Ventspils vēsture

Ventspils vēsture aptver laika periodu no Ventspils dibināšanas Ventas grīvā līdz mūsdienām.

Dibināšana

Līdz 1230. gadam Ventas upes grīva bija Kurzemes kuršu ķēniņa Lamekina valsts sastāvā ar nosaukumu Saggara. 1253. gada 4. aprīļa latīniski uzrakstītajā līgumā par Kurzemes ziemeļu daļas sadalīšanu, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestrs, tā pieminēta kā apdzīvota vieta Ventavas zemē Sagare ex ultraque Winda (Sagare abās Ventas pusēs). Winda kā Livonijas ordeņa pils Ventas grīvā pirmoreiz minēta 1290. gadā, bet baznīca 1298. gadā. No 1369. gada saglabājies pirmais Ventspils zīmogs un ģerbonis, bet pilsētas tiesības pieminētas kādā 1378. gada dokumentā. Livonijas ordeņvalsts laikos Ventspils bija Hanzas savienības locekle.

Kurzemes un Zemgales hercogistes periods

Kurzemes un Zemgales hercogistes, sevišķi hercoga Jēkaba laikā (1642-1682) bija svarīga ostas pilsēta un kuģubūves centrs. No Ventspils hercoga kuģi devās uz hercogistes kolonijām Gambiju un Tobago. Šajā laikā tika uzbūvēti 44 karakuģi un 79 tirdzniecības kuģi, no kuriem daļa tika pārdoti citām Eiropas valstīm. Pilsētā darbojās linu austuve, metāla, koka un dzintara manufaktūras. 1562. gadā tika atvērta pilsētas latīņu skola, 1610. gadā tika uzcelta jauna luterāņu baznīca. Otrā Ziemeļu kara laikā 1659. gadā Ventspils gandrīz pilnībā nodega. Pēc Lielā Ziemeļu kara ievazātajā mēra epidēmijā 1710. gadā gāja bojā vairums pilsētas iedzīvotāju, pilsēta panīka un tās ienākumu pamatavots bija zvejniecība. 1783. gadā Krievijas impērija uzspieda Kurzemes hercogistei tirdzniecības līgumu, pēc kura liela daļa Ventspils ostas eksporta tika novirzīta caur Rīgu.

Kurzemes guberņas periods

Pēc 1795. gada hercogistes inkorporācijas Krievijas impērijā Ventspils bija pilskunga tiesas (vācu: Hauptmannschaft Windau) centrs un visas Ziemeļkurzemes pārvaldes centrs, 1834. gadā tika atvērta apriņķa skola, 1835. gadā iesvētīta tagadējā ampīra stilā celtā Ventspils luterāņu baznīca. Tomēr osta nīkuļoja un tikai 1853. gadā tika atjaunota Ventspils kuģubūvētava, bet 1859. gadā atjaunoja molus. 1868. gadā uzcēla plostu tiltu pār Ventu. 1870. gadā nodibināja jūrskolu un 1889. gadā tika pieņemts lēmums par lielas Krievijas impērijas lauksaimniecības produkcijas eksportostas celtniecību Ventspilī. Ventas upes kreisajā krastā izbūvēja jaunu Ziemas ostu, kur kuģiem patverties ledus iešanas laikā, bet vecajā Ziemas ostā Vintrāfenā (vācu: Winterhafen — ‘Ziemas osta’), iekārtoja zvejas ostu. 1897. gadā ločus no Ventspils pils torņa pārcēla uz Loču torni, kas sagrauts Pirmā Pasaules kara laikā 1915.gadā. 1904. gadā atklāja Ventspils—Ribinskas dzelzceļa līniju un eksportosta tika pārcelta uz Ventas upes labo krastu, kur uzbūvēja lielu labības elevatoru un saldētavu sviesta uzglabāšanai. Iedzīvotāju skaits no 7 tūkstošiem 1897. gadā pieauga līdz 29 tūkstošiem 1913. gadā, bet ostas apgrozījums no 2 miljoniem rubļu 1901. gadā līdz 130 miljoniem 1913. gadā. 1861. gadā tika uzcelta Ventspils baptistu baznīca, 1898. gadā katoļu baznīca, 1901. gadā pareizticīgo baznīca.

20. gadsimtā

Pilsētas uzplaukumu pārtrauca Pirmais Pasaules karš, kad karadarbības dēļ Krievijas varas iestādes steidzīgi evakuēja vērtīgas ostas iekārtas un lielu daļu iedzīvotāju. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 30. janvārī Ventspili ieņēma LSPR armija, bet 24. februārī to atkaroja Baltijas landesvērs.
Laika periodā no 1918. līdz 1940. gadam Ventspils osta nespēja konkurēt ar Liepājas ostu un kalpoja kā zvejniecības un kokmateriālu eksportosta. Pēc 1939. gada 5. oktobra Latvijas — PSRS savstarpējās palīdzības līguma noteikumiem PSRS Ventspilī izveidoja savu militāro bāzi, kurā stacionēja 15. aviācijas iznīcinātāju pulku un 2. sevišķā strēlnieku korpusa bataljonu.
Pēc 1940. gada jūnija okupācijas tika nacionalizēti lielākie rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumi.

Holokausts Ventspilī

Ventspilī  pēc 1935. gada tautas skaitīšanas datiem dzīvoja 1246 ebreji. Vācu karaspēks ienācā Ventspilī 1941. gada 1. jūlijā. No Ventspils apriņķa uz Ventspili ebrejus sāka pārvest pēc 1941. gada 19. jūlija. Pavēle Nr.10 (autors - Kārlis Lobe) adresēta Ventspils pilsētas un apriņķa pašaizsardzības spēkiem, viens no punktiem: ''d)Visi žīdi ar sievām un bērniem Ventspils apriņķī  nosūtami uz Ventspili ievietošanai kopējā nometnē''. Lai noskaņotu ventspilniekus pret ebrejiem, tika pielietota propaganda arī laikrakstos.''Ventas Balss'' Ventspils iedzīvotājiem vairākkārt atgādināja,ka '' īstenam latvietim nav jādomā par žīdiem un viņu likteņiem, bet jārūpējās par to ,kā dziedēt rētas,ko sitis žīdiskais lieliniecisms visā mūsu saimnieciskā un sadzīves apratātā,'' ka ''mēs nevaram iedomāties, ka pēc tiem šausmu darbiem , kas pastrādāti mūsu zemē, var būt kāda cilvēciska līdzjūtība,'' ka ''līdzjūtība te ir lieka,vēl vairāk - noziedzīga, jo jebkura līdzjūtība ir to mūsu labāko dēlu gaišās piemiņas zaimošana, kas miruši mocekļa nāvē no žīdu čekistu netīrajām rokām'' Vispirms vietējās pašaizsardzības vīri arestēja vīriešus, pēc neilga laika arī sievetes un bērnus. Ventspilī ebreju vīrieši vispirms tika ievietoti cietumā, bet sievietes un bērni - geto Kuģinieku un Ostas ielas stūrī. Vēlāk darba nespējīgas sievietes pārvietoja uz sinagogu, bet daļa vīriešus uz geto. Geto atstāja tikai darbaspējīgus cilvēkus, kuri strādāja Ventspils kokzāģētavā, lauka darbus pie saimniekiem un citur. Ventspilī pilsētas un apriņķa ebrejus nošāva laika periodā no 1941. gada jūlija vidus līdz 8. oktobrim Kaziņu meža netālu no pilsētas, Liepājas virzienā. Pirmā ebreju masveida slepkavības akcija notika jūlija otrajā pusē, tās laikā vācu SD komanda ar vietējo pašaizsardzībnieku palīdzību nošāva  ap 300 ebreju vīriešu. Ventspilī SD un policija 1941.gada  22. septembrī nošāva 67 ebrejus, 26. septemebrī- 183 ebrejus. Pēdējā akcija notika 8. oktobrī. nošāva 533 cilvēkus. To paveica 9. Policijas bataljons Grauela vadībā , kurā arī piedalījās Arāja komanda . Ventspilī pašaizsardzības vienība pastāvēja līdz oktobra sākuma tieši tāpēc,ka vēl nebija nogalināti visi ebreji ; pēc to nogalināšanas pašaizsardzība tika likvidēta arī Ventspilī.

Ventspils pēc Otrā pasaules kara

Pēc Otrā pasaules kara Ventspils kļuva par PSRS tranzīta un zvejniecības ostu, bet vēlāk par lielāko PSRS naftas un naftas produktu eksportostu. 1968. gadā sāka darboties naftas vads Polocka — Ventspils ar jaudu 16 miljoni tonnu gadā, pa kuru nafta no Pievolgas, Urālu un Pečoras naftas laukiem caur Ventspils ostu tika eksportēta uz citām valstīm.
Kopš Latvijas neatkarības atgūšanas notika strauja pilsētas un ostas attīstība, Ventspils veidojās ne vien par attīstītu tranzīttirdzniecības, bet arī par iecienītu tūrisma vietu. Kaut arī naftas vada darbība 2003. gadā tika apturēta, turpinās naftas produktu un sauskravu piegāde pa dzelzceļu. Pateicoties ostas infrastruktūrai, Ventspils mūsdienās ir viena no turīgākajām pilsētām Latvijā. Daudzi no pilsētas vēsturiskajiem objektiem, tai skaitā dzīvojamās ēkas, tagad ir restaurēti un pieejami apmeklētājiem. Pilsētas mērs kopš 1990. gadu sākuma ir Aivars Lembergs.