Šarpejs

Vēsture

Tā ir ļoti sena šķirne, kas, domājams, pastāvēja Ķīnā kopš Haņu dinastijas valdīšanas laikiem. Vissenākās šarpejiem līdzīgu suņu statuetes ir attiecināmas uz laika posmu no 200. gada p.m.ē. līdz 220. gadam. Vēstures dokumentu trūkuma dēļ, daudz no tā, kas ir zināms par šarpeju, balstās uz minējumiem un dedukciju. Tam tāpat kā čau-čau ir zilgana mutes gļotāda un mēle, tāpēc ir iespējams, ka abām šķirnēm ir kopēji priekšteči. Tiek uzskatīts, ka šarpejs tika izveidots Guandunas provincē, kur gadsimtiem bija medību suns, ganāmpulku sargs un lauksaimnieku palīgs. Šķirne tika arī izmantota suņu cīņās. Šīs izklaides zelta laikmets attiecas uz 1930.—1940. gadiem. Šajā periodā suņa ārejais aspekts ievērojami mainījās, jo suņu īpašnieki selekcionēja indivīdus ar aizvien vaļīgāku ādu, lai kautiņos tā paliktu pretinieka zobos, kamēr suņa ķermenis netiktu skarts. Tomēr, kad suņu cīņu organizētāji sāka importēt daudz lielākus kaujas suņus no Eiropas, buldogus, mastifus, šarpeji vairs nevarēja ar tiem konkurēt un to skaits strauji samazinājās. Turklāt pēc Ķīnas Tautas Republikā ieviestā aizlieguma uz mājdzīvnieku turēšanu pilsētās vairums šo suņu tika barbariski iznīcināti.
Šķirni pirmo reizi atzina 1960. gadā Honkongas Kinoloģiskais klubs, tomēr, 1968. gadā reģistrācijas tika pārtrauktas. Daži šarpeji tika aizvesti uz Amerikas Savienotajām Valstīm, kur šo suņu audzētāju biedrība tika reģistrēta 1970. gada oktobrī, bet šarpeja šķirnes klubs 1974. gadā. 1978. gadā Amerikā notika pirmā nacionālā specializētā izstāde. Šarpejs tika uzņemts Amerikas Kinoloģiskajā klubā (American Kennel Club) 1988. gadā, bet šķirnes ciltsgrāmata atvērta 1992. gada jūnijā.
Ja 1978. gadā Ginesa rekordu grāmata nosauca šarpeju par retāko šķirni pasaulē, reģistrējot tikai 60 tās pārstāvjus, šodien sugas nākotne vairs nav apdraudēta.

Izskats

Tas ir vidēja izmēra suns ar kompaktu siluetu. Augstums skaustā ir 44-51 cm abiem dzimumiem, bet svars ir 20–25 kg. Suņa augstums skaustā ir vienāds ar ķermeņa garumu no krūšu kaula līdz sēžas pauguram. Galvas priekšējā daļa ar muti un nāsīm atgādina nīlzirga galvu, tā izskatās samērā liela salīdzinājumā ar ķermeni. Pieres kauls ir līdzens un plats. Pāreja no pieres uz purna daļu ir vidēji izteikta. Krokas no pieres un vaigiem stiepjas lejup, veidojot pakakli. Purngals plats, apaļas formas. Lūpas un purna augšdaļa ir gaļīgas, kroka pie deguna pamatnes ir pieļaujama. Degungals ir liels un plats, apmatojumam atbilstošā krāsā, bet vēlams melns vai pēc iespējas tumšāks. Aukslējas, zobu alveolas un mēle ir zilganmelnas vai zilganpelēkas gaiša toņa suņiem. Rozā plankumi uz mēles ir pieļaujami. Pilnīgi rozā mēle skaitās par brāķi. Pilna zobu formula. Šķērveida sakodiens: augšžokļa priekšzobiem jāpārsedz apakšžokļa priekšzobi.  Apakšlūpa nedrīkst traucēt sakodienu. Mandeļformas acis ir nelielas, dziļi novietotas, tumšas ar nopietnu izteiksmi. Ādas krokas nekādā gadījumā nedrīkst traucēt acu plakstiņu kustības. Iekaisušas acis, entropija vai ektropija pazīmes ir diskvalifikācijas iemesls izstādēs. Ausis ir ļoti mazas un diezgan biezas, vienādmalu trīsstūra formā ar nedaudz noapaļotiem galiem, novietotas virs acu līnijas, tās pieguļ pie galvas, to gali ir vērsti acu virzienā. Stāvas ausis skaitās par brāķi. Kakls ir īss, labi muskuļots un nedaudz izliekts. Pleci ir muskuļoti un slīpi. Priekškājas ir taisnas un vidēja garuma ar spēcīgiem kauliem. Krūškurvis ir plats, dziļš - krūšu kauls atrodas uz elkoņu līnijas. Mugura īsa un plata. Muguras līnija nedaudz iekrīt aiz skausta un tad atkal paceļas krustu virzienā. Krusti īsi, plati un nedaudz izliekti. Pakaļkājas labi muskuļotas, paralēlas skatoties no aizmugures, ar mērenu locītavas leņķi. Ādas krokas uz kājām ir augstākā mērā nevēlamas. Pēdas ir vidēja izmēra, kompaktas. Augstu novietota aste ir viena no šķirnes raksturīgām pazīmēm, tā ir plata un apaļa pie pamatnes un sašaurinās virzienā uz galu. Aste var būt sagriezta gredzenā un turēta pāri mugurai. Astes trūkums skaitās par brāķi. Pieaugušiem dzīvniekiem pārlieku liels ādas krokojums uz ķermeņa ir nevēlams. Īss, sarains un ass apmatojums ir vēl viena no šķirnes raksturīgām pazīmēm. Uz ķermeņa, kakla un galvas tas ir sasliets, bet uz kājām cieši pieguļ ādai. Apmatojuma garums nedrīkst pārsniegt 2,5 cm. Ir sastopami suņi ar garāku apmatojumu, ko sauc bear coat, bet oficiālais standarts tos neatzīst. Apmatojums ir vienlaidus krāsas: melns, gaiši vai tumši ruds, dzeltenbrūns un krēmkrāsas vai smilškrāsas. Par brāķiem tiek uzskatīti albīni, svītrotie (angļu: brindle), melni ar dzeltenbrūnas krāsas lāsumiem, "lāsumaini punktoti" un raibie suņi.

Raksturs un audzināšana

Tas ir diezgan neatkarīgs dzīvnieks ar stipru raksturu. Pieaudzis, tas kļūst diezgan spēcīgs. Saimniekam bez pieredzes būtu jāapmeklē suņu apmācības nodarbības, lai iemācītu savam šarpejam labas paklausības bāzes, kas būs ļoti noderīgas ikdienas dzīvē. Kuces parasti ir vieglāk apmācāmas. Tas ir ideāls kompanjons vientuļam cilvēkam. Ģimenē vairums šarpeju izvēlas vienu personu, kurai būs uzticīgi un klausīs vislabāk. Pret ģimenes bērniem parasti ir iecietīgi, bet praktiski nekad nesekos to dotiem norīkojumiem, tāpēc nav jāpieļauj, ka bērns bez vecāku uzraudzības ved ārā tādu suni - neparedzētā situācijā viņš nespēs to kontrolēt. Pret svešiniekiem, bērniem un pieaugušiem, šarpejs izturas ļoti rezervēti un izvairās no fiziskā kontakta ar tiem. Socializācijai ir liela loma, bet katrs suns saglabās savu iedzimto temperamentu. Tāpēc saimniekam pašam jāizvērtē, vai ir droši ļaut nepazīstamiem cilvēkiem pieskarties savam sunim, un pretējā gadījumā jābrīdina lai to nedara. Vairums šarpeju drosmīgi aizsargā savu teritoriju un ģimenes locekļus. Pareizi socializēts šarpejs pacieš citus suņus, kaut arī izturas pret tiem diezgan vēsi. Vislabāk saprotas ar tiem, kuru emociju izpausme neizvēršas tūlītējā fiziskā kontaktā. Dažiem indivīdiem, it īpaši tēviņiem, ir tieksme uz kauslīgumu. Kad suns ir piesiets saitē viņa sarga instinkts saasinās, tāpēc tādos brīžos tiešs kontakts ar citiem suņiem nav vēlams. Ja plāno iegādāties vēl vienu suni, vislabāk būtu izvēlēties pretēja dzimuma dzīvnieku, ideālā gadījumā otru šarpeju. Daži indivīdi spēj sadzīvot ar mājas kaķiem un citiem mājdzīvniekiem, ja tos pieradina agrā kucēna vecumā, bet īsta draudzība ar tiem izveidojas reti. Ārā no paša sākuma jācenšas kontrolēt viņu tendenci vajāt kaķus un citus sīkus dzīvniekus.
Šis suns ir labi piemērots dzīvei iekštelpās un parasti pielāgojas saimnieka dzīves ritmam. Viņš ir savaldīgs un praktiski nekad nerej. Vairums šarpeju ir ļoti tīrīgi un ātri iemācās nokārtoties tikai ārā. Šarpeja prasības pēc fiziskās slodzes ir vidējas, bet viņam patīk sekot saimniekam lai kur tas dotos, arī garās pastaigās.