Latgales ieņemšana (1941)

Latgales ieņemšana bija nacistiskās Vācijas bruņoto spēku uzbrukuma operācija Otrā pasaules kara laikā Vācijas iebrukuma PSRS pirmajās nedēļās, kas vainagojās ar Latgales ieņemšanu.
Par Vācijas uzbrukumu 22. jūnijā Latgales iedzīvotāji uzzināja no publiski pārraidītās Molotova radio uzrunas plkst. 12.00 dienā. Ap 15.00 sākas Vācijas kara aviācijas uzlidojumi Daugavpils Aizdaugavas lidlaukam un Rušonu stacijai. Lidošanas spējas saglabājušās padomju lidmašīnas 23. jūnijā pārbāzēja uz Polocku, un Sarkanā armija Latgalē faktiski zaudēja aviācijas atbalstu. Latgales pilsētās tika sasaukti darbaļaužu mītiņi, kas izteica vēlmi saņemt ieročus un iestāties Sarkanajā armijā. Uzreiz pēc 1940. gada Latvijas okupācijas radītā Strādnieku gvarde bija likvidēta mēnesi pirms kara sākuma, un padomju varas piekritējiem vairs nebija ieroču. Strādnieku gvardi atjaunoja 25. jūnijā un bijušajiem gvardistiem atkal izdalīja ieročus. Līdz ar kara pirmo dienu pastiprinājās sarkanais terors. Iekšlietu tautas komisariāta darbinieki un gvardu patruļas sāka arestēt aizdomīgos elementus. Iedzīvotājiem sāk konfiscēt radio aparātus, laukos notila zirgu rekvizīcijas.

Karadarbība pārējā Latgalē

27. jūnijā vācu aviācija uzbrūk Rēzeknei, Ludzai un Zilupei, kur viena no bumbām trāpa munīcijas vilcienam, kura sprādziens ne tikai iznīcina vagonu ar 32 Lietuvas bēgļiem, bet nodedzina dzelzceļa staciju un izraisa civiliedzīvotāju upurus. Liela daļa Zilupes iedzīvotāju, īpaši ebreji, pārbēg vāji apsargātajai Krievijas robežai. Zilupes stacijas iznīcināšana faktiski nogrieza iespējas padomju armiju Latgalē apgādāt pa dzelzceļu.

Rēzekne

Pēc Daugavpils zaudēšanas, par Sarkanās armijas centru Latgalē kļuva Rēzekne, kur sāka pulcēties daļēji dezorganizētās armijas vienības un munīcijas ešeloni. Strādnieku gvardi un čekisti pilsētā veic aizvien vairāk arestus, iebiedējot iedzīvotājus tiktāl, ka tie drošības pēc neiziet no mājām. Pēc baumām par vāciešu tuvošanos, čekisti 1. jūlijā bēg no Rēzeknes, pirms tam spīdzinot un nogalinot 39 arestētos iedzīvotājus. 3. jūlijā Sarkanajai armijai tiek dota atļauja atkāpties no pilsētas, tiek nodedzinātas noliktavas un uzspridzināti divi tilti. Atkāpšanās izvērtās par haosu, kad dažādas padomju armijas vienības bailēs no diversantiem sāka savstarpējas apšaudes.

Ludza

Ludzā 25. jūnijā apbruņotā Strādnieku gvarde sāka patrulēt pilsētā un enerģiski meklēt iespējamos pretinieka diversantus, procesā nogalinot dažus nomaldījušos padomju kareivjus un miličus. Ludzas komunisti un komjaunieši 28. jūnijā bēga uz Zilupi un no turienes uz Opočku. Tur, uzzinot, ka PSRS valdība nupat pieņēmusi lēmumu par partizānu vienību organizēšanu, lielākā daļa aizbēga, lai nebūtu jāatgriežas Latvijā. Ap 30 pārpalikušos komunistus saformēja partizānu vienībā, kas jūlijā tika iznīcināta. Tikmēr Ludzā bija palikusi grupa padomju darbinieku un čekistu, kas 29. jūnijā un 1. jūlijā Greizajā kalnā netālu no Ludzas nogalināja vismaz 22 civiliedzīvotājus. Šī grupa Ludzu pameta 2. jūlija rītā.

Līvāni

Līvānos 25. jūnijā ieradās sarkanarmijas daļa, kas sāka rakt ierakumus gar Daugavu. Arī šeit sāka pulcēties vietējo pagastu padomju aktīvisti. 27. jūnijā tika saņemtas ziņas par vāciešu tuvošanos un uzspridzināts Dubnas tilts. 28. jūnija pēcpusdienā padomju varas pārstāvji pamet pilsētu un dodas uz Rēzekni. Pēc tam, kad Latvijas PSR valdība pamet Rīgu, atļauju evakuēties saņem arī Latgales valdības iestāžu darbinieki, un pēc 28. jūnija Līvānos paliek tikai armijas daļas.

Krāslava

Jau 27. jūnijā pamestajā Krāslavā 30. jūnijā atgriezās Sarkanās armijas vienības un padomju amatpersonas, arī bēgļiem no Krievijas tika pavēlēts atgriezties.

Pēdējais uzbrukums

1. jūlijā vērmahts ieņem Varakļānus. Vācu 41. motorizētais korpuss saņem pavēli no Jēkabpils un Līvaniem doties uz Ostrovu un Rēzekni. 2. jūlijā no Krāslavas apkārtnes uzbrukumu sākt ir gatava arī SS divīzija Totenkopf. 2. jūlijā tiek ieņemti Balvi un uzbrukums sasniedz Viļaku. 6. tanku divīzija šajā dienā ieņem Preiļus. Padomju darbinieki sāk bēgšanu no Abrenes. Vienlaikus, Sarkanās armijas 21. mehanizētajam korpusam tiek dota pavēle uzbrukt Daugavpilij. Ap 30 padomju tanku no Dagdas izbrauc uz Aglonu, taču pie Jaunokras sastopas ar Totenkopf vienībām, kas iznīcina vismaz 20 tankus. Taču 21. korpuss ir vēl pietiekoši spēcīgs, lai pie Dagdas atvairītu vāciešu uzbrukumu.  
Jēkabpils apriņķa komunisti Otomāra Oškalna vadībā, kas sākotnēji netika ielaisti Krievijā, iegāja Kārsavā, kur uzņēmās izpildvaras funkcijas līdz 3. jūlijam, kad vācu 41. motorizētais korpuss ieņēma Abreni, Kārsavu un pietuvojās Ostrovai. Uz Krievijas robežas bloķētie bēgļi Krievijā iekļūst tikai 3. un 4. jūlijā, kad robežsargi pamet posteņus. 4. jūlijā Totenkopf sasniedz Zilupi, un 23.00 ieiet Ludzā. 5. jūlija rītā vērmahta kontrolē ir visa Latgale.

Starp divām varām

Haotisks starpvaru posms Latgales ciemos un pilsētās ilga pāris dienas. Pamestās varas iestādes sāka pārņemt vietējo iedzīvotāju pašaizsardzības vienības, daļu no kurām veidoja no 14. jūnija deportācijām mežos sabēgušie cilvēki. Kalupes pagastā 27. jūnijā iedzīvotāji ieņēma pagasta centru un 28. jūnijā palīdzēja to pašu izdarīt Vārkavas pagasta iedzīvotājiem. Preiļos no 26. jūnija līdz 2. jūlijam vienīgā funkcionējošā varas iestāde bija brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrība. 
Lai arī Sarkanās armijas ievērojamā klātbūtne samazināja nacionālās kustības partizānu iespējas veikt uzbrukumus, uz 1. jūliju vietējie iedzīvotāji bija pārņēmuši Nīcgales, Kalupes, Aizkalnes, Vārkavas, Preiļu, Rudzātu, Atašienes, Barkavas un Gaigalavas pagastu centrus. 
Starp 29. jūniju un 3. jūliju vāciešu uzbrukumā iestājas īsa pauze un abas puses uz Latgali nosūtīja jaunas karaspēka vienības, taču, ja vācu pusē valdīja salīdzinoša kārtība, tad padomju armijas vienībām trūka vienotas pavēlniecības, to darbība bieži bija haotiska. Mazo pilsētiņu un ciemu iedzīvotāji pakļāvās dažādo bruņoto vienību prasībām, lai izvairītos no liekām represijām. 
Atšķirībā no lielākās Latvijas daļas, kuru Sarkanā armija ātri pameta, Latgalē notika kaujas par katru pilsētu, un šis reģions bija svarīgs vācu armijas kustībai uz Ļeņingradu, tāpēc vācu armijas 822. komandantūra Latgalē izveidoja militāro pārvaldi, kas organizēja vietējo pašvaldību darbu. Viens no pirmajiem uzdevumiem bija zirgu rekvizīcija no zemniekiem. Kareivji tika izvietoti sabiedriskajās ēkās un skolās. Vietējo pašvaldību veidošanos ietekmēja tas, ka Latgalē vēsturiski bija ļoti maz vācu valodas zinātāju, tāpēc vadošā amatā bieži nokļuva ikviens, kas prata vācu valodu. Lielo postījumu dēļ telefona sakari un pasta darbība reģionu centros tika atjaunota tikai pēc dažām nedēļām.