google/wiki40b huggingface dataset:
Voldemārs Fridrihs Gothards

Bērnība un jaunība

Voldemārs Gothards dzimis Latvijā, Jelgavā amatnieka Viktora Gotharda ģimenē.
Studējis LVU Juridiskajā fakultātē, kurā stājoties viņš rakstīja: "Cīnītāji ir tie, kas ar nesalaužamu spēku un dzelzs izturību vada masas cīņā pret fašismu... Varoņi būs tie, kas ar drošu roku un stingru gribu vedīs Latviju pretī jaunizcelsmei."
Jau studējot universitātē Gothards savervēts darbam čekā, un sācis cīnīties pret tiem latviešiem, kurus uzskatījis par nacionālistiem un fašistiem.

Karjera

Oficiāli darbojies čekā no 1952. gada, taču faktiski sācis kalpot jau 1950. gada jūlijā, būdams Juridiskās fakultātes students.
Cīnījies ar nacionālajiem partizāniem, vēlākajos gados arī ar Latvijas nacionālās pretestības darbiniekiem. Visu savas profesionālās darbības laiku bijis sava darba fanātiķis, bieži pārmetis kolēģiem iecietību un toleranci.
8. Valmieras latviešu strēlnieku pulks

8. Valmieras latviešu strēlnieku pulks bija latviešu strēlnieku bruņots formējums 2. Latviešu strēlnieku brigādes sastāvā, kas piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās no 1916. līdz 1918. gadam. Pulku izveidoja no 8. Valmieras latviešu strēlnieku bataljona 1916. gada 3. novembrī. 1917. gada 30. decembrī pulku iekļāva Latviešu strēlnieku korpusā. Pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem 1918. gada 6. aprīlī pulku demobilizēja.

Bataljona izveide

8. Valmieras latviešu strēlnieku bataljonu kā papildus bataljonu brīvprātīgajiem Rīgas aizstāvjiem sāka veidot 1915. gada novembrī, bet pabeidza 1916. gada 16. martā. To formēja no jau agrāk citās Krievijas karaspēka daļās iesauktajiem latviešiem. Bataljona karogā bija attēlots zobens ozola vainagā, aiz tā uzlecoša saule un devīze: "Imanta nevaid miris".
Sākotnēji katrā bataljonā bija četras rotas un piecas komandas - izlūku, ložmetēju, jātnieku-spridzinātāju, sakaru un saimniecības. Bataljona personālsastāvs - 26 virsnieki, 7 ārsti un ierēdņi, 1246 instruktori un kareivji. Tajā bija arī 164 zirgi, 4 ložmetēji un 47 rati. Katrā bataljonā izveidojās savs kara orķestris. Ķekavas kauju laikā 1916. gada vasarā bataljonā izveidoja papildus divas rotas.

Pulka izveide

Gatavojoties Ziemassvētku kaujām, 1916. gada 3. novembrī bataljonu pārveidoja par pulku un iekļāva 2. Latviešu strēlnieku brigādē. Pulkā bija astoņas rotas un astoņas komandas - ložmetēju, sapieru, jātnieku izlūku, kājnieku izlūku, sakaru, policijas, ieroču lasīšanas un tranšeju lielgabalu. Personālsastāvs - 50 virsnieki, 7 ārsti un ierēdņi, 1497 instruktori un kareivji, 8 savvaļnieki. Tajā bija arī 290 zirgi un 104 rati.
Pulka ārsts līdz 1917. gada maijam bija Reinholds Sniķeris.

Likvidācija

Pēc Oktobra revolūcijas 1917. gada 30. decembrī 8. Valmieras latviešu strēlnieku pulks tika iekļauts jaunizveidotajā Latviešu strēlnieku korpusā, kuru komandēja pulkvedis Jukums Vācietis. Korpuss sastāvēja no divām divīzijām, kuras komandēja Gustavs Mangulis un Pēteris Avens. 
Pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem 1918. gada 6. aprīlī Krievijas Padomju valdība izdeva rīkojumu par Latviešu strēlnieku pulku demobilizāciju un Latviešu strēlnieku divīzijas izveidi Sarkanās armijas sastāvā.

Kaujas pie Ķekavas un Smārdes 1916. gadā

24. jūnija kaujā pie Katrīnmuižas nebija zaudējumu.
16./20. jūlija kaujās Lielajā Smerdukļa purvā: 7 krituši, 50 ievainoti.
30. augusta kaujā pie Smārdes muižas: 16 krituši, 15 ievainoti, 6 pazuduši.
21. septembra kaujā pie „Dambēm” Smārdes apkaimē nav zaudējumu.

Ziemassvētku kaujas 1917. gadā

5./11. janvāra kaujā Tīreļpurvā, pie Lielupes: 117 krituši, 476 ievainoti, 130 pazuduši.

Mazās Juglas kaujas 1917. gadā

1./2. septembra kaujās pie Mazās Juglas upes un Ropažiem: 47 krituši, 98 ievainoti.
Jūrasgovju dzimta

Izskats un īpašības

Jūrasgovis ir lieli dzīvnieki. Stellera jūrasgovs bija daudz lielāka par parasto jūrasgovi. Tās ķermenis sasniedza 8 metrus, bet svars 5000 kg. Visām jūrasgovīm uz airkājām nav nagu, kādi ir to tuvākajiem radiniekiem lamantīniem. Arī aste atšķiras no lamantīnu astes. Tā ir līdzīga delfīna astei, toties lamantīniem aste atgādina airi. Kā arī jūrasgovīm augšlūpa veido nelielu snuķi, kas ir garāks un izteiktāks kā lamantīniem, tādējādi atgādinot par savu tuvāko radinieku uz sauszemes — ziloni.
Dugongi barojas ar silto jūru piekrastes jūraszālēm, kas aug jūras dibenā, bet Stellera jūrasgovs ar brūnaļģēm, un tā barojās ūdens virspusē. Nekad netika novērots, ka Stellera jūrasgovs ienirtu.
Baltā muiža

Baltā muiža (vācu: Weissenhof), arī Dāla muiža, Mellera muiža, bija muiža tagadējā Iļģuciema apkaimē, kas izveidota 17. gadsimtā.  
Muižā atradās koka vienstāva dzīvojamā ēka ar mansarda jumtu un mezonīnu, tās apkārtnē bija ierīkots ainavu parks ar dzimtas kapenēm. Mūsdienu Baltā iela ir izveidojusies no Baltās muižas parka galvenās alejas. 
Muižas ēka atradās tagadējās Spilves ielas un Lidoņu ielas apbūvē un mūsdienās tās atrašanās vietu atrast ir gandrīz neiespējami.

Vēsture

Muižiņa izveidojusies 17. gadsimtā Zviedru Vidzemes Daugavgrīvas draudzes novadā uz Krēmera muižas zemes. 1767. gadā muižas īpašnieks bija Rīgas muitas vecākais inspektors, vēlāk valsts padomnieks, Pēterburgas un Rīgas kamerālvalžu loceklis Hermanis Dāls (Dahl). No Dāla muižu mantoja viņa   māsas znots Rīgas muitas vecākais inspektors Hermanis Frīdrihs Mellers (Möller). Teritorijā starp Spilves un Lidoņu ielām 19. gadsimta 30. gados atradās ar mežu apaudzis paugurs — Ozolkalns, kurās atradās Baltās muižas īpašnieku kapenes.
19. gadsimta vidū Baltās muižas nomnieks bija agronoms Aleksandrs Rēze. 1860. gada 30. augustā viņa mājā norisinājās Pārdaugavas jaunlatviešu apspriede ar Bernhardu Dīriķi un no Pēterburgas atbraukušo Krievijas impērijas Finanšu ministrijas ierēdni Krišjāni Valdemāru par Latviešu rakstniecības biedrības dibināšanu Latviešu literārās biedrības parauga. 20. gadsimta sākumā muiža piederēja Pēterburgas ierēdnim un diplomātam Kārlim fon Bukshēvdenam.
1925. gadā uz neapbūvētajām Baltās muižas zemēm ierīkoja ģimenes dārziņu koloniju "Baltā I" un "Baltā II".
1944. gadā, pilsētai tuvojoties sarkanarmijai, muižas īpašnieks E. Unifers kungu māju nodedzināja un devās līdzi vācu armijas daļām uz Vāciju.
Sholastika

Sholastika - reliģiska filozofija, kas attīstījās viduslaiku klosteru skolās un universitātēs. Dažkārt to mēdz dēvēt par viduslaiku zinātni. Tās galvenais mērķis ir kristīgās ticības dogmu apoloģija un sistematizācija.
Sholastikas īpatnība saistīta ar to, ka tā centās atklāt nevis ko jaunu, bet skaidrot un sistematizēt to, kas bija pamatā kristīgajai ticībai. Kristīgās mācības galvenie avoti bija Vecā Derība un Jaunā Derība. Sholastiķi šos avotus mēģināja apstiprināt ar seno filozofu mācībām. Tie bija galvenokārt Senās Grieķijas filozofi. Sholastiķi lielu uzmanību pievērsa Aristoteļa filozofijai. No viņa viduslaiku mācība aizguva loģiskās izteiksmes formu sarežģītu spriedumu veidā. Viduslaiku zinātnieki (sholastiķi) lielu nozīmi piešķīra autoritāšu spriedumiem, bet ne praktiskai pieredzei. Pētot dabu un dabas parādības, piemēram, Aristoteļa atzinumi par šiem jautājumiem bija neapstrīdami un tos nedrīkstēja nekādā veidā verificēt. Medicīnas jautājumos speciālistu darbu traucēja aizspriedumu virkne, kuru pamatā bija viduslaiku pasaules uztveres un domāšanas īpatnības. Dažas zināšanas par cilvēku anatomiju tika iegūtas no arābu medicīnas grāmatām.
Neskatoties uz visām pretrunām, sholastikai viduslaikos bija arī pozitīva loma antīko autoru darbu saglabāšanā un izpētē. Tika uzsākts antīkā mantojuma apzināšanas un izpētes darbs. 12.-13.gs. sholastiķi izskatīja dažas svarīgas izziņas problēmas. 11.-12. gs. Eiropā notika ass strīds par universāliju dabu, t. i. par universāliem jēdzieniem. Daļa sholastiķu - nominālisti - uzskatīja, ka jēdzieni reāli neeksistē, jo tie ir vienkārši vārdi, nosaukumi (no šejienes cēlies viņu nosaukums no lat. nomen - vārds). Citi, viņu pretinieki - reālisti - uzskatīja, ka universālie jēdzieni pastāv īstenībā, neatkarīgi no atsevišķiem priekšmetiem, ko tie nosauc vai apzīmē.
Sākot ar 14. gs., īpaši 15. - 16. gs., sholastika piedzīvo norietu. Tālākā dabaszinību un antīkās literatūras izpēte notiek bez sholastiķu līdzdalības. Sholastiķi, orientējoties tikai uz apoloģētiski dogmatiskiem jautājumiem, kas risināja Dieva un ticības jautājumus, kļuva par zinātnes attīstības bremzējošo spēku, tomēr viņu uzskati ietekmēja gan tālāko filozofijas, gan dabaszinātņu attīstību.
Dzērbenes muiža

Dzērbenes pilsmuižas (vācu: Schloß Serben) kungu māja atrodas Vecpiebalgas novada Dzērbenes pagasta centrā Dzērbenē. Pašlaik ēkā atrodas Dzērbenes pagasta pārvalde, Tautas nams un mūzikas skola.

Vēsture

Muižas kungu māja celta agrākās Dzērbenes viduslaiku pils vietā uz pacēluma, kuru puslokā no rietumiem, ziemeļiem un austrumiem norobežoja divas gravas. 1555. gadā arhibīskaps Brandenburgas Vilhelms savu Dzērbenes pilsmuižu uzdāvināja Rīgas arhibīskapijas kancleram Kristapam Šturcam. 1556. gadā veco pili postīja Livonijas ordeņa, bet 1577. gadā Krievijas caristes karaspēks. Zviedru Vidzemes laikā no 1625. gada Dzērbenes muiža (Serbenhof) piederēja Svantem Banneram. Pēc Lielā Ziemeļu kara postījumiem Dzērbenes muižas zemes nokļuva Krievijas impērijas kroņa īpašumā. Ēku kompleksā bija ap 20 ēkām, no kurām neviena nav saglabājusies līdz mūsu dienām, jo bija nomainītas dažādos laika posmos uz vēlākam būvem. 1771. gadā Krievijas ķeizariene Katrīna II muižu atdāvināja ģenerālmajoram Oto Veismanim fon Veisenšteinam, kura pēcnācēji muiža saimniekoja līdz 1891. gadam. Viņu laikā uzcelta muižas kungu māja klasicisma stilā, kurai 19. gs. beigās piebūvēja iespaidīgu četrstūru neogotikas stila torni. No 1891. līdz 1906. gadam muiža piederēja Laudonu dzimtai.
1905. gada revolūcijas laikā muižas kungu ēku daļēji nodedzināja, tad atkal atjaunoja. Pirmā pasaules kara un Latvijas brīvības cīņu laikā muižas īpašnieki no jauna izpostīto ēku pameta. Pēc 1920. gada agrārreformas Dzērbenes muižu sadalīja 144 vienībās (no tām 30 bijušās rentes mājas) 1444 ha kopplatībā. Muižas centra ēkas piešķīra Dzērbenes, Drustu, Taurenes un Skujenes pagastu pašvaldībām. No 1927. gada muižas pilī darbojās lauksaimniecības skola, atjaunošanas darbus pabeidza līdz 1929. gadam. Pēc kārtejā ugunsgrēka 1947. gadā no atjaunošanas 1949. gadā līdz astoņdesmito gadu vidum lauksaimniecības skola darbojās un vēlāk pargāja padomju saimniecības "Dzērbene" valdijumā.

Mūsdienās

Pili ieskauj parks ar septiņu dīķu kaskādi. No kādreiz iespaidīgā laukakmeņu žoga saglabājušies vien muižas vārtu stabi. Dažādā stāvoklī atrodas citas muižas ēkas. 2010. gadā tika veikta muižas kungu mājas iekštelpu un ārējās fasādes restaurācija. Iepriekš piesakoties, tiek piedāvāta gida vadīta ekskursija un piedzīvojums muižā iekārtotajā spoku kambarī.
Ģeoloģiskā epoha

Ģeoloģiskā epoha ir ģeohronoloģiskās skalas intervāls, ģeoloģiskais perioda apakšintervāls, kurš tiek sadalīts mazākās vienībās — laikmetos. Stratigrāfijā ģeoloģiskā epoha atbilst ģeoloģiskajam nodalījumam, t.i. ģeoloģiskā epoha — laika intervāls paleontoloģiskajā un ģeoloģiskajā Zemes vēsturē, kura laikā ir izveidojies vai nogulsnējies iežu slānis, kas veido attiecīgo ģeoloģisko nodalījumu.
Vairumam ģeoloģisko epohu absolūtais ilgums ir 10—30 miljoni gadu. Pašlaik ir holocēna epoha, kas sākās pirms apmēram 12 tūkstošiem gadu, beidzoties pēdējam ledus laikmetam. Neskatoties uz īso laika periodu no epohas sākuma (pēc ģeoloģiskā mēroga), daži zinātnieki piedāvā laiku, no kura cilvēku darbība sāka atstāt būtisku iespaidu uz apkārtējo vidi, izdalīt jaunā epohā — antropocēnā.
VDK kartotēka

10 612 kartītes no VDK aģentūras alfabētiskās uzskaites

Šajā sadaļā iekļauti dati par VDK aģentiem, rezidentiem, tikšanās dzīvokļu turētājiem, konspiratīvo dzīvokļu turētājiem un vervēšanas kandidātiem, kā arī par vervēšanas kandidātiem īpašajam periodam — kara vai citam neparedzētam gadījumam laika periodā no līdz 1991. gada augustam.

75 kartītes no VDK ārštata operatīvo līdzstrādnieku uzskaites kartotēkas

Iekļauti LPSR Valsts drošības komitejas līdzstrādnieki, kuri nav LPSR Valsts drošības komitejas aktīvajā dienestā.

Datu apstrādes īpatnības

VDK datu piekļūvei nav piemērojamas Vispārīgās datu aizsardzības regulā noteiktās datu subjekta tiesības ierobežot datu apstrādi vai iebilst pret to apstrādi.
VDK dokumenti tiek izmantojami, iesniedzot rakstveida pieprasījumu un uzrādot personas identifikācijas dokumentu klātienē vai norādot vārdu, uzvārdu, personas kodu vai ārzemnieka identifikācijas kodu, kā arī VDK likumam atbilstošu dokumentu izmantošanas mērķi attalināti.

Sabiedriskā interese

Pirmajās stundās pēc dokumentu publiskošanas “čekas maisu” vietnei bija vairāk nekā 3000 pieslēgumu ne tikai no Latvijas, bet arī no Igaunijas, Lielbritānijas, ASV, Krievijas, Vācijas, Somijas, Norvēģijas, Zviedrijas. Tas atbilst Lietuvas pieredzei, kur dienas laikā attiecīgo vietni apmeklēja ap 10 000 interesentu.
Filmas “Lustrum” režisors Gints Grūbe uzskata, ka "cilvēkiem, kuru vārdi ir kartotēkā, jābūt iespējai sniegt savu stāstu par sadarbību ar VDK, kāpēc viņu vārds tur ir."
Sabiedrībā tiek izplatīts viedoklis, ka VDK kartotēkas publiskošana ir nokavēta. Lietuvā 2000. gadā bijušajiem VDK aģentiem un informatoriem deva pusgadu, lai brīvprātīgi atzītu savu sadarbību ar šo iestādi. Šo iespēju izmantoja vairāk nekā 1500 cilvēki. Tie, kas lustrācijas kampaņā tika atmaskoti, varēja zaudēt darbu ne tikai valsts iestādēs, bet arī atsevišķās privātās struktūras. Latvijā sabiedrībā zināmie cilvēki, kuri publiski atzinuši savu sadarbošanos ar VDK: ārsts, bijušais politiķis Georgs Andrejevs, bijušais LU rektors Ivars Lācis, LU profesors Leons Taivans un dzejnieks Jānis Rokpelnis. Pēc VDK zinātniskās izpētes komisijas vadītāja Kārļa Kangera paziņojuma, VDK kartotēkās esot 583 kultūras darbinieki no kopā 4300.
Arktūra

Arktūra (vācu: Arkatur, no franču: arcature — 'arku rinda'), arkatūras josla, arkatūras frīze, arkatūras kolonnu josla ir nepārtraukta vai posmota dekoratīvu māņarku rinda uz ēku fasādēm vai iekštelpu sienām. Pamatveids ir aklā arkatūra (aklā arkāde), kuru veido elementi, kas plastiski nostiprināti uz sienas virsmas. Atsevišķos gadījumos starp arkatūru un sienu paliek neliela necaurejama sprauga. Arkatūra var būt posmota vai arī nepārtraukta. Pēdējā var būt arkatūras joslas vai frīzes veidā, kas papildināta ar uz kronšteiniem balstītam kolonnām. Šāds arkatūras risinājuma veids ir raksturīgs, piemēram, Vladimiras-Suzdaļas kņazistes baznīcu arhitektūrai, kur šads arkatūras dekora noformējums guva plašu pielietojumu. Šāds fasāžu un iekštelpu sienu dekoratīvas posmošanas veids raksturīgs arī Senajos Austrumos, viduslaiku Eiropā, Mazāzijā un citur. Par piederību noteiktam laikmetam liecina arkas forma — apaļā (romānika), lauztā (gotika) u.c.
Ādams Alksnis

Dzīves gājums

Dzimis 1864. gada 10. martā Valmieras apriņķa Mazsalacas pagastā, uzaudzis Rūjienā.
Zīmēšanas pamatus Alksnis apguva Rīgas vācu amatnieku biedrības amatniecības skolā, vēlāk iestājās Pēterburgas Mākslas akadēmijā kā brīvklausītājs (specializējās batālajā glezniecībā). Viņa izglītība bija nepilnīga, jo finansiālu apstākļu dēļ viņam bieži nācās atgriezties uz mājām piepelnīties. Viņš tomēr pilnībā apguva zīmējumu. Alkšņa plašās teorētiskās zināšanas un interese par jauno mākslā noteica viņa aktīvo darbību  pirmajā latviešu mākslinieku pulciņā „Rūķis”, kas apvienoja Pēterburgas latviešu māksliniekus, ka arī citus topošos radošos darbiniekus.
1892. gadā Alksnis bia spiests studijas pārtraukt un ar iegūto  trešās pakāpes mākslinieka grādu atgriesties dzimtenē, Rūjienā. 
Miris 1897. gada 21. martā Rīgā asins saindēšanās dēļ pēc deguna operācijas. Apbedīts Rūjienas kapos, kad padomju laikos kapsētu nolīdzināja, tika atstāts vienīgi mākslinieka kaps.

Darbi

Viņa mantojumā ietilpst zīmējumi un akvareļi, tikai 15 gleznas. Viņa darbi glabājas Latvijas nacionālajā mākslas muzejā, Kuldīgas novada muzejā, Alkšņa mājā muzejā Rūjienā, Tukuma muzejā, Mākslas akadēmijas muzejā Sanktpēterburgā.
Kā viens no pirmajiem viņš sāka pievērsties  latviešu zemnieku dzīves attēlošanai, kas ilgu laiku bija latviešu glezniecības pamattēma. Mākslinieku interesēja  arī senvēsture, it sēvišķi  tautas brīvības ciņu motīvi.
Alksnis gleznojis portretus, žanra gleznas un ainavu studijas („Sēdošais zēns”, „Tēva portrets”, „Ceļā”), arī akvareļus, kur attēlojis ainas no lauku dzīves („Uz mežu”, „Pārceltuve”, „Sējējs”), kā arī ainas no latviešu vēstures un mitoloģijas.
Alksnis daudz zīmējis, bieži — lauku sadzīves ainas („Kartupeļu racēji”, „Zirgu dzirdīšana”), pasaku tēlus („Skriešanās”, „Ganuzēns un velns”), latviešu vēstures ainas („Zemgaļu kauja ar krustnešiem”, „Izlūki”). Zīmējumi darināti pamatā zīmuļa un ogles tehnikā.
Lejupielāde

Lejupielāde (angļu: download) ir faila pārsūtīšana no attāla datora lietotāja datoram. Attālinātu sistēmu, no kurām var veikt lejupielādi, piemēri ir tīmekļa serveris, FTP serveris, e-pasta serveris un citas līdzīgas sistēmas.
Lejupielādei pretēju procesu sauc par augšupielādi.
Apollo 8

Lidojuma gaita

Apollo 8 tika palaists 1968. gada 21. decembrī 12:51:00 UTC ar nesējraķeti Saturn V no Kenedija kosmosa centra starta laukuma LC-39A.
Sākotnēji Apollo 8 tika ievadīts 185 × 100 km orbītā ar slīpumu 32,51°.
15:47 UTC tika veikta raķetes trešās pakāpes S-IVB 318 sekunžu ilga darbināšana, kas komandmoduli ar servisa moduli ievadīja stipri izstieptā Zemes orbītā tā, ka Mēness gravitācija varētu to saķert. Pēc manevra S-IVB atdalījās.
Lidojuma vienpadsmitajā stundā 96 000 km attālumā no Zemes tika veikts 2,4 sekunžu trajektorijas korekcijas manevrs.
Aptuveni 55 stundas 40 minūtes pēc starta kosmosa kuģis iegāja Mēness gravitācijas ietekmes zonā. 62. lidojuma stundā tika veikts otrais trajektorijas korekcijas manevrs.
24. decembrī 09:59 UTC, 69. stundā pēc starta, kad Apollo 8 bija Mēness otrā pusē, tika veikts Mēness orbītā ieiešanas manevrs. Galvenais dzinējs darbojās 46,5 sekundes, ievadot kosmosa kuģi orbītā ap Mēnesi: 113 × 312 km ar apriņķošanas periodu 2 stundas 10 minūtes.
Pēc diviem apriņķojumiem, 73 stundas 35 minūtes pēc starta tika veikta 9 sekunžu dzinēja iedarbināšana, aposēliju samazinot līdz 113 kilometriem.
10. apriņķojuma laikā, 25. decembrī 06:10 UTC, 89 stundas 19 minūtes pēc starta tika veikts manevrs, lai ieietu trajektorijā uz Zemi. Atpakaļceļā, 105. lidojuma stundā tika veikts korekcijas manevrs.
27. decembrī, 146 stundas 31 minūte pēc starta komandmodulis atdalījās no servisa moduļa; 15:37 UTC tas iegāja Zemes atmosfērā.
15:51 UTC Apollo 8 Klusajā okeānā, 5 km no aviācijas bāzes kuģa USS Yorktown.
Šetlandes ponijs

Izskats un raksturs

Šetlandes poniji ir neliela auguma, to augstums skaustā ir 86 - 107 cm. Šetlandes ponijam ir maza galva, reizēm tā profils ir ieliekts. Tam ir plati novietotas acis un mazas ausis. Ponijam ir īss, muskuļains kakls, kompakts un stingrs augums, spēcīgas, paīsas kājas salīdzinot ar ķermeņa garumu. Lai arī mugura ir īsa, tā ir plata. Ponijam ir garas un biezas krēpes un aste. Ziemā tam uzaug biezs, dubults kažoks.
Šetlandes ponijam ir gandrīz visas iespējamās krāsas, ieskaitot dārku. Galvenokārt tie ir melni, rudi, bēri, sirmi, palsi, pāti, salni, pāli un sudrabskari. Netiek reģistrēti lāsumaini Šetlandes poniji, kā arī poniji ar šampanieša gēnu, lai gan tādi poniji reizēm ir sastopami, kad Šetlandes ponijs ir bijis sakrustots ar citu šķirni.
Šetlendas salu klimats ir neviesmīlīgs un skarbs, ar brāzmainiem un aukstiem vējiem. Klimats ir radījis ponija mazo izmēru un izturīgo dabu. Poniji ir ļoti izturīgi, un ātri piemērojas vispieticīgākajiem apstākļiem. Tie ir mierīgi, draudzīgi un inteliģenti, bet, ja Šetlandes ponijs netiek pareizi audzināts, tas ātri var kļūt par situācijas noteicēju un galveno "saimnieku". Poniji dzīvo garu mūžu, tie bieži nodzīvo ilgāk par 30 gadiem.

Vēsture

Šetlandes poniji salās dzīvo kopš bronzas laikmeta. Ir daudz diskusiju par to, no kurienes tieši ieradās mazie poniji, iespējams, ka poniji Šetlendas salās ieradās no Skandināvijas pirms 10 000 gadiem. Līdz pēdējam ledus laikmetam salas bija savienotas ar Skandināviju. Viens no uzskatiem ir tāds, ka tie ir cēlušies no primitīvā tundras zirga, citi uzskata, ka tie ir pēcteči ķeltu ponijiem. Ponijus pagātnē izmantoja dažādiem lauksaimniecības un mājsaimniecības darbiem. 
19. gadsimtā, sākoties rūpniecībai, Šetlandes ponijus sāka intensīvi lietot ogļu raktuvēs. Tūkstošiem poniju tika izvesti uz lielo salu - Lielbritāniju. Smagais darbs attīstīja smago Šetlandes poniju tipu. Vietējie iedzīvotāji ļoti augstu vērtēja savus mazos zirdziņus, jo abu izdzīvošana bija atkarīga vienam no otra. Poniji ne tikai darīja smagus darbus, to garo krēpju un astes astrus lietoja zvejas tīklu un auklu pagatavošanai, kā arī gultas matraču pildīšanai.
1885. gadā uz ASV tika eksportēti pirmie 75 poniji. Šobrīd Amerikas un Kanādas audzētāji ir izveidojuši Amerikas Šetlandes poniju tipu, kas ir vieglāks un smalkāks, proporcijās līdzīgāks zirgam.
Āzijas tapirs

Izskats

Kontrastainā apspalvojuma (melns ar baltu) dēļ Āzijas tapiru ir viegli atšķirt no citām sugām. Uz tumša, gandrīz melna ķermeņa ir it kā uzklāta balta sega, kas sākas pie pleciem un nosedz visu muguru. Viss pārējais apspalvojums ir melns, izņemot ausu galus, kas tāpat kā visiem citiem tapiriem ir balti. Baltmelnais krāsojums labi sargā tapiru no plēsējiem, jo krāsas neļauj labi uztvert kopējo dzīvnieka siluetu. 
Āzijas tapira ķermeņa garums ir 1,8 - 2,4 m, augstums skaustā 90 - 107 cm, svars 250 - 320 kg, lai gan lielākie īpatņi var sasniegt pat 500 kg svaru. Mātītes parasti ir lielākas nekā tēviņi. Āzijas tapiram kā visiem tapiriem ir īsa, drukna aste un kustīgs snuķis, kas ir visgarākais starp dažādajām tapiru sugām. Priekškājām ir 4 pirksti, pakaļkājām 3 pirksti. Āzijas tapiram ir slikta redze, bet ļoti laba dzirde un oža.

Reprodukcija

Katru otro gadu mātīte meklē sev partneri dzimtas turpināšanai, grūsnība ilgst 400 dienas, un parasti piedzimst viens mazulis, kas sver apmēram 6,8 kg. Mazuļiem ir brūns apspalvojums ar baltām strīpiņām un baltiem lāsumiņiem, šāds apspalvojums sapludina mazuli ar meža gaismas un ēnas spēli. Septiņu mēnešu vecumā apspalvojums ir nomainījies un ieguvis pieauguša tapira krāsojumu. Mātes savus mazuļus baro ar pienu 6-8 mēnešus. Ap šo laiku tapiru mazuļi ir pieauguši. Āzijas tapiri dzīvo līdz 30 gadiem.

Ieradumi

Āzijas tapiri pamatā ir vientuļnieki, kas nostiprina sev diezgan lielu teritoriju. Tapiru teritorijas daļēji pārklājas. Teritorija tiek iezīmēta ar nelielu daudzumu urīna. Parasti tapiri pārvietojas pa labi iestaigātām un personīgi iekārtotām takām. Tapiri ļoti mīl ūdeni, un parasti uzturas ūdens tuvumā, lai varētu izpeldēties un izplunčāties. Tas labprāt mielojas ar mīkstajiem ūdens augiem. Tapirs, neskatoties uz savu šķietamo lempīgumu, var uzrāpties pa diezgan stāviem upju krastiem. Lielākā aktivitāte tapiriem ir nakts laikā. Tiem patīk doties ganībās uzreiz pēc saulrieta, bet pašā nakts vidū tapirs nosnaužas. Ja tapirs tiek izbiedēts vai tam draud briesmas, tas var diezgan ātri skriet, neskatoties uz savu masīvo uzbūvi. Ja tapiram nav kur bēgt, tas sevi aizstāvēs kožot, tapiram ir spēcīgi žokļi un asi zobi. Savā starpā tapiri komunicē ar spalgiem kviecieniem un svilpieniem. Pieaugušam tapiram ir maz ienaidnieku, jo tas ir pietiekami liels un smags. Tapiram reizēm mēdz uzbrukt tīģeris.
Āzijas tapiri ir veģetārieši, un uzlasa dažādas lapas un dzinumus, un augus. Zinātnieki ir saskaitījuši, ka tapirs barojas ar vairāk kā 115 dažādiem augiem, bet kādi 30 viņam ir iemīļoti augi. Tapirs ar galvu uz leju un snuķi pie zemes pārvietojas lēnām pa mežu, bieži apstājas, lai uzēstu un rūpīgi izostot citu tapiru atstātās smaržu zīmes.
Izpirkumnoma

Atmaksājamā aizdevuma izpikrumnoma

Tas īstenojas tādējādi, ka izmantotā objekta restaurēšanai papildus tiek ieguldīti finanšu resursi, kuriem par ķīlu noder paša pasūtītāja pamatlīdzekļi. šāda veida izpirkumnomu var uzskatīt par alternatīvu kredīta operācijām.
Atmaksājamā aizdevuma izpirkumnomas būtība ir tā, ka izpirkumnomas ņēmējs iegādājas objektu un tūlīt ņem to nomā. Šāda darījuma izpirkumnomas līgumu slēdz uz visu iekārtas darbošanās laiku, vienlaikus paredzot, ka tiesības uz mantu no jauna atgriežas pie izpirkumnomas ņēmēja.