google/wiki40b huggingface dataset:
Almantas Petkus

Biografija

1994 m. baigė Telšių Kranto vidurinę mokyklą. 2005 m. baigė Vilniaus Gedimino technikos universitetą, transporto inžinerinės ekonomikos ir vadybos specialybę.
1995–1996 m. UAB „Vėtrūna“ vairuotojas. 1996–1999 m. – mechanikas, 2000 m. individualios A. Petkaus įmonės savininkas. 2002–2004 m. UAB „Transefektas“ direktorius. 2004–2007 m. ėjo AB „Elektros viešbutis“ valdybos pirmininko pareigas.
2003–2008 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė.  2007–2008 m. Telšių rajono savivaldybės meras. 2008–2012 m. Seimo narys. 2012–2016 m. aplinkos viceministras.
2017–2018 m. Seimo nario Rimo Andrikio, o nuo 2018 m. – Seimo narės Onos Valiukevičiūtės padėjėjas.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys, nuo 2016 m. partijos atsakingasis sekretorius.
Taujėnai

Geografija

Pro miestelį teka Mūšia (dešinysis Šventosios intakas) bei jos intakas Giedrė, įrengtas Taujėnų tvenkinys. Į vakarus nuo miestelio Taujėnų miškai. Pro Taujėnus eina kelias  174  Ukmergė–Raguva–Nevėžis  (senasis Vilniaus–Panevėžio plentas), taip pat kelias  1204  Kavarskas–Taujėnai–Vadokliai–Ramygala .
Ukrainos transportas

Upių laivyba

Šiuo metu laivuojama 4400 km 7 upėse, daugiausia – Dunojuje ir Dniepre. Didžiausi upių uostai: Kijevas, Čerkasai, Zaporožė, Nikopolis (visi prie Dniepro), Renis, Izmajilas (prie Dunojaus).
Gojaus Šv. Mikalojaus Stebukladario sentikių cerkvė

Istorija

Manoma, jog Gojaus sentikiai įsikūrė dvarininkų Balinskių žemėse. Ankstyvoji bendruomenės istorija beveik nėra žinoma. Ji XIX ir XX a. turėjo glaudžių ryšių su Daniliškių sentikių bendruomene, kuri yra seniausia Vilniaus krašte, susikūrusi XVIII a. Istoriniai dokumentai taip pat liudija, kad sentikiai jau XVII a. pabaigoje ir XVIII a. pradžioje kėlėsi iš Rusijos Toropeco ir Smolensko valsčių į dabartinės Lietuvos pietryčius.
1920 m. pabaigoje Gojaus bendruomenėje buvo 368 nariai, gyvenę Gojaus (28 namai) ir aplinkiniuose kaimuose. 1937 m. buvo baigta statyti naujoji cerkvė. Iki jos buvo meldžiamasi senojoje. Senoji medinė maldykla stovėjusi netoli tos vietos, kur stovi dabartinė.
Pokario metais bendruomenę sudarė apie 350 narių, 1950–1980 m. šis skaičius mažėjo. Kolektyvizacija lėmė, kad gyventojai kėlėsi į miestus, dalis iš jų persikėlė į Šalčininkus ir Vilnių.
Stanislavas Lanckoronskis

Biografija

Podolės vėliavininko Jano Lanckoronskio (m. po 1615) ir Barboros Kalinovskos vyresnysis sūnus.
Stanislavas Lanckoronskis gimė 1590 metais. Jaunystėje tarnavo Karūnos didžiojo etmono Stanislavo Konecpolskio armijoje. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimus nuo Rusios ir Sandomiro vaivadijos. Dalyvavo daugelyje mūšių su Krymo totoriais, dalinai 1626 m. Martinovo mūšyje. Po to dalyvavo Lenkijos-Švedijos kare Pamaryje (1626–1629 m.). Sumušė Krymo totorius Belzo mūšyje.
1630 metais Stanislavas Lanckoronskis pastatė Jagelnico pilį Jagelnicos kaime, Čiortkovskio rajone, Ternopolio apskrityje.
Kaip Karūnos etmonas dalyvavo Chmelnickio sukilime, dalyvavo keliuose stambiuose mūšiuose. Sėkmingai gynė nuo kazokų Podolės Kamenecą. 1649 m. seime buvo išrinktas vienu iš trijų Karūnos regimentų ir Kameneco kaštelionu. Tais pačiais 1649 metais Stanislavas Lanckoronskis dalyvavo Zbaražo gynyboje, apgulto kazokų-totorių karių. 1649 m. buvo paskirtas Braclavo vaivada ir Stpnicko seniūnu. 1651 m. metais dalyvavo Berestečko mūšyje.
Nuo 1652 metų – Rusios vaivada (administraciniu centru tos vaivadijos buvo Lvovo miestas). 1653 m. Stanislavas Lanckoronskis dalyvavo naujoje karinėje kampanijoje Ukrainoje, kurios metu lenkijos armija buvo buvo apsupta kazokų-totorių karių netoli Žvaneco. Sekančiais 1654 m. buvo paskirtas Karūnos lauko etmonu.
1655 metų sausį Karūnos lauko etmonas Stanislavas Lanckoronskis vadovavo Lenkijos armijos daliai ir išsiskyrė Droži-pole mūšyje su kazokų-rusų kariais vadovaujamo Ukrainos etmono Bogdano Chmelnickio ir bajoro Vasilijaus Šeremetjevo. Tais pačiais 1655 metais kariavo su švedais Švedų tvano metu, 1655 metų rugsėjį buvo švedų sumuštas Voiničiaus mūšyje. Mūšio metu Stanislavas Lanckoronskis vos nežuvo ir buvo išgelbėtas dviejų bajorų. Po to po Lenkijos karaliaus Jono kazimiero uišvažiavimo iš Krokuvos į Suileziją buvo priverstas pereiti į Švedijos karaliaus Karolio X Gustavo pusę. 1655 m. gruodį Stanislavas Lanckoronskis kartu su Karūnos didžiuoju etmonu Stanislavu Potockiu dalyvavo Tišveco konfederacijos organizavime prieėš Švediją. 1656 m. vadovavo Lenkijos armijos daliai kare prieš švedus.
Mirė 1657 metų sausį, palaidotas Lvove.
Gregory van der Wiel

Klubinė karjera

G. van der Wielas debiutavo Amsterdamo „Ajax“ sudėtyje 2007 m. kovo 11 d., būdamas 19 metų amžiaus, mače su Endšedės „Twente“. 2007–2008 m. sezone jis žaidė Nyderlandų futbolo supertaurės varžybose su Eindhoveno PSV, kurias „Ajax“ laimėjo 1:0, ir taip iškovojo pirmąjį nugalėtojo titulą savo profesionalioje karjeroje. Visgi pirmuosius porą sezonų gynėjas neįsitvirtino pagrindinėje sudėtyje ir komandoje atliko epizodinį vaidmenį.
Situacija pasikeitė 2008–2009 m. sezone. Į „Ajax“ atėjęs naujas treneris Marco van Bastenas pakeitė G. van der Wielo poziciją aikštėje iš centro gynėjo į dešiniojo krašto gynėją ir šioje pozicijoje G. van der Wielas netruko atsiskleisti ir tapo tvirtu pagrindinės „Ajax“ sudėties žaidėju. 2009 m. kovo 1 d. jis įmušė savo pirmąjį įvartį Olandijos čempionate į Utrechto FC vartus. Tame pačiame sezone G. van der Wielas debiutavo Nyderlandų futbolo rinktinėje ir sezono pabaigoje buvo apdovanotas „Ajax“ klubo Metų talento apdovanojimu.
Žaidėjas tęsė savo puikų pasirodymą ir sekančiame 2009–2010 m. sezone, treniruojamas Martino Jolo. Viso sezono metu jis buvo „Ajax“ ramstis gynyboje ir nuolat prisijungdavo prie komandos atakų. Iš viso per sezona jis Olandijos čempionate sužaidė visas 34 rungtynes ir pelnė 6 įvarčius, taip pat ženkliai prisidėjo prie „Ajax“ sėkmės Nyderlandų futbolo taurės turnyre. Už puikius pasirodymus sezono pabaigoje jam atiteko prestižinis Johano Cruijffo Apdovanojimas, kuris kasmet yra skiriamas geriausiam jaunam Nyderlandų futbolininkui.

Karjera nacionalinėje rinktinėje

G. van der Wielas atstovavo Nyderlandų rinktinei U-21 lygmenyje. Nyderlandų vyrų futbolo rinktinėje jis debiutavo 2009 m. vasario 11 d. draugiškame mače su Tunisu, kuomet, pakilęs nuo atsarginių suolelio, pakeitė Johną Heitingą. Per atrankos į 2010 m. pasaulio futbolo čempionatą Pietų Afrikoje ciklą G. van der Wielas iškovojo sau vietą pagrindinėje komandos sudėtyje. Jis pateko į galutinę komandos sudėtį, Pietų Afrikos stadinuose sužaidė 5 pasaulio čempionato rungynes ir su komandos draugais iškovojo pasaulio vicečempiono titulą.
Kolturas

Kolturas (far. Koltur 'kumeliukas') – viena iš Farerų salų, išsidėsčiusi į vakarus nuo Streimojaus ir į šiaurę nuo Hesturo. Plotas – 2,8 km². Tai antra mažiausia Farerų salyno sala. Yra netoli Mažojo Duimuno, vienintelės negyvenamos Farerų salos.
Saloje tėra viena gyvenvietė – Kolturas. Kadaise joje gyveno apie 50 žmonių. Sala buvo apleista XX a. 9-ajame dešimtmetyje. Iki tol joje gyveno avių augintojai, kurių gyvulių pulkai ganydavosi pietinėje salos dalyje. 1994 m. du žmonės sugrįžo, siekdami atkurti kaimelį. 2013 m. saloje gyveno 1 žmogus. Aukščiausia salos vieta – Kolturshamaras (478 m).
Sala paskelbta svarbia paukščių buveine, joje peri kai kurie jūriniai paukščiai. Planuojama saloje atkurti kultūrinį palikimą, plėtoti turizmą. Išlikusios sodybos datuojamos XVI a. Kelto linija į salą nutraukta, tačiau ją triskart per savaitę aplanko sraigtasparnis.
Ragaučinos piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis buvo įrengtas į pelkę įsiterpusioje ilgoje siauroje kalvoje. Aikštelė buvo labai ištęsto ovalo formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, apie 130x15 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, apie 5 m aukščio.
Piliakalnį apardė Naujųjų laikų senkapis, rytinę ir pietinę dalį nuplovė upelis, XX a. pirmojoje pusėje beveik visiškai nukastas eksploatuojant karjerą, vėliau dar aplygintas melioruojant. Išliko tik šiaurės – pietų kryptimi pailga, 38x13 m dydžio viršumi, 0,5 m aukštesniu šiauriniu galu, 4 m aukščio dirvonuojanti kalvelė bei į šiaurės rytus nuo jos prie plento Švenčionys – Švenčionėliai esantis 4 m aukščio kauburys, ant kurio stovi aukštos įtampos elektros stulpas.

Aplinkiniai piliakalniai

Dryžių piliakalnis 31 kmNevieriškės piliakalnis 2 kmStūglių piliakalnis 8 kmPaduobės piliakalnis 10 kmAdutiškio piliakalnis 29 kmBogutiškės piliakalnis 8 kmCirkliškio piliakalnis 3,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Alytaus Šv. Benedikto gimnazija

Istorija

1991 m. spalio 3 d. Alytaus dekanato dekano Juozo Gražulio ir Alytaus Jotvingių vidurinės mokyklos direktoriaus Kęstučio Miliausko iniciatyva Alytaus miesto taryba nusprendė įkurti katalikiškąją pradžios mokyklą Vidzgirio mikrorajone statomoje pradinėje mokykloje. 1992 m. gegužės 8 d. Vilkaviškio vyskupijos vyskupas Juozas Žemaitis MIC palaimino katalikiškosios pradžios mokyklos kertinį akmenį. 1996 m. rugsėjo 2 d. miesto bendruomenė susirinko į mokyklos atidarymo ir palaiminimo iškilmes. 1998 m. balandžio 23 d. Alytaus miesto tarybos sprendimu Alytaus katalikiškoji vidurinė mokykla nuo 1998 m. rugsėjo 1 d. pavadinta Alytaus šv. Benedikto vidurinė mokykla. 2000 m. vasario 15 d. Alytaus miesto taryba ir Vilkaviškio vyskupijos kurija pasirašė šv. Benedikto vidurinės mokyklos dviejų steigėjų sutartis. 2001 m. birželio 12 d. LR švietimo ir mokslo ministras įsakymu Nr. 978 nuo 2001 m. rugsėjo 1 d. leidžia mokykloje įvesti profilinį mokymą. 2006 m. rugsėjo 1 d. mokykla tapo VšĮ Alytaus Šv. Benedikto gimnazija.
Šilų Šv. Jėzaus Vardo bažnyčia

Architektūra

Bažnyčia turi neoromaninės ir neogotikinės architektūros bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su bokšteliu. Šventorius apsodintas gyvatvore. Jame yra medinė varpinė. 1884 m. Vinco Svirskio sukurtas beveik 5 m aukščio koplytstulpis  su Jono Nepomuko skulptūra yra respublikinės reikšmės paminklas (unik. kodas 4896). 1997 m. pastatytas Aleksandro Tarabildos paminklas 1941-1953 m.
bolševizmo aukoms atminti , 2000 m. – stogastulpis krikščionybės jubiliejui.
Bažnyčios didžiajame altoriuje stovi medinė Kristaus statula – senosios medinės bažnyčios reliktas. Altoriaus šonuose stovi Šv. Petro ir Šv. Povilo skulptūros: Šv. Petro rankose – raktai ir knyga, o Šv. Povilo – kalavijas ir knyga. Skulptūros sukurtos XVIII a., manoma, kad vietinių meistrų.

Senosios šventoriaus kapinės

Senosios bažnytėlės šventoriuje buvo laidojami Šilų, Lėno ir Užugirio kaimų mirusieji. Tada čia palaidoti ir Prezidento Antano Smetonos tėvai Jonas Smetona ir Julija Kartanaitė–Smetonienė. Motina mirė vėliau, kai jau buvo įrengtos ir veikė naujos kapinės, bet palaidota šventoriuje šalia vyro. Manoma, kad jų antkapinis paminklas išlikęs su 1863 m. užmūryta nauja lenta, skirta visiems čia palaidotiems. Pastačius naują bažnyčią, kapinės šventoriuje buvo uždarytos. Yra pastatytas paminklas, skirtas šventoriuje anksčiau laidotiems žmonėms.
Kuktiškių dvaras

Kuktiškių dvaras buvo Kuktiškėse.

Istorija

Minimas XVI a. kaip vyskupo dvaras. Nuo XVIII a. pabaigos buvo Ferdinando Franko nuosavybė. Po jo mirties dvarą paveldėjo dukra Eleonora Frank-Jančevska. Pastarajai mirus dvaras atiteko savininkės dukrai Marijai Pšibilskai. Praskolintą dvarą iš jos nupirko Saldutiškio dvaro savininkas Boleslovas Jaloveckis, po kurio mirties dvarą paveldėjo trys jo vaikai. 1930 m. B. Jaloveckio palikuonys dvarą pardavė Povilui Jankauskui, vėliau jis nacionalizuotas. Po Nepriklausomybės atkūrimo dvaran sugrįžo gyventi P. Jankausko našlė ir sūnaus šeima.
Valdivijos provincija

Geografija

Provincija ribojasi su Ranko provincija pietuose, Argentina rytuose, Kautino provincija (Araukanijos regionas) pietuose. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas.
Paviršius daugiausia kalnuotas, iškilę Patagonijos Andai. Svarbiausios upės – Valdivija ir Krusesas. Telkšo Rinjihvės, Kalafkeno, Peljaifos, Neltumės, Pirihueiko, Pangipuljo ežerai. Yra Huilo Huilo gamtos draustinis, kuriame saugomi Valdivijos drėgnieji miškai ir vaizdingi kraštovaizdžiai.
Nepriklausomų valstybių sandrauga

Istorija

Sąjunga sukurta 1991 m. gruodžio 8 d. Baltarusijai, Rusijai ir Ukrainai pasirašant susitarimą sukurti tokią sąjungą. 1991 m. gruodžio 21 d. pasirašant Almatos deklaraciją prie sąjungos prisijungė kitos buvusios TSRS respublikos, išskyrus Estiją, Gruziją, Latviją, Lietuvą ir Moldaviją.
1993 m. gruodžio 3 d. prie NVS prisijungė Gruzija, o 1994 m. balandžio 8 d. ir Moldavija.
Turkmėnistanas 2005 m. nutraukė narystę NVS ir liko tik asocijuotu nariu.
2008 m. rugpjūčio 12 d. Gruzija paskelbė išstojanti iš NVS. Priežastis – Pietų Osetijos karas 2008 metais.
2014 m. Ukraina pasitraukė iš sąjungos, nes Rusija aneksavo Krymą ir Sevastopolį.
Raseinių rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.

Veikla

Rajono meru išrinktas Pranas Gedminas, jo pavaduotoju Gintautas Mikolaitis. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Alfonsas Maciukevičius.
Džungarų chanatas

Raida

Džungarų chanatas buvo viena iš trijų galingų valstybių, kurias XVII a. pradžioje, nusilpus Keturių oiratų konfederacijai, sukūrė oiratų gentys. Iš Altajaus kalnų išvytos chorosų, choidų ir diorbetų gentys, vadovaujamos Charchulio, konsolidavo valdžią Džungarijos baseine, buvo pradėti vadinti džungarais, t. y. "rytiniu sparnu". Jie davė pavadinimą ir vėliau čia susikūrusiam chanatui. Džungarai sugebėjo sutramdyti priešus: mongolus rytuose ir kazachus vakaruose.
Tuo pat metu Guši chano vadovaujami oiratai chošutai Tibeto plynaukštėje įkūrė Chošutų chanatą. Su jo armija buvo išvykęs ir Charchulio sūnus Bataaras. Iš Dalailamos gavęs erdeni titulą, jis grįžo į Džungariją, o po tėvo mirties 1634 m. pasiskelbė pirmuoju džungarų chanu. Jam pavyko įvykdyti sėkmingus žygius į vakarus, t. y. į Kazachų chanatą. Tuo metu dalis chanato gyventojų migravo į vakarus, kur vėliau įkūrė Kalmukų chanatą.
Valdant Bataaro sūnui Sengei, chanate prasidėjo vidinės kovos dėl valdžios, kuriose dalyvavo ir chošutai. 1670 m. nužudžius Sengę, iš Tibeto grįžo jo brolis Galdanas, kuris sugrąžino valdžią į tvirtas rankas. 
Galdano valdymas žymėjo didžiausią chanato suklestėjimą: jis užėmė musulmoniškas Tarimo baseino žemes pietuose, sutramdė kazachus ir užėmė Žetisu, o šiaurėje pajungė chakasus. Galiausiai jis sudarė sąjungą su Rusijos imperija, ir 1788 m. užkariavo ir mongolų chalchų teritorijas rytuose. 
Galdano ekspansija kėlė grėsmę jaunai Čingų imperijai, kurią tuo metu valdė Kangsi. Todėl tarp dviejų valstybių 1787 m. prasidėjo Oiratų-mandžiūrų karai. Pirmasis karas 1796 m. baigėsi džungarams tragišku Džao Modo mūšiu, po kurio mirė Galdanas, o visos chalchų (Mongolijos) teritorijos perėjo Kinijai.
Naujas Džungarų valdovas Tsevang Rabtanas susitaikė su Mongolijos praradimu, bet savo dėmesį nukreipė į Tibetą. Jo brolio Tseren Dondupo vedama armija 1717 m. paėmė Lasą ir nužudė chošutų chaną Lasangą, taip baigdama Chošutų chanato egzistavimą. Kadangi džungarai nusiaubė miestą, persekiojo religiją ir žudė dvasininkus, jie neteko tibetiečių palaikymo, kurį turėjo chošutai. Todėl 1720 m. Kinijos armija buvo pasitikta kaip išgelbėtoja. Po pralaimėto mūšio džungarai turėjo atsitraukti iš Tibeto.
1745 m. mirus Galdan Tserenui, prasidėjo vidiniai kivirčai dėl valdžios, kuo sėkmingai pasinaudojo Čingų imperatorius Čianlongas. 1755 m. Kinijos armija užpuolė džungarų sostinę Kuldžą, ir po sėkmingo mūšio prisijungė chanato teritorijas. Keletas vietos diduomenės atstovų, pvz. Amursana, bandė priešintis kinų valdžiai, tačiau nesėkmingai.
Iš karto po nukariavimo džungarai buvo masiškai naikinami. Tyrėjų teigimu, iš maždaug 600 tūkst. džungarų maždaug 80 proc. buvo išžudyti arba mirė dėl ligų. Moterys ir vaikai buvo išskirstyti į mandžiūrų šeimas. Todėl prieš džiungarus vykdyta politika laikoma genocidu. Vietoj jų Džungarijos baseinas buvo apgyvendintas kinais, hujais, uigūrais ir kazachais.
Džungarų chanato teritorijos (Rytų Turkestanas) buvo inkorporuotos į Kinijos imperiją, o jų administracija reorganizuota.
Njamė

Njamė, Onjamė, Njankoponas – vyriausias dievas – kūrėjas ašančių mitologijoje. Jis sukūrė dangų, žemę. Prieš gimdamas žmogus yra Njamės apiplaunamas aukso vonioje, tada Njame ir nusprendžia būsimą žmogaus likimą. Njamės vaikai Bija ir Tano (šviesos, lietaus, upių dievai), žmona – Asasė Ja.
Tiesiogiai Njamei galėjo melstis tik karalius ir vyriausieji žyniai.
Verstaminų IV piliakalnis

Piliakalnis

Verstaminų IV piliakalnis įrengtas 1,3 km į rytus nuo pirmojo piliakalnio. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 45x25 m dydžio, 2 m žemesne rytine dalimi, 1 m aukštesniais galais. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės pietiniame gale stovėjusio trianguliacijos bokšto, dirvonuoja, rytinis šlaitas apaugęs lapuočiais.

Aplinkiniai piliakalniai

Verstaminų III piliakalnis 2,2 kmGiluičių piliakalnis 9,5 km
Atesninkų piliakalnis 8 kmPrelomčiškės piliakalnis 4,3 kmVerstaminų II piliakalnis 1,8 km
Verstaminų I piliakalnis 1,3 kmObelijos piliakalnis 16 kmBuniškių piliakalnis 11 kmGiraitės piliakalnis 1,5 kmEžerėlių piliakalnis 6 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Eurovizijos dainų konkursas 2017

Pasiūlymų etapas

Miestai kandidatai žemėlapyje pažymėti raudonai. Pasirinktas miestas pažymėtas žaliai
Odesos meras Genadijus Truchanovas išreiškė miesto norą organizuoti „Eurovizijos“ konkursą. Kijevo meras Vitalijus Kličko taip pat išreiškė norą surengti konkursą ir kaip vieną iš galimų vietų tam pasiūlė Olimpinį miesto stadioną. Vėliau dar keturi miestai išreiškė susidomėjimą organizuoti konkursą.

Formatas

Preliminarios datos buvo paskelbtos vadovų delegacijos susitikimo, vykusio 2016 m. kovo 14 d. Stokholme, metu. Pusfinalius buvo numatyta surengti 2017 m. gegužės 16 d. ir gegužės 18 d., o finalą – gegužės 20 d., datos vėliau pasikeitė. Tokios išankstinės datos buvo pasirinktos Europos transliuotojų sąjungos (EBU), siekiant išvengti transliacijų laiko sutapimų su didžiaisiais televizijos ir sporto renginiais.

Dalyviai

2016 m. spalio 31 d. Europos transliuotojų sąjunga (EBU) paskelbė, kad 2017 m. „Eurovizijoje“ dalyvaus 43 šalys. Tai yra didžiausias dalyvių skaičius „Eurovizijoje“ – tiek pat dalyvių buvo tik dukart – 2008 ir 2011 metais. Portugalija ir Rumunija į konkursą grįžo po vienerių metų pertraukos. Bosnija ir Hercegovina pasitraukė dėl finansinių sunkumų.
2017 m. balandžio 13 d. EBU paskelbė, jog Rusija oficialiai pasitraukia iš 2017 m. „Eurovizijos“, kai 2015 metais Julija Samoilova neteisėtai surengė koncertą Kryme. Dėl šios priežasties Rusijos atstovei draudžiama įvažiuoti į Ukrainos teritoriją ir atstovauti savo šaliai su daina „Flame is Burning“. Po Rusijos pasitraukimo šių metų konkurso dalyvių skaičius sumažintas iki 42-iejų.

Sugrįžtantys dalyviai

O'G3NE (Lisa, Amy ir Shelley) sugrįžo į „Eurovizijos“ renginį po dalyvavimo 2007 m. vaikų Eurovizijos dainų konkurse. Imri Ziv 2015 ir 2016 metais buvo Izraelio atstovų Nadav Guedj ir Hovi Star pritariantysis vokalistas. Omar Naber anksčiau atstovavo savo šaliai 2005 metais su daina „Stop“, tačiau į finalą nepateko.
SunStroke Project antrą kartą grįžo atstovauti Moldovai, anksčiau jie dalyvavo 2010 metais, su atlikėja Olia Tira ir daina „Run Away“ konkurso finale užėmę 22 vietą. Serbijos atstovė Tijana Bogićević 2011 metais buvo Ninos pritariančioji vokalistė. Koit Toome ir Laura Põldvere duetas, atstovaujantis Estijai, dalyvavo konkurse skirtingais metais: Toome 1998 metais su daina „Mere lapsed“ užėmė 12 vietą, o Põldvere 2005 metais, būdama grupės „Suntribe“ sudėtyje, su daina „Let’s Get Loud“ neįveikė pusfinalio barjero. Valentina Monetta anksčiau atstovavo San Marinui tris kartus – 2012, 2013 ir 2014 m. Šį kartą ji pasirodė su amerikiečiu Jimmie Wilson.
Guizhou Hengfeng FC

Istorija

Klubo ištakos siekia
Kijevo Rusia

Įkūrimas

Metraštyje „Senujų laikų pasakojimas“ aprašomi politiniai įvykiai nuo 852 m. Jo žiniomis, 862 m. buvęs pakviestas variagų kunigaikštis Riurikas su variagų (normanų) kariauna (tuo remiantis, XVII a. buvo sukurta normaniškoji teorema teigianti, kad variagai sukūrę valstybę). Riurikui pavaldūs bojarinai Askoldas ir Dyras žygyje Dniepru į Konstantinopolį (apie 886 m.) pakeliui užvaldė Kijevą. Mirus Riurikui, valdžia atiteko variagų kunigaikščiui Olegui (mirė 912 m.). Nužudęs Askoldą ir Dyrą, 882 m. jis užgrobė Kijevą, 883–885 m. prijungė drevlianų, severianų, radimičių žemes, 907 ir 911 m. žygiavo į Bizantiją. Jo įpėdinio kunigaikščio Igorio žmona Olga (957 m.) viena pirmųjų Rusioje priėmė krikščionybę. Jų sūnus Sviatoslavas (valdė 964–972 m.) rūpinosi rytinių prekybos kelių – per Pavolgio bulgarų ir chazarų žemes – saugumu. 988 m. Vladimiras Sviatoslavičius (valdė 980–1015 m.) priima kriščionybę iš Bizantijos stačiatikybės forma, apsikrikštijęs su savo dvariškiais ir Kijevo diduomene, prievarta bei bausmėmis vertė krikštytis visus šalies gyventojus. 968 m. Kijevą užėmė pečenegai.

Suklestėjimas

Jaroslavo Vladimirovičiaus (1019 – 1054), praminto Išmintinguoju, valdymo laikotarpis – Kijevo Rusios didžiausio suklestėjimo metas. Karingi klajokliai pečenegai, nuolat puldinėję Rusią, buvo sumušti ir atstumti nuo valstybės sienų, o naujos stabmeldžių tiurkų gentys – polovcai – dar nebuvo atėjusios iš rytų. 
Jaroslavo valdymo laikotarpiu Kijevo Rusia pasiekė didžiausią galybę, tačiau jau ryškėjo kai kurių dalinių kunigaikščių noras atsikratyti Kijevo didžiojo kunigaikščio valdžios.
Portugalijos futbolo varžybos 1928–1929 m.

Portugalijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Pranas Ambrazas

Biografija

Kiek pasimokęs pas Griškabūdžio vargonininką B. Bendoraitį, pradėjo savarankiškai vargonininkauti Višakio Rūdos (Marijampolės raj.) parapijoje, kur subūrė chorą, rengė vakarus – koncertus klojimuose ir parapijos salėje. Persikėlęs į Kauną, lankė Juozo Naujalio vargonininkų kursus (dėstė Juozas Naujalis, Juozas Tallat-Kelpša, Jonas Bendorius, A. Kačanauskas, Julius Štarka), o 1928 m. baigė Švietimo ministerijos rengiamus muzikos ir dainavimo mokytojų kursus Klaipėdoje (dėstė Stasys Šimkus, Juozas Žilevičius, Ig. Prielgauskas) ir gavo muzikos mokytojo diplomą.
Nuo 1924 m. dirbo Prienų „Žiburio“ gimnazijos muzikos mokytoju, suorganizavo chorą ir pučiamųjų orkestrą, pastatė keletą operečių. Dirigavo 1925 m. Sporto ir dainų šventės jungtiniam chorui, sudarė programą ir dirigavo jungtiniam chorui Pavasarininkų dainų šventėje Prienuose. Antrojo pasaulinio karo metais buvo Prienų miesto Tarybos narys, subūrė 50 dalyvių vyrų chorą. Jo įdainuotos plokštelės buvo naudojamos Kauno radiofono laidoms.
1944 m. pasitraukęs į Vieną, vargonininkavo Eidenstteno vokiečių bažnyčioje. Patekęs į Vokietiją, įstojo į Amerikos okupacinę kariuomenę ir subūrė vyrų oktetą, surengė koncertų.
Sukūrė muziką poeto Bernardo Brazdžionio tekstui „Marija, Motina geroji“, šis kūrinys buvo atliekamas vokiečių chorų. Pabėgėlių stovyklose organizavo chorus ir rengė koncertus. Net plaukiant laivu į Ameriką skambėjo jo vadovaujamo choro lietuviškos dainos.
1949 m. vasarą atvykęs į JAV – Klyvlendą, ėmė vargonininkauti Šv. Jurgio lietuvių parapijos bažnyčioje, jos chorą padidino nuo 12 iki 50 žmonių. Parengė programas 1964 m. Niujorko Pasaulinės parodos Lietuvių dienai, 1966 ir 1971 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėms Čikagoje, dalyvavo radijo valandėlėse ir įvairiuose tautiniuose renginiuose. Jo suburtas choras atliko giesmes, mišias, motetus ir paties dirigento harmonizacijas. P. Ambrazas vertėsi ir privačiomis fortepijono pamokomis.
Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1960 m. išrinktas Centro valdybos vicepirmininku. Uolus žurnalo „Muzikos žinios“ bendradarbis ir Juozo Žilevičiaus Muzikologijos archyvo rėmėjas. Surinko daug medžiagos apie Klyvlendo lietuvių kultūrinį ir muzikinį gyvenimą.
Sukūrė apie 70 giesmių solistams ir chorams. 1957 m. „Muzikos žiniose“ išleido giesmes „O Dieve“ ir „Giesmę į Šv. Kazimierą“, 1972 m. – „Jau Kristus kėlėsi“, „Giesmę į Šiluvos Mariją“, „Garbė Tau, Viešpatie“. Ypač išpopuliarėjo giesmė „Iš Tavo rankų, Dieve“, mišriajam chorui – „Laimink, Dieve, žmoniją“ ir kt. Sukūrė ir pasaulietiškos muzikos kūrinių.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.