso sieniņu turpinās uz leju. Zarnai labajā pusē paliek tievās zarnas cilpas. Zarnkaula (os ilium) šķautnes līmenī lejupejošā lokzarna pāriet S veida zarnā. Lejupejošo lokzarnu no priekšas un sāniem sedz vēderplēve. Lejupejošās lokzarnas garums ir 10 — 30 cm (vidēji 23 cm). Zarnas iekšējais diametrs ap 6 — 7 cm.
Vāclavs Klauss

Biogrāfija

Beidzis ekonomikas studijas Prāgas universitātē. Viņš ir viens no Pilsoņu demokrātiskā partijas dibinātājiem. V. Klauss tiek saukts par "Centrāleiropas Margaretu Tečeri".
Laika posmā no 1989. gada 10. decembra līdz 1992. gada 2. jūlijam pildīja Čehoslovākijas finanšu ministra pienākumus. Pēc tam tika iecelts par Čehoslovākijas premjerministru, šajā amatā viņš bija līdz 1992. gada 31. decembrim, taču jau nākamajā dienā (1993. gada 1. janvārī) turpināja pildīt amata pienākumus, taču tagad kā Čehijas premjerministrs. 1997. gada 17. decembrī viņš tika atstādināts no amata. Nākamā gada 17. jūlijā kļuva par Čehijas parlamenta Deputātu palātas priekšēdētāju, amatā bija līdz 2002. gada 20. jūnijā.
Viņš uzvarēja prezidenta vēlēšanu trešajā kārtā 2003. gada 28. februārī ar 142 balsīm "par" no 281 kopējās balss. 2003. gada 7. martā V. Klauss sāka pildīt Čehijas prezidenta pienākumus. 2008. gada sākumā notikušajās prezidenta vēlēšanās viņš atkārtoti tika ievelēts uz prezidentūras otro termiņu. Otrā prezidentūras piecgade sākās 2008. gada 7. martā. 2013. gada martā viņu amatā nomainīja Milošs Zemans.
Viļakas pagasts

Vēsture

Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Čebatarovas, Kazukalna, Koziņu, Krustcelmu, Medņevas, Pļeševas, Sosnicas, Susāju, Vecumu, Viduču un Viļakas ciema padomes. 1945. gada 8. oktobrī Viļakai piešķīra pilsētas tiesības un izdalīja no pagasta. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Abrenes rajonā. Mūsdienās Viļakas pagasta teritorija iekļauta Viļakas novada Kupravas, Medņevas, Susāju, Vecumu un Žīguru pagastos.
Mariju salu jenots

Izskats

Mariju salu jenots salīdzinoši ir liela auguma jenots. Tā ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 84—90 cm. Kažoka krāsa uz muguras un sāniem ir gaiši brūna, toties pavēdere un kājas ir pelēkas, astes gaišajiem gredzeniem ir zeltaini brūns tonējums. Uz sejas tipiska "melnā acu maska". Kažoka matojums ir īss. Pavēderi pamatā klāj tikai pavilna ar dažiem akotmatiem. Visatšķirīgākā Mariju salu jenota pazīme ir tā slīpais galvaskauss, un tā galva proporcionāli ir nedaudz lielāka kā citiem jenotiem.
Viktors Juščenko

Dzīvesgājums

Dzimis 1954. gadā Ukrainas ziemeļaustrumos Sumu apgabalā skolotāju ģimenē. Studēja Ternopiļas Finanšu tehniskajā institūtā. No 1975. līdz 1985. gadam strādāja par bankas ierēdni Sumu apgabalā, pēc tam Kijevā. No 1987. gada strādāja PSRS Agroprombankas Ukrainas filiālē, no 1990. gada Ukrainas Zemkopības bankā. 
Pēc Ukrainas neatkarības atgūšanas 1991. gadā Juščenko bija Ukrainas Centrālās bankas prezidents (1993—1999) un Ukrainas premjerministrs (1999—2001). Kā politiskās koalīcijas Mūsu Ukraina (Наша Україна) līderis, Juščenko bija galvenais opozīcijas kandidāts 2004. gada oktobra/novembra Ukrainas prezidenta vēlēšanās. 
Vēlēšanu kampaņas laikā 2004. gada septembrī Juščenko mēģināja noindēt ar dioksīnu, bet viņš izdzīvoja.
Pēc sākotnējiem vēlēšanu rezultātiem par uzvarētāju tika pasludināts viņa galvenais konkurents Viktors Janukovičs, taču Ukrainas Augstākā tiesa 3. decembrī apmierināja Juščenko prasību un daudzo pārkāpumu dēļ anulēja Centrālās vēlēšanu komisijas lēmumu par 21. novembrī notikušās prezidenta vēlēšanu otrās kārtas uzvarētāju pasludināt promaskavisko premjerministru Viktoru Janukoviču.
Atkārtotajās decembra vēlēšanās saņemot 52% balsu, uzvarēja Juščenko.
2006. gadā Ukrainas prezidentu Juščenko apbalvoja ar Triju Zvaigžņu ordeni.
2010. gada Ukrainas prezidenta vēlēšanu pirmajā kārtā savāca tikai 5,45% balsu. 2010. gada 25. februārī Juščenko prezidenta amatā nomainīja vēlēšanās uzvarējušais Viktors Janukovičs.
1977. gada Tour de France

1977. gada Tour de France bija 64. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kas notika no 1977. gada 30. jūnija līdz 24. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 4092 km 22 posmu laikā un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 35,419 km/h. Šajā gadā velobraucienā otro reizi karjerā uzvarēja Bernārs Tevenē.
Pagājušā gada uzvarētājs Lisjēns Van Imps cerēja atkārtot panākumu. Tiesa, aktīvi viņa cerības centās sagraut gan Ennī Kuipērs, gan Tevenē. Galu galā triumfēja pēdējais no viņiem, turklāt ar mazāko starpību kopš 1968. gada Tour de France.
Pēdējo Tour de France velobraucienu šajā gadā veica pieckārtējais čempions Edijs Merkss, kurš sasniedza finišu sestajā pozīcijā. Savukārt Jops Zūtemelks nespēja piedalīties cīņā par uzvaru, jo saņēma 10 minūšu sodu par dopinga lietošanu.
Kristalogrāfiskie virzieni

Virziena indeksi

Raksturojot kristāla fizikālās vai mehāniskās īpašības, nepieciešams uzrādīt virzienus, uz kuriem attiecas minētās īpašības. Paralēlos virzienos īpašības ir vienādas, tāpēc no visiem paralēliem virzieniem pietiek uzrādīt tikai vienu virzienu, kas iet caur koordinātu sākumpunktu. Tādējādi taisnes virzienu var noteikt ar vienu punktu, jo par otru punktu noder koordinātu sākumpunkts. Tāds punkts ir kristāliskā režģa mezgla punkts, kur atrodas daļiņa. Mezgla punkta koordinātas izsaka nogriežņu a, b un c vienībās ar veseliem skaitļiem u, v un w, kurus sauc par virziena indeksiem un raksta kvadrātiekavās – [u, v, w]. Tos vienmēr izsaka ar veseliem skaitļiem, negatīvo vērtību atzīmē ar mīnuszīmi virs indeksa.