google/wiki40b huggingface dataset:
Jānis Lūsis (zoologs)

Biogrāfija

Dzimis 1897. gadā. Mācījās Ķoņu trīsgadīgajā pagastskolā (1906-1909), Rūjienas draudzes skolā (1909-1912), Valkas reālskolā (1912—1916). 1916. gadā uzsāka studijas Petrogradas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātes Bioloģijas nodaļā, kuru absolvēja 1923. gadā. No 1929. līdz 1932. gadam bija zinātniskais līdzstrādnieks Vissavienības Lauksaimniecības Zinātņu akadēmijā. No 1925. līdz 1936. gadam Lūsis bija Sanktpēterburgas universitātes docētājs, 1935. gadā kļuva par profesoru. No 1932. līdz 1936. gadam docēja arī Sanktpēterburgas Zootehniskajā institūtā, no 1942. līdz 1948. gadam — Severcova Evolucionārās morfoloģijas institūtā.
1948. gadā sakarā ar T. Lisenko vadīto pret ģenētiku vērsto kampaņu viņu atlaida no darba, jo atteikties no savas zinātnieka pārliecības viņš nevarēja.
1949. gadā kļuva par docētāju Latvijas Universitātē. No 1958. līdz 1966. gadam vadīja Zooloģijas katedru, pēc tam līdz 1971. gadam Zooloģijas un ģenētikas katedru. 1961. gadā izveidoja Latvijas Valsts universitātes Zooloģijas muzeju.
Miris 1979. gadā.
Hugo Purnis

Biogrāfija

Dzimis Vircavas pagasta Pētermuižā (tagad Pēterlauki Platones pagastā) kalēja ģimenē. 1927. gadā beidzis Jelgavas valsts 1. vidusskolu. 1927. gadā iestājies Latvijas Universitātē, kur līdz 1932. gadam studējis matemātiku, bet 1932. gadā pārgājis uz Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultāti, kuru beidzis 1940. gadā. No 1934. līdz 1938. gadam strādājis par kantoristu Rīgas Centrālajā slimokasē. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā bijis revidents, pēc tam finanšu daļas vadītājs Liepājas valsts kontrolē. Otrā Pasaules kara sākumā 1941. gada jūlijā piedalījies Liepājas aizstāvēšanās kaujās pret vāciešiem. Vācu okupācijas laikā bijis laukstrādnieks Aizputes un Jelgavas apriņķos. Pēc otrreizējas padomju okupācijas no 1944. gada decembra strādājis par finanšu daļas vadītāju Tukuma operatīvajā grupā, bet no 1945. gada maija pārgājis uz Tukuma apriņķa valsts kontroli. No 1946. gada septembra bijis advokāts Tukuma juridiskajā konsultācijā, bet no 1948. gada aprīļa kļuvis par Aizputes juridiskās konsultācijas vadītāju. 1951. gada janvārī atskaitīts no advokatūras pēc paša vēlešanās. Bijis precējies, ģimenē bijuši divi dēli un meita. Par viņa pēdējiem mūža gadiem trūkst informācijas.

Šahists

Bijis pazīstams arī kā šahists. Pirms Otrā pasaules kara piedalījies strādnieku arodbiedrību rīkotājos turnīros. 1937. gadā uzvarējis Latvijas Darba kameras 1. individuālajā turnīrā. Tautas labklājības ministrijas šaha komandas sastāvā piedalījies 2. Valsts un pašvaldību darbinieku šaha komandu turnīrā (1934) un 5. Valsts un pašvaldību darbinieku šaha komandu turnīrā (1938). Arī pēc Otrā pasaules kara turpinājis savas šahista gaitas. 1951. gada Latvijas šaha čempionātā veiksmīgi aizvadījis pusfinālu, kurā ieņēmis 3. vietu un iekļuvis čempionātā finālā, kurā palicis 19. vietā.
Alona weltneri

Izplatība

Ir diezgan reta un sporādiski sastopama savā areālā, nekad neveidojot grupas. Eiropā sastapta Polijā, Vācijā, Skandināvijā, Šveicē. Polijā (Madu ezerā, Pomerānijas rietumos) un Vācija (Sakrova ezerā) reģistrēts viens īpatnis. Pa vienam īpatnim sastapts arī Anglijā (Jorkšīrā, Ziemeļanglijā), Holandē un Francijā (Ronas upē). Taču avotā par izplatību Francijā netika veikts īpatņa apraksts un nebija bildes, tāpēc nav ticamu datu par izplatību šajā reģionā.

Apraksts

Tas ir vidēju izmēru (apmēram 0,5 mm) Chydoridae zooplanktona organisms ar dzeltenu ķermeņa krāsu. Karapakss (angļu: carapace) no sānu skata taisnstūrains ar taisnām līdz viegli izliektām dorsālām malām. Ventrālās karapaksa malas ir taisnas, viegli izliektas pakaļējā pusē. Dorsālo ķīļu nav.

Klasifikācija

Sākotnēji Alona weltneri ieslēdza Alona costata sugu grupā, balstoties uz tipiskām rievveida laterālām porām, taču morfoloģija nebija detalizēta un stumbra ekstremitātes raksturs nebija aprakstīts. 2008. gadā Kajs van Damme un līdzautori aprakstīja no jauna Alona weltneri un secināja, suga ir vairāk līdzīga pēc morfoloģiska rakstura Alona pulchella sugu grupai, taču ekstremitāšu raksturs ir joprojām neskaidrs.
Pēc detalizēta morfoloģijas pārskata 2011. gadā secināja, ka sugai piemīt visas Alona costata sugu grupas raksturīpašības. Alona weltneri ir tipiskas Alona costata sugu grupas transversālas laterālas galvas poru (vairākām Alona costata grupas sugām ir raksturīgas "kūlītis" zem laterālām porām), balstoties uz to Alona weltneri ietilpst Alona costata sugu grupā, taču paliek izolētā stāvoklī, jo tai ir divas īpašas pazīmes: 1. nav "kūlīšu" zem laterālām porām, un 2. nav izteiktas dorsālās malas uz postabdomena. Turklāt laterālām porām ir resni hitīna gredzeni un tēviņiem nav izciļņa gonoporām. Alona weltneri ekstremitāšu uzbūve, cik ir iespējams spriest, ir identiska Alona costata uzbūvei.
Vormsa

Vēsture

Vormsas nosaukums ir atvasināts no seno ķeltu vārda Borbetomagus (mitra pļava), 14. gadā p.m.ē. to ieņēma romiešu karavadonis Druzs un Romas imperatora Augusta vārdā nosauca par Augusta Vangionum. Pilsētā bija forums un romiešu dieviem Jupiteram, Junonai, Minervai un Marsam veltīti tempļi. 
Romas impērijas sabrukuma periodā 411. gadā burgundu vadonis Ginters (Gundicar), kurš bija viens no centrālajiem "Nībelungu dziesmas" (vācu: Nibelungenlied) varoņiem, pasludināja romiešu senatoru Jovinu par Romas imperatoru. 
Vēlāk pilsēta kļuva par pirmās Burgundijas karalistes galvaspilsētu, līdz 437. gadā to ar romiešu palīdzību nopostīja huņņi Attilas vadībā.
613. gadā Vormsa kļuva par bīskapa rezidences vietu (bīskpija eksistēja līdz 1801. gadam). 11. gadsimtā Vormsa ieguva impērijas brīvpilsētas statusu. 1122. gadā pilsētā tika noslēgts Vormsas konkordāts. Viduslaikos pilsēta pazīstama arī kā ebreju kultūras centrs, pisētas rabīns bija hasīdu (“dievbijīgo”) novirziena pārstāvis Eliazārs ben Jūda ben Kalonimus. 
1521. gadā Vormsā tika izdots Vormsas edikts, kurš pasludināja ārpus likuma Luteru un tā sekotājus. 1698. gadā Augsburgas līgas kara laikā franči nopostīja pilsētu. 
No 1789. līdz 1816. gadam Vormsa bija Francijas sastāvā. 2. pasaules kara laikā 1945. gada 22. februārī Vormsa smagi cieta Sabiedroto aviācijas uzlidojumā. Tika sagrauti 39% no pilsētas apbūves.
Kalnu ķauķi

Kopīgās īpašības

Kalnu ķauķi ir mazi putniņi ar vidēji garu asti. Visas sugas ir apmēram vienādas, bet mazākais ģintī ir rudsejas ķauķis (Abroscopus albogularis), kura ķermeņa garums ir apmēram 8 cm, svars 4 g. Lielākais ģintī ir kalnu melnsejas ķauķis (Abroscopus schisticeps), kura ķermeņa garums ir apmēram 10 cm, svars 6 g. Visām trim sugām mugura olīvzaļa, vēders dzeltens vai balts, seja, atkarībā no sugas, dzeltenmelna, zaļibalta vai ruda. Barojas ar dažādiem sīkiem kukainīšiem.
Astats

Vēsture

1869. gadā Dmitrijs Mendeļejevs, veidojot periodisko tabulu, paredzēja astata pastāvēšanu. Viņš to nosauca par "ekajodu". 1931. gadā Freds Elisons (Fred Allison) un viņa kolēģi no Alabamas Politehniskā institūta ziņoja, ka ir atklājuši šo elementu. Viņi ieteica to saukt par "alabamīnu" (Ab). Tomēr šis atklājums netika apstiprināts.
Astats pirmo reizi tika sintezēts 1940. gadā Kalifornijas universitātē, bombardējot bismutu ar alfa daļiņām. To paveica Deils Korsons, Kenets Ross Makenzijs un Emīlio Segrē. Viņi nosauca elementu par astatu, jo sengrieķu valodā vārds αστατος (astatos) nozīmē "nestabils", kas ir raksturīgi elementam. Trīs gadus vēlāk tas tika atrasts arī dabā kā dabiskās sabrukšanas ķēdes produkts. To atrada fiziķes Berta Karlika un Traude Bernerta.
Astats līdz 1960. gadiem tika saukts arī par astatīnu. Bija ierosinājumi to saukt par helvetīnu (par godu Šveicei, kuras latīniskais nosaukums ir Helvetia) un par leptīnu (vārda cilme ir meklējama grieķu valodā, un tas nozīmē "vājš").

Atrašanās dabā

Astats nozīmīgā daudzumā nav atrodams Zemes garozā. Ir aprēķināts, ka Zemes garozā astata daudzums ir 25 g. Daži astata izotopi, piemēram, astats–215, astats–218 un astats–219, ir atrodami urāna un torija rūdās, kur tas ir blakusprodukts radioaktīvās sabrukšanas rezultātā.

Izotopi

Ir zināmi 32 astata izotopi, kuri visi ir radioaktīvi un ļoti nestabili. Vislielākais pussabrukšanas periods ir astata–210 izotopam, kuram tas ir 8,1 stunda.

Bioloģiskā nozīme

Astatam nav konstatēta kaut kāda bioloģiskā nozīme.

Iegūšana

Astats tiek iegūts tikai mākslīgā ceļā. Astatu iegūst, apstarojot bismutu vai toriju ar alfa daļiņām.

Fizikālās īpašības

Tā kā elements ir reti sastopams, tā fizikālās īpašības nav līdz galam izpētītas. Astats ir zili melnā krāsā, līdzīgs jodam. Tam ir raksturīgas daudzas halogēnu īpašības. Astats labi šķīst organiskos šķīdinātājos. Tā kušanas temperatūra ir 575 K (302 °C), bet vārīšanās temperatūra ir 610 K (337 °C). Elementa blīvums nav zināms, bet tiek prognozēts, ka tas ir 6200–6500 kg/m³.
2018. gada pasaules čempionāts cīņas sportā

2018. gada Pasaules čempionāts cīņas sportā notika  no 20. līdz 28. oktobrim Ungārijas galvaspilsētā Budapeštā.
Krievija ieguva 10 zelta, 1 sudraba un 2 bronzas medaļas, kas ir visu laiku labākais rezultāts pēcpadomju laikā.

Latvijas cīkstoņi

Čempionātā piedalījās trīs Latvijas cīkstoņi: vīriešiem grieķu-romiešu cīņā kategorijā līdz 67 kg Aleksandrs Jurkjans — 27. vieta un kategorijā līdz 72 kg Ņikita Masjuks — 24. vieta, sievietēm brīvajā cīņā (līdz 65 kg) Laura Skujiņa — 11. vieta.
Strija

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1385. gadā. Ietilpa Žečpospoļitā. Atrazdamies pie ceļa, kas veda pār Karpatu kalniem, pilsēta savu uzplaukumu piedzīvoja 17. gadsimtā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Pirmā pasaules kara laikā no 1915. gada 5. jūnija līdz 1915. gada 4. septembrim pilsētā atradās Vācijas Dienvidu armijas (Südarmee) štābs. Pēc Pirmā pasaules kara Strija neilgu laiku bija Rietumukrainas Tautas republikas sastāvā, vēlāk tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, Strijā iegāja PSRS spēki. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Striju ieņēma vācieši. Holokaustā tika iznīcināti pilsētas ebreju iedzīvotāji. Pilsēta tika iekļauta Ģenerālgubernatūras sastāvā.
Pēc Otrā pasaules kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika padzīti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Pēc kara līdz 1991. gadam Strija bija Ukrainas PSR sastāvā.

Cilvēki

Strija ir poļu ceļotāja Kazimeža Novaka (Kazimierz Nowak, 1897-1937) un grieķu katoļu arhibīskapa Svjatoslava Ševčuka (Святосла́в Шевчу́к, 1970) dzimtā pilsēta.
20. gadsimta divdesmitajos gados Strijas skolā mācījās ukraiņu nacionālists Stepans Bandera (Степан Андрійович Бандера, 1909-1959), bet trīsdesmitajos gados šeit armijā dienēja poļu komunists Edvards Gereks (Edward Gierek, 1913-2001). Otrā pasaules kara laika sākumā armijas daļā Strijā dienēja krievu ieroču konstruktors Mihails Kalašņikovs (Михаил Тимофеевич Калашников, 1919).
Jūraszirdziņu apakšdzimta

Kopīgās īpašības

Jūraszirdziņiem un to vistuvākajiem radiniekiem ir vairākas kopīgas īpašības. Zivīm ierastās astes spuras tiem nav, bet ir tvērējaste. Tēviņiem ir arī pilnībā noslēgta ikru soma, kurā tiek nēsāti ikri līdz izšķiļas jaunā paaudze. Visām šīs grupas sugām ir raksturīga īsa galva un to snuķītis veido izteiktu purniņu. 
Bastardjūraszirdziņi, adatjūraszirdziņi un mazie jūraspūķi ārēji ir samērā līdzīgi adatzivīm, bet ārēji vislīdzīgākie jūraszirdziņiem ir mazie adatjūraszirdziņi. Galvenā atšķirība, kas atšķir jūraszirdziņus no pārējām ģintīm, ir to vertikālā stāja.

Sistemātikas diskusijas

Šobrīd jūraszirdziņu sistemātika nav atrisināta un informācijas avotos ir sastopamas vairākas alternatīvas sistemātikas. Pēdējo gadu DNS pētījumi liecina, ka mazie adatjūraszirdziņi (Idiotropiscis) ir māsas taksons jūraszirdziņiem (Hippocampus), līdz ar to arī to tuvākie radinieki. Daļa zinātnieku ierosina paplašināt jūraszirdziņu apakšdzimtu, bet citi ierosina jūraszirdziņu tuvākos radiniekus izdalīt jaunā gardeguna jūraszirdziņu apakšdzimtā (Acentronurinae). 
Ir sistemātiķi, kas ierosina izmaiņas arī jūraszirdziņu ģints sistemātikā. Balstoties uz morfoloģiskajām pazīmēm, tiek ierosināts to sadalīt divās ģintīs: jūraszirdziņos un  mazajos jūraszirdziņos. Pēdējiem ir tikai viens žaunu atvērums galvas aizmugurē, bet parastajiem jūraszirdziņiem ir divi žaunu atvērumi. Turklāt tēviņiem ikru soma atrodas uz vēdera nevis zem astes kā mazajiem jūraszirdziņiem. Arī molekulārie pētījumi liecina, ka mazie jūraszirdziņi ir māsas taksons pārējiem jūraszirdziņiem.
Dažos informācijas avotos jūraszirdziņu apakšdzimtā tiek klasificēti jūraszirdziņi un Tasmānijas adatzivis (Histiogamphelus), kuras autoratīvie informācijas avoti sistematizē adatzivju apakšdzimtā (Syngnathinae).
"Trakojošā" figūra

"Trakojošā" figūra jeb desperado šahā ir neaizsargāta, apdraudēta vai iesprostota figūra, kas sit pretinieka figūru vai bandinieku, lai savstarpējo secīgo nomaiņu rezultātā panāktu savai pusei labvēlīgāku šaha materiāla bilanci vai neaizsargāta figūra, kas uzbrūk pretinieka figūrai (visbiežāk karalim) un kuru nedrīkst ņemt pata dēļ. "Trakojošā" figūra bieži vien dod iespēju pusei, kas atrodas zaudētā stāvoklī, panākt neizšķirtu ar mūžīgo uzbrukumu (mūžīgo šahu).
Prērija

Prērija ir stepe Ziemeļamerikā (Kanādā un ASV). Tā ir liela, reti apdzīvota zemes platība ar zālājiem, parasti vidējos zemes platuma grādos un mēreni kontinentālajā klimata zonā.
Prērijās ir mazāk nokrišņu, tāpēc tur neaug meži, bet ir zālaugu veģetācija. Visvairāk aug dažādas graudzāles, kas var sasniegt 1,5 metru augstumu: bizonzāle, kaviļa, dažādi tauriņziežu dzimtas augi, savvaļas peonijas u.c. Tipiskākie dzīvnieki — kāmji un prērijsuņi, kuri izdod rejošas skaņas, šos grauzējus medī koijoti. Amerikas prērijām raksturīgi ir savvaļas tītari, kas mīt ne tikai prērijās, bet arī mežu zonas dienvidu daļā. Pirms eiropiešu ierašanās Ziemeļamerikas prērijās bija milzīgi bizonu bari, kuriem bija liela nozīme indiāņu dzīvē — pārtikā izmantoja bizonu gaļu, no kaulem gatavoja ēdamrīkus, no ādām apģērbu un vigvamus. Šos dzīvniekus eiropieši ātri izmedīja, līdz palika daži desmiti šo dzīvnieku.
Prērijās bieži vien aug īpaši aizsargājamas augu sugas, tādēļ saglabātajās prērijās (kur nav lauksaimniecības zemes) ir dažādi dabas rezervāti un nacionālie parki.
Maksis Šēnfelds

Dzīvesgājums

Dzimis kā Moze Šēnfelds 1861. gada 8. novembrī Jelgavā tirgotāja Levina Šēnfelda ģimenē. Mācījās Jelgavas ģimnāzijā, studēja Tērbatas Universitātē. Pēc ārsta diploma iegūšanas 1887. gadā sāka strādāt Teodora Tīlinga vadītajā Sarkankalna slimnīcā. 1893. gadā M. Šēnfelds Tērbatas Universitātē aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju par inducētiem murgiem, pēc tam papildinājās Berlīnes Universitātē, no 1894. gada strādāja privātpraksē Rīgā.
No 1897. līdz 1899. gadam pēc Vilhelma Bokslafa projekta uzcēla piecus mūra korpusus savai privātklīnikai Atgāzenē. 1912. gada 2. oktobrī Rīgā viņu nošāva psihiski slims pacients, apbedīts Vecajos ebreju kapos.
Atgāzenes psihiatrisko klīniku pēc Makša Šēnfelda nāves vadījs viņa jaunākais brālis Leopolds Šēnfelds, pēc tam Makša dēls Aleksandrs Šēnfelds. Pēc Latvijas okupācijas Šēnfelda klīniku nacionalizēja.
Vācijas prezidents

Vācijas prezidents (vācu: Deutscher Bundespräsident, burtiski "Vācijas federālais prezidents") ir Vācijas valsts prezidents. Viņa funkcijas ir galvenokārt reprezentīvas.
1972. gada vasaras olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Minhene par 20. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1966. gada 26. aprīlī Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Romā, Itālijā. Minhene par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza Detroitu, Madridi un Monreālu.
Mars 1969B

Mars 1969B bija vēl neveiksmīgāks par pirmo "pārinieku" "Mars 1969A". Uzreiz pēc starta eksplodēja viena no sešām nesējraķetes raķešsprauslām, taču starts turpinājās un pastiprinot jaudu atlikušajās piecās raķešsprauslās izdevās iegūt nepieciešamo starta jaudu. Apmēram 25 sekundes vēlāk, kad raķete atradās kilometra augstumā, nesējraķete sāka nosvērties uz vienu sānu - visi dzinēji tika atslēgti un 41 sekundi pēc starta raķete nogāzās apmēram 3 kilometru attālumā no starta vietas.
"Mars 1969B" uzdevumi bija tādi paši kā "Mars 1969A".
Transliterācija

Transliterācija ir kāda alfabēta burtu atveidošana ar cita alfabēta burtiem. Piemēram, nosaukums grieķu valodā Ελληνική Δημοκρατία (Grieķijas Republika) var tikt transliterēts ar latīņu alfabēta burtiem atkarībā no pielietotās transliterācijas sistēmas kā Ellēnikē Dēmokratia vai Ellīnikī́ Dīmokratía.
Transliterācija var būt būtiska transkripcijas daļa, transkripcijā burti un vārdi tiek pārveidoti citā alfabētā. Transliterācijā netiek ievērota oriģinālvalodas (valodas, no kuras transliterē) fonētika, te vienīgi tiek viens pret vienu pārrakstīts teksts ar cita alfabēta burtiem.
Ville Peltonens

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Ville uzsāka 1991. gadā, aizvadot 6 spēles SM līgas klubā HIFK. Tajā viņš aizvadīja vēl trīs sezonas. 1993. gada NHL draftā viņu, ar kopējo 58. numuru, draftēja Sanhosē "Sharks". 1995.-96. sezonu Peltonens iesāka jau Ziemeļamerikā - IHL kluba Kanzassitijas "Blades" sastāvā. Tiesa, sezonas gaitā viņš aizvadīja arī 30 spēles "Sharks" rindās. Nākamo sezonu viņš uzsāka AHL klubā Kentukī "Thoroughblades", bet sezonas gaitā 28 spēles aizvadīja arī "Sharks" rindās. 1997.-98. sezonā Peltonens devās atpakaļ uz Eiropu, visu sezonu aizvadot Zviedrijas Elitsērijas klubā HC Frolunda. 1998.-99. un 1999.-00. sezonu Peltonens aizvadīja NHL kluba Našvilas "Predators" rindās, bet tā kā 2000.-01. sezonā spēlēja vienīgi IHL klubā Milvaukī "Admirals", tad 2001.-02. sezonā Peltonens pievienojās SM līgas klubam Jokerit, kurā spēlēja arī 2002.-03. sezonā, 2002. gadā kļūstot par Somijas čempionu. No 2003. līdz 2005. gadam, Peltonens aizvadīja trīs sezonas Šveices hokeja līgas kluba HC Lugano rindās, 2004. gadā izcīnot Šveices čempiona titulu. Nākamās trīs sezonas Peltonens aizvadīja NHL kluba Floridas "Panthers" rindās, taču 2009.-10. sezonā bija KHL kluba Minskas "Dinamo" kapteinis. 2014. gada 7. martā Peltonens paziņoja, ka pēc 2013.-14. gada sezonas beigs savu spēlētāja karjeru.
Somijas hokeja izlases sastāvā Peltonens 13 Pasaules čempionātos, četrās Olimpiskajās spēlēs, kā arī divās Pasaules kausa izcīņās. Izlases sastāvā viņš ir kļuvis par 1995. gada Pasaules čempionu, četrkārtējo vicečempionu, kā arī trīs reizes ir izcīnījis bronzas medaļu. Viņš ir kļuvis arī par četrkārtēju Olimpisko spēļu medaļu ieguvēju. Peltonens bija Somijas karognesējs 2010. gada ziemas olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Arhitektūras piemineklis

Arhitektūras pieminekļi ir būves ar zinātnisku, vēsturiski arhitektonisku vai vēsturiski māksliniecisku nozīmi.
Arhitektūras pieminekļi mēdz būt celtnes, kulta celtnes, dzīvojamās ēkas, sabiedriskās ēkas, aizsardzības un inženiertehniskās būves, tautas celtniecības objekti, kapsētas, dārzi un parki.
Tomass Johans Zēbeks

Dzīvesgājums

Tomass Zēbeks ir dzimis 1770. gada 9. aprīlī bagāta Tallinas tirgotāja ģimenē. Pēc vietējās skolas beigšanas tēvs viņu nosūtīja studēt medicīnu uz Berlīnes un Getingenes universitātēm. Pēc ārsta eksāmenu nokārtošanas Zēbeks palika strādāt kā praktizējošs ārsts Getingenē, tomēr nolēma papildus studēt dabaszinātnes Jēnas, Baireitas un Nirnbergas universitātēs. 1795. gadā viņš apprecējās ar Prūsijas galma padomnieka meitu Juliānu Amāliju Ulriki Boiē (Boyé) un līdz 1812. gadam kā ārsts un privātzinātnieks pārsvarā dzīvoja Baireitā, kur Gētes iespaidā nodarbojās ar krāsu teoriju.
1810. gadā viņš atklāja mitra sudraba oksīda spēju mainīt krāsu pie apstarošanas ar dažādas krāsas gaismu, kas uzskatāms par vienu no fotogrāfijas principiem. 1818. gadā viņš aprakstīja cukura šķīduma spēju mainīt gaismas polarizācijas plakni.
Pēc tam viņš pārcēlās uz Berlīni, kur pētīja dzelzs un tērauda magnētismu Berlīnes universitātes laboratorijā un bija Prūsijas zinātņu akadēmijas loceklis. 1821. gadā Zēbeks pirmais aprakstīja termoelektrisko efektu, kas plašāk pazīstams kā "Peltjē-Zēbeka efekts" (Peltier–Seebeck). 1823. gadā viņš publicēja savu galveno darbu par metālu un rūdu magnētisko polarizāciju pie dažādām temperatūrām - termoelektrisko spriegumu rindu.
Buržuāzija

Buržuāzija (franču: bourgeoisie) socioloģijā un politoloģijā ir termins, ar kuru apzīmē vēsturiskas sociālekonomiskas šķiras. Vārds cēlies no senfranču valodas vārda burgeis (nocietināta pilsēta) un sākotnēji apzīmēja pilsētu iedzīvotājus — tirgotājus un amatniekus. Rietumeiropā kopš 18. gadsimta beigām termins "buržuāzija" tiek attiecināts uz sociālo šķiru, kurai pieder kapitāls, un šīs šķiras kultūru, kamēr termins "buržuji" tiek attiecināts uz pārticīgākās sabiedrības pārstāvjiem kapitālistiskās sabiedrībās. 
Mūsdienu akadēmiskajās teorijās termins "buržuāzija" pārsvarā tiek lietots kā sinonīms vadošajai kapitālistiskās sabiedrības šķirai. Marksismā šīs buržuāzijas klases neatņemama raksturiezīme ir tās pastāvīga pārvaldība pār ražošanas līdzekļiem.
Lēcējpeļu dzimta

Latvijā

Latvijā sastopama viena lēcējpeļu dzimtas suga — meža sicista (Sicista betulina). Latvijā nav objektīvu ziņu par populācijas stāvokli, informācijai par sastopamību ir gadījuma raksturs. Tiek uzskatīta par samērā retu, sporādiski sastopamu sugu.

Kopīgās īpašības

Lēcējpeļu dzimtas dzīvnieki ir maza vai vidēji liela auguma grauzēji. Ķermeņa garums (bez astes) atkarībā no sugas ir 4—26 cm. Kažoka matojums zīdains un mīksts, parasti pelēkbrūnā krāsā. Astes gals bieži melns vai balts.
Visām lēcējpeļu sugām raksturīga labi attīstīta lekšanas spēja. Lielākajai daļai sugu ir ļoti  garas pakaļkājas (izņemot sicistām un māņlēcējpelēm). Pakaļkājas ir apmēram 4 reizes garākas nekā priekškājas. Daudzām sugām pēda (izņemot pirkstus) saplūdusi kopā ar kājas stilba kaulu. Šo sugu lēcējpeles pārvietojas vai nu lecot vai ejot, izmantojot tikai pakaļkājas. Priekškājas tiek izmantotas tikai barības vākšanai un zemes rakšanai. 
Māņlēcējpelēm pakaļkājas nav tik garas, toties ir ļoti garas pakaļkāju pēdas. Tās galvenokārt pārvietojas skraidot vai ar īsiem lēcieniem, retāk ar tālākiem lēcieniem. Sicistām pēdas salīdzinoši ar māņlēcējpelēm ir īsākas, bet arī pārvietojas ar lēcieniem, tāpat kā pārējās dzimtas sugas. Tālākie lēcieni lēcējpelēm kopumā var sasniegt 3 m.
Visām sugām ir garas astes, kas kalpo līdzsvara turēšani lēkšanas laikā. Līdzīgi kā citiem grauzējiem, arī lēcējpelēm priekšzobi no dzerokļiem nodalīti ar spraugu. Lēcējpelēm, kas mājo smilšainās un sausās vidēs, pēdu apakšas klāj matojums, uzlabojot pēdu atbalstu pret irstošajām smiltīm.

Ieradumi

Visas lēcējpeļu dzimtas sugas ir aktīvas nakts laikā, diennakts gaišo laiku pavadot migā. Lielākā daļa lēcējpeļu ir visēdājas un barojas ar dažādām sēklām, sulīgiem augiem un kukaiņiem. Dažas sugas, piemēram, Sibīrijas lēcējpele (Allactaga sibirica), barojas galvenokārt ar kukaiņiem. 
Lielākā daļa sugu migas iekārto pašraktās alās, bet māņlēcējpeles pašas alas nerok, tādēļ migu ierīko vai nu citu dzīvnieku izraktās alās vai biezi saaugušā zālē. Ziemas periodu lielākā daļa sugu pavada ziemas miegā vismaz pusgada garumā. Šajā laikā grauzēji izdzīvo no uzkrāto tauku rezervēm. Atkarībā no sugas lēcējpelēm gadā ir 1—2 mazuļu metieni. Piedzimst 2—7 mazuļi.