Abdulhamids II

Personīgā dzīve

Abdulhamids II bija sultāna Abdulmedžida I un čerkesu izcelsmes Tirimužganas Sultānes dēls. Viņš bija prasmīgs galdnieks un pats pagatavoja lielu daļu savu mēbeļu, kuras mūsdienās var aplūkot Stambulā, Jildizas pilī un Bejlerbeji pilī. Abdulhamids II interesējās par operu un pats sarakstīja pirmos operas klasikas tulkojumus turku valodā. Tāpat kā daudzi citi Osmaņu impērijas sultāni, arī Abdulhamids II bija ievērojams dzejnieks.

Politika

Atšķirībā no saviem priekšgājējiem sultāniem, Abdulhamids II daudz ceļoja uz tālām zemēm. Deviņus gadus pirms troņa ieņemšanas (1867), viņš pavadīja savu onkuli sultānu Abdulazizu ceļojumā uz Austriju, Franciju un Angliju.

Kāpšana tronī (1876)

1876. gada 31. augustā, pēc sava brāļa Murada V gāšanas no troņa viņš tika iecelts tronī, bet 1909. gadā tika gāzts, lai tronī kāptu viņa otrs brālis Mehmeds V. Īpaša uzmanība tronī kāpšanas dienā tika pievērsta tam, ka viņš bez apsardzes jāja pats uz Sultāna Ejupas mošeju, kur viņam arī tika iedots Osmana I zobens. Liela daļa sabiedrības domāja, ka Abdulhamids II būs liberālu ideju atbalstītājs, bet konservatīvie baidījās, ka viņš uzsāks bīstamas reformas. Faktiski viņš, kāpjot tronī, saņēma lielus valsts parādus un tukšu valsts kasi.

Pirmās konstitūcijas periods (1876—1877)

Savā uzrunā, ieņemot troni, Abdulhamids II neizpauda nekādus plānus vai mērķus, lai arī strādāja kopā ar Jaunajiem Osmaņiem, lai veidotu jaunu konstitucionālo iekārtu. Teorētiski, jaunā iekārta būtu varējusi īstenot Islāmam pieņemamu liberalizāciju, nostiprinot Tanzimata rietumu standartu imitāciju. Rietumu standartu politiskā iekārta nevarēja nostiprināties gadsimtiem vecajā Osmaņu politiskajā kultūrā, pat ar milzīgu spiedienu no rietumu pasaules, jo izraisīja impērijā nesaskaņas un pastiprināja pretestību, vismaz no sultāna viedokļa.
1876. gada 23. decembrī sultāns Abdulhamids II proklamēja jaunu konstitūciju un parlamentu. 1876. gada nogalē sarīkoto konferenci Konstantinopolē pārsteidza konstitūcijas proklamēšana un Eiropas varas to neuzskatīja par ievērojamu pagriezienu, dodot priekšroku 1856. gada konstitūcijai (Hatt-ı Hümayun) un 1839. gada konstitūcijai (Hatt-ı Şerif), kā arī apšaubīja parlamenta lomu tautas balss reprezentēšanā.
Tāpat kā iepriekšējās reformu centienu reizēs, izmaiņas Osmaņu impērijā izrādījās gandrīz neiespējamas. Krievijas impērija turpināja mobilizāciju karam un straujš pagrieziens notika līdz ar britu kara flotes pietuvošanos galvaspilsētai no Marmora jūras. Sultāns apturēja konstitūcijas darbību un izsūtīja tās autoru Midhatu pašā. 1877. gada sākumā sākās Osmaņu impērijas un Krievijas impērijas karš.

Sadrumstalotība

Tas, no kā Abdulhamids II visvairāk baidījās, notika uzreiz pēc Krievijas kara pieteikuma 1877. gada 24. aprīlī un tai sekojošās krievu uzvaras 1878. gada februārī. Abdulhamidam II neviens nepalīdzēja, jo princis Aleksandrs Gorčakovs bija uzpircis neitrālo Austriju, noslēdzot Reihštades līgumu un Lielbritānija nevēlējās iesaistīties, baidoties par saviem valdījumiem Dienvidāzijā. Ar Sanstefano līgumu Osmaņu impērijai tika uzlikti nežēlīgi pienākumi: tika piešķirta neatkarība Rumānijai, Serbijai un Melnkalnei; tika noteikta autonomija Bulgārijai; Krievijai bija jācedē Dobruža un Armēnijas atsevišķas daļas un jāmaksā milzīgas kompensācijas.
Tā kā Krievija bija gatava dominēt pār jaunizveidotajām valstīm, Sanstefano līgums tai nodrošināja ietekmi pār lielāko Eiropas dienvidaustrumu daļu. Lielvaras (īpaši Lielbritānija) uzstāja uz grozījumiem šajā līgumā un Berlīnes kongresā tika mazināta Krievijas milzīgā ietekme. Atbildot uz šādu atbalstu, Lielbritānijai 1878. gadā tika izīrēta Kipra un 1882. gadā Lielbritānijas karaspēks okupēja Ēģipti un Sudānu, lai šajās provincēs it kā ieviestu kārtību. Līdz 1914. gadam Kipra, Ēģipte un Sudāna oficiāli palika Osmaņu impērijas valsts sastāvā un tad, līdz ar Osmaņu impērijas iesaistīšanos Pirmajā pasaules karā, Lielbritānija tās oficiāli anektēja.
Krētai Osmaņu impērija piešķīra palielinātas tiesības, bet tās neapmierināja iedzīvotājus un tie centās apvienoties ar Grieķiju. 1897. gada sākumā uz Krētu devās grieķu karaspēks, lai gāztu Osmaņu varu, bet šādai rīcībai sekoja karš, kurā Osmaņu impērija sakāva Grieķiju. Dažus mēnešus vēlāk, salu pārņēma kontrolē Lielbritānija, Francija un Krievija.

Atbalsts Vācijai

Trīspusējai Antantei (Lielbritānija, Francija un Krievijas impērija) ar Osmaņu impēriju bija saspīlētas attiecības, jo Abdulhamids II uzskatīja, ka Osmaņu impēriju jāņem vērā tāpat kā visas pārējās varas. Sultāns uzskatīja, ka viņa impērija arī ir Eiropas lielvara, neskatoties uz to, ka tajā dzīvo vairāk musulmaņu nekā kristiešu. Abdulhamids II un viņa Divāns sevi uzskatīja par modernu valsti, neskatoties uz to, ka eiropiešu acīs vairākas viņu tradīcijas tika uzlūkotas kā dīvainas vai necivilizētas.
Tādēļ Abdulhamids II izvēlējās apvienoto Vāciju kā iespējamo savu sabiedroto. Abdulhamids II divas reizes pie sevis Stambulā uzņēma ķeizaru Vilhelmu II — 1889. gada 21. oktobrī un 1898. gada 5. oktobrī (trešo reizi Vilhelms II viesojās Stambulā 1917. gada 15. oktobrī pie sultāna Mehmeda V). Osmaņu impērijas armijas modernizācijai tika algoti vācu virsnieki Barons von der Golcs un von Ditfurts.
Osmaņu valdības finanšu reorganizācijas nolūkā tika iesaistīti vācu speciālisti un Abdulhamids II centās arvien vairāk varu pārņemt savā tiešā kontrolē, jo vairs neuzticējās saviem ministriem. Vāciešu iesaistīšanās nebija bez intereses, jo viņu palīdzību atlīdzināja ar īpašām dzelzceļa koncesijām. 1899. gadā viņiem tika atdots ilgi iekārotais Bagdādes dzelzceļš.

Otrās konstitūcijas periods

Tautas pazemojošais stāvoklis Maķedonijā un aizvainojums armijā par spiegošanu un ziņotājiem noveda līdz krīzei.
1908. gada vasarā sākās Jauno turku revolūcija un Abdulhamids II, uzzinājis, ka no Salonikas uz Stambulu virzās karaspēka vienības, kapitulēja. 24. jūlijā tika atjaunota apturētās 1876. gada konstitūcijas darbība un nākamajā dienā tika atcelts slepenais dienests un cenzūra, un tika atbrīvoti visi politiskie ieslodzītie.
Tronī sēžot, Abdulhamids II 17. decembrī atklāja parlamenta sēdi, paziņojot, ka pirmā parlamenta „darbība bija apturēta līdz laikam, kamēr cilvēki kļūtu pietiekami izglītoti ar izglītības paplašināšanu visā impērijā.” Patiesībā impērijā jau vairāk kā 30 gadus nebija īstenota neviena izglītības reforma.