google/wiki40b huggingface dataset:
Saulius Klimašauskas

Biografija

1981 m. baigė Vilniaus universitetą, iki 1982 m. stažavo Maskvoje M. Šemiakino bioorganinės chemijos institute. 1987 m. chemijos daktaras.
1982–1989 m. dirbo Sąjunginiame taikomosios enzimologijos mokslo tyrimų institute. 1990–1994 m. „Cold Spring Harbor Laboratory“ (JAV) kviestinis mokslininkas, nuo 1994 m. Biotechnologijos instituto DNR modifikacijos tyrimų laboratorijos vedėjas, vyriausiasis mokslo darbuotojas, nuo 2005 m. profesorius. 2000 m. Osakos universiteto (Japonija) kviestinis profesorius. Nuo 2017 m. spalio 23 d. Biotechnologijos instituto direktorius.
Paskelbė daugiau nei 60 mokslinių straipsnių. Išradimų bendraautoris.
Alfredas Karlas Jenčas

Alfredas Karlas Jenčas (vok. Alfred Karl Jentsch, 1850 m. kovo 29 d. Drezdenas – 1925 m. rugpjūčio 1 d. Gysenas) – vokiečių geologas, geografas, matematikas.

Biografija

Leipcigo universitete studijavo geologiją, matematiką ir geografiją. 1875-1899 m. dirbo Karališkosios fizikos ir ekonomikos draugijos Rytų Prūsijos provincijos muziejuje (Karaliaučius). Nuo 1889 m. Karaliaučiaus universiteto profesorius. Nuo 1883 m. Vokietijos gamtotyros akademijos „Leopoldina“ narys.

Mokslinė veikla

Tyrė Rytų Prūsijos geologinę sandarą, Purmalių ir Gvildžių (prie Klaipėdos) kvartero atodangas, juros sistemos nuosėdų atodangas Papilėje, Kuršių neriją. Sudarė Rytų Prūsijos ir Vakarų Lietuvos prekvartero paviršiaus uolienų žemėlapį. Aprašė kelis gręžinius prie Klaipėdos, juros sistemos kelovėjo ir apatinio oksfordžio sluoksnius Papilėje.
Wiphala

Wiphala – stačiakampė emblema, dažnai naudojama kaip Andų indėnų tautų vėliava. Yra keletas wiphala variantų, kurie simbolizuoja Inkų imperiją ir jos žemes (suyu).
Inkų imperijos (Tawantinsuyu) wiphala sudaro septynios vaivorykštės spalvos horizotalios juostos. Tuo tarpu žemių vėliavose būdingas vitražinis įvairių spalvų išdėstymas.

Naudojimas

Šiais laikais Anduose wiphala naudojama kaip indėnų kultūros, politinių judėjimų simbolis. 2008 m. gegužę Bolivijoje vykusio referendumo metu, Koljos žemės wiphala pripažinta viena iš šalies valstybinių vėliavų.
Kartago provincija

Geografija

Provincija ribojasi su Limono provincija šiaurėje ir rytuose bei su San Chosė provincija – pietuose ir vakaruose. Paviršius kalnuotas, per provinciją driekiasi Centrinė Kordiljera ir Talamankos Kordiljera, iškilę Irasu ir Turialbos ugnikalniai. Yra Gvajabo nacionalinis paminklas.
Vengruvo Šv. Petro Alkantariečio ir Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

Barokinio architektūros stiliaus bažnyčia pastatyta 1693-1715 metais, pagal architekto Tylman van Gameren projektą. Bažnyčios freskas tapė ir Vilniaus arkikatedros freskas nutapęs italas Mikelandželas Palonis. Iki 1864 m. bažnyčioje veikė reformatų vienuolynas, vėliau bažnyčią perėmė katalikai.
Melania Trump

Biografija

Melanija Knavs gimė 1970 m. Slovėnijos Socialistinėje Respublikoje (buvusioje Jugoslavijoje).
Į Liublianos universitetą įstojo mokytis architektūros ir dizaino, tačiau po pirmo kurso nutraukė studijas ir išvyko į Milaną (į Italiją).

Karjera Amerikoje

Modelio karjerą pradėjo nuo 16 metų, rengė pasirodymus Milane ir Paryžiuje. Dirbdama žurnale „Allure”, 1999 m. susipažino su verslininku Donaldu Trampu. Užsimezgę santykiai sutvirtėjo Melanijai tapus profesionaliu modeliu ir pradėjus dirbti Niujorke. Jų santykiai tapo matomi JAV televizijoje prasidėjus TV realybės šou „Mokinys” („The Apprentice“), taip pat po to, kai pora dalyvavo radijo laidoje „The Howard Stern Show“, kurioje D. Trampas pranešė apie savo gyvenimo meilę. Išaugęs populiarumas Melanijai leido pradėti bendradarbiavimą su britų žurnalu „GQ“, kuriam ji pozavo apsinuoginusi, o jos fotografija žurnalo viršelyje pasirodė 2000 m. sausį.
Melanija pozavo daugelio žurnalų viršeliams: „Vogue”, „Harper’s Bazaar”,„ Ocean Drive”, „In Style”, „New York Magazine”, „Avenue”, „Allure”, „Vanity Fair”, „Self”, „Glamour”, „Elle”, be to, pasirodė žurnalo „Sports Illustrated Swimsuit Issue” 2000 m. numeryje. 2001 m. ji vaidino kino filme „Zoolander“.
Su D. Trampu 2004 m. susižadėjo, o 2005 sausio 22 d. ištekėjo. Ji tapo trečiąja D. Trampo žmona. Tuoktuvės įvyko anglikonų bažnyčioje Palm Byče (Florida). Svečiai buvo priimti D. Trampo Mar-a-Lago viloje Palm Byče. Tarp svečių buvo Rudolph Giuliani, Billy Joel, Hillary Clinton.
2006 m. kovo 20 d. porai gimė sūnus Barronas (D. Trampui – penktasis vaikas).
2010 m. M. Tramp pranešė apie savo sukurtą juvelyrinių dirbinių kolekciją.
2016 m. rugpjūtį M. Tramp teisėsi ir laimėjo prieš žurnalistą Websterį Tarpley'ų ir britų dienraštį „Daily Mail”, kurie rašė, neva 1990–aisiais ji teikė eskorto paslaugas, tačiau galiausiai jie atsiėmė šiuos žodžius ir atsiprašė.
Janina Bartkevičienė

Biografija

1973 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, istorijos mokytoja. Istorijos ugdymo turinio konsultantė.
Nuo 1994 m. Kuršėnų Daugėlių vidurinės mokyklos direktorė.
Vaikai Irma, Laimonas.
Karaliaučiaus kaimiškoji apskritis

Istorija

Apskritis sudaryta iš Karaliaučiaus priemiesčių ir kaimiškųjų vietovių. 1894 m. prie jos prijungtas dar ir Gutenfeldas, Lautas, Lindenau, Metgyčiai. Tuo metu apskrityje buvo 109 kaimai ir miesteliai bei 3 valstybiniai dvarai, kuriuose nuolatinių gyventojų nebuvo. 1927 m. nuo apskrities atskirta 12 kaimų.
Po Antrojo pasaulinio karo apskrities teritorijoje buvo sudarytas Kaliningrado rajonas, vėliau ir jis prijungtas prie Karaliaučiaus.
Jeliu

Jeliu (kin. 野柳, pinyin: Yěliǔ) – kyšulys Vanli rajone, Sinbėjuje, Taivane.
Kyšulys sudaro dalį Daliao mioceno formacijos. Jis tęsiasi apytiksliai 1700 m į vandenyną ir susidarė, kuomet geologinės jėgos pastumėjo Datuno kalnus (大屯山) į jūros pusę. Kyšulys nusėtas kraštovaizdyje aiškiai išsiskiriančiomis hudu nuosėdinėmis uolomis, kurios susidarė nuo įvairių rūšių erozijos. Daugeliui jų pagal jų formą suteikti vaizdingi pavadinimai. Geriausiai iš jų žinoma Karalienės galva (女王頭), ikoninis vaizdinys Taivane ir neoficiali Vanli rajono emblema. Kiti žymesni uolų dariniai: Fėjos batas, Bičių avilys, Rusvosios uolos, Jūros žvakės ir kt.
Valentinas Masalskis

Biografija

1972–1976 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijoje, Aktorinio meistriškumo katedroje; įgijo aktoriaus specialybę. 1976–1992 m. – Kauno valstybinio akademinio dramos teatro aktorius. Nuo 1992 m. – laisvas menininkas: stato spektaklius, vaidina spektakliuose, filmuojasi. 1993 – su bendraminčiais įkūrė studiją „Menas į šoną“ (gyvavo iki 1995). 1995 m. įkūrė „Menų sambūrį“ (gyvavo iki 2000 m.).
Lietuvos nacionaliniame dramos teatre jis režisavo Šekspyrą, Dostojevskį. Šiame teatre atliko ne vieną vaidmenį, o per beveik 30 kūrybinės veiklos metų jis sukūrė apie 100 vaidmenų teatre ir kine, nusifilmavo šalies ir užsienio (Prancūzijos, Lenkijos, Rusijos ir kt.) vaidybinėse juostose. Aktorius yra dirbęs kone su visais žymiausiais Lietuvos kino režisieriais: Arūnu Žebriūnu, Gyčiu Lukšu, Algimantu Puipa, Šarūnu Bartu ir kitais. Valentinas Masalskis yra pelnęs daugybę apdovanojimų, tarp jų – „Kristoforą“ ir Lietuvos nacionalinę premiją; neseniai Rusijoje vykusiame Smolensko tarptautiniame kino festivalyje „Naujasis kinas. XXI a.“ pelnė apdovanojimą už geriausiai sukurtą vyro vaidmenį filme „Dievų miškas“; kino apdovanojimą „Sidabrinė gervė 2015“.
Į teatrą, kaip viename interviu teigia V. Masalskis, jį atvedė tikrai ne atsitiktinumas. Tiksliau, ten jis sako ne atėjęs, bet dar tik einantis… Sunku patikėti, kad taip kalba žmogus, beveik tris dešimtmečius atidavęs scenos žanrui.
Pasak V. Masalskio, ”provincija yra mumyse, o ne vietovėje, kur gyvename”. Gyvenimo išminties aruodus sukaupęs aktorius Kauną ir Vilnių neseniai iškeitė į Vievį – mažą miestuką, kuriame, anot jo, gyvena kur kas ramesni, paprastesni, nuoširdesni žmonės nei didmiesčiuose.
Nuo 2010 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Teatro katedros profesorius. Nuo 2011 m. „Klaipėdos jaunimo teatro“ steigėjas ir režisierius.
Astravas (Baltarusija)

Ekonomika

Išvystyta medienos, maisto pramonė. Miestelio apylinkėse iki 2019 m. iškils pirmoji šalyje branduolinė jėgainė.

Istorija

Astravo gyvenvietė ir dvaras vardą gavo nuo salos (rus. ostrov), kurią juosė 3 sutekantys upeliai. 1468 m. Jurgis Goštautas Astravo dvare pastatydino pirmąją katalikų bažnyčią. 1474 m. Kijevo vaivada Martynas Goštautas čia įsteigė dominikonų vienuolyną. 1537 m. Astravas atiteko Naugarduko vietininkui Stanislovui Goštautui, apie 200 metų priklausė Korsakams.
Valdant Rusijos imperijai ir Lenkijai miestelis priklausė Vilniaus apskrities Varnionių valsčiui. 1939 m. užimtas sovietų, priskirtas Baltarusijos SSR. 1942–1944 m. per nacių okupaciją priskirtas Lietuvos generalinei srities Svierių apskričiai. Po Antrojo pasaulinio karo tapo rajono centru, gavo miesto tipo gyvenvietės teises.

Lietuviai

Astravo apylinkės nuo seno buvo gyvenamos lietuvių. Jos įėjo į ištisinį lietuvių kalbos arealą, gyvenviečių pavadinimai lietuviški. XIX a. viduryje Astravas atsidūrė lietuvių ir baltarusių (gudų) kalbų paribyje: Astravo parapijos pietinė dalis jau buvo gerokai subaltarusėjusi, o šiaurinė dalis tebebuvo lietuviška. Tada lietuviškai kalbėjo apie 60% parapijos žmonių. XIX a. antroje pusėje pradėjo baltarusėti ir parapijos šiaurinė dalis. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą lietuviškai kalbėjo parapijos šiaurės rytuose (Gervėčių pusėje). Po Antrojo pasaulinio karo ir čia lietuviškai mokėjo tik vyresnioji karta.
Emigrantas (filmas)

Turinys

19 amžiaus pradžioje Saturnino Kavalo paliko šeimą ir išvyko ieškoti laimės į Ameriką. Po daugelio metų jo sūnus 24 metų Pepino išsirengia į Niujorką, tikėdamasis rasti tėvą, nors teturi fotografiją, darytą prieš 20 metų vienoje picerijoje. Kadangi nėra atlikęs karinės tarnybos, patekti į laivą jis persirengia moterimi, tačiau netrukus išaiškinamas ir priverstas slėptis. Jis susipažįsta su jame pasirodymus rengiančia Rosita Flores, kuri pasirodo besanti mafijos vadeivos dono Nikolonės krikšto dukra.
Niujorke Pepino susipažįsta su nevykėliu anarchistu Toniu, o pats nesėkmingai ieško tėvo ir verčiasi trumpalaikiais darbais: dirba picerijoje, valo batus, pardavinėja laikraščius, tačiau niekaip negali pamiršti Rositos. Mėgindamas patekti į jos pasirodymą, jis sukelia sumaištį ir sulaukia dono Nikolonės pasiūlymo palikti šalį. Vienas jo parankinių, Ralfas, tampa tiesioginiu Pepino konkurentu siekiant Rositos rankos. Šis pasiūlo jai susituokti, tačiau kol neturi galimybių išlaikyti šeimą, Rosita atsisako ir Pepino nusprendžia prašyti darbo pas dona Nikolonę. Kartą išgelbėjęs jam gyvybę, Pepino tampa artimo dono patikėtiniu, o pastarasis jam praneša sužinojęs apie jo tėvo likimą: neva šis prieš 10 metų plaukė garlaiviu, kuris nuskendo. Pepino prasigyvena, tačiau dabar Rosita jį atstumia dėl ryšių su nusikaltėliais. Kai galiausiai jiedu susitaiko ir pradeda planuoti vestuves, Ralfas praneša Pepino, kad šio tėvas buvo ne nuskendo, o buvo nužudytas dono Nikolonės įsakymu. Pepino išgauna šio prisipažinimą, tačiau nenužudo, o šiam išėjus tai padaro Ralfas iš jo ginklo. Pepino apkaltinamas žmogžudyste ir suimamas. Rosita kreipiasi pagalbos į Ralfą, kuris dabar tapo įtakingu žmogumi ir šis padeda jam pabėgti iš kalėjimo. Pepino atgabenamas į laivą ir kartu su Rosita išplaukia į Italiją...
Pazzi koplyčia

Pazzi koplyčia (Pacių koplyčia, it. Cappella dei Pazzi) – koplyčia Florencijos Šv. Kryžiaus bazilikoje, kurią suprojektavo Filipas Bruneleskis. Vienas iš renesanso architektūros žymiausių pavyzdžių.

Istorija

Pazzi koplyčią pastatyti 1429 m. užsakė vienos įtakingiausių XV a. Florencijos giminės atstovas Andrea Pazzi. Koplyčios paskirtis buvo tapti asmenine Andrea Pazzi maldų vieta Šv. Kryžiaus bazilikoje, bei susirinkimų kambariu gretimais įsikūrusio, baziliką prižiūrinčio vienuolyno vienuoliams. 1433 m. buvo nugriauta dalis Šv. Kryžiaus bazilikos kluatro, kad būtų padaryta vietos koplyčios statyboms. Yra šiek tiek abejonių, kad koplyčios portikas išties suprojektuotas Bruneleskio. Portiko romėniškos triumfo arkos motyvas gali simbolizuoti krikščionybės pergalę prieš pagonybę.
Pazzi koplyčios planas primena kiek sudėtingesnės Bruneleskio anksčiau sukurtos Senosios zakristijos Šv. Lauryno bazilikoje išplanavimą. Filipas Bruneleskis buvo pakvietęs Luca della Robbia dekoruoti koplyčią reljefais. Giuliano da Maiano sukūrė duris. Ties koplyčia dirbo daugelis menininkų dar ir po Bruneleskio mirties 1466 m. Jos dekoras nebuvo baigtas, kai po nepavykusio 1478 m. sąmokslo prieš Medičius Pazzi giminė buvo sunaikinta. Koplyčios architektūra paremta geometrinėmis figūromis, joje visiškai atmestos gotikinės architektūrinės formos.
Emanuelė (personažas)

Emanuelė (orig. Emanuelle) – erotinių filmų personažas, sukurtas Nyderlandų aktorės Sylvijos Kristel.

Istorija

Literatūrinį Emanuelės personažą sukūrė prancūzų kilmės tailandietė Marayat Rollet-Andriane, 1957 m. išleidusi knygą „The Joys of the Woman“. Joje buvo pasakojama apie nuobodžiaujančios prancūzų diplomato žmonos seksualinius eksperimentus. Knyga sukėlė nemenką skandalą ir sulaukė didžiulio susidomėjimo, tačiau iš pradžių buvo uždrausta Prancūzijoje. Šioje šalyje ji buvo išspausdinta nenurodant autoriaus 1959 m. ir platinama nelegaliai. Vėliau leidėjai Emanuelės autorystę priskyrė moteriai, prisidengusiai pseudominu „Emanuelle Arsan“, nurodydami, kad knyga yra dalinai autobiografinė. „Arsan“ slapyvardžiu buvo pasirašytos dar kelios panašaus turinio knygos, tačiau vėliau iškelta versija, kad tikrasis jų autorius yra Marayat Rollet-Andriane vyras Louis-Jacques Rollet-Andriane. Pati Marayat Rollet-Andriane yra sukūrusi keletą vaidmenų kine, tarp kurių – ir erotinėje juostoje „Laura“ pagal savo pačios knygą.
1974 m. prancūzų režisierius Just Jaeckin nusprendė ekranizuoti knygą, pagrindinį vaidmenį patikėdamas pradedančiai Nyderlandų aktorei ir modeliui Sylvijai Kristel. Scenarijų filmui parašė pati Arsan, o pati juosta sulaukė milžiniško pasisekimo dėl pasiūlyto naujo požiūrio į moters seksualumą bei atvirų scenų. Nors kai kuriose šalyse ji buvo priskirta prie „softcore“ pornografijos, o Britanijoje kai kurios scenos iškirptos, filmas tapo visų laikų populiariausiu prancūzų filmu, kurį visame pasaulyje matė daugiau kaip 300 mln. žmonių.
1975 ir 1977 m. pasirodė du filmo tęsiniai, sukurti kitų režisierių, tačiau kartu sudarantys bendrą trilogiją. Silvija Kristel abejuose jų atliko pagrindinius vaidmenis, ir nors pirmosios juostos populiarumo pasiekti nepavyko, ilgainiui serija tapo kultine tarp erotinių filmų mėgėjų, o Emanuelės vardas – seksualios ir laisvos moters sinonimu. Naudojantis populiarumo banga, personažo kūrėja Arsan su vyru bei režisierius Jaeckin 1974-76 m. Prancūzijoje sėkmingai leido erotinį žurnalą „Emmanuelle, le magazine du plaisir“.
Emanuelės vardui tapus bendriniu ir nesant personažo autorinių teisių, ilgainiui kitose šalyse buvo sukurta keliolika vaidybinių bei video filmų, neturinčių nieko bendra su originalia idėja. 1989 m. taip pat pasirodė ir to paties pavadinimo video žaidimas.
Greta S. Kristel sukurtos Emanuelės, 1975 m. Italijoje buvo pradėta kurti serija filmų apie juodaodę Emanuelę (skirtingai nuo prancūziškos versijos, šis vardas rašomas su viena „l“). Pagrindinį vaidmenį visuose šiuose filmuose atliko aktorė Laura Gemser,
Stade Français Paris

Istorija

Klubo komanda nuo 1985 m. žaidžia regioninėse mėgėjų lygose.
Kandis (Šri Lanka)

Istorija

1592-1815 m. Kandis buvo Sinhalų valstybės sostinė. 1988 m. miestas paskelbtas pasaulio paveldo objektu.
Džekas Skerdikas (1976 filmas)

Turinys

Londonas, 1888-ieji. Daktaras Orlovas dieną yra gerbiamas, kultūringas ir niekuo neišsiskiriantis žmogus, kuris naktį tampa maniaku, žudančiu prostitutes. Nusikaltimus tiriantis inspektorius Šelbis negali rasti žudiko pėdsakų, kol jo draugė Sintija, susipažinusi su daktaru Orlovu, pajunta, kad šis turi kažkokią paslaptį...
Grifito parkas

Grifito parkas (angl. Griffith Park) yra didelis viešasis parkas, įkurtas rytinėje Santa Monikos kalnų dalyje, Los Andžele, Kalifonijoje. Parkas užima 17 km² teritoriją ir yra vienas didžiausių municipalinių parkų Šiaurės Amerikoje, bei antras pagal dydį miesto parkas Kalifornijos valstijoje. Grifito parkas yra dažnai vadinamas „Los Andželo centriniu parku“.
Parke yra įsikūręs Graikų teatras, Grifito observatorija, Los Andželo zoologijos sodas, bei Amerikos vakarų muziejus, į parko teritorijos sudėtį taip pat įeina „Lee“ kalva ant kurios stovis garsusis „Hollywood“ užrašas.
Buniškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 18x9 m dydžio. Šiaurės rytų, pietryčių ir pietvakarių šlaituose, 1-1,5 m žemiau aikštelės yra 2-2,5 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 11 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų bei duobių, apaugęs pušimis.
Šiaurinėje ir šiaurės vakarų pašlaitėse, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 32 200 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Navininkų piliakalnis 15 km
Rudaminos piliakalnis 5,5 km
Verstaminų I piliakalnis 9 km
Aglinės piliakalnis 20 km
Ežerėlių piliakalnis 12 km
Vidugirių piliakalnis 14 km
Ūdininkų piliakalnis 3,5 km
Papalazdijų piliakalnis 5 km
Pastaba: 
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Sololos departamentas

Geografija

Visą departamentą išraižę Čiapaso Siera Madrės kalnai. Centrinėje dalyje tekšo didelis Atitlano ežeras, o jo pakrantėse iškilę keli ugnikalniai – Atitlanas, Tolimanas ir San Pedras. Svarbiausios upės – Nauhualatė, Kojolatė ir Madre Vjecha. Būdingi drėgnieji subtropikų miškai.
Satavalas

Satavalas (angl. Satawal) – koralinė sala Ramiajame vandenyne, Karolinų salose, priklauso Mikronezijos Federacinių Valstijų Japo valstijai. Ilgis šiaurės rytų – pietryčių kryptimi 2 km, plotis iki 800 m. Salos plotas 1,3 km².
Saloje gyvena ~500 gyventojų, kurie kalba Satavalo kalba, artima Čiuko kalbai. Verčiamasi tropine žemdirbyste, žvejyba. Nėra patogių prieplaukų, todėl sala lankoma retai. Salos gyventojai yra geri kanojų gamintojai bei išlaikę senovinį navigacijos jūrose meną. Čia išlikęs ir senovinis iniciacijos ritualas Pwo. Iš Satavalo kilęs vienas žymiausių senovinės Okeanijos navigacijos vystytojų Mau Piailug.
Santiago Calatrava

Santiago Calatrava Valls (1951 m. liepos 28 d.) – pasaulinio garso ispanų architektas, skulptorius ir struktūrinis inžinierius.
Jonas Kubilevičius

Jonas Kubilevičius (g. 1933 m. gegužės 29 d.) – Lietuvos futbolininkas ir treneris.

Biografija

Baigė Alytaus 1-ąją (dabartinę Dzūkijos) mokyklą. 1953 m. tapo Lietuvos moksleivių futbolo čempionu, 1955 m.- Lietuvos futbolo čempionas su Kauno „Limos“ komanda. 1961 m. grįžo į Alytų, buvo ilgametis Alytaus „Dainavos“ treneris, 1975 m. atvedęs alytiškius ant čempionų pakylos. 1976 m. jam buvo suteiktas Lietuvos nusipelniusio trenerio vardas.
Su žmona Jadvyga išaugino ir išleido į gyvenimą dvi dukras ir sūnų.
Gandrališkės

Gandrališkės – naujai statomas Klaipėdos mikrorajonas centrinėje miesto dalyje, netoli Antrosios (Naujosios) perkėlos, tarp Taikos prospekto ir Minijos gatvės. Plotas – apie 9 ha. Jame pastatytas aukščiausias gyvenamasis pastatas Baltijos šalyse Pilsotas (34 a.). Ateityje planuojama statyti 170 metrų aukščio pastatą Kuršą, kuris pretenduotų tapti aukščiausiu pastatu Lietuvoje.
Gumbuotasis sparnenis

Vardai

Pramoninis gumbuotojo sparnenio pavadinimas Chhoeu khloung ou.

Panaudojimas

Mediena naudojama žemės ūkio padargų gamyboje, laivų statyboje, baldų gamyboje, grindų dangai, klijuotai fanerai, popieriaus pramonėje, pabėgiams, sporto inventoriui.
Piktagalis

Istorija

XX a. pr. buvo Piktagolos dvaras Ramygalos valsčiuje.
Danguolė Mikulėnienė

Biografija

1975 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1981 m. filologijos mokslų kandidatė.
1975–1990 m. Šiaulių pedagoginio instituto, nuo 2007 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytoja; nuo 2007 m. profesorė. 
2007 m. atliko habilitacijos procedūrą Vytauto Didžiojo universitete.
1992–1995 m. – Kalbos komisijos sekretorė, 1995–1998 m. – pirmininko pavaduotoja, 1998–2002 m. – pirmininkė.
Nuo 1990 m. dirba Lietuvių kalbos institute: 1990–2007 m. vyresnioji mokslo darbuotoja (1990–2007), vyriausioji mokslo darbuotoja (2007 – iki šiol) ir Kalbos istorijos ir dialektologijos skyriaus vadovė (2002–2015), Geolingvistikos centro vadovė (2015 – iki šiol).
VU Kauno humanitarinio fakulteto Lietuvių filologijos katedros profesorė 

Šaltiniai

http://lki.lt/prof-dr-danguole-mikuleniene/#1496606947615-fad5f91e-7afa4d7e-d70e28dc-32a1
Remigijus Daujotis

Biografija

Baigė Gaurės vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Kalininingrado karo aviacijos technikos mokyklą. 1982–1986 m. tarnavo TSRS Ramiojo vandenyno karinio jūrų laivyno tolimosios aviacijos pulke. 1990 m. baigė Maskvos Žukovskio inžinerinę karo akademiją, 1990 m. tarnavo Tolimuosiuose Rytuose (Rusija) aviacijos pulke. 1992–2000 m. Lietuvos karinių oro pajėgų Pirmosios aviacijos bazės vado pavaduotojas aviacijos inžinerijai, 2000–2005 m. pajėgų Oro gynybos bataliono vadas. 2007 m. baigė JAV karo aviacijos vadų koledžą. Nuo 2007 m. Lietuvos kariuomenės skrydžių saugos departamento direktorius. 2008 m. pulkininkas.
Liškiavos alkakalnis

Alkakalnis

Alkakalnis dar vadinamas Bažnyčios kalnu. Iš pietų jį juosia Nemunas, iš rytų – Kriūčiaus, iš šiaurės vakarų, šiaurės ir šiaurės rytų – Žvėrinčiaus slėnis, iš vakarų pusės yra dauba. Nuo upių pusės šlaitai statūs, 10–20 m aukščio, vakarinis šlaitas – nuolaidus. Viršūnės aikštelė netaisyklingo trikampio formos (apie 150 m ilgio). Kalvos rytiniame šlaite, apie 5 m žemiau aikštelės krašto, yra terasa, šiaurės rytų šlaite – senojo įvažiavimo į aikštelę vieta.
Manoma čia buvus gamtameldžių šventvietę, kurios vietoje po krikščionybės įvedimo Lietuvoje (1387 m.) pastatyta krikščionių bažnyčia. Alkakalnio papėdėje Nemune rastas mitologinis akmuo su jaučio pėda (26 cm ilgio ir 15 cm pločio).

Tyrimai

Paminklų restauravimo institutas 1975 m. Liškiavoje atliko archeologinius tyrimus (vadovas Juozas Markelevičius). Nustatyta, kad ant kalno, aikštelės šiauriniame pakraštyje, XV a. antroje pusėje – XVI a. pirmoje pusėje buvusi medinė bažnyčia, kuri XVI a. vid. sudegė, netrukus atstatyta, prie jos įrengtos kapinės. XVII a. pr. bažnyčiai nugriuvus aikštelės pietinėje, pietrytinėje ir vakarinėje dalyje buvo pastatyti dvaro rūmai, kurie priklausė Liškiavos valdytojui M. Pranskevičiui-Radziminskiui. XVII a. pab. rūmai sudegė.
Rasta XV a. antrosios pusės ir XVI a. vidurio bažnyčios ir kiemo akmenų grindinio liekanų, Aleksandro denarų, žiestos keramikos, apie 3 m pločio tašytų akmenų plokščių, kurios juosė bažnyčią, vinių, durų ir langų apkaustų, langų vitražo švininių rėmų ir stiklo, Jono Kazimiero monetų, polichrominių koklių, stiklo indų šukių. Aptikta kapų; vyro ir moters kapai rasti prie apsidės, 3 kapų liekanų rasta alkakalnio rytinėje terasoje. Viename kape buvo Žygimanto Augusto 1570 m. dvidenaris. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Gintautas Umaras

Biografija

1981-1988 m. daugkartinis Lietuvos treko dviračių čempionas, 1982 m. plento dviračių žiedinių lenktynių čempionas. Nuo 1981 m. lenktyniavo Sovietų Sąjungos rinktinėje. Treniravosi „Dinamo“ sporto klube Klaipėdoje. 1984 m., 1985 m., 1988 m. Sovietų Sąjungos 4 km individualių ir 1987 m., 1988 m. 4 km komandinių persekiojimo lenktynių čempionas. 1987 m. pasaulio treko dviračių persekiojimo lenktynių (4 km individualių ir komandinių) čempionas. 1988 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pelnė du aukso medalius: 4 km individualaus persekiojimo rungtyje ir 4 km komandinio persekiojimo rungtyje, kartu su Vyacheslav Ekimov, Dmitry Nelyubin ir Artūru Kaspučiu. Tais pačiais metais pripažintas geriausiu metu Lietuvos sportininku. 5 kartus pasaulio treko dviračių persekiojimo lenktynių rekordininkas (5 km individualių 1984 m., 4 km individualių 1985 m. ir 1987 m., 4 km komandinių SSRS rinktinės sudėtyje 1988 m.).
Prisidėjo atkuriant Lietuvos tautinį olimpinį komitetą. 1988–1992 m. buvo LTOK viceprezidentas. 1992–1996 m. Lietuvos dviračių sporto federacijos prezidentas, nuo 2009 m. – viceprezidentas.