Daniel Day-Lewis

Jaunystė

1957 m. Danielis Dei-Luisas gimė Londone poeto Sesilio Dei-Luiso (Cecil Day-Lewis) ir aktorės Džilės Balkon (Jill Balcon) šeimoje. Danielio tėvas Sesilis buvo anglų ir airių kilmės, gimė Airijoje, Lyšo grafystėje. Anglijoje Danielio tėvas ėmė gyventi nuo dvejų metų, vėliau tapo Jungtinės Karalystės karalienės rūmų poetu. Danielio motina buvo žydė, o jo senelių iš motinos pusės šeimos atsikėlė į Angliją iš Latvijos ir Lenkijos. Jo senelis iš motinos pusės, seras Maiklas Balkonas (Sir Michael Balcon), buvo žymi britų kino istorijos figūra, vadovavo kino studijai „Ealing Studios“. Kai Danieliui buvo dveji, šeima persikėlė į Krūms Hilą Grinviče, į pietus nuo Londono, kur Danielis Dei-Luisas užaugo su savo vyresniąja seserimi Tamasina Dei-Luis. Ji tapo dokumentinių filmų kūrėja.
Kol Dei-Luisas gyveno Grinviče, jį dažnai užgauliodavo vietiniai vaikai, nes jis iš dalies buvo žydų kilmės ir kilęs iš aukštuomenės . Danielis gerai išmoko kalbėti vietine tartimi, perėmė vietines manieras ir pats tai laiko savo pirmąja įtikinančia vaidyba. Paauglystėje jis mėgo pažeidinėti įstatymus vagiliaudamas ar darydamas kitokius smulkius nusikaltimus.
1968 m. jo tėvai suvokdami, kad sūnaus elgesys pasidarė nebevaldomas, išsiuntė jį į savarankišką Sevenoukso mokyklą Bedeilse, Kente, kur jam teko apsigyventi bendrabutyje. Mokyklos jis nekentė, tačiau susidomėjo dailidės amatu, vaidyba ir žvejyba. Neapykanta mokyklai vis augo, tad po dvejų metų jis buvo perkeltas į kitą savarankišką mokyklą Petersfilde (Hempšyras), kurią taip pat lankė ir jo sesuo. Mokykla atrodė laisvesnė ir kūrybiškesnė. Netrukus, jau būdamas keturiolikos, Danielis suvaidino chuligano vaidmenį filme „Sekmadienis, prakeiktas sekmadienis“ (Sunday Bloody Sunday). Jis šį nutikimą įvardija kaip „rojų“, nes jam buvo sumokėta £2 už tai, kad jis apgadintų prabangias mašinas, pastatytas šalia vietinės bažnyčios.
1975 m. palikus Bedeilsą (Bedales) jo maištingumas pamažu atlėgo. Be to, jis turėjo nuspręsti, kokios karjeros nori siekti. Nors Dei-Luisas jau buvo pasižymėjęs kaip artistas Londono Nacionaliniame jaunimo teatre, jis pateikė prašymą dirbti baldžiaus mokiniu, tačiau jo nepriėmė, nes neturėjo patirties. Vėliau jis buvo priimtas į Bristolio „Old Vic“ teatro mokyklą, kurią lankė trejus metus, po to pagaliau žengė ir į paties „Old Vic“ teatro sceną.

XX a. IX dešimtmetis

Devintajame XX a. dešimtmetyje Dei-Luisas dirbo teatre ir televizijoje, taip pat ir BBC serialuose „Frost in May“ ir „How Many Miles to Babylon?“. Praėjus vienuolikai metų po jo kino debiuto, Dei-Luisas tęsė karjerą kine ir suvaidino nežymų Kolino vaidmenį filme „Gandis“, kur jis užgauliojo pagrindinį filmo veikėją ir užtai buvo išbartas motinos. 1982 m. atliko itin pasisekusį vaidmenį pjesėje „Another Country“. Kitais metais jam atiteko pirmojo kapitono padėjėjo vaidmuo filme „The Bounty“, po kurio jis prisijungė prie „Royal Shakespeare Company“ ir atliko Romeo bei Fluto vaidmenis pjesėse „Romeo ir Džuljeta“ ir „Vasarvidžio nakties sapnas“.
1985 m. Dei-Luisas vaidino homoseksualą filme „My Beautiful Laundrette“. Veiksmas vyksta 9-ajame dešimtmetyje, kai Jungtinės Karalystės ministrė pirmininkė buvo Margareta Tečer. Daugiau publikos dėmesio sulaukė suvaidinęs filme „A Room with a View“ (1986 m.). 1987 m. Dei-Luisas atliko pagrindinį vaidmenį Milano Kunderos filme „Nepakeliamas būties lengvumas“, kuriame taip pat vaidino Lena Olin ir Džiuljeta Binoš. Jis vaidino Čekijos chirurgą, kurio hiperaktyvus, tik seksualiniais santykiais paremtas gyvenimas apsiverčia aukštyn kojomis, kai jis pamilsta moterį. Filmuojant aštuonis mėnesius jis pramoko kalbėti čekiškai ir pirmąkart atliko vaidmenį iki filmavimo pabaigos.
Nepriekaištinga veikėjo Krisčio Brauno vaidyba 1989 m. Džimo Šeridano filme „Mano kairė koja“ jam pelnė daug apdovanojimų, taip pat ir pirmąjį „Oskarą“. Vaidmeniui jis ruošėsi dažnai lankydamasis Sandymount School Clinic klinikoje Dubline, kur jis susibendravo su vienu kitu neįgaliuoju, iš kurių keletas buvo nebyliai. Visą filmavimą jis buvo atsidavęs savo vaidmeniui Paralyžiuotu žmogumi likdavo ne tik filmuojamas, bet ir už kadro; kadangi jis likdavo sėdėti vežymėlyje, filmavimo grupė turėdavo jam padėti judėti, jiems tekdavo kartu su vėžimėliu jį perkelti per apšvietimo laidus, o tai juos itin nervindavo. Visi šie suvaržymai turėjo Dei-Luisui padėti įsijausti į Brauno vaidmenį.
1989 m. Dei-Luisas sugrįžo į teatro sceną dirbti su Ričardu Eiru (Richard Eyre) Londono nacionalinio teatro pjesėje „Hamletas“, bet nualpo viduryje scenos, kurioje Hamletas pirmąkart išvysta savo tėvo šmėklą. Jis ėmė nevaržomai kūkčioti, tad jį pakeitė Džeremis Nortamas (Jeremy Northam), kuris dar ir sulaukė atsistojusių žiūrovų ovacijų. Sklido gandai, kad jis pamatė savo paties tėvo šmėklą, o tai patvirtino britų įžymybių pokalbių laidoje „Parkinson“. Po šio nutikimo Dei-Luisas daugiau nebegrįžo į teatro sceną.

XX a. X dešimtmetis

1992 m., praėjus trejiems metams po laimėto „Oskaro“ apdovanojimo, pasirodė „Paskutinis mohikanas“. Buvo paviešinta informacija apie tai, kaip Dei-Luisas rengėsi vaidmeniui; jis griežtai laikėsi fizinių treniruočių grafiko ir išmoko išgyventi miškuose, kur jo veikėjas stovyklaudavo, medžiodavo ir žvejodavo. Jis netgi visuomet nešiojosi šautuvą ir išmoko dirti gyvūnams odą.
Jam vėl teko dirbti su Džimu Šeridanu filme „Vardan tėvo“, kur jis suvaidino Džerį Konloną, vieną iš Gildfordo ketverto narių, kuriuos Laikinoji Airijos respublikonų armija (IRA) neteisingai apkaltino Gildfordo barų sprogdinimais ir nuteisė. Jis numetė daug svorio, kartkartėmis imdavo kalbėti Šiaurės Airijos akcentu ir tam tikrą laiką praleido kalėjimo kameroje. Be to, jis pareikalavo kūrybinės grupės, kad šie aplietų jį šaltu vandeniu ir iškeiktų.
1993 m. vaidino Martino Skorsezės filme „Nekaltybės amžius“. Jis du mėnesius vaikščiojo Niujorko gatvėmis šaltu oru, dėvėdamas XIX a. 8-ojo dešimtmečio aristokratiškus drabužius ir cilindrą.
1996 m. Dei-Luisas vaidino filme „Salemo raganos“ (The Crucible – 'išmėginimas', 'tiglis (didelis katilas)'). Filmuodamasis susipažino su būsimąja žmona, scenarijaus autoriaus dukterimi Rebeka Miler. Vėliau jis Džimo Šeridano filme „Boksininkas“ vaidino buvusį boksininką, neseniai išėjusį iš kalėjimo.
Po šio filmo Dei-Luisas trumpai pasitraukė iš vaidybos ir grįžo prie savo senos aistros – dailidės amato. Jis išsikėlė į Florenciją Italijoje, kur susidomėjo batsiuvyste ir netgi tapo batsiuvio mokiniu.

XXI a. I dešimtmetis

Į kino ekranus grįžo su filmu „Niujorko gaujos“ (2002 m.), vaidindamas nusikaltėlių gaujos lyderį Viljamą „Skerdiką“ Katingą. Dei-Luisas mokėsi pas mėsininką, o per filmavimo pertraukas visada tebevaidindavo „Skerdiką“ ir netgi kalbėdavo Niujorko akcentu. Šis vaidmuo jam atnešė trečiąją „Oskaro“ nominaciją.
Po filmo „Niujorko gaujos“ , Dei-Luiso žmona režisierė Rebeka Miler pasiūlė jam pagrindinį vaidmenį filme „Baladė apie Džeką ir Rožę“, kur jis vaidino mirštantį vyrą, besigailintį, kaip susiklostė jo gyvenimas. Filmuodamasis jis nusprendė gyventi atskirai nuo savo žmonos, kad geriau įsijaustų į vaidmenį.
2007 m. jis vaidino Polo Tomo Andersono filme „Bus kraujo“. Už vaidmenį šiame filme pelnė antrąjį geriausio pagrindinio vaidmens aktoriaus „Oskaro“ apdovanojimą. Vėliau Danielis Dei-Luisas vaidino Robo Maršalo miuziklo adaptacijoje „Devyni“ (2009 m.), kurią režisavo Gvidas Kontinis.

XXI a. II dešimtmetis

2012 m. nusifilmavo istorinėje Stiveno Spilbergo dramoje „Linkolnas“. Ruošdamasis vaidmeniui Dei-Luisas perskaitė daugiau kaip 100 knygų apie Abraomą Linkolną ir ilgai dirbo su grimuotoja, kad atrodytų kuo panašesnis į šį XIX amžiaus JAV prezidentą. 85-ojoje „Oskarų“ teikimo ceremonijoje jis pelnė trečiąjį apdovanojimą. Po šio filmo jis pasakė, kad pasitraukia iš vaidybos meno neapibrėžtam laikui manydamas, jog nesugebės suvaidinti geriau nei „Linkolne“.

Asmeninis gyvenimas

Dei-Luisas susitikinėjo su prancūzų aktore Isabele Adženi. Santykiai truko šešerius metus, bet juodu galiausiai išsiskyrė. Jųdviejų sūnus Gabrielius Keinas Dei-Luisas gimė 1995 m. Niujorke, praėjus keliems mėnesiams po jųdviejų išsiskyrimo.
1996 m. filmuojant „Salemo raganas“ (The Crucible), jis susipažino su scenarijaus autoriaus dukterimi Rebeka Miler ir tais pačiais metais jie susituokė. Pora susilaukė dviejų sūnų – Ronano Kelo Dei-Luiso (g. 1998) ir Kešelio Bleiko Dei-Luiso (g. 2002). 1993 m. Dei-Luisui buvo suteikta Airijos pilietybė. Jis taip pat turi ir Britanijos pilietybę.