Stepes piekūns

Izplatība

Ligzdo Eirāzijas stepju zonā un kalnu apgabalos, ieskaitot Aizbaikālu un Mongolijas austrumus. Krievijā, Kazahstānā un Mongolijā stepes piekūns ir migrējoša suga, bet areāla rietumu un dienvidu daļā (Vidusāzijā, Pakistānā, Irānā) nometnieks. Ziemo uz dienvidiem no ligzdošanas vietām Āzijā, kā arī Āfrikas rietumos. Eiropā sastopama izolēta populācija Ungārijas stepēs (130-150 pāri), fragmentāri sastopams arī Ukrainas dienvidos un Krievijas Eiropas daļas dienvidos, nelielā skaitā dažās citās Dienvideiropas un Centrāleiropas valstīs, tomēr kopējais stepes piekūnu skaits Eiropā nepārsniedz 600 pārus. Vairums Eiropas putnu pārvietojas ziemot uz Tuvajiem Austrumiem un Ziemeļāfriku.

Izskats

Stepes piekūns ir viena no vislielākajām piekūnu sugām, tas ir lielāks nekā rudgalvas piekūns un ir gandrīz tikpat liels kā medību piekūns, kurš ir lielākais visā ģintī. Līdzīgi kā visiem plēsīgajiem putniem, mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Ķermeņa garums ir 45—55 cm, bet spārnu izplētums 100—130 cm, svars tēviņam 730—990 g, mātītei 970—1300 g. Spārni plati, tādēļ siluetā atgādina medību piekūnu. Apspalvojuma krāsojums līdzīgs vairumam piekūnu — tumši brūna mugura, vēders un galva gaišāki, ar tumšiem raibumiem. Galva gaiši brūna, krūtis svītrotas. Abi dzimumi izskatās vienādi, arī jaunie putni ir līdzīgi pieaugušajiem, tikai ir par tiem pelēcīgāki.

Uzvedība

Stepes piekūns ir spēcīgs un agresīvs plēsējs, un ļoti neatlaidīgs, pacietīgs mednieks, tādēļ šo piekūnu sugu jau no senatnes ļoti iecienījuši mednieki. Tas medī vai nu lidodams uz vietas gaisā, vai vērodams apkārtni no kādas augstas vietas, strauji uzbrūkot pamanītam upurim. Tā kā mātītes ir lielākas, tās dominē pār tēviņiem un reizēm tiem atņem medījumu. Stepes piekūns ir vienpatis un katrai ligzdai ir plaša teritorija. Diemžēl pēdējos gados, līdz ar dzīves telpas samazināšanos, piekūni ir spiesti ligzdot ciešāk nekā tas sugai ir ierasts.

Barība

Stepes piekūns ir aktīvs plēsējs, tas barojas ar zemes vāverēm, kāmjiem, lēcējpelēm, gerbiliem, zaķiem un svilpējzaķiem, kā arī ar dažādiem putniem, piemēram, paipalām, smilšvistiņām, fazāniem, pīlēm, gārņiem un pat ar plēsīgajiem putniem — pūcēm, piekūniem un lijām. Retos gadījumos tas medī lielas ķirzakas.

Ligzdošana

Stepes piekūns ligzdo skrajos mežos un parkos, augstos kokos, apmēram 15—20 metru augstumā. Tas ligzdu nebūvē, bet izmanto citu putnu pamestās ligzdas vai pat īpašnieks tiek padzīts no izraudzītas ligzdas. Stepes piekūns ligzdo arī uz klinšu dzegām 8—50 metru augstumā.  
Dzimumbriedumu stepes piekūni sasniedz 2—3 gadu vecumā, un tie veido monogāmus pārus. Riesta laikā tēviņš mātītei demostrē izveicību un akrobātisku veiklību īpašā riesta lidojumā. Kā uzmanības izrādīšana tiek izmantota arī barības atnešana un tās atdošana mātītei. Dējumā ir 2—6 olas, bet visbiežāk 3—5 olas. Perēšana uzsākas, kad ir izdēta trešā ola. Inkubācijas periods ilgst 32—36 dienas, tēviņu cālēniem attīstoties un izšķiļoties ātrāk kā mazajām mātītēm. Mazie izšķiļas ar aizvērtām acīm, kuras atveras pēc dažām dienām.  Jaunie putni izlido 45—50 dienu vecumā, bet vecāki par tiem turpina rūpēties, līdz tie sasniedz 65—85 dienu vecumu, reizēm pat ilgāk. Ja ligzdas apkaimē barības ir pietiekami, viena perējuma jaunie putni kādu laiku paliek kopā. Stepes piekūns savvaļā dzīvo līdz 10 gadiem.

Aizsardzība

Stepes piekūna Eiropas populācija kopumā ir neliela, tomēr aizsardzības pasākumi Ungārijā ir bijuši veiksmīgi un šajā, Eiropā nozīmīgākajā areāla daļā, īpatņu skaits pieaug. Taču stepes piekūns ir apdraudēts arī sugas areāla galvenajā daļā Āzijā. Kopējais stepes piekūnu skaits pasaulē tika vērtēts kā tikai 3600-4400 pāri 2003. gadā, tas strauji samazinās un stepes piekūns ir pasaules mērogā apdraudēta suga. Pēdējos gados skaits ievērojami samazinājies tādās sugas pastāvēšanai nozīmīgās valstīs kā Kazahstānā un Uzbekistānā, bet Turkmenistānā izzudis pilnībā. Ir veikti sekmīgi stepes piekūnu introdukcijas mēģinājumi Ziemeļamerikā - ASV un Kanādā.