google/wiki40b huggingface dataset:
Biaroza

Istorija

Biarozos kaimas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1477 m. Nuo XVI a. pabaigoje priklausė Sapiegoms. Nuo 1629 m. minimas Biarozos miestelis.
1648–1689 m. pastatyta bažnyčia ir kartūzų vienuolynas – iš čia ir senasis Kartuz-Biarozos pavadinimas.
1706 m. Biarozoje susitiko Rusijos caras Petras I ir Abiejų Tautų Respublikos valdovas Augustas II. Per Šiaurės karą miestą sugriovė Švedijos kariuomenė.
Iki 1795 m. Kartuz-Biaroza priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, 1795 m. ją okupavo Rusijos imperija.
XIX a. pirmoje pusėje Biarozoje vyko 8 metiniai turgūs, veikė odininkų ir audėjų manufaktūros, 36 krautuvės. 1833 m. Biarozoje buvo 200 medinių namų. XIX a. pastatyta cerkvė. 1871 m. per Kartuz-Biarozą nutiestas geležinkelis Maskva – Brestas.
1921–1939 m. priklausė Lenkijai. 1934–1939 m. buvusiose Rusijos imperijos kariuomenės Biarozos kareivinėse veikė koncentracijos stovykla Lenkijos politiniams kaliniams, joje 1939 m. kalėjo apie 10 000 žmonių, tarp jų buvo ir Vilniaus krašto lietuvių.
1939 m. Biaroza atiteko Baltarusijos TSR. 1940 m. gavo miesto teises, tapo rajono centru. Per Antrąjį pasaulinį karą Biarozoje nacių įkurtoje koncentracijos stovykloje nužudyta apie 7000 žmonių.
Miesto įžymybė – 1648 m. Sapiegų įkurto vienuolyno griuvėsiai.

Ekonomika

Išplėtota maisto, statybinių medžiagų, keramikos, metalo apdirbimo pramonė. Yra šiluminė elektrinė.
Pirro Ligorio

Biografija

Piras Ligorijas gimė apie 1510 m. Neapolyje, vietos kilmingųjų šeimoje. Pirmieji jo gyvenimo 30 metų labai menkai dokumentuoti. 1534 m. jis persikėlė į Romą ir pradėjo menininko karjerą kaip tapytojas. Dekoravo kilmingųjų rūmus. Atvykęs į Romą Piras Ligorijas susidomėjo Sen. Romos architektūriniu palikimu. Rinko ir aprašinėjo senovines liekanas, sudarinėjo žemėlapius. 1553 m. pasirodė vienintelis jo užrašų apie Sen. Romos liekanas tomas („Libro su' i Circhi e Anfiteatri“). Kiti užrašai liko manuskriptuose ir buvo publikuoti tik po mirties. 
Nuo 1549 m. Piras Ligorijas stojo tarnauti kardinolui Ipolitui II d'Estė. Prižiūrėjo šio organizuotus archeologinius kasinėjimus. 1556 m. jis įsidarbino popiežiaus Pauliaus IV-ojo dvare. Po to dirbo pas Pijų IV-ąjį. Piras Ligorijas tapo Vatikano rūmų architektu, Universiteto ir, po Mikelandželo mirties 1564 m., dirbo ties Šv. Petro bazilika. Svarbiausiais jo darbais Romoje tapo Belvederio rūmų kiemo (kurto Bramantės) pertvarkymai, Pijaus IV-ojo Casina (kurią ypač aukštai vertino Jakobas Burkhartas), Pijaus IV-ojo Palazzina Flaminijos gatvėje. Taip pat jis pradėjo Sapienza rūmų statybas Romoje. 
Maždaug nuo 1550-ųjų Ligorijas dirbo ties pranciškonų vienuolynu ir ties Vila d'Estė Tivolyje sodų projektu kardinolui Ipolitui II d'Estė. Studijavo Sen. Romos Adriano vilą Tivolyje. 1565 m. popiežiaus dvaro intrigų metu buvo apkaltintas machinacijomis ir vagystėmis, įkalintas ir nušalintas nuo Šv. Petro bazilikos projektų. 1568 m. jis persikėlė į Ferarą ir stojo tarnauti vietos hercogui Alfonsui II d'Estė. Buvo paskirtas hercogo kolekcijų antikvaru ir bibliotekininku. Piras Ligorijas mirė 1583 m. spalio 30 d. Feraroje. Palaidotas Ospedale di Sant'Anna ligoninės bažnyčioje. Be Vila d'Estė sodų, Piro Ligorijo dizainui priskiriamas Baidyklių parkas (it. Parco dei Mostri) Bomarce.
Giorgio Vasari neįtraukė jo biografijos į savo 1568 m. „Le Vite“ leidimą, spėjama, nes konkuravo dėl vietos popiežiaus dvare, be to, įtarė Pirą Ligoriją siekiant sumenkinti Mikelandželo, kuris buvo Vasari idealas, autoritetą. Iš tikro Piras Ligorijas kritikavo Mikelandželą dėl pernelyg laisvo antikinių architektūros formų traktavimo. Pagal Pirą Ligoriją, Sen. Romos meno liekanos buvo aukščiausias tobulumo idealas, todėl klasikinės formos neturi būti iškraipomos, o atvirkščiai, pristatomos tokios, kokios yra arba, jei yra pažeistos, atgaminamos taip, kaip būtų padaryta Sen. Romos laikais. 1642 m. pasirodė pirmoji Piro Ligorijo biografija, kurią parašė Giovanni Baglione. Piro Ligorijo kūryba priskiriama manierizmui.
Konsulinis pareigūnas

Konsulinis pareigūnas (lot. consul - patarėjas) - paprastai valstybės tarnautojas, kuriam pavedama atlikti konsulines funkcijas: valstybės, jos ginamų asmenų - piliečių, juridinių bei kitų (pvz., valstybėje leidimą gyventi turinčių pabėgėlių) - gynimo (konsulinė pagalba), atstovavimo, registravimo, notarines, administracines bei kitas funkcijas. Konsuliniai pareigūnai gali atlikti ir diplomatines funkcijas, jeigu jos jiems yra pavedamos.
Europos valstybėse diplomatai paprastai turi ir konsulinių pareigūnų įgaliojimus. Konsuliniams pareigūnams gana retai pavedamos diplomatinės funkcijos, kadangi jos susijusios su diplomatiniais imunitetais ir privilegijomis, kurios yra platesnės už konsulinius imunitetus, tam būtinas buvimo valstybės sutikimas, gali iškilti kitokių teisinių ir politinių kliūčių (pvz., dėl konkrečių personalijų tinkamumo buvimo valstybės vyriausybei, sutikimo dėl jų išreiškimo būtinybės ir kt.).
Asmuo, paskirtas konsulato vadovu, vadinamas konsulu.

Generalinis konsulas ir kitos konsulinės klasės

Generalinis konsulas – aukščiausios klasės konsulinis pareigūnas, konsulinės įstaigos, vadinamos generaliniu konsulatu, vadovas.
Konsulas – diplomatinės atstovybės konsulinis pareigūnas, arba konsulinės įstaigos, vadinamos konsulatu, vadovas.
Skiriamos dar vicekonsulo ir konsulinio agento konsulinės klasės.

Garbės konsulai ir etatiniai konsulai

Skiriami garbės konsulai ir etatiniai konsulai. Lietuvoje pastarieji yra diplomatinės tarnybos nariai, gaunantys algą iš valstybės biudžeto.
Barbora Zápolya

Biografija

Barboros tėvas buvo vengrų magnatas, Trenčino ponas, Spišo (Silezija) grafas ir Transilvanijos vaivada Steponas Zápolya (mirė 1499). Motina Jadvyga, Cešino kunigaikščio Pšemislavo III duktė. Vienas iš jos brolių, Jonas Zápolya, 1526 m. buvo išrinktas Vengrijos karaliumi. Barborą Žygimantui įpiršo jo brolis Vladislovas Jogailaitis, Vengrijos karalius, kuris siekė giminystės ryšiais su vienu turtingiausių ir galingiausių Vengrijos didikų sustiprinti savo paties padėtį Vengrijoje. Vestuvių sutartis tarp karaliaus Žygimanto ir Zápolya giminės įgaliotinių buvo pasirašyta Krokuvoje 1511 m. gruodžio 2 d.
Šventosios Romos imperijos imperatorius Maksimilijonas, siekdamas gauti Vengrijos sostą vienam iš savo palikuonių kartu su vienintelės Vladislovo dukters ranka, bijojo, kad numatytas Jogailaičių susigiminiavimas su Vengrijos magnatais nesuardytų jo paties planų. Dėl to jis pasiskubino per savo pasiuntinį Jurgį Stertzą pasiūlyti Lenkijos karaliui vienos savo giminaičių, Mantujos kunigaikštyčių, Liudviko Gonzangos seserų, ranką; vienai jų buvo 18, kitai 20 metų. Tačiau Žygimantas pasiūlymo nepriėmė kaip pavėluoto. Pagal sutartį su Zápolya Žygimantas turėjo gauti 100 000 vengrų dukatų kraičio. Prieš savo ištekėjimą Barbora gyveno Trenčine. Savo motinos Jadvygos, brolio Jono Zápolya ir dėdės, Cešino kunigaikščio Kazimiero lydima, Barbora atvyko į Lenkiją ir 1512 m. vasario 8 d. susituokė su Žygimantu Krokuvoje. Barboros atsineštam kraičiui garantuoti Žygimantas užrašė jai kelis Lenkijos miestus (Korčiną, Vislicą, Žarnovecą, Radomą, Jedlną, Stenžiną ir kt.).
Prieš vedybas Žygimantas buvo gyvenęs su Kotryna iš Telčino Moravijoje; susipažino dar bebūdamas Glogavos kunigaikščiu Silezijoje. Iš pirmosios santuokos turėjo sūnų Joną, Vilniaus, o paskui Poznanės vyskupą, ir dukterį Reginą. Rengdamasis vesti Barborą, Žygimantas išleido savo neteisėtą žmoną už Lenkijos paiždininkio ir Voinicos kašteliono Kosceleckio. skirtis su Kotryna iš Telčino ir sudaryti teisėtą santuoką Žygimantą vertė tiek nuolatiniai Lenkijos senato įkalbinėjimai, tiek paties noras susilaukti teisėto įpėdinio, kuris galėtų paveldėti Lietuvos ir Lenkijos sostus.
Barbora gyveno su Žygimantu nepilnus ketverius metus. 1513 m. kovo 15 d. Poznanėje jiems gimė duktė Jadvyga. Palikę ją Žygimanto sesers Elžbietos globai, Barbora ir Žygimantas 1513 m. gegužės 28 d. išvyko į Lietuvą, birželio 27 d. pasiekė Melniką Lietuvos pasienyje. Nuo 1513 m. rugpjūčio 11 d. iki 1514 m. liepos 22 d. jie gyveno Vilniuje. Nuo liepos 22 d. ji liko Vilniuje viena, nes Žygimantas Senasis išvyko į karą su Maskva.
1515 m. pradžioje su vyru grįžo į Krokuvą, bet Žygimantas iš čia išvyko į jo su broliu, Vengrijos karaliumi Vlasovu ir imperatoriumi Maksimilijonu sutartą susitikimą. Numatytasis kongresas Vienoje įvyko tik po 6 mėnesių. 1515 m. liepos 1 d. Barbora pagimdė antrą dukterį Oną, bet po gimdymo nebepasitaisė ir mirė 1515 m. spalio 2 d.
Olehas Blochinas

Žaidėjo karjera

XX a. 8-9 dešimtmečiais žaidė Kijevo Dynamo klube ir TSRS rinktinėje puolėjo pozicijoje, 1975 metais buvo išrinkas Europos metų futbolininku ir gavo Auksinio batelio (Ballon d’Or) apdovanojimą. Rezultatyviausias visų laikų TSRS čempionato žaidėjas, per 433 rungtynes įmušęs 211 įvarčių, taip pat ir daugiausiai kartų atstovavęs TSRS rinktinę bei rezultatyviausias rinktinės žaidėjas (42 įvarčiai per 112 rungtynių).
Su Kijevo klubu 8 kartus tapo TSRS čempionu, 1975 ir 1986 metais laimėjo Taurių laimėtojų taurę. Su šalies rinktine iškovojo 1972 ir 1976 metų olimpinį bronzos medalį.
1988–1989 metų sezone žaidė Austrijos SK Vorwärts Steyr klube, 1989–1990 etais – Kipro Aris.

Trenerio karjera

Baigęs futbolininko karjerą, treniravo Graikijos klubus – Pirėjo „Olympiakos“ (1990–1993), Salonikų „PAOK“ (1993–1994; 1997–1998), Ionikos (1994–1997; 1999–2002), Atėnų „AEK“ (1998–1999).
2003–2007 metais treniravo Ukrainos vyrų futbolo rinktinę, su kuria 2006 m. pirmą kartą pateko į XVIII pasaulio futbolo čempionatą, vykusį Vokietijoje, ir pasiekė ketvirtfinalį. 2007-ųjų gruodį atsistatydina iš užimamų pareigų. Neilgai trukus pasirašo sutartį su FK Moskva, tačiau 2008-ųjų lapkritį, pagal abipusį susitarimą, palieka užimamą posta. Nuo 2009 m. rugsėjo Odesos „Čornomorec“ klube užima sporto direktoriaus pareigas.

Politiko karjera

2002 m. O. Blochinas antrai kadencijai išrinktas į Ukrainos parlamentą. Nuo 2002 metų priklauso Ukrainos jungtinei socialdemokratų partijai. 2006 m. balotiravosi į Tarybą opozicinio bloko „Ne tak“, tačiau nesurinkus reikiamo balsų skaičiaus nebuvo išrinktas. Šiuo metu pasitraukęs iš politikos.
Ribeiraun das Nevesas

Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo XVIII a. pabaigos (tada vadinta Matas de Bento Pires – „Bento Pirešo miškai“). Po 1745 m. gyvenvietėje pastatyta Šv. Sniegynų Mergelės bažnyčia. 1953 m. sudaryta Ribeiraun das Neveso savivaldybė.
Kapanas

Istorija

Iki 1990 m. buvo vadinamas Kafanu.
Sen Pjeras ir Mikelonas

Geografija

Salyną sudaro dvi didesnės salos: Sen Pjeras (25 km²), kurioje gyvena beveik 80 % salyno gyventojų, ir Mikelonas (110 km²). Be to, salynui dar priklauso nedidelės Grand Colombier, Petit Colombier, Île aux Chiens salelės. Klimatas vidutinių platumų, jūrinis; drėgnas ir vėjuotas. Dažni rūkai, audros.

Ekonomika

Bene vienintelė ūkio šaka salose – žvejyba. Steigiamos žuvų ir krabų veisyklos. Turizmas.
Saikano

Siužetas

Istorija prasideda Šiūdžio (Shūji) ėjimu link observatorijos, kur jis randa savo merginos Čisės (Chise) jam pačiam skirtus dienoraščius. Pradėdamas juos skaityti, jis ir pradeda pasakoti savo meilės istoriją iki pat prišpaskutiniosios serijos, kada veiksmas vyksta toliau.
Šiūdžis Čisei patiko jau labai seniai. Jie buvo klasiokai.

Shūji

Pagrindinis filmo veikėjas vaikinas ir istorijos pasakotojas. Tai septyniolikmetis vaikinas, besimokantis aukštojoje mokykloje, toje pačioje klasėje, kur ir Čisė, Akemi ir Acušis.

Chise

Pagrindinė filmo veikėja mergina. Čisė – maža, žiopla, linksma, silpna ir nevikri septyniolikmetė, nepasižymėjusi aukštais mokymosi rezultatais, išskyrus istorijos. Dėl to Čisė visada norėjo tapti stipresnia. Prasidėjus karui, Čisė buvo pradėta naudoti kaip pagrindinis ginklas. Pajutęs artėjantį pavojų, jos kūnas blykstelėdavo, išaugdavo geležiniai sparnai ir iš kūno išlėkdavo galingos raketos. Ji darėsi vis labiau nepanašesnė į žmogų, tačiau Šiūdžis nenustojo jos mylėjęs.

Akemi

Čisės ir Šiūdžio vaikystės draugė ir klasiokė. Jai nuo pat ankstyvųjų klasių labai patiko Šiūdžis, tačiau ji tą slėpė. Vėliau ėmė draugauti su Acušiu, kurio iš tikrųjų nemylėjo.

Atsushi

Šiūdžio geriausias draugas ir bendraklasis, įsimylėjęs Akemi. Vėliau dėl jos pačios išėjęs į karą ir ten žuvęs.

Tetsu

Pulko vadas, Fuyumi vyras. Dėl panašumo į Šiūdžį, patiko Čisei. Vėliau žiauriai žuvo kare.

Fuyumi

Pirmoji Šiūdžio meilė, Tetsu žmona. Fuyumi nebuvo pamiršusi Šiūdžio ir vėl pamačiusi jį, bandė suvilioti.
Centrinė Amerika

Geografija

Ramiojo vandenyno krantas šiaurės vakaruose tiesus, toliau į pietryčius – raižytas. Atlanto vandenyno pakrantėje – didelis Jukatano pusiasalis. Jo pietryčiuose giliai į sausumą įsiterpia Hondūro įlanka. Visos didžiosios Centrinės Amerikos žemumos – Tabasko, Jukatano, Moskitų Kranto – yra Atlanto vandenyno pakrantėje. Ramiojo vandenyno pakrantėje žemumų juosta siaura. Išilgai Centrinės Amerikos eina Kordiljerų kalnai, susiformavę kainozojaus eroje, juose dar ir dabar gausu veikiančių vulkanų, dažni žemės drebėjimai. Centrinės Amerikos Kordiljerus sudaro trys išilginiai gūbriai. Ilgiausias iš jų, nutįsęs per visą Centrinę Ameriką, – Vulkaninė (Ramiojo vandenyno) Siera, iš visų 3 gūbrių jis ir aukščiausias (Tachumulko vulkano aukštis 4217 m, Takanos – 4117 m). Kalnuose randama aukso, sidabro, švino, stibio, sieros, Centrinės Amerikos vakaruose – naftos.
Upės trumpos, bet vandeningos. Ramiojo vandenyno baseino upės žiemą nusenka. Jukatano šiaurėje, klintinėje lygumoje, upių beveik nėra. Didžiausi ežerai: Nikaragvos (~8000 km²) ir Managvos (Nikaragvoje), Isabalio (Gvatemaloje). Dirvožemiai ir augalija išsidėstę vertikaliosiomis zonomis. Atlanto pusėje iki 800 m aukščio dirvožemiai latentiniai, sujaurėję, auga drėgnieji tropiniai miškai su palmėmis ir vertingomis medžių rūšimis, daugybė lianų.

Klimatas

Centrinės Amerikos klimatą lemia jos padėtis atogrąžose. Žemumose šilčiausio mėnesio vidutinė temperatūra 27–28 °C, šalčiausio – nuo 21–24 °C šiaurėje iki 26 °C pietuose. Šiaurės rytų šlaituose gausiai lyja ištisus metus, per metus iškrenta 1500–7000 mm kritulių, didesnė dalis pietinėje dalyje. Ramiojo vandenyno pakrantėje žiemą būna sausra (šiaurėje 6–7 mėn., pietuose 3 mėn.), kritulių per metus 1000–1700 mm. Tarpukalnių daubose ir Jukatano šiaurės vakarų dalyje kritulių iki 500 mm per metus.
Davyd Haradokas

Istorija

Miesto centre išliko pylimu apjuostas piliakalnis, kurį 1937–1938 m. tyrinėjo R. Jakimovičius, 1967 m. – P. Lysenka. Rasta XII a. ręstinių gyventojų būstų, medinės cerkvės ir medinio grindinio liekanų, medžio, kaulo, geležies, stiklo dirbinių, molinių indų šukių. Piliakalnio papėdėje yra XII a.-XIV a. gyvenvietės liekanų, prie miesto – I a.-V a. kapinynas.
Miestas pradėjo kurtis XI a. pabaigoje – XII a. pradžioje Harynės dešiniajame krante, aplink piliakalnį, nuo XIV a. minimas rašytiniuose šaltiniuose. XII a. priklausė Vladimiro-Suzdalės kunigaikštystei, XIII a. valdė totoriai, XIV a. pradžioje Lietuvos didysis kunigaikštis Vytenis prijungė prie Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės. Vytauto Didžiojo laikais pastatyta pilis, kuri stovėjo iki XVIII a. XIV a. pabaigoje – XVI a. Davyd Haradoko kunigaikštystės centras. 1522 m. atiteko karalienei Bonai Sforcai, 1558 m. – Radvilų giminei. 1581 m. suteiktos Magdeburgo teisės. 1793–1917 m. Davyd Haradokas priklausė Rusijos imperijai, nuo 1796 m. Minsko gubernijai, 1921–1939 m. – Lenkijai, nuo 1939 m. – Baltarusijai, 1940 m. gavo miesto teises.
Captain Toad: Treasure Tracker

Apie žaidimą

„Captain Toad: Treasure Tracker“ yra vieno žaidėjo žaidžiamas galvosūkių ir nuotykių žaidimas, priklausantis „Nintendo“ sukurtai „Mario“ žaidimų franšizei. Jame valdomas Mario žaidimų herojus grybžmogis Toad ir kartais − jo moteriškasis atitikmuo Toadette. Tai pirmasis „Nintendo“ žaidimas, kuriame Toad yra pasirinktas pagrindiniu herojumi. „Captain Toad: Treasure Tracker“ paremtas minižaidimo lygiais, kurie buvo 2013 m. žaidime „Super Mario 3D World“. Iš tikro chronologiškai „Captain Toad: Treasure Tracker“ pabaiga atitinka anksčiau išleisto „Super Mario 3D World“ pradžią, kur nuotykiai tęsiami su Mario.
Žaidimo metu iš trečiojo asmens perspektyvos valdomas Toad su kuprine ant nugaros ir žibintuvėliu ant kaktos, imituojantis ieškotojo/keliautojo įvaizdį. Dėl kuprinės sunkumo Toad žaidime negali pašokti. Žaidimas žaidžiamas verčiant virtualią knygą, kurios puslapiuose atidaromi žaidimo lygiai. Žaidime yra apie 80 lygių. Lygių aplinka sudaryta rubiko kubo principu: žaidėjas gali sukioti 3D modelio vaizdą taip padėdamas savo herojui ieškoti trofėjų: deimantų, monetų, grybų. 3D konstrukcijos modelis sudarytas iš judančių platformų, tunelių ir kitokių kliūčių, per kurias reikia rasti kelią pasiekti žvaigždę, kas užbaigia lygį. Žaidimo lygiuose pasitaiko judančių priešininkų, kuriuos reikia įveikti arba jų išvengti.
Kęstutis Gabšys

Biografija

1996 m. baigė Klaipėdos M. Mažvydo vidurinę mokyklą, 2000 m. Klaipėdos universitete įgijo politikos mokslų bakalauro laipsnį, 2002 m. ten pat – politikos teorijos magistro laipsnį. Be to, 1997–2001 m. mokėsi Klaipėdos aukštesniojoje žemės ūkio mokykloje, įgijo žemės ūkio apskaitos ir finansų kvalifikaciją.
1997 m. Tėvynės sąjungos narys, 2005 m. Tėvynės sąjungos Klaipėdos skyriaus darbuotojas, atsakingas už viešuosius ryšius, nuo 2006 m. Seimo nario Audronio Ažubalio padėjėjas.
2007 - 2011m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
Ukrainos futbolo varžybos 2008–2009 m.

Istorija

Aštuonioliktasis Ukrainos futbolo čempionatas buvo žaidžiamas nuo 2008 m. liepos 16 d. iki 2009 m. gegužės 26 d. 
Nugalėtojais tapo Kijevo „Dinamo“. Tai buvo tryliktasis čempionų titulas.
Donecko „Šachtar“ tenkinosi antra vieta. Charkivo „Metalist“ - trečia.
Alpensijos slidinėjimo centras

Istorija

2014 m. kovo mėnesį pradėti trasos statybos darbai. Statybos iš viso atsiėjo 114,5 mln. JAV dolerių, kurios finansavo vietinė taryba (25 %) ir nacionalinė vyriausybė (75 %).
2017 m. trasa atidaryta. Tų pačių metų vasario mėnesį trasoje įvyko Rogučių sporto mišrių estafečių pasaulio taurės etapas, o kovo mėnesį bobslėjaus ir skeletono pasaulio taurių etapas.
Hacujumė

Hacujumė (jap. 初夢 = Hatsuyume 'pirmasis sapnas') yra japoniškas terminas, reiškiantis pirmąjį naujųjų metų sapną. Tradiciškai sapno turinys sapnuojančiajam išpranašauja sekančių metų sėkmę. Japonijoje gruodžio 31 naktį dažniausiai praleidžiama nemiegant, todėl hatsuyume dažnai reiškia sausio 1 nakties sapną. Tai paaiškina kodėl sausio 2 (diena po „pirmojo sapno“ nakties) tradiciniame japonų kalendoriuje vadinama Hatsuyume.
Yra manoma, kad sapnas, kuriame susapnuojamas Fudži kalnas, sakalas ir baklažanas, atneša didelę sėkmę. Toks įsitikimas atsirado jau ankstyvame Edo periode, tačiau yra įvairių teorijų dėl jo kilmės, bei to, kodėl būtent tokia kombinacija yra laikoma atnešančia laimę. Viena iš teorijų teigia, jog ši kombinacija atneša laimę dėl to, kad Fudži kalnas yra aukščiausiais Japonijos kalnas, sakalas yra protingas ir stiprus paukštis, o žodis baklažanas (jap. nasu arba nasubi 茄子) gali reikšti kažko didelio gavimą (nasu 成す). Kita teorija teigia, kad toks derinys atsirado dėl to, kad Fudži kalnas, sakalų dresiravimas ir ankstyvi baklažanai buvo mėgstami siogūno Tokugavos Iejasu.
Vis dėlto, nors šis prietaras Japonijoje puikiai žinomas, dažnai prisimenamas Iči-Fudži, Ni-Taka, San-Nasubi (一富士、二鷹、三茄子 – 1. Fudži, 2. Sakalas, 3. Baklažanas) forma, sąrašo tęsinys nėra gerai žinomas. Tęsinys yra toks – Jon-Sen, Go-Tabako, Roku-Zato (四扇、五煙草、六座頭 – 4. Vėduoklė, 5. Tabakas, 6. Aklas akupresūrininkas). Šio trejeto kilmė yra prasčiau žinoma ir nėra aišku, ar jie buvo tik pridėti prie originaliųjų trijų, ar visų šešių sąrašas buvo sukurtas vienu metu.
Antkaklė

Antkaklė, kartais antkaklis – vienas seniausių ir labiausiai paplitusių, ant kaklo dėvimas žiedo pavidalo papuošalas, paprastai metalinis.

Istorija

Antkaklių prototipai žinomi iš paleolito; daryti iš virvių, sausgyslių, odos juostelių. Metalinių antkaklių atsirado chalkolite (eneolite), paplito bronzos amžiuje. Gamintos iš vario, žalvario, sidabro, aukso. Daugelio senovės tautų – romėnų, persų, skitų, sarmatų valdovai bei žymūs asmenys, ypač kariai, antkakles nešiojo kaip skiriamąjį ženklą. Antkaklės lankelis buvo žiedo formos. Būta užsegamų ir atvirais galais antkaklių, pastarųjų galai (trimitiniai, buoželiniai, kūginiai) puošti ornamentu. Ilgainiui antkaklės tapo genčių skiriamuoju ženklu.

Antkaklės Lietuvoje

Senojoje Lietuvoje spalvoto metalo antkaklės atsirado I tūkstantmetyje pr. m. e., nešiotos I tūkstantmetyje – II m. e. tūkstantmečio pradžioje moterų ir vyrų, ypač gausiai jomis puošėsi moterys. Būdingiausia žalvarinė, kartais sidabrinė, šaukštiniais galais antkaklė, datuojama III a. – IV a., pavadinimą gavusi dėl išgaubtos šaukšto (laivelio) pavidalo plokštelės užsegimui. Sidabrinių rasta turtinguose kapuose arba lobiuose. I tūkstantmečio antroje pusėje antkaklės darytos užriestais pastorintais galais. IX a. – XII a. plito masyvios antkaklės, ypač mėgtos vytinės, dažniausiai iš trijų vielų su kilpiniais galais; būta aukštų, sudarytų iš kelių įvijų. Gausu sudėtinių antkaklių, atriestais bei ramentiniais ir balneliniais galais. Nuo XIII a. antkaklės nešiotos rečiau; jas pakeitė karoliai ir įvairių kabučių apvaros.
Jogailos universiteto biblioteka

Jogailos universiteto biblioteka (lenk. Biblioteka Jagiellońska w Krakowie} – pagrindinė Jogailos universiteto biblioteka, viena seniausių ir didžiausių Lenkijos bibliotekų, esanti Krokuvoje. Nuo XIX a. pabaigos atlieka nacionalinės bibliotekos funkcijas; dabar – kartu su kitomis.

Istorija

Įkurta 1364 m. kaip Krokuvos akademijos biblioteka, nuo XIX a. antrosios pusės iki 1939 m. ir nuo 1944 m. – Jogailos universiteto biblioteka, 1939–1944 m. Krokuvos valstybinė biblioteka (vok. Staatsbibliothek Krakau). 1931-1939 m. pastatytas naujas bibliotekos pastatas A. Mickevičiaus g.

Lituanistika

Bibliotekoje yra daug lituanistinių rankraščių, Lietuvos istorijos dokumentų, kelios dešimtys senųjų knygų. Saugomi K. J. Nezabitauskio-Zabičio, M. Akelaičio, A. Vištelio ir kitų laiškai.
Juozapas Voronko

Biografija

Valstiečių sūnus. Dar mokydamasis Balstogės realinėje mokykloje 1907 m. Varšuvos rusų laikraštyje aprašė Belovežo girias. Nuo 1909 m. Peterburgo universiteto Teisės fakulteto laisvasis klausytojas, 1915 m. pašalintas už nesumokėtą mokestį.
Nuo 1909 m. bendradarbiavo pirmajame laikraštyje baltarusių kalba „Naša Niva“, tirdamas Gardino gubernijos gudų tautos senovę, skatino tautinį susipratimą. Rašė ir į rusų laikraščius.
1917 m. Baltarusijos socialdemokratų partijos Narodnaja Hramada narys, Didžiosios baltarusių tarybos steigimo, Visų baltarusių suvažiavimo Minske iniciatorius. Išrinktą suvažiavimo pirmininku bolševikai gruodžio 18 d. jį buvo suėmę. 1918 m. vasario mėn. išrinktas Baltarusijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos (Tautos sekretoriato) pirmininku ir Užsienio reikalų tautos sekretoriumi.
1918 m. balandžio mėn. išrinktas Lietuvos baltarusių atstovu Lietuvos Valstybės Taryboje. 1918 m. lapkričio 11 d. – 1918 m. gruodžio 26 d. Pirmojo Augustino Voldemaro ministrų kabineto, 1918 m. gruodžio 26 d. – 1919 m. kovo 5 d. Antrojo Mykolo Sleževičiaus ir 1919 m. birželio 12 d. – 1919 m. spalio 2 d. Ketvirtojo Mykolo Sleževičiaus ministrų kabineto Gudų reikalų ministras be portfelio. 
Nuo 1921 m. pavasario baltarusių Raudonojo Kryžiaus pirmininkas, Baltarusių Hramados pirmininkas. Kartu Kaune leido ir redagavo laikraščius 1919–1920 m. baltarusių kalba „Часопісь“, 1921 m. birželio mėn. – 1922 m. vasario mėn. rusų kalba „Вольная Литва“. Juose slapyvardžiu Jurij Vegov (Юры Вегаў) spausdino ir savo eilėraščius.
1923 m. emigravo į JAV, gyveno Čikagoje, leido laikraštį „Беларуская трыбуна“, vedė radijo laidas, dalyvavo baltarusių organizacijų veikloje.
Gorno ulusas

Geografija

Teritorija yra centrinėje Jakutijoje. Didžiąją jos dalį užima Lenos plynaukštė, o šiaurėje – Jakutijos Vidurio lyguma. Svarbiausios upės – Sitė, Sinia (Lenos intakai).
Chrabolų valsčius

Istorija

Valsčius sudarytas 1952 m. liepos 1 d. iš dalies Bielsko ir Viškų valsčių. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius buvo atkurtas ir gyvavo iki 1976 m. liepos 1 d., kai visi valsčiaus kaimai buvo įtraukti į Bielsko valsčių.