1889 m. pasaulio šachmatų čempionatas

1889 m. pasaulio šachmatų čempionatas tai 1889 m. sausio 20 – vasario 24 d. Havanoje vykęs 20-ies partijų mačas tarp Vilhelmo Šteinico ir Michailo Čigorino. Sąlygos: mačą laimi tas, kas surenka daugiau taškų. Vilhelmas Šteinicas nesunkiai laimėjo mačą 10½ : 6½ (+10 -6 =1) ir išlaikė pasaulio čempiono titulą.

Finansinis fondas

Skirtingai nuo mačo su J. Cukertortu varžovams savo indelio į finansinį fondą nereikėjo įnešti. Bet kubiečiai į fondą už abu žaidėjus pervedė rekordiškai mažą sumą – tik 1150 JAV dolerių.

Čempionas

1888 m. Havanos šachmatų klubas, su kuriuo V. Šteinicas palaikė gerus santykius, pasiūlė jam, pasirinkus sau vertą varžovą, sužaisti Kuboje pasaulio šachmatų čempionato mačą. V. Šteinicas daug nesvarstęs galimu pretendentu įvardijo M. Čigoriną ir tuo patvirtino jam būdingą principingumą, pasirenkant kovai dėl „karūnos“ varžovus.
Negana to, kad Rusijos čempionas buvo jam ypač neparankus varžovas: laimėjo partiją prieš jį 1882 m. Vienoje ir abi – 1883 m. Londone. Dar nemaloniau – M. Čigorinas nepalaikydavo čempiono idėjų: kritikuodavo jo pozicinio žaidimo teoriją. Kaip ir J. Cukertortas, pasirinktasis pretendentas buvo kombinacijų dainius, o V. Šteinico manymu ir „Praktinio žaidimo genijumi, manančiu, kad turi privilegiją, kiekvienu patogiu momentu, mesti iššūkį šiuolaikiniams žaidimo principams“.
Vilhelmas norėjo ne tik išlaikyti titulą, bet ir dar kartą įrodyti savo žaidimo metodų pranašumą.
Per du praėjusius metus nuo mačo su J. Cukertortu čempionui. nebuvo daug galimybių įrodyti savo jėgą – turnyrų praktiškai nebuvo. Savo požiūrį į šachmatų žaidimo principus jis galėjo aiškinti nebent „ Tarptauniame šachmatų žurnale“.
O M. Čigorinas buvo Peterburgo „Šachmatų lapelis“ redaktorius. Žurnale jis į šipulius daužydavo V. Šteinico „pozicinius principus“, kritikuodavo čempioną už per didelį dogmatiškumą, bei gėrėdavosi kombinacijų grožiu. Taip, kad V. Šteinico pasirinkimas nebuvo atsitiktinis.

Pretendentas

M. Čigorinas gimė 1850 m. spalio 31 d. Peterburge. Su šachmatais susipažino, kai jam buvo 16 metų, o rimtai susižavėjo žaidimu, kai buvo 24. Po kurio laiko, dėl jų jis metė ir valstybinę tarnybą. Tam 1975 m. lemiamos įtakos turėjo susitikimas prie šachmatų lentos su Šimonu Vinaveriu.
Nuo to laiko M. Čigorinas pradėjo išsamiai studijuoti šio žaidimo teoriją. 1879 m. papildomame mače laimėjęs prieš S. Alapiną tapo stambiausio Rusijoje šachmatų turnyro nugalėtoju. O po to laimėjo mačus prieš to meto geriausius sostinės meistrus.
M. Čigorinas buvo savamokslis. Jis greitai susižavėjo kombinacijomis, tapo tikru gambitų „karaliumi“.
Apie jį J. Cukertortas, po 1881 m. Berlyno turnyro, kur M. Čigorinas daugelio nustebimui pasidalijo su Š. Vinaveriu 3-4 vietas, rašė: „Jo kombinacijos labai išradingos ir gilios. Jis vienu šuoliu įsiveržė į tarptautinių meistrų gretas!“. Michailas savo jėgą patvirtino ir 1883 m. Londone užėmęs 4-ą vietą ir praleidęs į priekį tik J. Cukertortą, V. Šteinicą ir J. Blekberną.
Sudėtingose, dinamiškose pozicijose M. Čigorinas buvo geresnis už daugumą to laikotarpio žaidėjų, be to, subtiliai jautė inciatyvą ir nebijojo aukoti figūras. „M. Čigorino fenomenas“ buvo tame, kad jis galėdavo sužaisti įdomiau, ryškiau ir stipriau už varžovus, bet eilės pozicijų nepatikimas vertinimas, taip pat dažnos grubios klaidos, mažindavo jo kūrybinių galių įtaką galutiniams rezultatams .
XIX amžiaus 9-ojo dešimtmečio pabaigoje visuomenės nuomonė apie M. Čigoriną nebuvo ypatingai aukšta, tačiau V. Šteinico autoritetinga nuomonė reiškė nemažai.

Varžovų galimybės

„Netikėtas“ pasaulio čempiono pasirinkimas, lėmė tai, kad šio maču nebuvo labai domimasi. Havanos šachmatų klubui reklamos nereikėjo, tad mačas tapo jų „vidaus reikalu“. V. Šteinicas buvo laikomas favoritu, bet ir M. Čigoriną sutiko ir išlydėjo iškilmingai.

Po mačo

Čempiono laimėtą antrąjį mačą šachmatų visuomenė sutiko visai abejingai: jai visai neimponavo atsargus, varžovo klaidos lūkuriuojantis, čempiono žaidimo stilius ir jo atkaklus savo „pozicinių metodų“ protegavimas. Laikraščiai rašė: „M Čigorinas padarė viską ką galėjo, bet to nepakako, kad išverstų iš „sosto“ V. Šteinicą“.
Kaip po mačo rašė Vilhelmas:
„Tai buvo mačas tarp seno naujosios mokyklos meistro ir jauno senosios mokyklos meistro. Nežiūrint į meistro amžių, naujoji mokykla nugalėjo. Kai senosios mokyklos jaunasis meistras aukojo pėstininkus ir figūras, senasis naujosios mokyklos meistras darė daugiau – jis aukojo atskiras partijas, įrodinėdamas sveikų pozicinių principų panaudojimo naudą“.
Šių V. Šteinico žodžių teisingumą patvirtino laikas.