Arāla jūra

Ezera izsīkšana

Galvenās ezera problēmas ir cēlušās no tā, ka divas galvenās ietekas — Amudarja un Sirdarja — tika novirzītas lauksaimniecības zemju apūdeņošanai, tādēļ nesasniedza Arāla jūru. Rezultātā ezers piedzīvoja dramatisku izžūšanu, kas reģionā ir radījis lielas saimnieciskas un ekoloģiskas problēmas.
Lēmums par abu lielo upju novirzīšanu apūdeņošanai tika pieņemts jau 1918. gadā. Šī darbība bija daļa no plāna padarīt Padomju Savienību par nozīmīgu kokvilnas eksportētāju, kas arī tika sasniegts. Liela mēroga apūdeņošanas kanālu būve sākās 20. gadsimta 30. gados. Liela daļa šo kanālu tika nekvalitatīvi būvēti — tajos notiek lieli ūdens zudumi. No Karakuma kanāla, kas ir lielākais visā apūdeņošanas sistēmā, 30—70% ūdens zūd, nedodot nekādu saimniecisku labumu. Tikai ap 12% no apūdeņošanas kanāliem Uzbekistānā ir ar ūdens izolāciju.
Rezultātā 1960. gados Arāla jūra sāka samazināties. Laikaposmā no 1960. līdz 1971. gadam Arāla jūra ik gadus kritās par aptuveni 20 centimetriem. 70. gados ūdens jau kritās par 50—60 cm gadā. 80. gados ūdens jau kritās par 80—90 cm ik gadu. Tai pašā laikā aizvien vairāk ūdens tika novirzīts apūdeņošanai. Laika posmā no 1960. gada līdz 1980. gadam ezeram atņemtā ūdens daudzums pieauga divreiz, divkārt pieauga arī kokvilnas ražošana. Padomju Savienībā Arāla jūras izzušana nebija pārsteigums — oficiālā valsts nostāja pauda, ka ezers ir sava veida "dabas kļūda".
1960. gadā Arāla jūra bija pasaulē ceturtais lielākais ezers ar aptuveno platību 68 000 km² un tilpumu ap 1100 km³. 1998. gadā ezera platība bija vairs tikai 28 687 km². Šajā laikā ezera sāļums pieauga no aptuveni 10 g/l līdz 45 g/l. 2004. gadā Arāla jūras platība bija tikai 17 160 km².
Ezeram ir arī spēcīga gruntsūdens pietece no Pamira un Tiaņšaņa, un kopējā pietece ir ap 4 miljardi m³ gadā. Taču šis process nevar apturēt ezera izsīkšanu.
Ezera izsīkšanas rezultātā praktiski iznīcinātas ezera un tajā ietekošo upju deltu ekosistēmas. Atkāpjoties ezeram, aiz tā palicis tukšs, nereti ar toksiskiem atkritumiem klāts pārsāļots tuksnešains līdzenums (Arālkums). Putekļu vētras pārvieto veselībai bīstamas vielas, izraisot reģionā paaugstinātu saslimstību ar vēzi un plaušu slimībām. Uz sausās ezera gultnes mētājas pamesti kuģi un zvejnieku laivas.

Ziemeļu Arāla atjaunošana

1987. gadā ezers sadalījās divās daļās — ziemeļu daļā (Mazais Arāls) un dienvidu daļā (Dienvidu Arāls). 2003. gadā Dienvidu Arāls tālāk sadalījās divās daļās, bet Ziemeļu Arāla tālākā samazināšanās pagaidām ir apstādināta. Sirdarjas upes apūdeņošanas sistēmas Kazahstānā tiek uzlabotas. 2003. gada oktobrī Kazahstānas valdība paziņoja, ka tai ir plāns izbūvēt betona dambi (Kokaralas dambis), kas novērstu ūdens pieteci no Mazā Arāla uz galvenokārt Uzbekistānā esošo Dienvidu Arālu. Šis darbs pabeigts 2005. gada augustā, un kopš tā laika negaidīti strauji ceļas Mazā Arāla līmenis. Šajā Arāla daļā ir atkal ieviestas zivju populācijas, atjaunojas lietavas. Pirms šī darba ūdens bija 100 km no agrākās ostas pilsētas Aralas, bet tagad tas ir 25 km tālu.
Dienvidu Arāls turpina izsīkt, tā Austrumu baseins ir izsīcis pilnībā. Sāļajā ezera gultnē veidojas putekļu vētras, reģionā tagad ziemas ir aukstākas un vasaras — karstākas.

Bioloģisko ieroču noliktava

1948. gadā uz Vozroždeņijes salas (tagad pacēlums Arālkuma tuksnesī) tika izveidota sevišķi slepena bioloģisko ieroču laboratorija. Šīs laboratorijas darbības vēsture un konkrētie pētījumi joprojām ir noslēpums. Tā tika pamesta 1992. gadā. Dažādu valstu organizētas zinātniskās izpētes ekspedīcijas uz salu ir guvušas datus, kas liecina, ka uz salas tika ražoti, izmēģināti un vēlāk arī apglabāti patogēnie ieroči. 2002. gadā vairāku valstu (tai skaitā Uzbekistānas un ASV) sadarbības projektā tika novērsti draudi no 10 Sibīrijas mēra apglabāšanas vietām; uzskata, ka vairāk šādu vietu uz salas nav.