google/wiki40b huggingface dataset:
Zilā obligācija

Vēsture

2018. gada oktobrī Šeišelu Republika emitēja pasaulē pirmo suverēno zilo obligāciju, liekot pamatu finanšu instrumentam, kas kalpo, lai atbalstītu ilgtspējīgus jūras un zvejniecības projektus.
Obligācija saņēma 15 miljonus ASV dolāru no starptautiskiem investoriem, kas parāda valstu iespējas izmantot kapitāla tirgus jūras resursu ilgtspējīgas izmantošanas finansēšanai. Pasaules Banka palīdzēja emitēt zilo obligāciju un sasniegt trīs investorus: Calvert Impact Capital, Nuveen un Prudential Financial, Inc.
Ieņēmumi no obligācijām ietvers atbalstu jūras aizsargājamo teritoriju paplašināšanai, uzlabotai prioritāro zvejniecību pārvaldībai un Seišelu salu zilās ekonomikas attīstībai. Dotācijas un aizdevumus nodrošinās Zilais Dotāciju Fonds (angļu: Blue Grants Fund) un Zilais investīciju fonds (angļu: Blue Investment Fund), ko pārvaldīs SeyCCAT un Seišelu salu attīstības banka (DBS).

Ziemeļu-Baltijas zilā obligācija

2019. gada janvārī Ziemeļvalstu Investīciju banka pirmo reizi izsniedza zilo obligāciju, finansējot projektus, kas vērsti uz piesārņojuma samazināšanu un jutīgas jūras vides aizsardzību Baltijas jūrā. SEB organizēja emisiju un kalpoja kā padomdevējs.
Jaunā Ziemeļu-Baltijas zilā obligācija ir vērsta uz investoriem, kuri vēlas palīdzēt aizsargāt jutīgo jūras vidi Baltijas jūrā. Nauda tiks izmantota projektiem, kas saistīti ar notekūdeņu apsaimniekošanu, ūdens piesārņojuma samazināšanu un ar klimata pārmaiņām ar ūdeni saistītus pasākumus. Viens no projektiem, kas saņems finansējumu no obligācijas, ir Nya Slussen Stokholmā, kas ietvers ieguldījumus tīros transporta risinājumos, kā arī jaunus aizsprostus, lai pasargātu no paaugstināta jūras līmeņa vai ārkārtējiem laika apstākļiem.
Radio SWH

Vēsture

1994. gadā tika izveidots Radio SWH+, kas ir orientēts krievvalodīgajai auditorijai, savukārt 2001. gadā sāka darboties Radio SWH Rock, kurā tiek atskaņota rokmūzika.
Radio SWH īpašnieks un vadītājs līdz 2007. gada vidum bija Zigmars Liepiņš. Pēc tam daļa uzņēmuma kapitāldaļu nonāca Īrijas mediju grupas Communicorp īpašumā. Par radio vadītāju kļuva Jānis Šipkēvics.
2015. gada 24. septembrī Communicorp pārdeva tam piederošās Radio SWH akcijas Igaunijā reģistrētajam uzņēmumam Cinamon Holding, kura īpašnieks ir Krievijas uzņēmējiem piederošs uzņēmums DLT Capital. AS Radio SWH īpašnieki bija arī valdes priekšsēdētājs Jānis Šipkēvics un komercdirektors Filips Rubenis. Par uzņēmuma padomes priekšsēdētāju tika iecelta Krievijas, Maltas un Igaunijas pilsone, kura dzimusi Ukrainā un dzīvojusi Sanktpēterburgā. Tolstaja arī vadīja kinoteātru tīklu Baltijas valstīs Cinamon. Vēlāk Tatjanas Tolstajas īpašumā nonāca 80 % Radio SWH akciju.
2018. gada 4. septembrī medijos parādījās neoficiāla informācija, ka AS Radio SWH vairākuma akciju no Tatjanas Tolstajas iegādājies uzņēmums SIA Media Support, kas pieder Austrijā reģistrētajam uzņēmumam Baltic News Network GmbH un saistīts ar ar Šveices advokātu Rudolfu Meroni. 2019. gada 3. februārī Latvijas Televīzijas raidījumā de facto tika vēstīts, ka aizejošā Māra Kučinska valdība nav piekritusi Radio SWH pārdošanas darījumam, lēmumu pamatojot ar "nacionālās drošības interesēm".
Maikls Ouens

Bērnība

Maikls Ouens piedzima 1979. gada 14. decembrī kā ceturtais bērns ģimenē. Viņa tēvs Terijs Ouens bija profesionāls futbolists. 7 gadu vecumā Maikls sāka spēlēt futbolu. Līdz 10 gadu vecumam viņš mācījās Hektora Dreva pamatskolā un tur viņš spēlēja futbolu. Vēlāk viņš spēlēja Desīdas pamatskolas futbola komandā, kurā viņš bija iesitis 97 vārtus. Pēc aiziešanas no Desīdas pamatskolas, viņš spēlēja Hārvardas augstskolas futbola komandā.

"Liverpool"

Par Ouenu interesējās Londonas "Chelsea", Londonas "Arsenal" un Mančestras "United", bet viņš parakstīja līgumu ar Liverpool FC, kuras pieaugušo komandas sastāvā debitēja 1997. gadā spēlē pret Vimbledonas FC, šajā spēlē gūstot vārtus. Pirmo pilno Anglijas Premjerlīgas sezonu viņš pabeidza kā viens no labākajiem vārtu guvējiem. Viņš atkārtoja šo panākumu nākamajā gadā un bija "Liverpool" labākais vārtu guvējs no 1997. līdz 2004. gadam, par spīti atkārtotiem paceles cīpslas savainojumiem. Viņa pirmie lielie apbalvojumi nāca 2001. gadā, kad "Liverpool" ieguva trīs kausus - UEFA, FA un Anglijas Līgas kausu, un Ouens tajā gadā saņēma Zelta bumbu. 2002-03. gada sezona bija viena no veiksmīgākajiem sezonām Ouena karjerā. Viņš iesita 26 vārtus.

Madrides "Real"

2004. gada vidū Ouens pārgāja uz Madrides "Real" par 8 miljoniem sterliņu mārciņu, bet bieži tika izmantots spēlē uz maiņu. Par spīti tam viņš guva 13 vārtus Spānijas "La Liga" un viņam bija arī sezonas labākā attiecība vārtu gūšanas ziņā salīdzinājumā ar nospēlētajām minūtēm. Nākamajā sezonā viņš atgriezās Anglijā, pievienojoties Ņūkāslas "United" par 16 miljoniem sterliņu mārciņu. Viņam bija daudzsološs 2005./06. gada sezonas sākums, bet savainojumi lielākoties neļāva viņam spēlēt vairāk kā 18 mēnešus. Pēc viņa atgriešanās viņš kļuva par komandas kapteini un bija komandas labākais vārtu guvējs 2007./08. gada sezonā.

Starptautiskā karjera

Anglijas izlasē Ouens pirmo reizi spēlēja 1998. gadā, kļūstot par Anglijas jaunāko spēlētāju un jaunāko vārtu guvēju vienā laikā. Viņa sniegums 1998. gada FIFA Pasaules kausā atveda viņu pie valstiskas un starptautiskas slavas un viņš kļuva plaši pazīstams, un gūtie vārti 2000. gada Eiropas čempionātā, 2002. gada FIFA Pasaules kausā un 2004. gada Eiropas čempionātā. Viņš ir vienīgais spēlētājs, kurš jebkad ir guvis vārtus četros nozīmīgos turnīros Anglijas labā. Viņš spēlēja 2006. gada FIFA Pasaules kausā, bet guva savainojumu, kas prasīja gadu, lai atveseļotos. Palaikam spēlējot kā Anglijas kapteinis viņš ir septītais labākais kapteinis un viņam pieder izlases rekords ar 26 vārtiem oficiālos turnīros.
Latvijas sieviešu basketbola izlase 2011. gada Eiropas čempionātā

Pārbaudes spēles

Latvijas izlase gatavošanos Eiropas čempionātam uzsāka 2. maijā. Izlases kandidātu lokā sākotnēji bija 19 basketbolistes. Anete Jēkabsone-Žogota 2011. gada martā paziņoja par nespēlēšanu izlasē finālturnīrā. Tāpat par nespēlēšanu izlasē paziņoja Dita Krūmberga un Aija Brumermane (ceļgala trauma).
Pirmais pārbaudes turnīrs notika Apvienotajā Karalistē. Tajā izlase tikās ar Kubas, Apvienotās Karalistes un Vācijas izlasēm. Pirmajā turnīra spēlē 19. maijā pret Kubu izlasē debitēja Karlīne Nīmane un Zane Jākobsone, taču izlase piedzīvoja zaudējumu ar 60:73. Zaudējumi tika piedzīvoti arī abās pārējās spēlēs — pret Vāciju ar 56:75 un pret Apvienoto Karalisti ar 64:67. Spēle pret Apvienoto Karalisti Zanei Tamanei bija 100. spēle izlasē.
Pēc turnīra Apvienotajā Karalistē izlase turpināja gatavošanas Eiropas čempionātam pilnā sastāvā. No 27, līdz 29. maijam tika aizvadīts pārbaudes turnīrs Čehijas pilsētā Karlovi Vari, tajā izlase tikās ar Krievijas, Čehijas un Polijas izlasēm. Pirmajā spēlē pret Krievijas izlasi tika piedzīvots ceturtais zaudējums pārbaudes spēlēs pēc kārtas ar 69:71. Zaudējums tika piedzīvots arī turnīra otrajā spēlē pret Čehiju, kas 2010. gada Pasaules čempionātā Čehijā izcīnīja sudraba medaļas, ar rezultātu 64:77. Pēdējā spēlē pret Poliju tika gūta uzvara ar 60:59.
Pēc turnīra Čehijā no izlases kandidāšu loka tika atskaitītas Elīna Dillone un Lauma Reķe.
4. un 5. jūnijā tika aizvadītas pārbaudes spēles ar Lietuvas izlasi. 4. jūnijā Panevēžā Latvija zaudēja ar 68—88, taču dienu vēlāk Rīgā tika gūta otrā uzvara septiņās pārbaudes spēlēs ar rezultātu 65—57. 9. jūnijā tika aizvadīta pārbaudes spēle pret Lielbritānijas komandu, tajā tika gūta uzvara ar 74—50.
10. jūnijā no valstvienības kandidātēm tika izslēgtas Santa Dreimane un Anete Klintsone. Tādējādi izlasē bija palikušas 13 basketbolistes.
11. jūnijā tika aizvadīta pēdējā pārbaudes spēle pret Slovākijas izlasi. Spēlē tika piedzīvots zaudējums ar 77—80. 13. jūnijā tika paziņots Latvijas izlases sastāvs. Kā pēdējā no izlases tika atskaitīta Kristīne Vītola. Pieredzējušākā izlases spēlētāja bija Gunta Baško, kas iepriekš bija piedalījusies visos četros Eiropas čempionātu finālturnīros.
Isajs Šurs

Dzīvesgājums

Dzimis Mogiļevā, ebreju tirgotāja ģimenē. 1888. gadā, 13 gadu vecumā pārcēlās uz Liepāju, studēja Liepājas ģimnāzijā, kuru pabeidza ar zelta medaļu un lieliski apguva vācu valodu. No 1894. līdz 1901. gadam studēja matemātiku un fiziku Berlīnē. No 1903. gada - pasniedzējs Berlīnes universitātē. No 1913. līdz 1916. gadam strādāja Bonnā, kad atgriezās Berlīnē. No 1922. gada - Prūsijas Zinātņu akadēmijas loceklis. Pēc nacistu nākšanas pie varas, Šura akadēmiskās autoritātes dēļ kādu laiku tika atļauts veikt amata pienākumus. 1939. gada sākumā viņš emigrēja uz Palestīnu, kur miris.
Džeimss Ross

Arktikas izpēte

Dzimis Londonā, slavenā skotu ceļotāja un pētnieka Džona Rosa krustdēls. Jūrnieka gaitas sācis 12 gadu vecumā pie sava tēvoča un pavadīja to tā pirmajā ceļojumā uz Arktiku Ziemeļrietumu jūras ceļa meklējumos 1818. gadā. Laika posmā no 1819. līdz 1827. gadam piedalījies četrās Viljama Perija Arktikas ekspedīcijās. No 1829. līdz 1833. gadam atkal piedalījies sava tēvoča Džona Rosa ekspedīcijā, kuras laikā tie sasniedza ziemeļu magnētisko polu. 1834. gadā Džeimss Ross tika paaugstināts par kapteini un no 1835. līdz 1838. gadam nodarbojās ar Lielbritānijas magnētisko uzmērīšanu.

Antarktikas izpēte

No 1839. līdz 1843. gadam Ross vadīja Antarktikas izpētes ekspedīciju ar kuģiem "Erebus" un "Terror", kuras laikā tika nokartēta lielākā daļa kontinenta krasta līnijas.
1841. gadā tika atklāta Rosa jūra, Viktorijas Zeme un Erebusa un Terora vulkāni. Nākamajā gadā tika izpētīta tagadējās Džeimsa Rosa salas austrumu piekraste un atklātas Snouhilas un Sīmora salas.
Pēc atgriešanās Ross tika iecelts bruņinieka kārtā, kā arī tika nominēts Francijas Goda leģiona ordenim. 1848. gadā viņš tika ievēlēts Karaliskajā dabaszinātņu biedrībā. Tajā pašā gadā Ross veica savu pēdējo ekspedīciju ar kuģiem "Enterprise" un "Investigator" Džona Franklina meklējumos.
Ābolu iela (Rīga)

Vēsture

Iela izveidota 20. gadsimta sākumā ar nosaukumu Bērzumuižas iela (Bershoefsche Str., Bersgofskaja ul.). Kopš 1924. gada 7. augusta ielas nosaukums ir Ābolu iela. Vācu okupācijas laikā iela saukta Apfelstraße.

Ielas raksturojums

Ābolu iela ir 400 metrus gara asfaltēta iela Atgāzenes pašos dienvidos, pie pašas Rīgas robežas ar Mārupes novadu. Iela sākas krustojumā ar Vienības gatvi un virzās rietumu — ziemeļrietumu virzienā līdz dzelzceļa līnijai Rīga - Jelgava. Pie dzelzceļa līnijas, kur Ābolu iela beidzas, nepārnumuru pusē (Rīgas pilsētas pusē) ir grūti izbraucams zemesceļš, kas vēlāk pāriet Dīķa ielā. Pa šo celiņu ir iespējams nokļūt uz tuvējām apkārtnes ielām. Ielā ir tikai savrupmāju apbūve.
Ielas nepārnumuru pusē ir Rīgas pilsētas numerācija, bet pārnumuru pusē — Mārupes novada adreses Mārupes ciemā gan ar māju vārdiem, gan ar Ābolu ielas numuriem.
Ābolu iela ir savienota ar Vienības gatvi (T veida krustojums).
Romas pāvests

Pāvests (sengrieķu: πάππας (pappas) — 'tēvs') ir Romas Katoļu baznīcas augstākais virspriesteris (latīņu: Pontifex Romanus), Romas pilsētas bīskaps, Svētā Krēsla monarhs un suverēns, Vatikāna valsts vadītājs.
Pirmajos mūsu ēras gadsimtos šo titulu piemēroja visiem kristiešu priesteriem, kuriem bija tiesības svētīt, pēc tam visiem bīskapiem. Sākot ar VI gs., to sāk lietot tikai Romas kā Eiropas centrālās pilsētas bīskaps.
Saskaņā ar Baznīcas tradīciju pirmais Romas bīskaps ir bijis Jēzus Kristus apustulis sv. Pēteris; vēlākie Romas bīskapi ir viņa garīgās un laicīgās varas tiešie pārmantotāji.
Pašreizējais Romas pāvests ir Francisks I (latīņu: Franciscus PP. I, 1936), kurš tika ievēlēts 2013. gada 13. martā.

Pāvesta stāšanās amatā

Par pāvestu ievēl.
Mūsu ēras pirmajos gadsimtos, kad kristieši vēl bija mazskaitlīga ticīgo grupa, Romas bīskapu ievēlēja visas Romas draudzes kopsapulcē. Tam nevajadzēja būt priesterim — pietika, ka tas ir cienījams un morāli nevainojams draudzes loceklis. Arī šobrīd teorētiski par pāvestu var tikt ievēlēts jebkurš vīriešu dzimuma katolis.
1059. gada aprīlī pāvests Nikolajs II izdeva dekrētu In Nomine Domine ('Kunga vārdā'), kurā tika definēta pāvestu ievēlēšanas kārtība: kopš šī laika pāvestu ievēl Baznīcas kardinālu kopsapulcē, no sava vidus, ar vismaz 2/3 balsu "par".
1274. gadā, kad pāvesta vēlēšanas ieilga gandrīz trīs gadus (1006 dienas), pāvests Gregors X ieviesa "konklāva" (cum clave — 'zem atslēgas') praksi: kardinālus ieslēdza atsevišķā telpā (mūsdienās — Siksta kapelā), kuru tie varēja atstāt tikai tad, ka bija ievēlējuši jaunu pāvestu.
1975. gadā pāvests Pāvils VI noteica, ka vēlēšanās drīkst piedalīties ne vairāk kā 120 kardinālu, to vecums nedrīkst pārsniegt 80 gadus.
Šobrīd pāvesta ievēlēšanas kārtību regulē 1996. gada 22. februārī pieņemtā apustuliskā konstitūcija Universi Dominici Gregis ('Dieva ganāmpulka gans'). Formāla kandidātu saraksta nav. Katram kardinālam ir papīra lapa, uz kuras rakstīts: "Eligo in Summum Pontificem" ('Es izvēlos par virspriesteri'), kurā tam jāieraksta viņaprāt vispiemērotākā kristieša vārds (prasība rakstīt tā, lai pēc rokraksta nevarētu noteikt rakstītāja personu). Par vienu kandidātu jāsavāc 2/3 balsu. Ja balsu skaits nav pietiekams, biļetenus sadedzina kapelas kamīnā, pievienojot sveķus: pa skursteni ceļas melni dūmi, un Sv. Pētera bazilikas laukumā sapulcējušies ticīgie redz, ka balsošanai vēl nav rezultāta. Kad pāvests ievēlēts, kardinālu kolēģijas vadītājs oficiāli lūdz tā piekrišanu ieņemt šo amatu. Ja kandidāts piekrīt, sadedzināmajiem biļeteniem pievieno sausus salmus: dūmi no skursteņa ceļas balti. Tūdaļ pēc tam no bazilikas balkona tiek izsaukta tradicionālā frāze: "Habemus Papam!" ('Mums ir pāvests!'), ticīgajiem tiek pavēstīts jaunā pāvesta vārds, bet pats jaunievēlētais pontifiks iznāk apustuliski svētīt pilsētu un pasauli — urbi et orbi.
Pēdējā vizīte

Sižets

Žurnāliste Sāra Bērtone komandējuma laikā saņem ziņu par vīra, politiskā komentētāja Toma Bērtona nāvi. Pārliecināta, ka tā ir slepkavība, viņa sāk pati savu izmeklēšanu.
Rauda

Izplatība

Rauda ir sastopama gandrīz visā Eiropā, izņemot Vidusjūras reģionā. Areāls dienvidos sākas uz ziemeļiem no Pireneju un Alpu kalniem, austrumu virzienā turpinās līdz Urāliem un Kaspijas jūrai. Rietumāzijā tā mājo Marmora jūras un Sakarjas upes baseinā (Turcijā), kā arī Arāla jūras upju baseinā. Izplatība aiz Urāliem turpinās Sibīrijā, no Obas līdz Ļenai. Izplatības ziemeļu robeža Lielbritānijā ir 56° ziemeļu paralēle, bet Skandināvijā 69° ziemeļu paralēle.

Latvijā

Latvijā rauda ir viena no visizplatītākajām saldūdens zivju sugām. Tā sastopama daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē, īpaši upju grīvu tuvumā. Nelielos, stipri aizaugušos slēgtos ezeros parasti nav sastopama.

Izskats

Rauda ir  neliela vai vidēji liela zivs. Tās ķermeņa garums var sasniegt 50 cm, lai gan parasti tas ir apmēram 25 cm garš. Latvijā rauda sasniedz 33—47 cm. Lielākais zināmais svars bijis 2,6 kg. Ķermenis samērā augsts, no sāniem mazliet saplacināts. Mute ir vērsta uz priekšu vai nedaudz uz leju. Mugura ir zilganzaļa vai zilganbrūna, sāni un vēders sudrabains. Acs varavīksnene sarkana, retāk dzeltenīga. Vēdera spuras un anālā spura, retāk citas spuras dzeltenīgi sarkanas vai oranžas, sāni un vēders sudrabains, rīkles zobi vienā rindā. Pirms nārsta tēviņiem uz ķermeņa un galvas izveidojas nārsta kārpiņas.

Uzvedība un barība

Rauda mājo dažāda veida ūdenstilpēs, galvenokārt zemos reģionos, kas tuvināti jūras līmenim. Raudai patīk bagātīgi aizauguši ezeri, lielas un vidēji lielas, lēni plūstošas upes, bet to var sastapt arī nelielās, lēnās upītes un strautos, kā arī piejūras ezeros. Strauju ūdeņu upēs iedzīvojas, ja spēj atrast lēnāku ūdeņu līčus vai pietiekami dziļas stāvošu ūdeņu attekas. Uzturas baros, sevišķi lielas koncentrācijas veido pavasarī pirms nārsta un rudenī, izvietojoties ziemošanas bedrēs, kā arī ziemojot. Raudai novērota līdz 10 km tāla migrācija, pārvietošanās ātrums 2 km diennaktī. Barojas galvenokārt ar bentosu (bezmugurkaulniekiem, zooplanktonu, ūdensaugu daļām un detrītu). Ja veidojas spēcīga konkurence uz barības resursiem, spēj piemēroties pelaģiskai barībai.

Vairošanās

Dzimumgatavība raudai iestājas 1-10 gadu vecumā, sasniedzot 5-21 cm, Latvijā 7-13 cm garumu. Nārsto stāvošos, seklos (5—20 cm dziļumā) un biezi aizaugušos ūdeņos, pārplūdušās pļavās vai arī straujos, seklos strautos uz grants oļiem vai augiem, kad ūdens temperatūra sasniedz 4—22°C. Latvijā laikā no aprīļa beigām līdz jūnija sākumam. Vairošanās sezonas laikā mēdz veikt īsas migrācijas uz nārsta vietām. Ikri ir gaiši dzeltenā krāsā, pēc iznēršanas tie pielīp pie augiem, koku saknēm vai citiem substrātiem. Auglība 0,6—423,7 tūkst. ikru. Raksturīgs vienlaicīgs nārsts vienā vai divos piegājienos ar 7—14 dienu starplaiku. Kāpuri izšķiļas pēc apmēram 4—22 dienām, atkarībā no ūdens siltuma. Tie uzreiz pēc izšķilšanas 2—5 dienas piestiprinās pie augiem. Rauda var sasniegt 29 gadu vecumu, Latvijā 16 gadu vecumu.
Rauda veido hibrīdus ar plaudi, plici, ruduli, vīķi, ausleju un apakšmuti.
Skatāmpanti

Sižets

Filmas galveno varoņu piedzīvojumi rodas, pateicoties skaitāmpantu spēlei.
Transantarktīdas kalni

Vēsture

Transantarktīdas kalnus pirmais 1841. gadā no Rosa jūras puses ieraudzīja Džeimss Ross. Pirmais grēdu šķērsoja Roberts Skots ar biedriem Britu nacionālās antarktikās ekspedīcijas gaitā 1903. gada decembrī tā sauktā "Rietumu pārgājiena" laikā, kad tika atklāts Polārais plato. Grēdu nācās šķērsot, lai sasniegtu Dienvidpolu. Pirmais to izdarīja Ernests Šekltons 1908. gadā pa Bīrdmora glečeru, bet polu tā arī nesasniedza. 1911. gada polu sasniegušajās ekspedīcijās Skots šķērsoja grētu pa Bīrdmora glečeru, bet Roalds Amundsens - pa Aksela-Heiberga glečeru.
Grēdas lielākā daļa palika neizpētīta līdz pat 1950. gadiem, kad oepācijas Highjump un Starptautiskā ģeofizikas gada ietvaros tika veikta aerofotogrāfēšana un detāla kartēšana. Nosaukums "Transantarktiskie kalni" tika rekomendēts 1962. gadā.
Sausajās ielejās no 1969. līdz 1995. gadam kalnu darbojās polārstacija Vanda. Otrā grēdas galā pie Ronnes šelfa ledāja no 1965. līdz 1958. gadam darbojās argentīniešu stacija Sovrala. Kalnu pakājē Rosa jūras krastā darbojas vācu vasaras stacija Gondvana un itāļu Mariocukelli.

Ģeoloģija

Transantarktīdas kalni ir ģeoloģiski ievērojami vecāki par pārējām kontinenta kalnu sistēmām, kas pārsvarā ir vulkāniskas izcelsmes. Grēda izveidojusies pirms apmēram 65 miljoniem gadu agrīnajā kainozojā tektoniska pacēluma rezultātā Rietumantarktīdas rifta veidošanās periodā, deformējoties Antarktīdas prekembrija vairogam. Sastāv galvenokārt no nogulumiežiem uz granīta un gneisa pamatnes.
Ledus no augstākā Austrumantarktīdas ledus vairoga pa vairākiem šļūdoņiem cauri grēdai notek uz Rosa jūras un Rietumantarktīdas ledus vairoga pusi. Šļūdoņi pamatā tek perpendikulāri grēdas asij un sadala to vairākās kalnu sistēmās. Tiek pieļauts, ka daudzi no šiem ledājiem atrodas uz lieliem ģeoloģiskajiem lūzumiem.
Grēdā novērojama arī vulkāniskā aktivitāte. Rosa jūras krastā atrodas vairāki aktīvi vulkāni, ievērojamākie no kuriem ir Erebuss Rosa salā un Melburna kalns Borkgrevinka krastā.
Alfrēds Valdmanis

Biogrāfija

Alfrēds Valdmanis piedzima 1908. gada 11. septembrī Ziemupes pagasta "Pārvārtos" saimnieka un tautskolotāja Anša Valdmaņa un Luīzes Annas Līzes (dzimušas Saldenieks) ģimenē. Viņš bija vecākais bērns ģimenē, kurā auga vēl divi dēli un divas meitas. Ar labām sekmēm beidzis Liepājas Valsts ģimnāziju. Pēc tam pārcēlies uz Rīgu, kur sācis studēt tieslietas Latvijas Universitātē. Augstskolu beidzis 1931. gadā. Tajā pašā gadā uzsācis darbu Finanšu ministrijā. 1938. gada jūnijā iecelts par finanšu ministru Kārļa Ulmaņa vadītajā valdībā. 1939. gada oktobrī viņu amatā nomainīja Jānis Kaminskis.
No 1940. gada janvāra  bija Ķeguma hidroelektrostacijas ģenerāldirektors. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 30. septembrī atbrīvots no amata un arestēts, izmeklēšanas kamerā pratināts un spīdzināts, taču drīz vien atbrīvots. Vācu okupācijas laikā bija Ostlandes Latvijas pašpārvaldes tieslietu ģenerāldirektors. Pēc Otrā pasaules kara devies trimdā, sākotnēji uz Vāciju (1945), pēc tam uz Kanādu (1948). Tur 1950. gadā iecelts par Ņūfaundlendas ekonomiskās attīstības direktoru. 1953. gadā zaudējis amatu, bet 1954. gada aprīlī ticis apsūdzēts krāpšanā un arestēts.
Valdmanim tika piespriesti četri gadi cietumā, taču viņu atbrīvoja pēc izciestiem 27 mēnešiem. Pēc atbrīvošanas strādājis dažādos Kanādas uzņēmumos. 1970. gada 11. augustā gājis bojā ceļu satiksmes negadījumā Albertas provincē Kanādā, netālu no Edmontonas.
Alfrēda Valdmaņa dēls Gundars Valdmanis pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas atgriezās no trimdas Kanādā, arī darbojās politikā un bija ievēlēts 6. Saeimā.
Džordžs Etvuds

Biogrāfija

Piedzimis Vestminsterē, taču precīzs dzimšanas datums nav saglabājies, vienīgi ir zināms, ka kristības notikušas 1745. gada 15. oktobrī. Beidzis Vestminsteres skolu un Kembridžas Universitāti, vēlāk bijis profesors šajā mācību iestādē. Pēc sava bijušā studenta Viljama Pita Jaunākā uzaicinājuma darbojies Anglijas bankas finanšu politikas komisijā, kā arī bijis viņa personīgais sekretārs. 1776. gadā uzņemts Londonas Karaliskajā biedrībā. Plašāku ievērību guvis 1784. gadā, kad izgudrojis ierīci, kas palīdzējusi demostrēt Ņūtona likumus. Vairāku zinātnisko darbu autors, no kuriem pazīstamākais ir A Treatise on the Rectilinear Motion and Rotation of Bodies.
1787. gadā kļuvis par Londonas šaha kluba biedru. No 1787. līdz 1800. gadam pierakstījis savas un citu šaha klubā spēlētās partijas, kas tajā laikā nav bijusi ierasta prakse. Pateicoties šiem pierakstiem, ir saglabājušās daudzu tā laika vadošo šahistu partijas, tajā skaitā arī Andrē Danikana Filidora 47 partijas.
6. Latviešu SS-robežapsardzības pulks

Dienesta gaitas

1944. gada 7. jūlijā pulku steidzamības kārtā iekļāva Jekelna kaujas grupā un 9. un 10. jūlijā pulku nosūtīja uz fronti Daugavpils rajonā. Pulka štābu un I bataljonu novietoja Kalkūnes dzirnavās, II bataljons un prettanku lielgabalu rota pameta vilcienu Zemgales stacijā un novietojās pie Drišviati ezera, tos pakļāva 215. vācu kājnieku divīzijai, kamēr III bataljons novietojās Silenes—Slapānu apkaimē 81. vācu kājnieku divīzijas pakļautībā. Prettanku rota 81. divīzijas pakļautībā novietojās pie Mialkas.
Ar 13. jūliju pulka vienības iesaistījās sadursmēs ar ienaidnieku, līdz 18. jūlijam zaudējot 12 kritušos un 53 ievainotos. No 20. — 23. jūlijam pulka bataljoni atkāpās uz jaunām pozīcijām, atiešanas laikā II bataljonu, kam nebija prettanku ieroču, pārsteidza ienaidnieka tanku spēki un to izklīdināja, tā vienības vēlāk sapulcējās pie Kurcumas. Visas pulka vienības sapulcējās Medumu pagasta Ēģiptē, no 26. līdz 28. jūlijam to norīkoja 215. divīzijas rezervē pie Čuvikiem. Turpinot atiešanu uz Aknīsti pulkam bija jāiznīcina visas liekās mantas un dokumenti, to sasniedzot 30. jūlijā. 31. jūlijā pulks izbūvēja ierakumus uz līnijas Silakrogs—Stūri, tālāk virzoties uz Koknesi, ko sasniedza 8. augustā.
10. augustā pulku pakļāva 205. vācu kājnieku divīzijai un tas piedalījās ierakumu izbūvē Daudzevas stacijas tuvumā, 12. augustā pulks atgriežoties Koknesē. Līdz 14. augustam pulka bija zaudējis 24 kritušos, 106 ievainotos un 322 bez vēsts pazudušos.
Pēc atgriešanās Rīgā pulka virsniekus 1944. gada augustā piekomandēja Ģenerālinspektora Bangerska štābam, bet pārējos karavīrus pievienoja 2. robežapsardzības pulkam.