google/wiki40b huggingface dataset:
Anderss Lī

Spēlētāja karjera

Pēc vairākā NCAA aizvadītām sezonām, profesionāļa karjeru Lī sāka 2012.—13. gada sezonas nogalē, kad divas spēles aizvadīja NHL kluba Ņujorkas "Islanders" sastāvā. Turpmākajās divās sezonās Lī daļu sezonas aizvadīja AHL vienībā Bridžportas "Sound Tigers", taču 2015.—16. gada sezonā nostiprinājās "Islanders" pamatsastāvā. 2018.—19. gada sezonā kļuva par komandas kapteini.
ASV hokeja izlases sastāvā ir spēlējis trijos Pasaules čempionātos, tās sastāvā izcīnot divas bronzas medaļas.
Sentinel-1B

Lidojuma gaita

Sentinel-1B tika palaists 2016. gada 25. aprīlī 21:02:13 UTC ar Krievijas nesējraķeti Sojuz-ST/Fregat-MT no Gviānas kosmiskā centra Franču Gviānā. Kopā ar to orbītā nogādāti pavadoņi MICROSCOPE, AAUSAT4, e-st@r-II, OUFTI-1.
Jānis Ruberts

Dzīvesgājums

Dzimis 1874. gada 25. maijā (13. maijā pēc vecā stila) Daugavgrīvā tirgotāja un dzirnavnieka Hermaņa Jūlija Ruberta un viņa dzīvesbiedres Emīlijas Marijas, dzimušas Šleseres, ģimenē. No 1886. līdz 1894. gadam J. Ruberts mācījās Rīgas Aleksandra ģimnāzijā, pēc tam studēja Tērbatas universitātes Medicīnas fakultātē. Kļuvis par vecākās latviešu studentu korporācijas Lettonia biedru. Pēc studiju beigšanas 1899. gadā J. Ruberts tika uzaicināts strādāt Tērbatas universitātes Acu slimību klīnikā par asistentu, paralēli rakstīja doktora darbu. 1900. — 1902. gadā viņš studēja arī Teoloģijas fakultātē, bet studijas pārtrauca un 1903. gadā aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju.
1903. gada decembrī J. Ruberts tika iecelts par Zveņigorodas acu ambulances vadītāju netālu no Kijevas Ukrainā. Viņa vadībā tā tika pārveidota par Kijevas guberņas zemstes acu slimnīcu. 1910. gadā J. Ruberts tika ievēlēts par Kijevas Sv. Vladimira universitātes privātdocentu. Viņš pilnveidoja zināšanas Vācijas, Austroungārijas, Šveices klīnikās un augstskolās. 1915. gadā J. Ruberts kļuva par Kijevas Svētā Vladimira universitātes Acu slimību klīnikas virsārstu un asistentu. 1918. gadā tika ievēlēts par profesoru un Acu slimību klīnikas direktoru, bija arī klīniku direktoru padomes priekšsēdētājs un Kijevas universitātes rektora aizvietotājs.
Pēc Latvijas Augstskolas aicinājuma 1922. gadā J. Ruberts ieradās Rīgā un tika ievēlēts par Medicīnas fakultātes oftalmoloģijas profesoru un Acu slimību klīnikas direktoru Rīgas pilsētas 1. slimnīcā. 1923. gada 23. aprīlī J. Ruberts tika ievēlēts par Medicīnas fakultātes dekānu, bet 16. maijā par Latvijas Universitātes rektoru. Viņš bija LU rektors no 1923. gada 1. jūlija līdz 1925. gada 1. jūlijam, šajā laikā Latvijas Universitātē tika atvērtas jaunas fakultātes un katedras, nodibināti sakari ar ārvalstu universitātēm, izdoti zinātniskie raksti un sākta doktora disertāciju aizstāvēšana.
Pēc rektora amata pilnvaru beigšanās profesors J. Ruberts visus spēkus veltīja zinātniskajai darbībai un modernas Acu slimību klīnikas veidošanai Rīgas pilsētas 1. slimnīcas galvenajā ēkā, kurā bija 3 nodaļas, telpas diagnostikas procedūrām un laboratorija.
1928. gadā pēc J. Ruberta iniciatīvas Rīgā tika sasaukts 1. Baltijas oftalmologu kongress (All-Baltische Ophthalmologen-Tagung, A.B.O.T.) un izveidota Baltijas Oftalmologu biedrība. Nākamie kongresi notika 1930. gadā Tartu, 1932. gadā Kauņā un 1934. gadā Rīgā, kad J. Ruberts vienprātīgi tika ievēlēts par Baltijas Oftalmologu biedrības pirmo Goda priekšsēdētāju. 1929. gadā viņš piedalījās Starptautiskajā oftalmologu kongresā Amsterdamā. 1932. gadā J. Ruberts nodibināja Latvijas Oftalmologu biedrību un bija tās priekšsēdētājs.
Miris 1934. gada 1. novembrī ar trieku savā dzīvoklī Rīgā sešdesmit gadu vecumā.
Splita

Vēsture

Mūsdienu Splitas priekšpilsētā atradās senā Salona (Salonae) — romiešu Dalmācijas provinces galvaspilsēta un imperatora Diokletiāna dzimtā pilsēta. 293. gadā Diokletiāns pavēlēja pilsētas pievārtē celt pili, kura kļuva par imperatora rezidenci. Kad VII un VIII gadsimtā Dalmācijā iebruka avāri un slāvi, Salona tika pamesta, bet atlikušie iedzīvotāji pārcēlās uz Diokletiāna pili, un tā kļuva par jaunās pilsētas kodolu.
Bizantijas laikos pilsēta bija tās sastāvā, saglabājot politisku autonomiju. Kopš 12. gadsimta Splitā valdīja ungāru augstmaņi, un tā bija neatkarīga. No 1420. līdz 1797. gadam pilsēta bija Venēcijas republikas sastāvā.
1797. gadā Splita iekļāvās Austrijas impērijas sastāvā, bet pēc Austrungārijas kapitulācijas 1.pasaules karā — Serbu, horvātu un slovēņu karalistē (Dienvidslāvijā). Tā kā citas Dalmācijas lielākās pilsētas (Rijeka un Zadara) starp kariem bija Itālijas teritorijā, Splita kļuva par Dienvidslāvijas galveno ostu.
2.pasaules kara laikā Splitu okupēja Itālijas karaspēks. Pēc Itālijas kapitulācijas, 1943. gada septembrī Splitā iegāja Tito partizāni, tomēr pēc divām nedēļām Splitu ieņēma vācu karaspēks. 1944. gada 26. oktobrī Splitā atkal iegāja partizāni un līdz kara beigām pilsēta bija Tito Horvātijas pagaidu galvaspilsēta.
Nodibinoties sociālistiskajai Dienvidslāvijai, Splita iekļāvās Horvātijas republikas sastāvā. Horvātijas pilsoņu kara sākumā Splitā atradās lieli Dienvidslāvijas Tautas armijas spēki, jo Splita bija Dienvidslāvijas kara flotes galvenā bāze. Notika vairāki bruņoti incidenti. Vienā no tiem fregate "Splita" bombardēja Splitas pilsētu. Tomēr 1992. gada janvārī Dienvidslāvijas armija pameta pilsētu.
Anna Ģertrūde Vērmane

Anna Ģertrūde Vērmane (vācu: Anna Gertrud Wöhrmann, 1750—1827) bija vācbaltiešu tirgotāja sieva un mecenāte. Likusi pamatus Vērmanes dārza izveidei.

Dzīvesgājums

Dzimusi 1750. gada 2. martā Rīgā tirgotāja Zamuela Ēbela un viņa sievas Urzulas, dzimušas Hartvigas, ģimenē. Viņas māte mira 1752. gadā, bet tēvs 1758. gadā, viņu pieņēma Rīgas birģermeistara Depkina mājā.
Pēc 1772. gada apprecējās ar Melngalvju biedrības vecāko Kristiānu Heinrihu Vērmani (1737—1813), kas vēlāk kļuva par Lielās ģildes locekli. Viņu laulībā piedzima septiņi bērni.  Viņas mazdēls Kristiāns Heinrihs Panders (1794—1865) bija paleontologs, embriologs un ģeologs.
Pēc vīra nāves 1817. gadā viņa atraitne Anna Ģertrūde Vērmane lika ierīkot eksotisku koku parku ar rozāriju savā zemes gabalā ārpus Rīgas nocietinājumiem, kur atradās viņas dārza mājiņa. Savā testamentā viņa dārzu novēlēja pilsētai ar noteikumu, ka tas nekad netiks pārdots privātpersonām vai sadalīts. 
Mirusi 1827. gadā Rīgā. Parka labiekārtošanu turpināja viņas dēls Johans Kristofs Vērmans, kas 1829. gadā pie viņas dārza mājiņas lika uzcelt piemiņas obelisku mātes piemiņai.
21. oktobris

21. oktobris ir gada 294. diena pēc Gregora kalendāra (295. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 71 diena.
Edinburga

Vēsture

Pirmās ziņas par cilvēku atrašanos Edinburgas teritorijā ir datējama ar 8500. gadu pirms mūsu ēras. Arheoloģiskie atradumi no Akmens un Bronzas laikmeta ir atrasti Artūra Krēsla kalna un citu tuvējo kalnu apkārtnē. Iespējams, Bedas rakstos Edinburga pieminēta kā Gvidi (Guidi) pilsēta. 854. gadā tika celta pirmā Svētā Gila baznīca.
Pilsētas nozīmība krasi palielinājās no 12. gadsimta, kad Skotijas karalis Deivids I pārcēla valsts galvaspilsētu no Danfermlinas uz Edinburgas pili. Kad 13. gadsimtā izveidojās Skotijas parlaments, pilsēta nostiprināja savu galvaspilsētas statusu.
Marijas Stjuartes laikā karaliskais galms atradās Holirūdhausas pilī (Holyroodhouse). Kad 1603. gadā par karali kļuva Džeimss I, galms pārcēlās uz Londonu. Kad 1707. gadā likvidēja Skotijas parlamentu, Edinburgas politiskā nozīme samazinājās.
Tomēr Edinburgas kā kultūras centra nozīme nesaruka un Apgaismības laikā Edinburgā darbojās daudzi tā laika ievērojamākie filozofi, zinātnieki un mākslinieki.
19. gadsimtā pilsētas iedzīvotāju skaits krasi pieauga, jo Edinburgā ieplūda no Kartupeļu bada bēgošie īri.

Tūrisms

Tūristu piesaistīšanai Edinburga cauru gadu organizē visdažādākos festivālus, festivāli ir viens no nozīmīgākajiem pilsētas ienākuma avotiem. Kopumā visdažādākajiem festivāliem Edinburgā tiek tērēts apmēram 200 miljoni mārciņu katru gadu. Visvairāk apmeklēts ir Edinburgas mākslas festivāls, kas notiek katru gadu vasaras beigās. Tā apmeklētāju skaits var sasniegt pat vienu miljonu cilvēku.
Edinburgā ir uzcelts piemineklis Šerlokam Holmsam, kurš ir viens no pasaules slavenākajam detektīvam. Tas atrodas blakus mājai, kurā dzimis detektīvstāstu autors Arturs Konans Doils.

Edinburgas teātra festivāls

Kopš 1947. gada pilsētā norisinās Edinburgas teātra festivāls. Tas ir festivāls, kura laikā tiek rādītas labākās Skotijas un citu valstu teātra, mūzikas, dejas un operas izrādes. Tradicionāli tas notiek trīs nedēļas vasaras beigās, lielākoties uz visām pilsētas skatuvēm un koncertzālēm. Parasti pasākumu apmeklētāju skaits sasniedz vairāk kā 220 tūkstoši tūristu.
Makašēnu pagasts

Vēsture

1935. gadā Makašēnu pagasta platība bija 152,8 km², un tajā dzīvoja 7 622 cilvēku, to starpā 66,1% latviešu, 31,4% krievu, 1,8% poļu un 0,7% citu tautību pārstāvju. 1945. gadā pagastā izveidoja Makašēnu, Brožguļu, Čakšu, Gailumu, Kleperu, Mežāres, Puderu un Vusaru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Mūsdienās Makašēnu pagasta teritorija ietilpst Audriņu, Ilzeskalna, Vērēmu, Nautrēnu, Griškānu un Ozolmuižas pagastos.
Chrysolina gypsophilae

Izplatīšanās

Izplatība Chrysolina gypsophilae sensu lato (par visam trim pasugām) ir sastopama Ziemeļāfrikā, Eiropā, Kanāriju salās un Centrālāzijā (Kirgīzijā, Turkmenistānā). Nominālā pasuga (C. gypsophilae gypsophilae) ir izplatīta Eiropā un Centrālāzijā, kā arī Latvijā; C. gypsophilae grossepunctata ir sastopama Kanāriju salās un C. gypsophilae lucidicollis izplatās Sardīnijā, Sicīlijā, Ziemeļāfrikā, Kanāriju salās, Centrālāzijā un Armēnijā.

Pieaugušā īpatņa apraksts

Pieaugušas vaboles (imago) ķermeņa garums ir 8 — 11 mm. Ķermenis ir tumši zils, no augšdaļas ir matēts. Dienvidu īpatņi mēdz būt spilgti. Uz segspārniem ir sarkana vai ruda norobežota zigzagveidīga līnija.

Ekoloģija

Dzīvo uz tīrumiem, netālu no krastu kāpām, ceļmalās, palienes terasēs, tukšainē. Vaboles ir polifāgas fitofāgas, jo barojas ar dažādu dzimtu augiem, tai skaitā no lūpziežu (salvijas), asteru (vībotnes), cūknātru (vīrceles), sūreņu (skābenes) dzimtām.
Par Latvijas Republikas valstisko statusu

Latvijas Republikas Augstākās Padomes likums "Par Latvijas Republikas valstisko statusu" ir dokuments, ar kuru 1991. gada 21. augustā Latvijas Republikas Augstākā Padome pasludināja, ka tiek pilnā mērā atjaunota Satversmes sapulces 1922. gada 15. februārī pieņemtā Latvijas Republikas Satversme.

Vēsture

Pēc LPSR Augstākās Padomes 1990. gada vēlēšanām Latvijas parlaments ar 138 balsīm „par”, 0 „pret” (deklarāciju neatbalstošie deputāti balsojumā nepiedalījās) un 1 „atturas” Augstākā Padome pieņēma deklarāciju „Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu”. Šī deklarācija pasludināja 1940. gada 17. jūnija PSRS militāro agresiju kā starptautisku noziegumu un atjaunoja Latvijas Republikas suverenitāti, tomēr tika pasludināts pārejas posms līdz Saeimas sasaukšanai. Deklarācijas 9. punkts paredzēja Latvijas Republikas valstiskās neatkarības atjaunošanu sarunu ceļā ar PSRS valdību. 1991. gada 3. marta Vislatvijas tautas aptaujas rezultāti liecināja, ka vairākums (73,7%) Latvijas iedzīvotāju atbalstīja Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.
Pēc 1991. gada 19. augusta puča beidza pastāvēt PSRS konstitucionālās valsts varas un pārvaldes institūcijas. Kad svarīgākos pārvaldes objektus Latvijā sāka ieņemt Padomju armija, Latvijas Republikas Augstākā Padome pieņēma likumu "Par Latvijas Republikas valstisko statusu" ar kuru tika atjaunota Latvijas Satversmes pirmā panta darbība, kas noteica, ka "Latvija ir neatkarīga, demokrātiska republika, kurā Latvijas valsts suverēnā vara pieder Latvijas tautai un kuras valstisko statusu nosaka Latvijas Republikas 1922. gada 15. februāra Satversme."
Sparta

Vēsture

Sparta (sengr. Σπάρτη, lat. Sparta) jeb Lakedaimonija (sengr. Λακεδαίμων, lat. Lacedaemon) — sākotnēji 5 apmetņu polisa, vēlāk valsts Helladā, Peloponēsas pussalā IX-II gs.p.m.ē. Izveidojās XII gs. p.m.ē. doriešu iekarotajā Lakonijas ielejā, VIII-VII gs.p.m.ē. iekaroja Mesēniju (kur jau dzīvoja citi radniecīgi dorieši), izveidojot polisu.
Tiek uzskatīts, ka Sparta ir Hērakla dzimšanas vieta.
11.—10. gadsimtā p.m.ē. Peloponesas pussalā ienāca dorieši un nodibināja tur trīs valstis, no kurām spēcīgākā izrādījās Sparta.
Spartai bija viena no spēcīgākajām armijām Grieķijā. Spartā bija trīs kārtas: spartieši, perioiki, heloti. Spartieši bija iekarotāju — doriešu pēcteči, perioiki un heloti — pakļauto ahajiešu pēcteči. Spartieši valdīja un karoja, perioiki kala ieročus un maksāja nodevas, heloti apstrādāja zemi un novāca ražu. 7.—6. gadsimtā p.m.ē. visa Lakonijas zeme tika sadalīta 9000 vienādos zemes gabalos, kas atbilda spartiešu saimju skaitam. Sparta kopā ar sabiedrotajiem uzvarēja Atēnas Peloponēsas karā un kļuva par ietekmīgāko valsti Grieķijā. 4. gadsimtā p.m.ē. sāka samazināties pilntiesīgo spartiešu skaits. Grieķu—persiešu karu laikā bija 8000 pilntiesīgo spartiešu, ap 420. g.p.m.ē. — vairs tikai 4000, 4. gs.p.m.ē. vidū — ap 1500, bet 3. gs.p.m.ē. — tikai 100 pilntiesīgu spartiešu.
146. gadā p.m.ē. Spartu iekaroja Roma, bet 27. gadā p.m.ē. Sparta kļuva par Romas Ahajas provinci.

Izglītības sistēma

Jaunākās paaudzes audzināšana tika uzskatīta par valsts nozīmes jautājumu Spartā (pirms 4. gadsimta pirms mūsu ēras).
Audzināšanas sistēma bija pakļauta iedzīvotāju karavīru fiziskās attīstības uzdevumam. Starp morālajām īpašībām uzsvars tika likts uz apņēmību, noturību un uzticību. No brīža, kad no 7 līdz 20 gadiem brīvo pilsoņu dēli dzīvojuši militāra tipa internātskolās.
Papildus fiziskajiem vingrinājumiem un sacietējumiem tika praktizētas militārās spēles, mūzika un dziedāšana. Izstrādātas skaidras un kodolīgas runas prasmes ("lakonisks" — no Lakonijas). Visi bērni Spartā tika uzskatīti par valsts īpašumu.
Plūtarhs (sengrieķu: Πλούταρχος, Ploútarkhos) savā darbā "Senās spartiešu tradīcijas" apraksta Spartiešu kolektīvās dzīves, izglītības, reliģijas īpatnības, ka arī attieksmi pret svešiniekiem, uzvedību karā.
Beverīna (kuģis)

Kuģa nogrimšana

2008. gada 2. decembrī plkst. 16:40 Jūras meklēšanas un glābšanas koordinācijas centrs (MMRC) esot saņēmis informāciju no Liepājas ostas Kuģu satiksmes dienesta, ka "Beverīnai" Baltijas jūrā netālu no Liepājas ir pārstājis darboties galvenais dzinējs. Plkst. 18:03 palīdzību ieradās sniegt otrs zvejas kuģis "Gints", kas uzsāka "Beverīnas" vilkšanu uz Liepājas ostu. Plkst. 18:24 MMRC norīkoja Jūras spēku kuģi "Virsaiti" doties uz notikuma vietu, kura uzdevums būtu sniegt papildus palīdzību. Plkst. 20:55 "Beverīnas" vilkšana uz ostu tika pārtraukta, jo pasliktinājās laikapstākļi un arī "Gintam" radās tehniskas problēmas. Plkst. 21:50 "Virsaitis" bija ieradies notikuma vietā, bet nespēja sniegt palīdzību, jo tika pazaudeti radiosakari; uz "Beverīnas" pārstāja darboties energoapgāde. Plkst. 22:05 zvejas kuģis "Beverīna" apgāzās un strauji nogrima. Līdz janvāra sākumam neviens no sešiem kuģa apkalpes vīriem netika atrasts. 2009. gada 6. janvārī tika identificētas kāda vīrieša mirstīgās atliekas, kas izskalotas Jūrmalciemā. Piederīgie viņu atpazina kā kuģa kapteini Sergeju Volkovu.
Ūdenslīdēji, apskatot nogrimušā kuģa kravas telpu, ir konstatējuši, ka tajā atrodas vara kabeļu ruļļi. Šie ruļļi nebija nostiprināti un atrodas kuģa kreisajā pusē. Tādēji netieši varētu apstiprināties informācija, ka "Beverīnas" apkalpe nodarbojās ar krāsainā metāla celšanu ārā no jūras dzelmes.
Policija ir ierosinājusi kriminālprocesu pēc Krimināllikuma 21. nodaļas par noziedzīgu nodarījumu pret satiksmes drošību.
2009. gada 2. jūnijā tika atrasts vel viena apkalpes locekļa mirstīgās atliekas. Viņš tika atpazīts kā kuģa stūrmanis.
Liepājas brāļi

Pirmsākumi

Liepājas brāļu projekts sākās kā nevainīgs joks, kura pamatdoma bija apvienot dažādās grupās spēlējošos brāļus — bijušos un esošos liepājniekus — , lai sniegtu vienreizēju uzstāšanos festivālā "Bildes '87". Dziesma "Tikai tā!" ierakstīta studijā "Melodija" un nofilmēta televīzijā, kļuva par vienu no 1988. gada lielākajiem hitiem Latvijā un itin bieži atskan radio ēterā vēl tagad. "Mikrofona '88" noslēguma koncertā dziesma "Tikai tā!" ieguva ceturto vietu.

1990. gadi

Turpmāk šī kolektīva darbība saistīta pārsvarā ar Liepājai veltītiem pasākumiem vai festivālu "Bildes". 1995. gadā grupa piedalījās Imanta Kalniņa dziesmu izlases "Pilsētā, kurā piedzimst vējš" ierakstā. 1996. gadā Liepājas brāļu dziesma "Ej!" tika iekļauta izlasē "Tūdaliņ Tagadiņ". 1997. gadā tika svinētā liepājnieka Ulda Marhilēviča jubileja, kurā grupa Kongresu namā Rīgā izpildīja savus lielākos grāvējus, tos iemūžinot arī albumā "Marhils un draugi". Liepājas brāļi bija bieži dalībnieki arī "Liepājas dzintarā".

Mūsdienas

2000. gadā grupa sapulcējās ierakstu studijā GEM, lai beidzot ierakstītu vairākas izpildītas, bet vēl nepiefiksētas dziesmas, tostarp sacerot arī vairākas jaunas.
2015. gadā Liepājas brāļi un to draugi, par godu gaidāmajai Guntara Rača jubilejai, atkārtoti ieraksta dziesmu "Tikai tā".
Andris Līgotnis

Izglītība, dzīves sākums

Andris Līgotnis mācības uzsācis Cēsu 2. astoņgadīgajā skolā, vienlaikus mācoties arī sporta skolas slaloma sekcijā. 1968. gadā ar māti pārcēlies uz dzīvi Rīgā, kur mācījies Natālijas Draudziņas 7. vidusskolā. Pēc 8. klases pabeigšanas devies mācīties uz Rīgas 6. vidusskolu. Par labām sekmēm un sabiedrisko darbu ieskaitīts grupā braucienam uz Vācijas Demokrātisko Republiku. Skolā veicis militāri patriotiskās audzināšanas pienākumus kā komjaunatnes biroja pārstāvis.
1977. gadā Līgotnis tika uzņemts Latvijas Valsts universitātes Juridiskajā fakultātē, paralēli mācījies arī Sabiedrisko profesiju fakultātē un ieguvis profesiju — lektors (padomju tiesību propagandists), praktizējies Čehoslovākijā. Vasaras brīvdienās strādājis sporta nometnē "Priedkalne" par pedagogu un pionieru nometnē "Liesma" par vecāko pionieru vadītāju. Ar izcilību absolvējis LVU 1982. gadā.

Jurista karjera

Īsi pēc universitātes beigšanas A. Līgotnis devās strādāt uz Balvu rajona prokuratūru. Darbu pārtraucis no 1987. līdz 1989. gadam, kad viņš Karēlijā dienēja PSRS armijā obligātā militārā dienesta ietvaros. Pēc atgriešanās sācis strādāt par advokātu Rēzeknes pilsētā.

Politiskā karjera

Trešās atmodas sākumā Līgotnis iesaistījies Latgales politiskajā dzīvē, bijis Latvijas Tautas frontes Balvu nodaļas biedrs. 1990. gadā ievēlēts LR Augstākajā Padomē, savukārt 1993. gadā ievēlēts 5. Saeimā. Bijis Aizsardzības un iekšlietu komisijas loceklis, vēlāk tās priekšsēdētājs, kā arī Nacionālās drošības padomes loceklis. Pēc tam kļuvis par Aizsardzības ministrijas parlamentāro sekretāru. Partijas "Latvijas ceļš" biedrs no 1993. gada.
Pēc Centrālās vēlēšanu komisijas priekšsēdētāja Ata Kramiņa nāves LC virzīja Līgotni par kandidātu uz brīvo vietu komisijā, kā arī priekšsēdētāja amatu.

Nāve

1997. gada 14. decembrī, būdams savā Rīgas dzīvoklī, Andris Līgotnis izdarīja pašnāvību nošaujoties. Līķis tika atrasts 15. decembrī ap pulksten sešiem no rīta. 18. decembra Saeimas sēdē viņš tika pieminēts ar klusuma brīdi.

Privātā dzīve

Andris Līgotnis sadzīvē bija noslēgts cilvēks. Nodarbojies ar skriešanu, vēlāk ar soļošanu, dažkārt piedalījies arī smaiļošanas sacensībās. Daudz darba ieguldījis vectēva zemnieku saimniecības atjaunošanā. Vairākus gadus viņu mocījusi smaga slimība, arī politikā un sadzīvē nereti juties vientuļš.
Musulmaņi

Musulmaņi (arābu: مسلم‎‎, izrunā: [ˈmʊslɪm] — 'pazemīgais') ir islāma sekotāji. Saskaņā ar Pjū pētījumu centru 2010. gadā pasaulē bija 1,6 miljardi musulmaņu un tiek prognozēts, ka līdz 2050. gadam musulmaņu skaits turpinās strauji pieaugt un sasniegs 2,76 miljardus, bet 2070. gadā islāms kļūs par izplatītāko reliģiju pasaulē.
Vislielākais musulmaņu skaits dzīvo Indonēzijā, Pakistānā, Indijā un Bangladešā, lai gan šajās valstīs, izņemot Pakistānu, tie nav absolūtais vairākums. Procentuāli visvairāk no valsts iedzīvotājiem musulmaņi ir Tuvo Austrumu valstīs un Ziemeļāfrikas valstīs.

Musulmaņi Latvijā

Pirmā musulmaņu draudze Latvijā izveidota 1904. gadā Rīgā, un tās absolūto vairākumu veidoja pāris simti no Pievolgas un Krimas atbraukušie tatāri. Pirmajā pasaules karā daudzi musulmaņi Latviju pameta, un 1920. gadā vien daži desmiti Latvijas iedzīvotāju sevi uzskatīja par musulmaņiem. Kopš 1920. gada sākuma pastāvēja imāma Šakira Husnetdinova vadīta Rīgas un apkārtnes musulmaņu draudze, kuras gandrīz visi biedri joprojām bija tatāri. Pēc Otrā pasaules kara ļoti daudzi no viņiem devās bēgļu gaitās, nokļūstot bēgļu nometnēs Vācijā. Latvijas PSR laikā no pārējās Padomju Savienības republikā iebrauca vairāki tūkstoši tatāri, azerbaidžāņi, kazahi un citu tradicionāli islāmticīgu tautu pārstāvji.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1990. gadu sākumā Tatāru biedrība „Ideļ” izveidoja Rīgas pilsētas musulmaņu draudzi ar tādu pašu nosaukumu, bet otra musulmaņu grupa Rīgā izveidoja vēl vienu musulmaņu draudzi, kas uztur savstarpējus sakarus un svin visus lielākos musulmaņu svētkus. Musulmaņu draudze tika izveidota arī Daugavpilī.
2018. gadā dokumentālo filmu par Latvijas musulmaņu kopienu ar nosaukumu „Apgāztā mēness zīmē” uzņēma Kārlis Lesiņš, kurš pētīja to, kā 5 tās dalībnieki, tostarp reliģiskais vadītājs un imāms Imrāns Oļegs Petrovs, radikalizējušies un devušies uz Sīriju karot Islāma valsts pusē.
Alfrēds Frišmanis

Biogrāfija

Alfrēds Frišmanis piedzima 1903. gada 15. septembrī. Frišmanis nodarbojās ar žurnālistiku, viņam bija nepabeigta augstākā izglītība.
1931. gadā tika ievēlēts 4. Saeimā no Jaunās zemnieku apvienības saraksta. Parlamentā darbojās līdz Ulmaņa apvērsumam 1934. gada maijā. Tālākais liktenis nav zināms.
Eiropas autoceļš E75

Maršruts

Eiropas autoceļš E75 šķērso deviņas valstis un ietver sevī arī divas prāmju pārceltuves - no Helsinkiem uz Gdiņu un no Atēnām uz Haniju.