Amerikāņu kokerspaniels

Raksturs

Amerikāņu kokerspaniels ir draudzīgs, aktīvs suns. Tiem ir maigs raksturs, un tie nelabprāt pakļausies rupjām apmācības metodēm. Stenlija Korena suņu inteliģences tabulā tie ieņem 20. vietu. Vienkrāsainie suņi pēc rakstura ir mierīgāki, mazāk emocionāli, nekā raibie amerikāņu kokerspanieli.
Amerikāņu kokerspaniels ir rotaļīgāks par savu angļu brālēnu — angļu kokerspanielu. Labam šķirnes sunim ir noturīga psihe, līdzsvarots raksturs, tas ir emocionāls, bet tam nepiemīt maziem suņiem raksturīgais histēriskums. Šķirnei piemīt pašvērtības apziņa. Amerikāņu kokerspanieliem nepatīk familiāru attieksmi no svešinieku puses. 
Amerikāņu kokerspanieliem ir savi mīnusi. Tiem ir ļoti laba ēstgriba. Par atalgojumu tas būs gatavs izpildīt jebkuru komandu. Amerikāņu kokerspaniels ir ziņkārīgs un arī zaglīgs. Tas vienmēr paņems ēdienu, ja būs iespēja to izdarīt. Tādēļ ļoti būtiska loma ir audzināšanai. Biezais un skaistais kažoks sunim netraucē būt aktīvam un daudz kustēties, ja šāda iespēja tam būs liegta, tas paliks flegmatisks un resns.

Vēsture

Pirmo reizi spaniela vārds literatūrā pieminēts 14. gadsimtā „ Kā spaniels acis nenolaiž, tā iemīlējusies sieviete vīru sev atrod...” tā rakstīja angļu dzejnieks Džefrijs Čosers 1369. gadā. Protams, tā laika spanieli visai maz atgādināja mūsdienu spanielus, taču jau tajos laikos šos suņus audzēja un godāja viņu apķērības un brīnišķīgā rakstura dēļ. Viduslaikos tikai dižciltīgie augstmaņi turēja šķirnes suņus un, tā kā viena no iecienītākajām izklaidēm bija medības, spanieli tika vērtēti ļoti augstu, jo tie tika selekcionēti kā putnu medību suņi.
Tiek uzskatīts, ka šie suņi ir veidojušies Spānijā, tādēļ tos sauc par spanieliem. Pirmo reizi pieņēmums par suņu spānisko izcelsmi pausts grāmatā, ko sarakstījis Jorkas hercogs Edvards laikā no 1406. līdz 1413. gadam. Edvards raksta: „spanieli, kurus izmanto vanagu medībās, ir nākuši no Spānijas, kaut tos audzē arī daudzās citās valstīs”. 
Birmingemas izstāde 1859. gadā kļuva par pirmo suņu izstādi vēsturē, kurā bija izdalīta kokerspanielu klase, bet jau 1880.
gados kokerspaniels pirmo reizi nokļuva Amerikā. 
No lauku spanieliem (angļu: fieldspaniel) tie atšķīrās tikai ar izmēru. Ja suns svēra vairāk par 13 kilogramiem, to pieskaitīja pie lauku spanieliem, ja mazāk, tad pie kokeriem. Bija pat tādi gadījumi, ka no rīta suns tika izstādīts kā kokers, bet pēc kārtīgas maltītes vakara ringā jau kā lauku spaniels. Anglijā kokerspaniels kā šķirne tika apstiprināts 1892. gadā, to atdalot no springerspaniela. 19. gadsimtā springeri un kokeri varēja piedzimt vienā metienā, tie sadalījās klasēs pēc tam, kad bija pieauguši. Šķirne tika krustota arī ar angļu seteru, no kura kokerspanieli ieguva salno krāsu, kas joprojām ir sastopama mūsdienās.
1881. gadā tika nodibināts amerikāņu spanielu klubs un katrā okeāna pusē tika uzsākta selekcija atšķirīgiem kokera tipiem. Amerikāņi selekcijas ceļā no angļu kokerspaniela izveidoja savu variantu, ko 1946. gadā atzina par patstāvīgu šķirni ar nosaukumu — amerikāņu kokerspaniels. No angļu kokerspaniela amerikāņu kokeri atšķiras ar īsāku augumu un galvas formu. Amerikāņu kokerspaniels ir kompaktāks, ar spēcīgāku, bagātīgāku un garāku apmatojumu, kas arī bija šīs šķirnes galvu reibinošo panākumu pamatā.