google/wiki40b huggingface dataset:
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Rīgas Vidzemes priekšpilsētā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Rīgas Vidzemes priekšpilsētā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Jānis Vanags (arhibīskaps)

Biogrāfija

Dzimis 1958. gada 25. maijā Liepājā Miervalža Vanaga un viņa sievas Mirdzas ģimenē. Mācījies Liepājas 5. vidusskolā (1965–1976), studējis Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultātē (1976–1982), īslaicīgi bijis skolotājs Rīgas 31. vidusskolā.
Teoloģisko izglītību ieguvis LELB Teoloģijas seminārā (1984–1989), 1985. gada 1. decembrī ordinēts luterāņu mācītāja amatā. Viens no 1987. gadā izveidotās kustības "Atdzimšana un atjaunošanās" dibinātājiem. 1989. gadā bijis iekļauts izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
Par Latvijas luterāņu baznīcas arhibīskapu ievēlēts 1993. gadā, pēc iepriekšējā arhibīskapa Kārļa Gailīša traģiskās bojāejas autoavārijā. J. Vanags ir konservatīvs teologs, un LELB tiek uzskatīta par vienu no konservatīvākajām pasaules luterāņu baznīcām.
Rēzekne I

Vēsture

Stacija atklāta 1901. gadā.
Kopš 2015. gada jūnija caur Rēzekni I vairs nekursē vilciens Viļņa—Sanktpēterburga, bet kopš 2015. gada oktobra sakarā ar novirzīšanu caur Novosokoļņikiem šeit nekursē arī vilciens Rīga—Sanktpēterburga.
Plāne (zeme)

Plāne (latīņu: terra Plane) bija seno zemgaļu zeme Upmales novada dienvidos, kas robežojās ar Silenes zemi rietumos, Upītes un Saulenes zemēm dienvidos un sēļu zemēm austrumos.

Vēsture

Plānes zeme pieminēta Upmales dalīšanas līgumā 1254. gada aprīlī (ad terram, que Plane dicitur). Plānes pārvaldei tika iecelts savs fogts, kuru padzina 1259. gada Zemgaļu sacelšanās laikā.
Pēc Melnas līguma noslēgšanas 1422. gadā Plānes dienvidu daļu iekļāva Žemaitijas sastāvā.

Novada lokalizācija

Pēc A.Bīlenšteina un Ē.Mugurēviča uzsakata Plānes zeme atradusies Īslīces upes baseinā, kuras pieteka tiek saukta par Plānīti.
Tagad tur atrodas Rundāles novads un Bauskas novada rietumu daļa. Dienvidu daļa iestiepjas tālu Pasvales rajonā Lietuvas teritorijā.
Doņecas akmeņogļu baseins

Doņecas akmeņogļu baseins (ukraiņu: Донецький вугільний басейн, krievu: Донецкий каменноугольный бассейн) jeb Donbass (ukraiņu: Донбас, krievu: Донбасс) ir plašs akmeņogļu iegulu rajons Eiropas dienvidaustrumos. Plešas Doņecas upes baseinā Ukrainas un Krievijas teritorijā. Aizņem lielāko daļu Doņeckas un Luhanskas apgabalu teritorijas un Dņepropetrovskas apgabala rietumdaļu Ukrainā un Rostovas apgabala ziemeļrietumus Krievijā. Šaurākā nozīmē par Donbasu dēvē Doņeckas un Luhanskas apgabalu industriālo reģionu Ukrainas austrumos, kur dominē smagā rūpniecība un akmeņogļu ieguve.
Pirmās plašās akmeņogļu iegulas tagadējā Donbasa teritorijā izpētītas 1720. gados tagadējās Lisičanskas pilsētas apkaimē. Nosaukumu baseinam pēc tam cauri tekošās Doņecas upes deva kalnrūpniecības inženieris no Harkovas Jevgrafs Kovaļevskis, kurš arī veica pirmo zinātnisko baseina stratigrāfisko un ģeoloģisko izpēti un sastādīja pirmo iegulu karti. Baseina rūpnieciska apgūšana sākās 19. gadsimta beigās. Baseina kopējā platība ir ap 60 000 km², stiepjas rietumu—austrumu virzienā līdz 620 km, ziemeļu—dienvidu virzienā — 70—170 km. Kopējās iegulu rezerves līdz 1800 m dziļumam tiek lēstas ap 140,8 miljardiem tonnu.
Līdz 1940. gadiem neformālais Donbasa centrs bija Harkova, kas pati neatrodas Donbasa teritorijā, bet kur izvietojās lielākā daļa administratīvo iestāžu. Mūsdienās Donbasa faktiskais centrs ir Doņecka. Citi lielākie akmeņogļu ieguves centri ir Krasnoarmijska, Makijivka, Lisičanska, Horļivka, Sverdlovska, Antracita, Toreza, Krasnijluča. Lielākie ar akmeņogļu ieguvi saistītie ķīmiskās rūpniecības un mašīnbūves centri ir Severodonecka, Luhanska, Lisičanska, Horļivka, Pervomajska, Stahanova. Baseina Krievijas daļā akmeņogļu ieguve faktiski ir izbeigta.
Literārā valoda

Literārā valoda, standartvaloda, standarta valoda, arī rakstu valoda, ir normēts valodas stils, kurš tipiski tiek lietots oficiālai (ne sadzīviskai) saziņai, tostarp rakstveidā. Dažādās valodās ir dažāda atšķirību pakāpe starp literāro valodu un sarunvalodu. Gadījumos, kad atšķirības ir ievērojamas, attiecīgajā valodā novēro diglosiju – vairākus valodas nozarojumus, nevis tikai stilu atšķirību.
Literāro valodu lieto oficiālās situācijās, kur to prasa saprotamība un pieklājība - piemēram, valsts pārvaldē, uzņēmējdarbībā, sarakstē starp personām, kas nav tuvu pazīstamas. Arī prozas un citu veidu daiļdarbu pamatteksts bieži top literārā valodā. Dažos kontekstos tiek lietoti senatnīgi literārās valodas paveidi – piemēram, baznīcas valoda (svētajos rakstos, liturģijās). 
Vispārlietojamās literārās valodas normas apkopo zinātnieki un valodas praktiķi un apstiprina attiecīgas iestādes (ja valstī tādas ir). Laika gaitā normas tiek mainītas un papildinātas, kā arī skaidrotas. Lielu pārmaiņu piemērs ir pareizrakstības reforma.
Kubisms

Kubisms ir mākslas virziens, kas radās apmēram divus gadus pēc fovisma kā savdabīgs tā pretmets. Līdzās citām tālaika norisēm mākslā kubisms izskatījās pats radikālākais - tas atteicās no romantisma atklātajām jūtu izpausmēm un vizuālā patiesīguma. Kubisms bija pirmais no protestējošiem virzieniem, kas izmantoja deformāciju formveides uzdevumu dēļ. Trīsdimensionālu kubveida elementu parādīšanās jaunajās gleznās arī deva virzienam nosaukumu.
Kubisti mēģināja paust par pasauli kādu patiesību, šim nolūkam izmantodami tīši smagnēju, nepierastu valodu. Kubisma gleznās uzkrītoši parādījās specifiska deformācija. Kubisti gleznās vienkāršoja ķermeņu un priekšmetu aprises, darot tos līdzīgus ģeometriskām figūrām un to kombinācijām.

Aizsākumi

Viens no kubisma pamatlicējiem bija spānis Pablo Pikaso, kurš tolaik dzīvoja Parīzē. Vēlāk viņš kļuva par 20. gs. slavenāko gleznotāju. Par kubisma izveidotājiem uzskatāmi P. Pikaso un Ž. Braks. Visdziļākās saknes kubisms laida Francijā. To varētu izskaidrot ar frančiem piemītošo racionālismu, tieksmi uz konstruktīvu skaidrību.
1. tramvaju maršruts (Liepāja)

Maršruts

Virzienā Brīvības iela—Mirdzas Ķempes iela tramvajs brauc pa šādām ielām: Brīvības iela, Dzelzceļnieku iela, Rīgas iela, Tramvaju tilts, Lielā iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Klaipēdas iela, Tukuma iela, Ventas iela un Mirdzas Ķempes iela.
Virzienā Mirdzas Ķempes iela—Brīvības iela tramvajs brauc pa šādām ielām: Mirdzas Ķempes iela, Ventas iela, Tukuma iela, Klaipēdas iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Lielā iela, Tramvaja tilts, Rīgas iela, Dzelzceļnieku iela un Brīvības iela.

Maršruts ar mainītu virzienu

Virzienā 1. tramvaju depo (Rīgas ielā)—Mirdzas Ķempes iela tramvaji brauc pa šādām ielām: Rīgas iela, Tramvaju tilts, Lielā iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Klaipēdas iela, Tukuma iela, Ventas iela, Mirdzas Ķempes iela.
Virzienā Mirdzas Ķempes iela—1. tramvaju depo (Rīgas ielā) tramvaji brauc pa šādām ielām: Mirdzas Ķempes iela, Ventas iela, Tukuma iela, Klaipēdas iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Lielā iela, Tramvaju tilts, Rīgas iela.
Edgars Točs

Karjera

2010. gadā atsevišķos turnīros startējis kopā ar Tomu Vanagu un Tomu Benjavu, 2012. gadā — kopā ar Tomu Šmēdiņu un Tomu Benjavu, bet laika posmā no 2013. līdz 2017. gada augustam, Eiropas volejbola konfederācijas (CEV) Eiropas čempionāta sacensībām Jūrmalā, sacenties pārī ar Rihardu Finsteru un kopumā aizvadījis 29 starptautiskā reitinga turnīrus ar šo pārinieku. Točs/Finsters 2017. gada Eiropas čempionātā ieņēma 17. vietu.
Kopš 2017. gada decembra starptautiskos turnīros startē kopā ar Mārtiņu Pļaviņu. 2018. gada augustā duets Pļaviņš/Točs atradās Eiropas volejbola reitinga 12. pozīcijā.

Privātā dzīve

Edgars Točs ir precējies — sieva Lauma, laulībā ir dēls un meita.
Riņķis

Riņķis ir plaknes daļa, ko ierobežo riņķa līnija un kurā atrodas tās centrs, kopā ar riņķa līniju. Riņķi var definēt arī šādi: riņķis ir visu to plaknes punktu kopa, kas atrodas ne tālāk par noteiktu attālumu no kāda fiksēta punkta. Riņķi bieži jauc ar riņķa līniju — riņķa līnija ir riņķa robeža (tā nesatur riņķa iekšpusē esošos punktus).
Ikdienā riņķi bieži sauc par apli.
Riņķa vispārinājums trīs dimensiju telpā ir lode.
Andešs Sēdergrēns

Karjera

Pasaules kausā debitēja 1999. gada martā. Karjeras laikā izcīnījis trīs individuālās uzvaras PK posmos. Divreiz uzvarējis Holmenkollenes slēpošanas festivālā 50 km distancē brīvajā stilā — 2006. un 2008. gadā. Trešo uzvaru guva 2009. gada februārī Valdidentro, Itālijā, 15 km distancē klasiskajā stilā. Augstāko vietu kopvērtējumā sasniedza 2007.—2008. gada sezonā, ierindojoties 7. vietā. 2005.—2006. gada sezonā izcīnīja 3. vietu distanču kausa (neskaitot sprintus) kopvērtējumā.
Piedalījies trīs ziemas olimpiskajās spēlēs (2006, 2010, 2014). 2006. gadā Turīnā izcīnīja bronzas medaļu stafetē. 2010. gadā Vankūverā kopā ar Dānielu Rikardsonu, Jūhanu Ulsonu un Markusu Helneru kļuva par olimpisko čempionu stafetē. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos bija Zviedrijas delegācijas karognesējs atklāšanas ceremonijā.
Pasaules čempionātos ieguvis piecas medaļas — trīs sudraba un divas bronzas. 2003. gada Pasaules čempionātā izcīnīja sudrabu 50 km brīvajā stilā. 2009. gadā ieguva sudrabu 30 (15+15) km skiatlonā. Pārējie panākumi gūti stafetēs.
2015. gadā noslēdza distanču slēpotāja karjeru.
Ilzeskalna pagasts

Ezeri

Gailumu ezers, Kugras ezers, Mazais Čakšu ezers, Stogoršņu ezers, Čudarānu ezers.

Vēsture

Rēzeknes apriņķa Makašēnu pagastā 1945. gadā izveidoja Gailumu ciema padomi. Rēzeknes rajona Gailumu ciemam 1954. gadā pievienoja Čakšu ciema kolhoza «Krasnaja Latgaļija» un Jezupoles ciema kolhoza «Uzvara» teritorijas, 1971. gadā — Bērzgales ciema padomju saimniecības «Gailumi» teritoriju, 1975. gadā — daļu Audriņu ciema teritorijas. 1989. gadā Gailumu ciemu pārdēvēja par Ilzeskalna ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Ilzeskalna pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Alojas novadā

Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Alojas novadā.
 Kultūras pieminekļu karte
Šis saraksts tiek veidots no Vikidatiem, to periodiski atjaunina bots.
Dāvids Sīmansons

Biogrāfija

Dzimis Valmieras apriņķa Valmieras pagasta Pilātu pusmuižā, laukstrādnieku ģimenē. Pabeidzis Limbažu apriņķa skolu. 1880. gadā uzsāk savas karavīra gaitas brīvprātīgi iestājoties Krievijas impērijas armijā (115. Vjazmas kājnieku pulkā). Dienesta laikā komandēts uz junkuru skolu, kuru absolvējot ieguva virsnieka dienesta pakāpi. Pēc mācībām atgriezās Vjazmas kājnieku pulkā. 1894. gadā pabeidza ģenerālštāba akadēmiju. Pēc tās beigšanas komandējis pulku. Piedalījies Krievu-japāņu karā, kur cīņās tika kontuzēts. 1910. gadā paaugstināts par pulkvedi. 1912. gada aprīlī tika iecelts par 66. Butirskas pulka komandieri. Cīnījies Pirmajā pasaules karā. 1914. gada 27. oktobrī apbalvots ar Jura ordeņa zobenu. 1915. gada maijā paaugstināts par ģenerālmajoru, reizē iecelts par 17. kājnieku divīzijas 2. brigādes komandieri. 1917. gada oktobrī pensionējies no dienesta.
Līdz 1918. gada beigām dzīvojis Vitebskā, bet vēlāk Orlā. 1919. gada janvārī atgriezies dzimtenē. 8. janvārī ieradies Rīgā. 6. jūnijā iestājies Latvijas armijas dienestā. 10. jūlijā, pēc Ziemeļlatvijas un Dienvidlatvijas brigāžu apvienošanas un Latvijas armijas izveidošanas tika iecelts par tās pirmo virspavēlnieku. No 15. jūlija līdz 10. septembrim bija arī Apsardzības ministrs (no 1923. gada Kara ministrija).
Pēc Bermonta spēku virzīšanās uz Rīgu, frontes komandieris Jorģis Zemitāns deva pavēli par atkāpšanos no Rīgas uz pozīcijām Juglā. Naktī no 9. uz 10. oktobri ģenerālis Sīmansons atcēla šo pavēli, jo bija nolēmis pretoties Bermonta spēkiem un aizstāvēt Rīgu. 
Ar savu enerģisko rīcību viņš pārkārtoja karspēka pozīcijas un izglāba Rīgu no bermontiešiem.
16. oktobrī par Latvijas armijas virspavēlnieku Sīmansona vietā iecēla pulkvedi Jāni Balodi, kurš pirms iecelšanas bija Austrumu frontes pavēlnieks un Kurzemes divīzijas komandieris.
Līdz 1922. gada februārim bija Augstākās kara tiesas loceklis.
Pēc virspavēlnieka amata atstāšanas turpināja dienestu Kara padomē. 1925. gada februārī atvaļinājies no dienesta (slimības dēļ). Pēc dienesta dzīvojis klusi, izvairīdamies no aktīvas politiskās un sabiedriskās dzīves.
1926. gada 11. novembrī tika apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeņa trešo šķiru. Simansons gan to nesaņēma Lāčplēša dienas svinīgajā pasākumā, kur to personīgi pasniedza prezidents Jānis Čakste, bet gan vēlāk, jo nebija ieradies uz ordeņa pasniegšanas ceremoniju.
1932. gada jūnijā sirmā ģenerāļa veselības stāvoklis pasliktinājās. Par iemeslu tam bija ārstu atklātā artēriju skleroze. Jūlijā slimības saasināšanās dēļ viņu pārvietoja uz Rīgas kara slimnīcu. Tālākos mēnešus viņš pavadīja slimnīcā. Nākamā gada janvārī viņa veselības stāvoklis pasliktinājās. 1933. gada 13. janvārī, pulksten 14:10, 73 gadu vecumā, ģenerālis Sīmansons nomira Rīgas kara slimnīcā. 18. janvārī viņu guldīja zemes klēpī Rīgas Brāļu kapos ar militāro godu pie mātes Latvijas.
Umernieki

Vēsture

Umernieku pietura atklāta 1928. gadā. Tagadējā stacijas ēka celta 1937. gadā. Tā ir vienkārša guļbaļķu konstrukcija, apmesta ar kaļķu javu.
Cukura nams

Sižets

Darbība lielākoties norit vienā pilsētas namā, kuru kādā naktī skar zibens. Tas trāpa nama iedzīvotājai Mudītei, kuru jau kopš bērnības uzskata par garīgi atpalikušu. Mudīte šajā nelaimes gadījumā paliek dzīva, kā arī atgūst savas runas spējas.
Pēc šī notikuma Mudītes kulons, kuru negaisa naktī skāra zibens, nokļūst pie pārējiem nama iedzīvotājiem un izraisa viņos dažādas pārvērtības - iedzīvotāju slēptākās jūtas un noslēpumi pēkšņi kļūst redzami arī apkārtējiem.
Antons Breidaks

Biogrāfija

Dzimis zemnieku ģimenē. Izglītību ieguvis Eglāju pamatskolā, Istalnas pamatskolā, 1951. gadā absolvējis Ludzas vidusskolu. 1956. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātes Latviešu valodas un literatūras nodaļu.
Strādājis par skolotāju. Daugavpils Pedagoģiskā institūta Latviešu valodas un literatūras katedras vadītājs no 1986. līdz 1987. gadam. Pēc tam sācis vadīt katedru Latvijas Universitātes Pedagoģijas fakultātē. No 1994. gada — Latvijas Zinātņu akadēmijas Latviešu valodas institūta galvenais pētnieks.
Publicējis 193 darbus. Viens no dažiem valodniekiem Latvijā, kas darbojies salīdzināmi vēsturiskajā valodniecībā. Pētījumi galvenokārt dialektoloģijā, toponīmikā, etnolingvistikā un vispārīgajā valodniecībā.
Riteņbraukšana 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — vīrieši, grupas brauciens

Pirmssacensību favorīti

Sacensību distances grūtības dēļ par medaļu favorītiem tika uzskatīti braucēji ar spējām braukt kalnā un labām prasmēm nobraucienos. Favorītu sarakstā bieži tika minēti Kriss Frūms, Alehandro Valverde, Vinčenco Nibali, Mihals Kvjatkovskis, Rui Košta un Romēns Bardē.

Distance

Vīriešu grupas brauciena distance bija 241,6 km gara. Tā sākās Kopakabanas fortā, tālāk virzoties uz rietumiem gar Ipanemas, Barras un Maripendi rezervāta pludmalēm pa krasta ceļiem 24,8 km Grumari apļa virzienā.  Pēc četriem apļiem Grumari sektorā (99,2 km no 241,5 km) distance virzījās austrumu virzienā pa tiem pašiem krasta ceļiem uz 25,7 km garo Vista Chinesa apli, kas bija jāveic trīs reizes (77,1 km no 241,5), pēc tam finišējot Kopakabanas fortā. Kā visas sacensības olimpiskajās spēlēs, sportistus pavadīja kārtības sargi, lai norobežotu satiksmi un skatītājus. Šajās olimpiskajās spēlēs to veica Brazīlijas Federālā lielceļu policija (PRF).
American Broadcasting Company

Televīzijas pārraides

Televīzijas kanāls pārraida dažāda veida seriālus ("Kāsla metode", "Reiz sensenos laikos" un "Drošības aģenti V.A.I.R.O.G.S"), komēdijseriālus (''Amerikāņu ģimenīte" un "Pēdējais īstais vīrs"), realitātes šovus ("Amerikas smieklīgākie videokuriozi" un "Biznesa haizivis") un ziņu raidījumus ("20/20" un "Šajā nedēļā").
Pokļuka

Pokļuka (slovēņu: Pokljuka) ir mežains plato aptuveni 1300 metru augstumā, kurš atrodas Bledas un Bohinjas kopienā, Slovēnijas ziemeļrietumu daļā. Tā ir daļa no Triglavas nacionālā parka. Plato ir plašāk pazīstams ar savu ziemas sporta infrastruktūru. Biathloncenter Pokljuka, kurš atrodas 15 km (25 km ar auto) uz rietumiem no Bledas, kopš 1999. gada ik gadu notiek Biatlona Pasaules kausa posms. 2001. gadā šeit notika Pasaules čempionāts biatlonā, kā arī šeit ir noticis 2006. gada Pasaules čempionāts biatlonā jauktajām stafetēm un 1998. gada Pasaules čempionāta iedzīšanas sacensības.
18. gadsimtā dzelzs ieguves dēļ tika izcirsti baltegļu un dižskabāržu meži. Tagad tos pārsvarā aizvietojuši egļu meži. Šādam augstumam neierasti, atrodami arī daži purvāji.
Vižnicja

Vēsture

Rakstos pirmoreiz droši minēta 1501. gadā. Atradās Moldāvijas kņazistes sastāvā. No 1774. gada — Hābsburgu impērijas (Austroungārijas sastāvā. No 1918. līdz 1940. gadam — Rumānijā. 1940. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, tā iekļāvās PSRS. 1941. gadā, Vācijai iebrūkot PSRS, tā atkal iekļāvās Rumānijā, bet pēc Vācijas sakāves — PSRS. No 1991. gada — Ukrainas pilsēta.
Vižnicjas pilsētā dzimis austriešu/amerikāņu kinorežisors Oto Premindžers (Otto Preminger, 1905—1986).
Koknese (stacija)

Vēsture

Dzelzceļa stacija «Koknese» tika ierīkota līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils izbūvi 1861. gadā.
1930. gados Rīgas—Kokneses maršruta tūristu vilcieni bija sevišķi iecienīti. To programmā bija iekļauta Kokneses pilsdrupu apskate, vizināšanās ar laivām pa Daugavu līdz Staburagam un dejas specializētajā deju vagonā.
Otrā Pasaules kara laikā sākotnējā stacijas ēka tika nopostīta.
2013. gadā stacijā uzbūvēti paaugstinātie peroni. 2013.—2014. gadā tika modernizēti sliežu ceļi un netālu esošā pārbrauktuve.
Mangnuss Kārlsens

Biogrāfija

Par lielmeistaru Kārlsens kļuva 2004. gada aprīlī, kad bija 13 gadus un 149 dienas vecs (trešais jaunākais lielmeistars vēsturē). 2013. gadā kļuva par pasaules čempionu, mačā uzvarot Višvanatanu Anandu. 2014. gadā aizstāvēja čempiona titulu. 2016. gada novembrī Ņujorkā atkārtoti aizstāvējis savu čempiona titulu, uzvarot Krievijas lielmeistaru Sergeju Karjakinu ar 9:7. 2018. gada novembrī Londonā uzvarējis mačā par Pasaules čempiona šahā nosaukumu ASV lielmeistaru Fabiāno Karuānu ar 9:6. 2018. gada decembrī Sanktpēterburgā uzvarējis Pasaules čempionātā šaha ātrspēlē. 2019. gada augustā Sentluisā ieņēmis 2. vietu starptautiskajā šaha lielmeistaru turnīrā 7th Sinquefield Cup, pārspēlēs piekāpjoties Dinam Ližeņam.
Tai Dai Van Ngujens

Biogrāfija

Piedzimis vjetnamiešu biznesmeņa ģimenē. 2011. gadā uzvarējis Čehijas jauniešu šaha čempionātā U10 vecuma grupā, bet divus nākamos gadus (2012, 2013) atkārtojis šo panākumu U12 vecuma grupā. Vairākkārt pārstāvējis Čehiju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kur lielāko panākumu guvis 2019. gadā, kad Bratislavā uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā O18 vecuma grupā.
2017. gadā divas reizes uzvarējis Budapeštas starptautiskajos šaha turnīros First Saturday.
Par panākumiem turnīros FIDE 2016. gadā Tai Dai Van Ngujenam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2018. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Sešpadsmit gadu vecumā viņš kļuvis par jaunāko šaha lielmeistaru Čehijas šaha vēsturē.
Medicīna un māksla

'Medicīna un Māksla' ir grupas NSRD 1985. gada magnētisko lenšu albums. Visu dziesmu autori ir paši NSRD, albums ierakstīts Pārdaugavā, Jūrmalā un Bānūžos no 1981 - 85. gadam kopā ar draugiem. Uz albuma ir norāde, ka "Kabinets jādejo kā tūdaliņ tāgadiņ". Dziesmu Ciku caku caurā tumba ir izpildījuši tādi mākslinieki kā Roberts Gobziņš un Inokentijs Mārpls (iekļauta albumā Ķeras pie Sirds), bet dziesmu Čau, Poliklīnika! bieži savos koncertos izpilda KGDJ. Tāpat kā citos NSRD albumos, arī šajā ir dziesmas ar sirreāliem tekstiem un varoņiem. Dziesma Viņš guļ, viņš ēd, viņš pīpē ir par Hardiju Lediņu pašu, bet dziesmā Sestdienas pievakare parādās NSRD dziesmās nereti pieminētais varonis Jūlijs. Tiek izmantoti daudz netradicionāli "instrumenti" (piem. dziesmā Fridrihsons).
Pēteris Slavens

Dzīvesgājums

Dzimis 1874. gada 5. septembrī (24. augustā pēc vecā stila) Gatartas pagastā zemnieka Antona Slavēna ģimenē. Mācījās Cēsu pilsētas skolā. Pēc Kazaņas karaskolas beigšanas 1893. gadā bija Krievijas impērijas armijas kadru virsnieks. Pirmā pasaules kara laikā piedalījās kaujās Polijas un Baltkrievijas teritorijā kā 67. Tarutinas kājnieku pulka (67-й пехотный Тарутинский полк) štāba kapteinis (1914), no 1916. gada jūnija pulka štāba priekšnieks, ģenerālštāba kapteinis. 1917. gada rudenī viņu paaugstināja par pulkvedi un iecēla par Ziemeļu frontes 5.  armijas 730. kājnieku pulka (730-й Городеченский пехотный полк) komandieri. 1918. gada sākumā ārstējās Daugavpils slimnīcā, pēc vācu iebrukuma Latgalē pārcēlās uz Maskavu, kur turpināja ārstēties. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas demobilizēts. 
Kad Krievijas pilsoņu kara sākumā 1918. gada 13. aprīlī Sarkanās armijas sastāvā pulkveža Jukuma Vācieša vadībā tika atjaunota Latviešu strēlnieku divīzija, pulkvedis P. Slavens bija tās apgādes daļas priekšnieks. 1918. gada jūlijā viņš tika iecelts par 1. Kazaņas kājnieku divīzijas komandieri. No 1918. gada 16. augusta līdz 20. oktobrim viņš bija KPFSR 5. armijas komandieris Austrumu frontē, piedalījās Kazaņas ieņemšanā. 1918. gada 9. novembrī P. Slavenu iecēla par Dienvidu frontes pavēlnieku un viņš līdz 1919. gada 24. janvārim vadīja Sarkanās armijas kaujas pret Donas armiju pie Caricinas. 
Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latvijā 1919. gada sākumā Pēteris Slavens bija Padomju Latvijas armijas revolucionārās padomes loceklis, Pētera Avena vietnieks. 1919. gada 10. martā viņu iecēla par Padomju Latvijas armijas virspavēlnieku.
Pēc militārās neveiksmes Rīgas aizstāvēšanā 1919. gada 10. jūnijā Slavens tika atcelts no Padomju Latvijas bruņoto spēku virspavēlnieka amata. Pārcelts uz Serpuhovu, kur iecelts par Tulas nocietinātā rajona komandieri, taču drīz veselības problēmu dēļ atvaļināts. 
1919. gada 18. jūlijā P. Slavens pie Vitebskas slepus šķērsoja frontes līniju, 3. novembrī pieteicās Latgales frontes štābā kā pārbēdzējs. Ieslodzīts Valmieras koncentrācijas nometnē, kur 1919. gada 14. novembrī miris (nometnes ārstu slēdziens: plaušu karsonis).
4. Latviešu SS-robežapsardzības pulks

Dienesta gaitas

1944. gada jūlija sākumā pulku steidzamības kārtā iesaistīja kaujās Daugavpils rajonā, jau pirmajās kaujās pie Krāslavas 10. jūlijā pulks cieta smagus zaudējumus, galvenokārt virsnieku korpusā. Pēc šīm pirmajām kaujām pulka vīri bija tik demoralizēti, ka vairākas apakšvienības pat pārgāja ienaidnieka pusē. Kaujās līdz 31. jūlijam pulks zaudēja 19 kritušos, 117 ievainotos un 469 bez vēsts pazudušos karavīrus.
Atlikušos pulka vīrus 1944. gada 17. augustā pievienoja 5. robežapsardzības pulkam.
Polockas kņazi

Polockas kņazs bija valdnieka tituls Polockas kņazistē.
Polockas kņazi ir cēlušies no varjagiem, kas 9.-10. gadsimtā valdīja pilskalnos, kas bija izvietoti gar svarīgākajiem upju ceļiem no "varjagiem uz grieķiem" (Ceļš no varjagiem uz grieķiem). 12. gadsimta beigās Polockas kņazu tronī nonāca arī baltu izcelsmes kņazi, kas ieguva arvien lielāku ietekmi, kas beidzās ar Polockas valsts pievienošanu Lietuvas dižkunga valstij.
Emalja

Juvelierizstrādājumu emaljēšana

Emaljēšana kopš antīkās pasaules laikiem bija praktiski vienīgais metālu krāsošanas veids ar ilgnoturīgu iedarbību, kuru izmantoja visdažādāko metāla greznumpriekšmetu — rotu, kroņu, scepteru, bruņu utt., — virsmu dekoratīvu laukumu iekrāsošanai. Emaljas masu senajā pasaulē veidoja no 1/4 kvarca smilšu, 1/4 borskābes (H₃BO₃) un 2/4 svina mīnija (Pb₃O₄). Nepieciešamā krāsas toņa panākšanai, emaljas masai pirms karsēšanas pievienoja attiecīgu pigmentu: kobalta oksīdu (Co₃O₄) zilai vai melnai krāsai, kadmija oksīdu (CdO) sarkanai krāsai, vara oksīdu (2CuO) zaļai krāsai u.tml.