google/wiki40b huggingface dataset:
Volodars Murzins

Biogrāfija

Ņižņijtagilas šaha skolas audzēknis, bet kopš 2017. gada dzīvo Himkos. 2016. gadā izcīnījis otro vietu Krievijas jauniešu šaha čempionātā U11 vecuma grupā.
Vairākkārt pārstāvējis Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos. 2016. gadā Prāgā uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U10 vecuma grupā. 2017. gadā ieņēmis trešo vietu Pasaules jauniešu šaha čempionātā U12 vecuma grupā. 2016. gadā uzvarējis Eiropas jauniešu čempionātā šaha ātrspēlē U10 vecuma grupā, bet 2017. gadā bijis labākais Pasaules jauniešu ātrā šaha čempionātā U12 vecuma grupā. 2018. gada augustā Rīgā uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā O12 vecuma grupā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2019. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
2012. gada laikapstākļi Latvijā

Gada raksturojums pa gadalaikiem

2011./2012. gadu kalendārā ziema (decembris, janvāris, februāris) bija temperatūras un nokrišņu kontrastiem bagāta. Pārsvarā aukstais februāris līdzsvaroja silto decembri un tādējādi ziemas vidējā gaisa temperatūra (−3,4 °C) bija tuva normai — 0,5 grādus virs tās. Savukārt bagātīgais dažāda veida nokrišņu daudzums visos ziemas mēnešos padarīja ziemu par visbagātāko ar nokrišņiem Latvijā pēdējo 90 gadu laikā. Ziemas kopējais nokrišņu daudzums bija 210 mm, kas ir 167% no normas.
Pēc divām rekordkarstām 2010. un 2011. gadu vasarām, 2012. gada vasara kopumā Latvijā ar vidējo gaisa temperatūru +16,0 °C atbilda ilggadējai vidējai gaisa temperatūrai un bija trešā vēsākā vasara 21. gadsimtā. Vissiltākais laiks šai vasarā bija Latvijas vidienē — Rīgā (+17,4 °C) un Bauskā (+16,6 °C), bet visdzestrākais — Vidzemes augstienē — Zosēnos (+15,2 °C) un jūras vējiem visvairāk pakļautajā Kolkā (+15,3 °C). Vasaras vissiltākais mēnesis bija jūlijs. Tajā gaisa temperatūra sasniedza visaugstāko vērtību +33,7 °C (Daugavgrīvā, 29. jūlijā). Savukārt jūnija pirmajā pusē un jau sākot no augusta otrās dekādes dzestrajās naktīs zāles virskārtā bija vērojamas salnas. Nokrišņu šajā vasarā kopumā Latvijā bija 245 mm (10% vairāk par normu), kas to ierindo atbilstošo ilggadīgās un šī gadsimta datu rindu vidusdaļā. Jāatzīmē, ka karstajās 2010. un 2011. gadu vasarās nokrišņu bija vairāk kā 2012. gadā. Tā 2010. gada vasaras, kas ir trešā nokrišņiem bagātākā pēdējos 90 gados un vislietainākā šajā gadsimtā, vidējais nokrišņu daudzums Latvijā bija 324 mm. Visvairāk nokrišņu 2012. gada vasarā nolija pār Kolku (312 mm). Savukārt vismazākais nokrišņu daudzums bija Liepājā un Rucavā (ap 170 mm, kas ir mazāk par normu). Vasaras mēnešu laikā Latvijā krita 26 karstuma un 3 aukstuma rekordi. 2012. gada rudens Latvijā bija samērā silts un nokrišņiem bagāts. Ar vidējo gaisa temperatūru +7,9 °C (1,3 grādus virs normas) tas bija 12. siltākais pēdējos 90. gados un ceturtais siltākais 21. gadsimtā. Ar nokrišņu daudzumu 252 mm (127% no normas) 2012. gada rudens bija 13. mitrākais pēdējos 90 gados un ar nokrišņiem visbagātākais 21. gadsimtā.
Rikards Grēnborjs

Spēlētāja karjera

Pārstāvējis Zviedrijas otrās spēcīgākās līgas klubus Huddinge IK, Tyringe SoSS un Hammarby IF. No 1989. līdz 1992. gadam spēlējis arī NCAA Sentklaudas Universitātes komandas sastāvā.

Trenera karjera

Trenera karjeru sāka 1994. gadā kā asistents Sentklaudas Universitātes komandā. Vēlāk strādājis arī ar citām NCAA, AWHL un WHL komandām. 2006. gadā sācis darbu ar dažādu vecumu Zviedrijas izlasēm. Sākotnēji darbojies kā U18 un U20 izlašu skauts. 2010. gadā kļuvis par Zviedrijas jauniešu (U18) izlases galveno treneri. 
No 2011. gada paralēli strādājis arī kā trenera asistents junioru (U20) un Zviedrijas nacionālajā izlasē. 2013. gadā ticis apstiprināts par Zviedrijas junioru izlases galveno treneri. 2014. gadā R. Grēnborja vadībā Zviedrija izcīnīja sudraba medaļas Pasaules čempionātā junioriem. R. Grēnborjs bijis arī treneru kolektīva sastāvā, kas palīdzēja Zviedrijai izcīnīt sudraba godalgas 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
2015. gada 25. augustā tika apstiprināts, ka Grēnborjs kļūs par Zviedrijas izlases galveno treneri, sākot ar 2016. gada Pasaules kausa hokejā turnīru. Tajā Zviedrijas izlase aizkļuva līdz pusfinālam.
Šķeltovas pagasts

Ezeri

Aksenovas ezers, Foļvarkas ezers, Karašu ezers, Meļderu ezers, Peipiņu ezers, Raudiņu ezers, Čertoks, Šķeltovas ezers.

Vēsture

1945. gadā Izvaltas pagastā izveidoja Šķeltovas ciema padomi. 1950. gadā Šķeltovas ciemam pievienoja Peipiņu ciemu, 1954. gadā - Staškeviču ciemu. 1960. gadā Šķeltovas ciema kolhoza "Vienība" teritoriju pievieno Veiguļu ciemam, 1961. gadā kolhoza "Cīņa" teritoriju - Izvaltas ciemam. 1968. gadā pievieno Grāveru ciema Mičurina kolhoza teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Aglonas novadā.
Sfēriskā Zeme

Uzskatu par Sfērisku Zemi pirmie pauda sengrieķu filozofi aptuveni 6. gadsimtā p.m.ē., taču tas bija tikai filozofisks prātojums, līdz to pieņēma Hellēnisma astronomija 3. gadsimtā p.m.ē. Hellēnisma uzskatu vēlā antīkā laikmeta un viduslaiku laikā pakāpeniski pieņēma arī pārējā Vecā pasaule. Praksē zemes apaļumu pierādīja Ferdinanda Magelāna un Huana Sevastjana Elkano ceļojums apkārt zemeslodei (1519-1522).
Sfēriskās Zemes uzskats nonāca pretrunā ar iepriekš vadošo Plakanās Zemes konceptu. Senās Divupes mitoloģijā Zeme tika attēlota kā plakans disks, kas peld okeānā un ko aptver sfēriskas debesis, un vadoties pēc šī uzskata arī tika veidotas senākās Zemes kartes.
18. gadsimtā tika atklāts, ka precīza Zemes forma ir tuvāka elipsei (Mopertuī).
Vaiņodes lidlauks

Vēsture

Vaiņodes lidlauks izveidots netālu no Pirmā pasaules kara laika Vaiņodes dirižabļu lidostas. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām dirižabļu angārus nojauca un to konstrukcijas izmantoja Rīgas Centrāltirgus paviljonu būvei 1924. gadā. Latvijas gaisa spēki šeit izveidoja planieru lidlauku, kurā bija izvietoti planieri "Dūja", "Zelta Vārpa" un "Pārsla".
Pēc bāzu līguma nosacījumiem 1939. gada beigās to pārņēma PSRS karaspēka kontingents, bet pēc pilnīgās Latvijas okupācijas 2. pasaules kara sākumā te bāzējās padomju 31. ātrais bumbvedēju aviācijas pulks (31-й скоростной бомбардировочный авиационный полк) ar 60 ātrajiem bumbvedējiem АНТ-40 (СБ), vācu okupācijas laikā Luftwaffes 4. triecieneskadriļa (Sturmgeschwader 4).
Aukstā kara laikā to izmantoja kā vienu no  militārajiem lidlaukiem pie PSRS ziemeļrietumu robežas.
Lidlaukā līdz 1992. gadam bāzējās padomju gaisa spēku 54. gvardes iznīcinātāju aviācijas pulks (54-й Краснознаменный Керченский гвардейский истребительный авиополк). Pēc kara te atradās amerikāņu piegādātie iznīcinātāji P-39 Aircobras, 1967. gadā Vaiņodes lidostā stacionēja pirmos Su-15, kurus 1980. gados nomainīja ar Su-27 iznīcinātājiem. 
Pēc Kubas raķešu krīzes no 1964. gada vairākus kilometrus uz ziemeļiem no Vaiņodes lidlauka bija stacionētas arī trīs vidējas darbības rādiusa kodolraķetes ШПУ Р-14У Чусовая (NATO terminoloģijā: SS-5 'Skean'), kas atradās Priekules 344. gvardes raķešu pulka (344-й гвардейский ракетный Краснознаменный полк им. 50-летия СССР) pakļautībā. 1980. gados to pārbāzēja uz Irkutskas apgabalu.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas aviācijas pulku līdz 1993. gadam pārbāzēja uz Savasļeikas (Саваслейка) militāro lidlauku Ņižņijnovgorodas apgabalā.
1995. – 1997. gadā Vaiņodes lidlauku daļēji demontēja.
Stīpotā bruņucepure

Stīpotā bruņucepure (angļu: Spangehelm) bija izplatīta Eiropas kara bruņucepure agrajos viduslaikos. Biezas stīpas savieno no trim līdz sešām tērauda vai bronzas plāksnēm. Bruņucepures priekšpusē var būt speciāls deguna aizsargs. Tās priekšpuses sāni vaigu aizsardzībai varēja būt gan no metāla, gan ādas.
Roberts Bethers

Dzīvesgājums

Dzimis 1836. gada 8. maijā Bauskas luterāņu mācītāja Bernharda Bethera un viņa sievas Angelikas, dzimušas Kīnas (Kühn), ģimenē. 
Mācījās Jelgavas ģimnāzijā (1850-1854) un studēja teoloģiju Tērbatas universitātē (1855-1859), papildinājās Berlīnes un Erlangenes universitātēs (1859-1860).
Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja par mājskolotāju Cēres muižā (1860-1863) un praktizējās pie Kandavas mācītāja Bernevica, vēlāk bija Blīdenes un Stūru draudzes mācītājs (1863-1888). Līdztekus darbojās Kurzemes skolu stundu plāna izveides komisijā (1872-1875), bija skolu padomnieks (1875-1882).    
Kurzemes  konsistorijas piesēdētājs (1887-1888), ģenerālsuperintendents un konsistorijas viceprezidents (1887-1897). 
Miris 1897. gada 20. novembrī Jelgavā.
Vecās mājas

Vēsture

"Vecās mājas" iesākumā eksistēja ar dažādiem nosaukumiem, kurus neviens no grupas dalībniekiem vairs neatceras. Grupas kodolu veidoja Uģis Prauliņš (taustiņinstrumenti, balss) un Andris Alviķis (basģitāra), Andris Smetanko-Riekstiņš (balss), Arnis Veisbārdis (ģitāra), Aldis Strazdiņš (bungas). Notika arī akustiskie koncerti nedaudz savādākā sastāvā, piedaloties Aigaram Graubam un Silvijai Silavai. Iesākumā mēģinājumi notika tagadējās Rīgas Pareizticīgo katedrāles pagrabā.
Dziesmas grupai rakstīja Uģis Prauliņš un arī Armands Alksnis. Grupas darbības laikā tika veikti vairāki ieraksti, taču nekad netika izlaista neviena skaņu plate vai kompaktdisks, toties ir bijuši vairāki video klipi, kuru režisori bija Māris Martinsons un Laimdota Kalniņa. Grupa Latvijā ir koncertējusi vairāk kā 400 vietās, ieskaitot Liepājas dzintaru un Bildes. Kā saka Aleksandrs Ņemirovskis: "... savulaik ikviena viņu uzstāšanās beidzās ar publikas kāpšanu uz krēsliem, lai, tā aplaudējot, izrādītu savu sajūsmu. "
Sergejs Civinskis

Dzīvesgājums

Dzimis 1895. gada 22. jūnijā Daugavpilī poļu izcelsmes Krievijas impērijas armijas virsnieka ģimenē. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma iestājās Pleskavas kadetu korpusā un Aleksandra karaskolā (1914), Gatčinas lidotāju skolā (1916) un Odesas augstākās pilotāžas skolā (1917). 1915. gadā publicēja savas pirmās karikatūras.
Krievijas pilsoņu kara laikā atgriezās dzimtenē un apmetās Rīgā. Publicēja vairāk nekā 7500 karikatūras Latvijas krievu avīzē „Сегодня” (1929-1934), kā arī „Latvijas Sargā”, „Pēdējā Brīdī” un humoristiskajos izdevumos „Rūgtās Drapes”, „Pūcesspieģelis”, „Sikspārnis”, „Svari” u.c. Sarīkoja personālizstādes 1923., 1927. un 1931. gadā, izdeva karikatūru albumu „Augstais simts” (1929), kurā attēlojis katru no simts tā laika Latvijas Saeimas deputātiem. 1931. gadā izdeva karikatūru grāmatu par PSRS, 1933. gadā politisko karikatūru krājumu „Mūslaiku varoņi” par PSRS un Vācijas attiecībām.
Pēc Ulmaņa apvērsuma Sergejs Civinskis devās uz ASV, kur strādāja komercreklāmas un noformēšanas jomā. 1935. gada augustā atgriezās dzimtenē un strādāja žurnālā „Для Вас”. Pēc Latvijas okupācijas Sergeju Civinski 1940. gada oktobrī apcietināja un deportēja uz PSRS. Pēc pratināšanām Maskavas Lubjankas cietumā 1941. gada 30. jūlijā nošauts un apglabāts Komunarkas masu kapos.
Māra Mennika

Bērnība

Augusi trīs bērnu ģimenē ar vecāko māsu Baibu un jaunāko māsu Daci. Pateicoties vecākajai māsai, radusies ieinteresētība un aizrautība par tūrismu, kad māsa Baiba trešajā klasē Māru aizvedusi uz kalnu tūristu pulcēšanas vietu "Namiņš". 11. gadu vecumā, māsas uzraudzībā apmeklējot folkloras pulciņu, tuvas kļuvušas tautas tradīcijas un autentiskā dziedāšana, kas vēl joprojām ir svarīga Māras dzīves daļa.

Ceļš uz teātri

Kultūras akadēmijas Teātra fakultātē Māra Mennika iekļuvusi ar trešo reizi, taču caurvijus tam ir apguvusi amatieru teātra režiju divgadīgajā Kultūras skolā (pašreizējā Latvijas Kultūras koledža). Mācījusies par vācu valodas pedagogu un strādājusi par bērnu dārza audzinātāju . 2001. gadā piedzīvojusi debiju uz profesionālās teātra skatuves Jaunā Rīgas teātra izrādē "Zelta Meitenes". 1999. gadā Māra tika uzņemta Valmieras teātra kursā. Pirmā sadarbība ar Valmieras Drāmas teātri notika 2001. gadā, vēl studiju laikā, 3. kursā, izrādē „Tumšie Brieži” spēlējot Riu .

Valmieras Drāmas teātris

Kopš 2003. gada, pēc Ekrāna un teātra mākslas nodaļas Valmieras teātra aktierkursa absolvēšanas, Māra Mennika ir Valmieras Drāmas teātra aktrise, kopā piedaloties pašlaik 33 izrādēs . 
2003. gadā ieguvusi Valmieras Drāmas teātra balvu kategorijā „Labākā aktrise otrā plāna lomā” par lomām izrādēs „Sarkangalvīte”, „Smilšu kaste”, „Stiprs Ziemeļrietumu vējš”. 2005. gadā par lomām izrādēs „Aizbirušais avots” un „Heda Gablere” atkārtoti tika iegūta Valmieras Drāma teātra balva nominācijā „Labākā aktrise otrā plāna lomā”. Pašlaik Māras nozīmīgākā loma ir izrādē „Dzimta”, kur viņa atveido galveno stāsta varoni Vasu, tā ir viņas titulloma, par kuru izrādes režisors Fēlikss Deičs izsakās, ka tas ir nopietns solis viņas aktiermākslā  . 
Pašlaik Māra Mennika ir nominēta 2012./2013. gada sezonas Latvijas Teātra gada balvai kategorijā „Gada aktrise otrā plāna lomā” par izrādes „Mežainis” Jeļenas lomu .

Privātā dzīve

Māra Mennika ir divu meitiņu Rutes Nikolas un Rasas Saules Esteres, māmiņa un Nika Ērgļa dzīvesbiedre.
Mākoņkalna pagasts

Daba

Atrodas Latgales augstienē. Lielāko daļu pagasta aizņem Rāznavas pauguraine - Latgales augstienes augstākā daļa. Dienvidrietumu daļā atrodas Maltas pazeminājums. Augstākā vieta pagastā - atsevišķais, ainaviskais Mākoņkalns - 247,4 m vjl. Virs apkārtnes Mākoņkalns paceļas par 60 metriem un līdz ar to ir viens no Latvijā iespaidīgākajiem pauguriem.

Vēsture

Viduslaikos Mākoņkalnā atradās Volkenbergas pils, kuras drupas vēl saglabājušās. Tas bija vissenākais krustnešu cietoksnis Lotigolas zemē, kuru Livonijas ordenis ieguva pēc Jersikas pēdējās dalīšanas 1239. gadā. Ir ziņas, ka jau 1236. gadā šeit bijusi koka pils.
1945. gadā Rēzeknes apriņķa Maltas pagastā izveidoja Zosnas ciema padomi. Zosnas ciems ietilpis Maltas (1949-1959) un Rēzeknes (pēc 1959. gada) rajonos. 1957. gadā Zosnas ciemam pievienoja likvidētā Dorotpoles ciema kolhoza «Sarkanais karogs» teritoriju, 1959. gadā — daļu likvidētā Lipušķu ciema, 1963. gadā — Pušas ciema kolhoza «8. marts» teritoriju. 1971. gadā padomju saimniecības «Malta» teritoriju pievienoja Špēļu ciemam, bet ciemu pārdēvēja par Mākoņkalna ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Mākoņkalna pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Malaizijas zebiekste

Izskats un īpašības

Malaizijas zebiekstei kā visām zebiekstēm ir garš, slaids un lokans ķermenis ar īsām kājām un garu asti. Ķermeņa garums ir 30—36 cm, astes garums apmēram 24 cm. Ķepas ap spilventiņiem ir bez matojuma, tādēļ zebiekste ir ieguvusi savu otro nosaukumu.
Malaizijas zebiekstes kažoka krāsa variē no sarkanbrūnas līdz gaišai, gandrīz baltai, galvas matojums ir daudz gaišāks kā ķermeņa magtojums, bieži galva ir balta. Kakls tumšāks par galvu, bet gaišāks par pašu ķermeni, kāju matojums ir vēl tumšāks. Aste divkrāsaina; puse astes vienā krāsā ar muguru, otra puse vienā krāsā ar kakla matojumu. Kažoka matojums ir garš un pūkains. Malaizijas zabiekstes foto var apskatīt šeit.
Par zebieksti nav veikti novērojumi un nav zināmi tās ieradumi un uzvedība, bet tiek pieņemts, ka tie ir tāpat kā citām zebiekstēm.
Neitrīno

Neitrīno (itāļu: neutrino — 'neitroniņš') ir stabilas elementārdaļiņas, kas pieder pie neitrālajiem leptoniem ar pusveselu spinu. Šīs noslēpumainās daļiņas piedalās tikai gravitācijas un vājajā mijiedarbībā, tādēļ ārkārtīgi reti iedarbojas uz parasto matēriju. Lai neitrīno plūsmu vājinātu uz pusi, būtu nepieciešams svina slānis 100 gaismas gadu biezumā.
Neitrīno apzīmē ar simbolu  (grieķu alfabēta burts nī).

Vēsture

Viena no kodolfizikas pamatproblēmām 20. gadsimta 20. gados bija bēta sabrukšanā radušos elektronu nepārtrauktais spektrs (no atoma kodola tiek izstaroti elektroni (bēta daļiņas) ar visdažādākajām enerģijām). Pēc kvantu mehānikas principiem šim spektram būtu jābūt diskrētam, t. i. teorētiski būtu jātiek izstarotām bēta daļiņām tikai ar konkrētu enerģiju, kas atbilst pārejai starp enerģijas līmeņiem attiecīgā atoma kodolā (šo teoriju noformulēja austriešu fiziķe Līze Meitnere 1922. gadā). Alfa sabrukšanas procesā tika novērotas tieši šādas diskrētas alfa daļiņu enerģijas, tomēr bēta sabrukšana teorijai nepakļāvās — tikai nelielam skaitam izstaroto elektronu enerģija sasniedz teorētisko. Tas nozīmēja enerģijas nezūdamības likuma neievērošanu. 1930. gadā slavenais dāņu fiziķis Nilss Bors pat ierosināja atcelt enerģijas nezūdamības likumu attiecībā uz elementārdaļiņām. Tomēr bija arī cits risinājums — 1931. gadā fiziķis Volfgangs Pauli izteica hipotēzi par nezināmu daļiņu bez lādiņa un ar ļoti niecīgu masu, kura pārvietojas ar gaismas ātrumu un aiznes līdzi daļu enerģijas, kura katrā sabrukšanas reizē var būt savādāka. Itāļu fiziķis Enriko Fermi ieteica mīklaino daļiņu nosaukt par neitrīno — t. i., kaut ko mazu un neitrālu.
Vēlāk noskaidrojās, ka, lai ievērotu spina saglabāšanās likumu, bēta sabrukšanā, ja tiek izstaroti elektroni, jārodas nevis neitrīno, bet to antidaļiņām — antineitrīno. Tikai 1956. gadā antineitrīno izdevās konstatēt eksperimentāli. 1968. gadā tika eksperimentāli pierādīta no Saules nākošo neitrīno eksistence.
Neitrīno ir spilgts piemērs, kā zinātnē kaut kas var tikt atklāts uz papīra.

Neitrīno īpašības

Elektronu neitrīno masa ir ārkārtīgi maza — ne vairāk kā 0,28 elektronvolti (eV). Tiek uzskatīts, ka mionu un tau neitrīno masas ir attiecīgi ne vairāk kā 190 keV un 18,2 MeV.
Neitrīno rodas elementārdaļiņu pārvērtībās un atoma kodolu sabrukšanā (skatīt bēta sabrukšana). Ārkārtīgi daudz neitrīno izstaro pārnovas (sprāgstot pārnovai, tieši neitrīno starojums "sadedzina" visu tās tuvumā, par spīti nelielajai neitrīno iedarbībai uz vielu). Šo plūsmu iespējams reģistrēt uz Zemes ar speciāliem neitrīno detektoriem. Arī Saule kodolreakcijās izstaro neitrīno.
Augšdevons

Augšdevons (D₃) ir devona perioda epoha, kā arī devona sistēmas nodalījums. Šī epoha ilga aptuveni 26 mlj. gadus (385,3 ± 2,7 - 359,2 ± 2,5 Ma). Augšdevons dalās divos stāvos (laikmetos): Frānas un Famenas stāvos.

Paleoģeogrāfija

Augšdevona pirmajā posmā turpinājās vidusdevona transgresija un franas laikmetā sasniedza devona jūras uzplūdu maksimumu. Īpaši tā izpaudās Krievijas un Ziemeļamerikas platformu teritorijās, kā arī ģeosinklinālēs Rietumeiropā un Dienvidķīnā. Famenas laikmetā jau iezīmējas būtiska jūras regresija. Jūra pakāpeniski atkāpās no Krievijas platformas, sadaloties daudzās sājūdens lagūnās. Tāpat, pilnīgi no jūras atbrīvojās Ziemeļamerikas un Sibīrijas platformas, kā arī Gondvanas perifērās teritorijas. Ģeosinklinālajās zonās augšdevona beigās situācija bija nedaudz sarežģītāka. Apalačos, Bretaņā, dažās Kazahstānas vietās, tāpat arī Ķīnā un Austrālijā devona beigās iekrita Bretaņas krokošanās fāze, kas iezīmēja hercīnās oroģenēzes pirmo lielāko posmu. Līdz ar to šajos rajonos bija vērojama jūras regresija. Savukārt, citās vietās (piemēram, Kazahstānas lielākajā daļā) famenas laikā bija vērojama transgresija, un jūra pakāpeniski pārgāja uz apakšējā karbona periodu.

Augšdevons Latvijā

Augšdevona nogulumi ieguļ gandrīz visā Latvijas teritorijā, izņemot valsts ziemeļrietumu daļu un uz dienvidiem no Daugavpils, kā arī ielejveida iegrauzumos dažās Latvijas vietās. Visā Latvijas teritorijā augšdevona nogulumi uzguļ virsū vidusdevona živetas stāva nogulumiem. Lielākajā teritorijas daļā tos klāj kvartāra slāņi, un tikai valsts dienvidrietumos tos sedz karbona, kā arī jaunāki nogulumi. Augšdevona nogulumu biezums ir Latvijas teritorijā sasniedz vairāk kā 300 metrus. Tie vispilnīgāk saglabājušies valsts dienvidrietumu daļā. Latvijas augšdevonā ir izdalīti divi stāvi: franas un famenas (pēc Ardenu-Reinas skalas). Augšdevona apakšējā robeža Latvijā tiek vilkta pa gaujas svītas pamatni. Robeža ir samērā labi izsekojama: uz vidusdevona Živetas stāva mālu, aleirītu un smilšakmeņu miju uzguļ Gaujas svītas sīk- un rupjgraudainas baltas smiltis un smilšakmeņi, vietām ar kvarca un kvarcīta olīšiem. Beidzamajā laikā tiek piedāvāti arī citi varianti - D₂/D₃ robežu vilkt starp Gaujas un Amatas, vai starp Amatas un Pļaviņu svītu. Augšdevona augšējā robeža tiek nosprausta starp Ketleru svītas augšdaļu (māli, mālaini aleirīti un dolomītmerģeļi) un Šķerveles svītas apakšdaļu (smilšakmeņi). Augšdevona griezumu pārstāv terigēnās smilšakmens, māla un aleirītu slāņkopas, kas mijas ar karbonātiskām dolomītu un dolomītmerģeļu un merģeļu slāņkopām. Šo slāņkopu mija parāda noteiktu nogulumu veidošanās ritmiskumu un ir izsekojama visā valsts teritorijā. Šis ritmiskums lielā mēra arī nosaka augšdevona slāņkopu stratigrāfisko dalījumu svītās vai arī sīkākās stratigrāfiskās vienībās.
Lielo pērtiķu projekts

Lielo pērtiķu Pasaules deklarācija

1.Tiesības uz dzīvību. Visu lielo primātu dzīvības ir jāaizsargā. Šīs sugas pārstāvjus nedrīkst nogalināt. Kā izņēmumus var uzskatīt ļoti specifiskas situācijas kā, piemēram, pašaizsardzību.
2.Individuālās brīvības aizsardzība. Lielos primātus nedrīkst patvaļīgi šķirt no to brīvības, tiem ir jādzīvo savā dabiskajā vidē. Lielajiem primātiem, kas dzīvo nebrīvē, ir tiesības dzīvot cienīgu dzīvi — plašās telpās, veidot kontaktus ar savas sugas pārstāvjiem, veidot ģimenes un netikt izmantotiem komerciāla labuma iegūšanai.
3.Spīdzināšanas aizliegšana. Tīša sāpju nodarīšana lielajiem primātiem — gan fiziska, gan psiholoģiska — bez iemesla, tiek uzskatīta par spīdzināšanu. Šis ir pārkāpums, no kura lielie primāti ir jāsargā.

Kritika

Organizācijai un kustības aizstāvjiem bieži tiek pārmestas pretrunas šajā programmā. Bieži tiek kritizēta šis organizācijas nostāja par uzstādījumu, ka kāda cita suga, ārpus cilvēku sugas, ir pelnījusi jebkādas tiesības. Tiek kritizēts arī fakts, ka organizācija neatbalsta tiesību piešķiršanu citu sugu dzīvniekiem.

Lielo pērtiķu Kinšasas deklarācija

2005. gada 9. septembrī Kongo Demokrātiskās Republikas galvaspilsētā Kinšasā tika parakstīta Apvienoto Nāciju Organizācijas Pasaules lielo pērtiķu deklarācija. Šī deklarācija tika izveidota, lai nodrošinātu lielo pērtiķu eksistenci ilglaicīgā laika periodā, informēt un iesaistīt sabiedrību šo sugu saglabāšanā to dabiskajā vidē.
Džeimss Nīls

Spēlētāja karjera

2005. gada NHL draftā viņu Dalasas "Stars" izraudzījās ar kopējo 33. kārtas numuru. NHL debitējis 2008.—2009. gada sezonā, kad aizvadīja 77 spēles. Kopš 2011. gada spēlē Pitsburgas "Penguins". Piedalījies 2012. gada NHL Visu zvaigžņu spēlē. 2011.—2012. gada sezonā viņš ar 80 spēlēs iegūto 81 rezultativitātes punktu (40 vārti un 41 rezultatīva piespēle) bija starp regulārās sezonas rezultatīvākajiem spēlētājiem. Tāpat ar 18 vairākumā gūtiem vārtiem Dž. Nīls bija līgas līderis.
2014. gada 27. jūnijā Nīls tika aizmainīts uz Našvilas "Predators". 2017. gada jūnijā līgas paplašināšanās draftā viņu izvēlējās Vegasas "Golden Knights". Kopā ar "Golden Knights" sasniedza Stenlija kausa finālsēriju, tajā gan ar 1—4 piekāpjoties Vašingtonas "Capitals". 2018. gada vasarā pievienojās Kalgari "Flames".
Kanādas pieaugušo izlases sastāvā izcīnījis sudrabu 2009. gada Pasaules čempionātā.
Latvijas PSR Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks

Latvijas PSR Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks bija goda nosaukums, ko piešķīra Latvijas PSR Augstākās Padomes prezidijs no 1941. gada 20. februāra līdz Latvijas neatkarības atgūšanai.
Goda nosaukums tika piešķirts izciliem Latvijas PSR mākslas darbiniekiem, kas bija snieguši īpašu ieguldījumu teātra, mūzikas, kino, cirka attīstībā, režisoriem, komponistiem, diriģentiem, koncertmeistariem, kolektīvu mākslinieciskajiem vadītājiem, mūziķiem. Nākamais goda nosaukums bija Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieks, bet augstākais goda tituls bija PSRS Tautas skatuves mākslinieks.
Pirmais goda nosaukumu Latvijas PSR Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks 1942. gadā saņēma latviešu kamerdziedātājs un režisors Rūdolfs Bērziņš. Pēdējo reizi šo titulu piešķīra 1989. gadā aktrisei Akvelīnai Līvmanei.
Garenbāze

Garenbāze ir transportlīdzekļa gareniskais attālums starp priekšējo un aizmugurējo riteņu asīm. Garenbāze var būt dažāda abās automobiļa pusēs (piemēram, Renault 16), kas automobiļa gaitas kvalitāti nemēdz pasliktināt.
Rišarlisons

Karjera

Rišarlisons savu karjeru sāka Brazīlijas komandās América Mineiro un Riodežaneiro "Fluminense". 2017. gadā Rišarlisons pievienojās Anglijas Premjerlīgas komandai Watford F.C.  2017.—2018. gada sezonā Rišarlisons bija vienīgais Watford spēlētājs, kas piedalījās katrā Premjerlīgas spēlē. 2018. gadā pievienojās Everton F.C.
Brazīlijas futbola izlases sastāvā debitēja 2018. gada 7. septembrī pret ASV futbola izlasi.