google/wiki40b huggingface dataset:
Ikona (svētbilde)

Ikonas teoloģiskais pamatojums

Ikona tiek uzskatīta par saiti ar tagadni un mūžību, tā ir tāda kā saite starp tagadējo un mūžīgo. Caur šo logu var runāt (lūgt) ar tajā attēloto, nevis pašu attēlojumu — ikona palīdz koncentrēties lūgšanai.

Ikonu glezniecības principi un to pamatojums

Ikonu glezniecības galvenā īpatnība ir tā, ka nekad tajās nav gaismēnu. Tam arī ir teoloģisks pamatojums - ikonās tiek attēlota cita, gaismas, pasaule. Iekšējās gaismas koncentrācija ikonā vienmēr tiek vērsta uz attēlotā seju, īpaši izceļot acis, kas ir dvēseles spogulis un uz ko būtu jāvērš skatiens lūgšanas laikā. Ikona pēc saviem likumiem būvē laiktelpu - mūžības skatpunkts. Tieši tāpēc ikonā var būt savienoti vairāki laiki (piemēram, Jāņa Kristītāja galvas nociršanas laikā viņa galva var būt gan uz pleciem, gan uz šķīvja). Ikonā laiks un telpa nepakļaujas mūsu pasaules likumiem, jo ikonas pasaule pēc idejas skatās uz mūsējo, nevis otrādi - pēc būtības tā ir apgrieztā perspektīva. Līdz ar to, otrā plāna priekšmeti var būt tikpat lieli kā priekšplānā. Pēc būtības ikonu būvē pēc teksta principiem, kur ikkatru elementu traktē kā zīmi — krāsu, gaismu, žestu, seju, acis, telpu, laiku.

Ikonu teoloģiskuma leģitimizācija

Ikonās attēloto svēto tēli ir dogmatiski, tāpēc ikonu gleznošana ir kanonizēta. Ikonu sižetu kanonizēšana notika ekumēniskajos koncilos. 629. gadā nolēma turpmāk atteikties no abstraktiem simboliem, Vecās Derības simboli tika nomainīti ar konkrētiem tēliem. Kopš tiem laikiem ikonogrāfiskais kanons paliek par patiesības kritēriju. Otrais Nīkajas koncils 787. gadā uzsvēra, ka baznīcas likums un tradīcija izdomā un dod norādījumus ikonām. Tātad, ikonas sacerēšana ir svēto tēvu uzdevums, bet ikonu gleznotāju — tikai sacerētā piepildīšana.

Ikonas mākslinieciskās īpatnības

Materiāls — ar olas tempera krāsām uz koka dēļa, parasti 3 - 4 centimetrus bieza, gandrīz vienmēr uz dēļa uzlīmē audumu, tad klāj grunti, tad krāsas slāni. 15. gadsimtā reizēm ikonas gleznoja uz audekla, ko gruntēja no abām pusēm. No 18. gadsimta sāka izmantot arī eļļas krāsas, līdz ar to ikonas varēja gleznot uz audekla ar koka ķīļrāmi. Reti ikonas gleznotas uz vara plāksnēm un stikla.
Tradicionāli ikonu dēļu pagatavošanā izmanto tikai cirvi. Lielāka izmēra ikonām vairākus dēļus sastiprināja ar līmi un nostiprināja ar ķīli. Ikonas sejas pusē parasti izveidoja plakanu iedobumu, apkārt atstājot rāmi.
Ģirts Feldbergs

Karjera

Ģ. Feldbergs 2016. gadā pirmo reizi tika iekļauts Latvijas peldēšanas izlasē startam Eiropas čempionātā , kur augstākais panākums bija 26. vieta 50 m peldēšanā uz muguras.

Politiskā darbība

Ģ. Feldbergs kandidēja 2017. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās no partijas "Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēts.
Āfrikas placentāļi

Vēsture

Balstoties uz DNS pētījumiem, Āfrikas placentāļu iedalījums tika izveidots 1998. gadā. Ja nebūtu mūsdienu zinātnes iespējas veikt molekulāros pētījumus, Āfrikas kukaiņēdāju grupa nekad nebūtu iekļauta Āfrikas placentāļu kārtā, tomēr ģenētiskie pētījumi pierāda, ka visi Āfrikas placentāļi ir attīstījušies no viena priekšteča. Āfrikas placentāļi kļuva izolēti no pārējiem dzīvniekiem pirms vairāk kā 105 miljoniem gadu, kad Āfrikas kontinents atdalījās no pārējās sauszemes masas. Nākamā kontinentu sadalīšanās Āfrika-Dienvidamerika vairs neatbilst fosilo atradumu savstarpējām ģenētiskajām sakarībām, lai gan pēdējo gadu atklājumi rosinājuši izvirzīt hipotēzi, ka Āfrikas placentāļi un Amerikas placentāļi ir tuvāk radniecīgi kā pārējās placentāļu grupas.
Barbs

Izskats

Ir zināms, ka barba asinīm ir bijis piejaukts arābu zirgs, bet barba izskatā tas nav redzams. Barbs ir masīvs un lielāka auguma nekā arābs. Augstums skaustā 1,40-1,55 m, svars 400-550 kg. Starp barbu un arābu ir fundamentālas atšķirības. Barbam ir jaudīga krūšu daļa, augsti pleci, īsa mugura, slīpi krusti un zemu novietota aste, barba galvas forma atgādina primitīvos zirgus. Tā profils ir taisns vai reizēm izliekts ("romiešu deguns"). Barbam ir spēcīgas kājas un nelieli, izturīgi nagi. Barbs neizceļas ar vieglām gaitām, bet tam ir ļoti jaudīgs sprints. Barbs parasti ir sirms, bērs, melns un ruds.
Barba ietekme ir redzama Andalūzijas un lucitano zirga izskatā. Šo šķirņu izveidē barbam ir vislielākā ietekme. Barba asinis ir bijušas piejauktas amerikāņu kvarterzirgam un Amerikas jājamzirgam. Barbs ir arī ietekmējis Kamargas zirgu šķirni un Ziemeļamerikas mustangu.
Barbs bija berberu kara zirgs. Berberi augstu vērtēja barba izturību, pieticību un spēju ļoti ātri skriet īsās distancēs, kā arī dedzīgo temperamentu.
Bambusa haizivju dzimta

Izskats un īpašības

Bambusa haizivju dzimtas sugas ir samērā nelielas, slaidas haizivis, lielākās sugas ir apmēram 1 m garas. Tām ir izstiepti, cilindriski ķermeņi. Šīm sugām ir raksturīgas īsas ūsas un lielas šļāktuvītes, kas atrodas zem acīm. Aste ir ļoti gara, garāka par pārējo ķermeni, galvu ieskaitot. Tām ir divas muguras spuras bez dzeloņiem, anālā spura, krūšu un vēdera spuras, un piecas žaunu spraugas. Piektā un ceturtā žaunu sprauga atrodas aiz krūšu spurām. Mute atrodas ķermeņa apakšdaļā.
Šīs haizivis ir lēnas un mazkustīgas, lielāko dienas daļu pavada atpūšoties pie pašas gultnes. Barojas uz jūras gultnes ar tur atrodamajiem bezmugurkaulniekiem un mazām zivtiņām. Ikrus laiž, paslēptus ikru somā.

Izmantošana akvārijos

Bambusa haizivju dzimtas sugas reizēm tiek turētas mājas akvārijos kā dekoratīvās zivis. Tā kā zivis ir mazkustīgas arī dabīgos apstākļos, tās labi piemērojas dzīvei jūras ūdens akvārijos. Vairākas šīs dzimtas sugas veiksmīgi vairojas nebrīves apstākļos. Salīdzinot abu ģinšu sugas, epolethaizivis ir piemērotākas nebrīves apstākļiem nekā bambusa haizivis, jo pēdējās ir kustīgākas un tām ir vajadzīgs lielāks akvārijs. Epolethaizivīm pietiek ar akvāriju, kura minimālais tilpums ir 720 litri, bet bambusa haizivīm ir nepieciešams akvārijs, kura minimālais tilpums ir 960 litri. Akvārijos ir jāierīko mākslīgās alas, lai haizivīm būtu kur paslēpties. Zivju mīļotājiem jāņem vērā, ka haizivis mēdz rakties pa gultni un dekorācijām jābūt labi nostiprinātām.
Neveļa

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēts Ivana Bargā dokumentā 1504. gadā. Atšķirībā no citām Pleskavas apgabala pilsētām, pēc Livonijas kara beigām 1583. gadā, iekļāvās Žečpospoļitā un palika tur līdz Polijas pirmajai dalīšanai 1772. gadā.
Otrā pasaules kara laikā pie Neveļas notika sīvas cīņas. No 1944. gada 14. janvāra līdz 15. februārim ziemeļos no Neveļas kaujās piedalījās Latviešu leģiona 15. divīzija.

Cilvēki

Neveļa ir pianistes Marijas Judinas (Мария Вениаминовна Юдина, 1899-1970) dzimtā pilsēta.
1918. un 1919. gadā Neveļā par skolotāju strādāja Mihails Bahtins.
Atitlans (ezers)

Ģeoloģiskā vēsture

Atitlans ir krāterezers, kas aizpilda vulkāna kalderu, kas izveidojusies pirms 84 000 gadiem notikušā izvirdumā, kas tiek dēvēts par Losčokojosas izvirdumu. Šī izvirduma rezultātā atmosfērā nokļuva ap 300 km³ pelnu, kas nosēdās plašā teritorijā no Floridas līdz Ekvadorai. Pelnu slānis kalpo par stratigrāfisko marķieri Klusajā okeānā un Atlantijas okeānā. Kalderas dziļums sasniedz 600 metrus.
Pēc Losčokojosas izvirduma vulkānisms turpinājās un kalderā izveidojās trīs vulkāni. Atitlans atrodas kalderas ziemeļu malā, bet Sanpedro un Tolimans — kalderas iekšpusē. Sanpedro vulkāns visdrīzāk ir vecākais — tā pēdējais izvirdums noticis pirms aptuveni 40 000 gadiem. Pēc šī izvirduma sāka veidoties Tolimans un, iespējams, ir aktīvs joprojām, kaut gan vēsturiskajā laikā tā izvirdums nav noticis. Atitlana vulkāns izveidojies pēdējo 10 000 gadu laikā un ir aktīvs joprojām; pēdējais izvirdums notika 1853. gadā.
1976. gada 4. februārī Gvatemalā notika spēcīga zemestrīce, kuras rezultātā gāja bojā vairāk kā 26 000 cilvēku un ezera gultnē izveidojās plaisa, kuras dēļ ezera līmenis mēneša laikā kritās par 2 metriem un pēdējo 10 gadu laikā — par 20 metriem.
Materiālzinātne

Materiālzinātne ir starpdisciplināra zinātnes nozare, kas pēta sakarības starp materiālu struktūru atomu vai molekulu mērogos un to makroskopiskās īpašības. Materiālzinātnes pamatā ir lietišķās fizikas un ķīmijas nozares.
2009. gada Latvijas čempionāts šahā

2009. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas atklātais šaha čempionāts, kas notika no 29. jūnija līdz 5. jūlijam 2009. gadā atpūtas bāzē "Mežezers" Pļaviņu novadā.

Turnīra gaita

2009. gada vasarā Pļaviņu novada atpūtas bāzē "Mežezers" notika Latvijas atklātais čempionāts. Turnīrs noritēja pēc Šveices sistēmas 9 kārtās, tajā piedalījās viesi no Krievijas, Lietuvas, Igaunijas un Ukrainas. Latvijas čempions un čempione tika noskaidroti atsevišķā ieskaitē, ņemot vērā labākos sasniegtos rezultātus.
Atklātajā čempionātā pirmo un otro vietu dalīja Danīls Linčevskis (Krievija) un Latvijas šahists Vitālijs Samoļins. Labākā koeficienta dēļ pirmā vieta tika piešķirta Linčevskim, bet Samoļins ieguva Latvijas čempiona titulu.
Latvijas sieviešu čempionāta ieskaitē vienādu punktu skaitu ieguva Laura Rogule un Ilze Bērziņa. Labāks koeficients bija Rogulei, un viņa ceturto reizi kļuva par Latvijas čempioni.
Madss Pēdersens

Karjera

2013. gadā Pēdersens uzvarēja Parīze—Rubē junioru sacensībās un ieguva sudraba medaļu 2013. gada Pasaules čempionātā  junioriem. Pēdersens uzvarēja Gente—Vevelgema U23 sacensībās, Norvēģijas tūres U23 sacensībās, kā arī Tour de l'Avenir posmā, līdz kļuva par profesionāli.

Trek–Segafredo (2017–pašlaik)

2016. gada augustā Trek–Segafredo paziņoja, ka parakstījuši līgumu ar Pēdersenu līdz 2018. gadam.
Pirmajā profesionāļa sezonā viņu iekļāva komandas sastāvā startam 2017. gada Giro d'Italia. Viņš kļuva par Dānijas čempionu grupas braucienā, un uzvarēja Tour du Poitou Charentes kopvērtējumā pēc tam, kad bija guvis uzvaru individuālā brauciena posmā. 2017. gada septembrī Pēdersens uzvarēja Danmark Rundt kopvērtējumā.
2018. gada aprīlī viņš finišēja otrais Flandrijas tūrē, piedaloties atrāvienā. Pēdersens veica uzbrukumu pirms Kopenberga kāpuma nedaudz vairāk kā 50 kilometrus pirms finiša un viņa pievienojās Dilans van Bārle (Team Sky) un Sebastians Langevelds (EF Education First–Drapac p/b Cannondale). Nākamais uzvarētājs Niki Terpstra (Quick-Step Floors) Pēdersenu noķēra un apdzina pēdējā Aude Kvaremonta kāpumā, bet Pēdersens spēja aiz sevis noturēt Pasaules čempionu Peteru Saganu (Bora–Hansgrohe) un pārējo pelotonu, kļūstot par jaunāko Flandrijas tūres pjedestāla finišētāju pēdējos 40 gados. 
2019. gada 29. septembrī Pēdersens uzvarēja Pasaules čempionāta grupas braucienā smagā, lietainā trasē Harogeitas apkārtnē Jorkšīrā, Anglijā.
Zantes pagasts

Daba

Pagasts ir bagāts ar mežiem. Smiltiņu kalns (Ķīķerkalns) ir augstākā pagasta virsotne (155,3 m virs jūras līmeņa).

Hidrogrāfija

Lielākās upes pagastā ir Amula un Vēdzele, bet ūdenstilpes - Kazukalnu, Kuļķu, Mednieku dīķi.

Vēsture

Mūsdienu Zantes pagastā vēsturiski atradās Jaundziru muiža (Gut Neu-Dsirren, Jaundziras), Lielzantes muiža (Gut Groß-Santen, Zante), Plāņu muiža (Gut Plahnen).
Pirmo reizi vēstures avotos Zante ir minēta 1595. gadā, nosaukums radies no ordeņa vasaļa vārda Zante (vācu: Sante). Zantes pagasts ietilpst Tukuma apriņķi kopš 1925. gada. Pirms tam tas bija Talsu apriņķa sastāvā. 1936. gadā pagastā dzīvoja apmēram 1800 iedzīvotāji (no tiem 27% vāciešu), platība bija 86,7 km² un tā budžets bija 23 000 latu. 
1945. gadā pagastā izveidoja Zantes un Dziru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Zantes ciemam pievienoja Dziru ciemu. Tagadējā Zantes pagasta teritorija kā administratīva vienība ir beigusi veidoties 1984. gadā. Administratīvajos pārkārtojumos tagadējā Zantes pagastā iekļautas nelielas teritorijas no kādreizējiem Aizupes un Matkules pagastiem, bet neliela teritorija pievienota Zemītes pagastam. 1990. gadā ciems tika reorganizēts par pagastu. 2009. gadā Zantes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kandavas novadā.
Interesanti apskates objekti ir Lindes akmens (44. lielākais Latvijā), Dziru dzirnavu apkārtne, Venteru pilskalns, Zantes vējdzirnavas (Zilās jumpravas dzirnavas), Plāņu muižas pils, „Āžmugura”, Zantes muiža (Zantes pamatskola), Kurzemes cietokšņa muzejs, Zantes brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības muzejs, Piemiņas vieta Zantes pagasta deportētajiem iedzīvotājiem.

Iedzīvotāji

Zantes pagastā 2015.gadā dzīvoja aptuveni 600 iedzīvotāju.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Zante (pagasta centrs), Jaundziras, Mazzante, Plāņi, Miezāji.
Ļeņina mauzolejs

Vēsture

Ideja par Ļeņina neapglabāšanu, bet gan ķermeņa ielikšanu sarkofāgā un publisku izstādīšanu saskaņā ar padomju historiogrāfiju pieder strādniekiem un boļševiku partijas locekļiem. Oficiāli to piedāvāja Mihails Kaļiņins. Par "neprātu" to nosauca vienīgi Ļevs Trockis. Vairākums pēcpadomju vēsturnieku uzskata, ka šīs idejas inciators ir Josifs Staļins.
1924. gada janvārī no koka tika uzcelts pirmais pagaidu mauzolejs, maijā — otrais pagaidu mauzolejs, bet 1930. gadā — pastāvīgais akmens mauzolejs. Mauzolejā Ļeņina balzamētais ķermenis sabiedrības apskatei bija pieejams jau kopš 1924. gada. Otrā pasaules kara laikā to uz trim gadiem slepus pārveda uz Tjumeņu, bet atpakaļ atveda 1945. gada sākumā.
1990. gadā mauzolejs un visa pārējā nekropole pie Kremļa sienas iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
2013. gadā pabeigti mauzoleja remontdarbi, kuros novērsta ēkas pamatu sašķiebšanās un ūdens radītie bojājumi, kā arī atjaunota augšējā līmeņa ūdens izolācija un vēsturiskais apgaismojums.
Artikuls

Artikuls (latīņu: articulus, cēlies no artus — 'savienojums') valodniecībā ir palīgvārds, kas tiek izmantots kopā ar lietvārdu. Ar artikula palīdzību tiek izteiktas dažādas gramatiskās kategorijas — noteiktība, nenoteiktība, dzimte, locījums, skaitlis.
Latviešu valodā artikulu nav, tomēr rakstu valodas vecākajos posmos artikula funkcijas piedēvēja norādāmajam vietniekvārdam tas, tā, skaitļa vārdam viens.
Krievzemes karaļi

Krievzemes karalis (rex Rutheniae, rex Ruthenorum) jeb Krievijas karalis (latīņu: Rex Russiae) bija mantojams Galīcijas-Volīnijas valdnieku tituls, ko Romas pāvests Inocents IV 1253. gadā piešķīra lielkņazam Danielam Romanovičam.
Šo titulu lietoja viņa pēcnācēji un to kopš 14. gadsimta pievienoja savam titulam arī Lietuvas dižkunigaiši, kas pakļāva Volīniju.

Vēsture

1214. gadā Ungārijas karalis Andrejs II iekaroja Galīciju un 1215. gadā panāca, ka viņa dēlu Kolomanu Romas pāvests Inocents III ļāva kronēt par "Galīcijas un Vladimirijas ķēniņu" (rex Galiciae et Lodomeriae). 
1253. gadā Romas pāvests Inocents IV izsludināja krusta karu pret Mongoļu impēriju, aicinot tajā piedalīties kristītos Livonijas, Bohēmijas, Morāvijas, Serbijas, Pomerānijas un Lietuvas iedzīvotājus. Lai krusta karā iesaistītu arī Krievijas kristiešus, viņš 1254. gadā piešķīra lielkņazam Danielam Romanovičam titulu "Krievijas karalis". Krievzemes karaļa dēla titulu lietoja arī viņa dēls Galīcijas-Volīnijas kņazs Ļevs Daņilovičs (1269 - ap 1301), kas kādā senkrievu valodā rakstītā dokumentā sevi saucis par "kņazu Ļevu, karaļa Daņilas dēlu" (krievu: А се я княз Левъ сынъ кроля Данила). 
Savukārt Daniela jaunākais dēls Švarns (Svaromirs, 1264-1269) apprecējās ar Lietuvas karaļa Mindauga meitu un kļuva par Lietuvas dižkunigaiti (1267-1269). 
Daniela Romanoviča mazdēls kņazs Jurijs Ļvovičs (ap 1301 — ap 1308) sevi dēvēja par Krievijas karali un Vladimirijas (Volīnijas) kņazu (Rex Russiae, dux Ladimeriae), 
Šo titulu lietojuši turpināja lietot arī viņa dēli Andrejs un Ļevs, kā arī meitas dēls Boļeslavs.
Pēc Galīcijas pakļaušanas Krievzemes karaļa titulu lietoja arī Polijas karalis Kazimirs III.
Tā kā Volīniju pakļāva Lietuvas dižkunigaiši, tad Ģedimins sevi dēvēja par "lietuvju un daudzu krievu karali" (latīņu: Gedeminne Dei gratia Letwinorum et multorum Ruthenorum rex), arī Vītauts Dižais tika dēvēts par "Lietuvas un Krievijas lielkņazu" (Alexander alias Wytolbdus Dei gracia Magnus Dux Littwanie et Russye), bet Jagailis, par "lietuvju karali un hercogu, Krievijas kungu un mantinieku" (magnus Rex vel dux litwanorum, Russieque dominus et here).
14. gadsimta sākumā Zelta Ordai pakļauto Krievzemes daļu sāka dēvēt par Lielkrieviju, bet Lietuvas dižkunigaitijas daļu par Mazkrieviju (Rusia Minoris).  Zināms, ka 1323. gadā Ģedimins sevi dēvēja par "lietuviešu un krievu karali, Zemgales kņazu un hercogu" (Gedeminne Dei gratia Letphanorum Ruthenorumque rex, princeps et dux Semigallie), bet 1335. gadā Galīcijas-Volīnijas kņazs Jurijs Boļeslavs (Юрій-Болеслав Тройденович) vēstulē Vācu ordenim sevi dēvēja par "Visas Mazkrievijas hercogu" (latīņu: dux totius Rusiæ Minoris). Šo titulu pēc viņa nāves 1340. gadā pārmantoja Ģedimina dēls Ļubarts, kas bija precējies ar pēdējā Krievijas karaļa Andreja Jurjeviča meitu un kļuvis par nominālo Galīcijas-Volīnijas kņazu. 
Latīniski rakstītajos dokumentos arī Lietuvas dižkunigaitis Jagailis 1383. gadā dēvēts par "Krievijas kungu un mantinieku" (magnus Rex vel dux litwanorum, Russieque dominus et here), bet Vītauts Dižais par "Lietuvas un Krievijas lielhercogu" (Magnus Dux Littwanie et Russye).
Alīda Vāne (operdziedātāja)

Dzīvesgājums

Dzimusi 1899. gada 11. oktobrī Sarkanmuižas pagastā (tagadējā Tārgales pagastā) Jāņa Vānes un viņa sievas Teofilas ģimenē.
Pēc 1905. gada revolūcijas kopā ar vecākiem pārcēlās uz dzīvi Bostonā, kur sāka mācīties muzicēšanu. 
No 1922. līdz 1931. gadam dzīvoja Itālijā un mācījās Milānā pie dziedāšanas pedagoga Mario Vitorio Vanco (1922—1925), no 1931. gada līdz 1937. gadam uzstājās ar dažādām opertrupām Amerikas Savienotajās Valstīs, Argentīnā, Urugvajā, Čīlē un Holandē. Pēc atgriešanās dzimtenē bija Latvijas Nacionālās operas soliste (1937—1944).
Pēc Otrā pasaules kara Alīda Vāne strādāja Latvijas PSR Valsts Filharmonijā (1945—1952), uzstājās koncertos Rīgā un Jūrmalā, bet visbiežāk nelielos lauku tautas namos.
Savas dzīves pēdējos gadus pavadīja tagadējā Ventspils novada Tārgales pagasta „Jaunalkšņos”.
Mirusi 1969. gada 27. februārī Rīgā, apglabāta Venstpils Doku kapos.

Piemiņa

Kopš 1999. gada Ventspilī notiek Starptautiskais vokālistu konkurss par operdziedātājas Alīdas Vānes balvu (the Alīda Vāne Award for classical singers).
Māja bez izejas

Sižets

Pavadīt brīvdienas divatā savā piejūras mājā ierodas mākslinieks Staro un viņa mīļākā Jana. Pēkšņi viņi atklāj, ka nav vieni - mājā paslēpušies trīs no cietuma izbēguši noziedznieki. Noziedznieku vadonim baudu sagādā gūstekņu pazemošana un bailes.
Maksis Eglītis

Dzīves gājums

Dzimis 1892. gada 13. aprīlī Mārsnēnu pagastā Startu muižas nomnieka ģimenē. 1910. gadā iestājās Rīgas politehniskā institūta lauksaimniecības nodaļā. No 1914. gada praktikants Priekuļu bioentomoloģijas stacijā. Pirmā pasaules kara laikā pārzināja Lauksaimniecības centrālbiedrības noliktavas Cēsīs. Pēc Februāra revolūcijas bija Cēsu apriņķa pārtikas komisijas valdes loceklis (1917) un Latvijas Pagaidu valdības Apgādības ministrijas darbinieks (1918). Latvijas brīvības cīņu laikā kopā ar saviem brāļiem Edgaru, Hariju un Paulu karoja Atsevišķās studentu rotas sastāvā, ieguva leitnanta pakāpi.
Pēc kara beigām bija Latvijas Republikas Zemkopības ministrijas Lauksaimniecības departamenta darbinieks (1920—1922), Lauksaimniecības centrālbiedrības Augu aizsardzības institūta vadītājs (1922—1929). Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes Fitopatoloģijas katedras asistents, docents (1926), profesors (1935). Pēc Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas nodibināšanas bija tās profesors un Lauksaimniecības fakultātes dekāns (1939—1944), rektors (1944). Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur bija Ķeizara Vilhelma institūta, pēc tam Baltijas universitātes profesors un Latviešu nodaļas rektors Pinnebergā (1946—1949). 1950. gadā pārcēlās uz dzīvi Vašingtonas štatā ASV, kur strādāja par Rietumvašingtonas izmēģinājumu stacijas zinātnisko līdzstrādnieku. 1962. gadā pensionējās.
Miris 1974. gada 1. maijā Pujalupā, Vašingtonas štatā.
Jablunkova

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1435. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Jablunkava (vācu: Jablunkau). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Pēc 1938. gada Minhenes vienošanās, pilsētu ieņēma poļu karaspēks, bet pēc Otrā pasaules kara sākuma - vācieši. Naktī no 1939. gada 25. augusta uz 26. augustu pie Jablunkovas notika t.s. Jablunkovas incidents - vācu diversanti uzbruka poļu dzelzceļa stacijai un tunelim, jo nebija saņēmuši ziņu, ka plānotais iebrukums Polijā pagaidām ir atcelts. Vācieši atkāpās, vēlāk vācu varas iestādes atvainojās poļiem. Pēc kara, pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.

Cilvēki

23% no pilsētas iedzīvotājiem ir poļi.
Kinoloģija

Kinoloģija (no sengrieķu: κυνός (kynos) — 'suņu' un -λογία (-logia) — 'mācība') ir zinātne par suņiem, to dresēšanu un jaunu šķirņu veidošanu. Speciālistus, kas dresē suņus, sauc par kinologiem. 
Ir dažādu veidu kinologi. Ir Valsts ieņēmumu dienesta kinologi, kuri strādā muitā. Dažādās ostās, lidostās un tamlīdzīgās vietās. Vēl ir policijas kinologi, kuri ar īpaši apmācītiem suņiem meklē līķus, pazudušus cilvēkus, dažādas psihotropās vielas un tamlīdzīgas lietas. Ir arī robežsardzes kinologi, kuri kopā ar saviem suņiem sargā zaļo robežu, kā arī meklē bez vēsts pazudušus cilvēkus.
Metsä Fibre

Vēsture

1973. gadā finanšu ieguldījumu uzņēmums Metsäpohjanmaa, Oy Nokia Ab un G.A. Serlachius Oy dibināja kopuzņēmumu Oy Metsä-Botnia Ab, lai Kaskinenā izveidotu celulozes fabriku. Ražotne darbu sāka 1977. gadā. 1981. gadā Metsäpohjanmaa apvienojās ar Metsä-Botnia.
Otrā Metsä-Botnia fabrika uzcelta 1985. gadā Ēnekoski, kas tajā laikā kļuva par lielāko vienas līnijas celulozes fabriku pasaulē.
1986. gadā G.A Serlachius apvienojās ar Metsäliitto Teollisuus, izveidojot uzņēmumu Metsä-Serla (no 2001. gada — M-real, no 2012. gada — Metsä Board), kas kļuva par Metsä-Botnia galveno īpašnieku.
1987. gadā Metsä-Botnia kopā ar Metsäliitto Osuuskunta un Kajaani Oy dibināja kopuzņēmumu Pohjan Sellu Oy, plānojot Kajāni uzbūvēt celulozes ražotni.
1989. gadā Nokia pārdeva savas Metsä-Botnia kapitāldaļas, un par otru primāro īpašnieku kļuva Yhtyneet Paperitehtaat (no 1996. gada — UPM-Kymmene).
1980. gadu beigās uzņēmums celulozes balināšanā sāka ieviest skābekļa savienojumus, atsakoties no hlora.
1991. gadā Metsä-Botnia nopirka celulozes un kokapstrādes uzņēmumu Kemi Oy. Ēnekoski rūpnīca tika atdalīta no Metsä-Botnia un kļuva par Metsä-Serla meitas uzņēmumu Metsä-Sellu.Pohjan Sellu Oy apvienots ar Metsä-Botnia, bet Kajāni ražotne tā arī netika uzcelta.
Metsä-Botnia galvenie īpašnieki Raumā uzbūvēja jaunu videi draudzīgu celulozes fabriku, kurš kā atsevišķs uzņēmums Oy Metsä-Rauma Ab sāka darbu 1996. gadā.
1997. gadā Metsä-Botnia no UPM-Kymmene iegādājās Joutseno ražotni.
2000. gadā Oy Metsä-Rauma Ab apvienojās ar Metsä-Botnia. Ēnekoski fabrika atgriezās Metsä-Botnia pakļautībā.
2001. gadā Joutseno fabrikā atklāta jauna celulozes līnija.
2006. gadā Krievijā tika izveidots meitas uzņēmums Metsä Svir, kas nodarbojās ar kokmateriālu apstrādi.
2005. gadā nolemts būvēt celulozes fabriku Urugvajā. Ražotne atklāta 2007. gada novembrī Fraibentosā (Fray Bentos), un tā no eikaliptiem ražoja celulozi 1 miljonu tonnu gadā.
2009. gada decembrī Metsäliitto un M-Real daļa Metsä-Botnia palielinājās līdz 83 %, bet UPM-Kymmene samazinājās līdz 17 %. Fraibentosas ražotne tika nodota UPM-Kymmene. Šajā laikā slēgta vecākā Metsä-Botnia fabrika Kaskinenā, jo tās iekārtas bija novecojušas.
2011. gadā Metsä-Botnia izpirka tās 6,7 % kapitāldaļu no UPM-Kymmene. Rezultātā Metsäliitto Osuuskunta bija 57 % daļu, M-Real — 32 %, bet UPM-Kymmene — 11 %.
2012. gadā Metsä-Botnia pārdēvēts par Metsä Fibre un iekļāvās pārstrukturētajā Metsä grupā.
11. aprīlī UPM-Kymmene visas savas Metsä Fibre kapitāldaļas par 150 miljoniem EUR pārdeva Metsä Group mātes uzņēmumam Metsäliitto Osuuskunta; Metsäliitto Osuuskunta, Metsä Board un Japānas tirdzniecības koncerns Itochu vienojās, ka Itochu iegūs 24,9 % Metsä Fibre kapitāldaļu. Pēc darījuma Metsäliitto Osuuskunta piederēja 50,2 % daļu, Metsä Board — 24,9 % un Itochu — 24,9 %.