google/wiki40b huggingface dataset:
Kenterberis

Paveldas

Kenterberio senamiestis beveik taisyklingo plano. Yra išlikusios miesto gynybinės sienos, renesansiniai Tiudorų rūmai (XVI a.), rotušė (XVIII a.). Yra į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą įtrauktos 597 m. įkurtos Šv. Augustino abatijos liekanos, VIII–XIV a. romaninė gotikinė Šv. Martyno bažnyčia (viena seniausių bažnyčių Didžiojoje Britanijoje) ir XI–XVI a. Kenterberio katedra (160 m ilgio) su romanine kripta, ankstyvosios gotikos choru.

Istorija

Senovėje tai buvo keltų genties britų gyvenvietė Durou̯ernon. Miestą 43 m. įkūrė romėnai ir pavadino Durovernum Cantiacorum. Pasitraukus romėnams VI a. pabaigoje Kenterberis tapo Kento karaliaus Adalberto I sostine. Kentas vienas pirmųjų perėmė krikščionybę, todėl nuo VII a. pradžios miestas tapo arkivyskupijos ir Anglijos bažnytinės administracijos centru. Kenterberis garsėjo kaip piligrimystės centras (skirtas XII a. kankinio Tomo Beketo garbei).
Kenterberiui miesto teisės suteiktos 1461 m. XVI a. per reformaciją daugelis miesto vienuolynų buvo uždaryti, drausta lankyti T. Beketo kapą. Vėliau miestas suklestėjo kaip šilko pramonės centras. Per II pasaulinį karą nuniokotas bombardavimų.
Stare Motulė

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas XVI a. pabaigoje, pirmą kartą paminėtas 1585 m. Moscholovo (Moscholowo) vardu. Tuo metu kaime gyveno vien lietuviai. XVII a. antroje pusėje kaimas buvo sugriautas per karus su totoriais. XVIII a. kaimas priklausė Puzinuvų (Puzynów) šeimai. XIX a. pabaigoje kaimas priklausė Čostkuvo valsčiui, Pilypavo parapijai. Tais metais kaimo plotas buvo 2078 ha, iš kurių 361 ha ariamos žemės ir sodai, 256 ha pievos. Taip pat priklausė dalis Pžistainio, Kreivojo ežerų ir Rospudos upė. 1880 m. kaime gyveno 155 žmonės ir buvo 19 namų. 1911 m. kaimas buvo padalintas į Stare Motulė ir Nove Motulė. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo kaimo įkurėjo Motulo Staniučico (Motul Staniuczyc) pavardės, kartais maišomo su Stančiku (Stańczyk).
Vario kanjonas

Vario kanjonas (isp. Barranca del Cobre) – šešių kanjonų grupė Meksikoje, Čihuahua valstijos pietvakariuose, Vakarų Siera Madrės kalnuose. Šiuos kanjonus suformavo 6 upės, savo vandenis plukdančios į Rio Fuerte upę, kuri įteka į Kalifornijos įlanką. Šiame Kanjone yra daug vaizdingų kalnų, uolų, tarpeklių bei slėnių. Vario kanjone taip pat gausu karštųjų versmių bei įspūdingų krioklių. Ši kanjonų sistema yra ilgesnė ir gilesnė nei Didžiojo Kolorado kanjono, tačiau jis yra ilgesnis negu bet kuris iš sistemos kanjonų atskirai. Kadaise Vario kanjone plytėjo vario kasyklos, kurios vėliau buvo apleistos – iš čia ir kilęs kanjono pavadinimas. Teritorija saugoma Vario nacionaliniame parke.

Turizmas

Vario kanjoną patogiausia apžiūrėti keliaujant per jį nutiestu geležinkeliu, Chihuahua al Pacífico, arba El Chepe, kurio linija driekiasi daugiau nei 650 km. Šis vienas vaizdingiausių pasaulio maršrutų vinguriuoja pro 80 tunelių ir kerta apie 40 tiltų, kabančių virš bedugnių. Visa kelionė trunka apie 15 valandų, jos metu traukinys rieda ne tik pro kvapą gniaužiančias vietoves, kalnus, tarpeklius bei slėnius, bet ir pro autentiškus meksikiečių miestukus, pasislėpusius atokiose vietovėse. Įspūdingiausia kelionės dalis – pro Siera Madres kalnus, kertant gausybę tunelių ir tiltų. Be kelionės traukiniu, Vario kanjone populiarūs žygiai pėsčiomis, dviračiais ar net žirgais. Lankytojams dažnai siūloma traukiniu vykti iki Creel miestelio, įsikūrusio maždaug 2200 m aukštyje virš jūros lygio. Iš Creel galima leistis į žygius po vaizdingas apylinkes, aplankant Recowata karštąsias versmes, Cusarare krioklius ar vaizdingus slėnius, kuriems prigiję tokie vardai kaip Vienuolių slėnis, Varlių slėnis ar Grybų slėnis – ir visa tai dėl keistų juose esančių uolų, savo forma primenančių šiuos dalykus.

Vietiniai gyventojai

Vario kanjone gyvena vietiniai indėnai – tarahumarai. Ši tautelė yra viena iš labiausiai izoliuotų pasaulyje, mat jų išlikimo strategija yra įsikurti pačiose nepatraukliausiose vietose, kur neužklysta kitų žmonių kojos bei interesai. Tarahumarai garsėja ypatinga ištverme – jie pratę daug keliauti kalnuotomis vietovėmis, neretai bėgant ristele ištisas valandas. Patys save tarahumarai vadina raramuri, kas išvertus į lietuvių kalbą reiškia „bėgantys žmonės“.
Galkantai

Istorija

Kaimas žinomas jau XVII a. XIX a. pab. išdalintas Siručių žemes Galkantuose valdė Veisbergai, Laurinavičiai, Petruševičiai. Tarpukariu priklausė Kėdainių valsčiui.
Česlovas Leonas

Česlovas Leonas (g. 1932 m. sausio 8 d. Aušrinės k., Raseinių r.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos technikume (dėst. D. Vaitkutė). 1961–1966 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Budriūno klasė).
Nuo 1964 m. Vilniaus B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1994 m. muzikos mokytojas metodininkas. Daug metų vadovauja mokyklos akordeonų orkestrui. Šis kolektyvas – vienas iš geriausių Lietuvos vaikų muzikos mokyklų orkestrų, surengęs daug koncertų Lietuvoje ir užsienyje, dalyvavęs respublikinėse dainų šventėse, konkursuose pelnęs laureatų vardus. Orkestras išleido dvi audiokasetes, padarė įrašų Lietuvos radijui. Pedagogas yra aranžavęs apie 50 įvairių kūrinių akordeonų orkestrams.
1967–1977 m. Č. Leonas Vilniaus radijo komponentų gamyklos mišriojo choro „Vilnis“ (1973 m.) meno vadovas ir dirigentas. Į kolektyvą sutelkęs maždaug 60 dainininkų, juos išmokė apie 80 lietuvių ir užsienio kompozitorių sudėtingesnių kūrinių. Choras surengė per 100 koncertų Lietuvoje, dainavo Rusijoje, Užkarpatėje, Kaukaze, Vidurinėje Azijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje ir Vokietijoje. Dalyvavo respublikinėse, Vilniaus ir Kauno miestų dainų šventėse, televizijos ir radijo laidose, chorų apžiūrose; konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Keletą metų chorvedys vadovavo Vilniaus mokytojų namų moterų chorui, kurį išmokė rečiau atliekamų kūrinių ir su kuriuo 1985 ir 1986 m. viešus koncertus surengė Vilniaus universiteto ir Lietuvos filharmonijos salėse, dalyvavo chorų festivalyje „Vivat classica“ ir kituose kultūros renginiuose.
Nuo 1994 m. Vilniaus Arkikatedros Bazilikos didžiojo choro chormeisteris.
Č. Leonas – respublikinių dainų švenčių konsultantas, 1969, 1977 ir 1987 m. respublikinių moksleivių dainų švenčių dirigentas, 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Dundalk FC

Istorija

Klubo ištakos siekia 1903 m.
Cechanovecas

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1429 m. Lietuvos Didysis kunigaikštis Vytautas Didysis gyvenvietei suteikė Magdeburgo teises ir Cechanoveco miesto herbą. 1446 m. įkurta Cechanoveco Šv. Trejybės parapija. XVI a. gyvenvietė priklausė Kiškų šeimai. XVI a. Trakų kaštelionas Petras Kiška dešinėje Nužeco upės pusėje pasistatė sau pilį. XVI a. įkurta Cechanoveco Kristaus Dangun Žengimo parapija. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. XVII a. įkurtos Cechanoveco Seniausios žydų kapinės. 1617-1642 m. Mikalojus Kiška II sutvirtino pilies gynybines sienas. Pilis buvo sugriauta Švedų tvano metu. 1736-1739 m. pastatyta Šv. Trejybės bažnyčia. XIX a. įkurtos Cechanoveco Senosios žydų kapinės. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Dešinioji miesto dalis 1807-1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui, 1816-1837 m. Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837-1866 m. Augustavo gubernijai, 1867-1914 m. Lomžos gubernijai. Kairioji miesto dalis 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. 1870 m. iš gyvenvietės buvo atimtos miesto teisės. 1884 m. pastatyta Cechanoveco Kristaus Dangun Žengimo cerkvė. XIX a. pabaigoje pastatyta Cechanoveco sinagoga. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. Po I pasaulinio karo 55 % miesto gyventojų buvo žydai. 1921 m. mieste buvo 573 namai ir 5,579 gyventojai, iš kurių 2,301 vyras ir 2,648 moterys. 2522 žydai, 2389 lenkai, 22 vokiečiai, 11 gudų ir 3 rusai. Iki II pasaulinio karo mieste veikė Cechanoveco Naujosios žydų kapinės. 1938 m. buvo sujungtos kairioji ir dešinioji miesto dalys į vieną bendrą miestą. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Cechanoveco rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1962 m. įkurtas Cechanoveco žemės ūkio muziejus. 1998 m. birželio 29 d. įkurta Cechanoveco Fatimos Marijos Dangun Žengimo parapija.

Gyventojai

Miesto gyventojų skaičiaus raida nuo 1580 metų:
Dieveniškių herbas

Aprašas

Mėlyname skydo lauke – dvi perkabintos auksinės pasagos dešiniojo kaspino vietoje.

Istorija

Istorinio herbo Dieveniškės neturėjo. Etalono autorius – Juozas Galkus. Herbas patvirtintas 2006 m. gegužės 4 d. LR prezidento dekretu Nr. 607.
Semipalatinsko branduolinis poligonas

Semipalatinsko branduolinis poligonas (rusiškai: Семипалатинский ядерный полигон) yra buvęs TSRS branduolinių ginklų bandymo poligonas dabartiniame Kazachstane.

Padėtis ir klimatas

Semipalatinsko branduolinių bandymų poligonas yra į pietvakarius nuo Semipalatinsko, Kazachijos stepėje 100-300 m virš jūros lygio su kalnų grandinėmis iki 1200 m aukščio. Dėl kontinentinio klimato vasaros ir žiemos temperatūros labai svyruoja (vasarą iki 45 °C, žiemą iki -50 °C), vidutiniai metiniai krituliai sudaro nuo 200 iki 300 mm.

Poligono istorija

JAV dar prieš branduolinį Hirosimos ir Nagasakio bombardavimą jau 1945 m. atliko branduolinio ginklo bandymus Alamogardo poligone Naujosios Meksikos valstijoje. Sovietų Sąjunga analogiškus bandymus pradėjo po ketverių metų (1949 m.). Pagrindiniu bandymų poligonu tapo teritorija netoli Semipalatinsko. Tarp 1949 ir 1989 m. čia daugiausia kariniais tikslais atlikta 500 branduolinio ginklo bandymų.
Pasirinkta bandymų teritorija Kazachijos stepėje apie 800 km į šiaurę nuo Almatos buvo sunkiai prieinama ir laikyta paslaptyje.
Iki 1962 m. šioje 18.000 km² teritorijoje vykdyti sprogdinimai atmosferoje, daugiausia šiaurinėje poligono dalyje. Nuo 1963 m. bandymai vykdyti gręžiniuose ir tuneliuose Balaplano vietovėje Degelio kalnuose.
1991 m. Semipalatinsko branduolinis poligonas buvo uždarytas.
Bosnijos ir Hercegovinos himnas

Eilės

Ti si svjetlost duše

Vječne vatre plam

Majko naša zemljo Bosno

Tebi pripadam
U srcu su tvoje

Rijeke, planine

Plavo more

Bosne i Hercegovine
Ponosna i slavna

Zemljo predaka

Živjećeš u srcu našem

Dov’jeka
Pokoljenja tvoja

Kazuju jedno:

Mi idemo u budućnost

Zajedno !
Druska

Druska – cheminis junginys, susidedantis iš katijonų ir anijonų, turinčių priešingą el. krūvį.

Druska maiste

Šnekamojoje kalboje druska arba valgomąja druska paprastai vadinamas natrio chloridas NaCl. Druska taip pat vadinama iškastinė akmens druska, kasama karjeruose ar giliose šachtose.
Maisto gamyboje taip pat naudojamas kalio chloridas KCl vadinamas kalio druska.
NaCl ir KCl skonis sūrus.

Jūros druska

Nuo senovės druska gaunama garinant jūros vandenį. Tokia druska vadinama jūros druska.
Nors natrio chloridas yra pagrindinis taip išgaunamos druskos komponentas, bet taip pat tokio produkto sudėtyje yra ir kitų druskų, todėl maistui ši druska papildomai valoma. Nevalyta jūros druska naudojama kaip dezinfekuojanti priemonė.

Druska ūkyje

Druskingose dirvose negali augti augalai (išskyrus halofilus - druskožemių augalus). Sodo kenkėjams naikinti anksčiau plačiai naudotos raudonoji kraujo druska ir geltonoji kraujo druska.
Taip vadinami kalio geležies heksacianidai K₃(Fe(CN)₆), K₄(Fe(CN)₆).

Druska kaip valiuta

Druska dažnai buvo naudojama kaip valiuta. Senovės Romos legionieriams druska buvo išmokama dalis algos. Marko Polo tvirtinimu, Tibete kaip monetos buvo naudojami druskos paplotėliai su įspaustu chano atvaizdu.
Druska taip pat kaip simbolis aptinkama miestų herbuose. Miestų, (Druskininkai, Solt Leik Sitis, Zalcburgas ir kt.) ežerų (Didysis Druskos ežeras ir kt.) pavadinimuose.
Gvadelupa

Geografija

Gvadelupa yra Karibuose, tarp Mažųjų Antilų salų, Pavėjinių salų grupėje. Yra tarp Dominikos pietuose, Sent Kitso ir Nevio taip pat Antigvos ir Barbudos šiaurėje. Toliau šiaurėje esančios  Šv. Bartolomėjaus ir Šv. Martyno salos nuo 2007 m. nebepriklauso Gvedelupos kolonijai.
Gvadelupą sudaro dvi didelės salos (vulkaninė su veikiančiu ugnikalniu ir koralinė) ir daug smulkių. Gvadelupos didžiosios salos yra Bas Teras ir Grand Teras. Bas Teras garsėja veikiančiu Sufriero ugnikalniu (1467 m, aukščiausias M. Antiluose) ir viena drėgniausių vietų Karibų jūros salose, kur per metus iškrenta daugiau kaip 8000 mm kritulių. Ten krenta Korbeto kriokliai. Priešingai, salų pakrantėse kritulių kiekis ne didesnis 1300 mm. Bas Teras yra Gvadelupos sostinė. Grand Tero sala yra tankiau apgyvendinta nei Bas Tero, o Puant a Pitras – svarbiausias uostas ir komercinis centras.
Į pietus nuo šiųdviejų salų yra mažesnė Mari Galanto sala. Prie pietinio Bas Tero galo išsibarstę Šventųjų salos, o į rytus nuo Gran Tero – La Dezirado sala.
Salas dengia drėgnieji tropiniai miškai. Bas Tere įsteigtas Gvadelupos nacionalinis parkas.
Temperatūra ištisus metus laikosi ~24–27 °C. Lietingiausia nuo rugsėjo iki lapkričio, sausiausia – sausio–kovo laikotarpiu. Gvadelupą dažnai niokoja uraganai.

Ekonomika

Gvadelupos pagrindinės pajamos yra iš turizmo ir Prancūzijos metropolio parama. Didžioji dauguma turistų (83,3 %) atvyksta iš Prancūzijos, kiti – iš likusios Europos (10,8 %), JAV (3,4 %), Kanados (1,5 %). Ypač atvykstama kruiziniais laivais.
Seniau Gvadelupoje augintos cukranendrės, bet dabar jas keičia bananai, baklažanai, morindos, kakava, įvairūs kiti tropiniai vaisiai, daržovės ir gėlės. Dauguma maisto, buitinės produkcijos importuojama iš Prancūzijos.
Salyne taip pat gaminamas romas, cukrus, veikia saulės jėgainės.

Gyventojai

71 % Gvadelupos gyventojų sudaro mišrios kilmės asmenys (afrikiečių, indėnų, baltųjų palikuonys: mulatai, metisai, juodaodžiai), 15 % indai (daugiausia tamilai), 9 % europiečiai (daugiausia prancūzai), 2 % libaniečiai ir sirai, 3 % kinai ir kiti.
Prancūzų kalba yra valstybinė, plačiai vartojama Antilų prancūzų kreolinė kalba.
Vyraujanti religija krikščionybė (86 % katalikai, 5 % protestantai, 2 % Jehovos liudytojai). Taip pat yra hinduistų (2 %), vudu išpažinėjų (2 %).
Raštingumas – ~90 %.
Knišino Beisos Jašuro sinagoga

Knišino Beisos Jašuro sinagoga (lenk. Synagoga Bejsa Jaszur w Knyszynie) - Knišino mieste, Berka Joselewicza gatvėje stovėjusi mūrinė sinagoga. Sinagoga buvo pastatyta XX a. pradžioje apie 1915 metus, kai sudegė senoji Knišino miesto sinagoga. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo stipriai suniokota. Per 1950-1955 metus nugriauta.
Estijos muziejus po atviru dangumi

Estijos muziejus po atviru dangumi (est. Eesti Vabaohumuuseum) – 1957 m. įsteigtas Estijos etnografinis muziejus, įsikūręs 72 ha plote netoli Talino, 8 km nuo jo centro. Muziejuje eksponuojami XVII–XX a. beveik 80 pastatų: sodybos, ūkio pastatai, bažnyčia, užeiga, mokykla, keletas malūnų, ugniagesių gelbėjimo stotis.
Sylvester Stallone

Biografija ir karjera

Stallone gimė 1946 m. Niujorke ir užaugo Kalifornijos apylinkėse. Jo brolis Frank Stallone taip pat yra aktorius, dainininkas ir dainų autorius. Jo tėvas Frank Stallone Vyresnysis (g. 1919 m. Italijoje) pakeitė itališką pavardę Staglione į Stallone, kad jų šeimos Amerikoje niekas nepriskirtų prie Niujorko gaujų atstovų. Jo motina – Jacqueline „Jackie“ Stallone (g. 1921 m.). Nuo pat gimimo Stallone kentėjo dėl veido raumenų paralyžiaus, ypač daug dėl to kančių turėjo vaikystėje: ilgą laiką berniukas sunkiai kalbėjo ir nepilnai atmerkdavo akis. Vaikai nuolat iš jo šaipydavosi, tai Sylvesteriui savo garbę tekdavo ginti kumščiais. Jo mokytojai jam tvirtino, kad dėl tokio veido jam nėra galimybių siekti aktoriaus karjeros.
Iki 12 metų Stallone pakeitė 13 mokyklų. Tuo metu mama jau išsiskyrė su pirmuoju vyru, ištekėjo už picerijos savininko ir toliau neturėjo laiko vaikams.
Kai Stallone sukako 15 metų, mama išsiuntė jį į privatų internatą sunkiems paaugliams. Mokykloje buvo itin griežtos taisyklės. Netrukus jis tapo vienu iš geriausių mokyklos sportininkų, vėliau įstojo į amerikiečių koledžą Šveicarijoje, Ženevoje. Stallone studijavo aktorystę ir tapo vienu geriausių koledžo aktorių.
Septintojo dešimtmečio pabaigoje jis grįžo į JAV ir įstojo į Majamio Universiteto Dramos fakultetą, tačiau dėstytojai jo nepripažino. Tada jis nutarė imtis dramaturgijos, tačiau jo pjesė patyrė visišką fiasko. Stallone metė universitetą ir išvyko į Niujorką, kur pradėjo dalyvauti kino bandymuose ir perklausose.
Būdamas 25 metų Stallone už 200 JAV dolerių honorarą kaip pagrindinis aktorius filmavosi pornofilme „The Party at Kitty and Stud’s“.
1975 m. Stallone atsitiktinai pateko į Muhamedo Ali ir Čako Vepnerio mačą. Grįžęs namo, jis per tris dienas sukūrė istoriją apie boksininką – „Rokis“. Prodiuseris Irvin Winkler susidomėjo projektu, tačiau nepritarė, kad pagrindinis vaidmuo atitektų pačiam Stallone. Galiausiai buvo sutarta, kad Stallone vaidins beveik nemokamai.
„Rokis“ buvo nufilmuotas per mėnesį už nedidelę pinigų sumą. Filmas surinko per 225 milijonus dolerių kino teatruose, tapo vienu pelningiausių to meto filmu ir net buvo nominuotas „Oskarui“ kaip geriausias metų filmas. Po premjeros 30-metis Stallone tapo pirmo ryškumo žvaigžde ir vienu įtakingiausių žmonių Holivude.
Filmas „Rokis“ susilaukė daug tęsinių iki pat šių dienų (paskutinis filmas iš šios serijos – 2015 m. išleistas „Krydas: Gimęs Kovoti“). 2018 metais buvo išleistas paskutinis Rokio serijos filmas „Krydas 2: kylanti legenda“.
Nuo 1982 iki 2019 m. suvaidino penkiuose filmuose apie Vietnamo karo veteraną Džoną Rembo.
Majabekės provincija

Geografija

Būdingas lygumų kraštovaizdis, tačiau vietomis yra kalnuotų ruožų, pavyzdžiui, Charuko skradžiai. Svarbiausia upė (pagal kurią ir pavadinta provincija) yra Majabekė.
Lengvasis bombonešis

Lengvasis bombonešis (angl. light bomber) – santykinai mažas ir greitas bombonešis, plačiai naudotas iki XX a. 6-ojo dešimtmečio. Šie bombonešiai gabendavo iki 1 t bombų.
Pirmojo pasaulinio karo laikų lengvieji bombonešiai buvo vienvarikliai lėktuvai, gabenę 50–400 kg bombų. Vienas žymiausių to meto lengvųjų bombonešių buvo Džefrio de Hevilendo (Geoffrey de Havilland) „Airco DH.4“. Tokie bombonešiai dažnai būdavo naudojami kaip žvalgybos lėktuvai (pvz., „Avro 504“).
Prieš Antrąjį pasaulinį karą egzistavo keli bombonešių tipai – lengvieji, vidutiniai ir sunkieji, kiekvienas tipas buvo skirtas ir pritaikytas tam tikrai kovinės veiklos rūšiai. Didėjant naikintuvų galiai, dalis jų tapo naikintuvais-bombonešiais ir apie 6-tąjį dešimtmetį išstūmė lengvuosius bombonešius.
Antrojo pasaulinio karo metu lengvieji bombonešiai buvo vienvarikliai ar, rečiau, dvivarikliai ir gabendavo 500–1000 kg bombų. Jų pavyzdžiai – „Fairey Battle“ (D. Britanija), „Mitsubishi Ki-51“ (Japonija, sąjungininkų vadintas „Sonia“), „Lockheed Hudson“ (JAV) ir „Martin Baltimore“ (JAV). Jie dažnai būdavo naudojami kaip žvalgybos lėktuvai.
Dalis lengvųjų bombonešių buvo pikiruojamieji bombonešiai (JAV „Vultee A-31 Vengeance“), universalūs lėktuvai (TSRS „Pe-2“) ar šturmo lėktuvai (Italijos „Breda Ba.65“ ir TSRS „Il-2“). Lengvieji bombonešiai buvo vieninteliai bombonešiai, veikę nuo lėktuvnešių. Kai kurie dvivarikliai lengvieji bombonešiai buvo sėkmingai paversti sunkiaisiais naikintuvais arba naktiniais naikintuvais, pvz., „Bristol Blenheim“ (D. Britanija) ir „Douglas A-20 Havoc“ (JAV).
Lengvieji bombonešiai atlikdavo užduotis, kurias dabar atlieka šturmo lėktuvai ir naikintuvai-bombonešiai.

Lietuvoje

1939 m. Lietuvoje buvo išbandytas konstruktoriaus A. Gustaičio sukurtas lengvasis bombonešis ANBO-VIII.
Mažosios Lietuvos istorijos muziejus

Istorija

Muziejaus steigėjai Adomas Brakas ir 1924 m. įkurta Klaipėdos krašto muziejaus draugija, veikusi iki 1939 m. Muziejus įkurtas 1924 m. birželio 24 d. Muziejus neturėjo nuolatinių patalpų, negausūs buvo ir rinkiniai. 1931 m. muziejus turėjo 84, 1934 m. – 965, 1938 m. – 1545 eksponatus. 1939 m. Klaipėdos kraštą okupavus naciams muziejus uždarytas. 1950 m. įrengta pirmoji ekspozicija. 1965–1966 m. įkurtas filialas Nidoje, filialo teisėmis prijungtas Šilutės muziejus. Vėliau filialai virto atskirais muziejais. 1966 m. įsteigtas Klaipėdos kraštotyros muziejaus filialas – Kuršių nerijos kraštotyros muziejus, 1967 m. – Jūrų skyrius, dab. Lietuvos jūrų muziejus. 1988 m. birželio 17 d. pakeitęs pavadinimą Mažosios Lietuvos istorijos muziejus įsikūrė Klaipėdos senamiestyje.

Fondai

Muziejaus fonduose sukaupta daugiau kaip 90 000 eksponatų (2008 m.). Tarp jų: Gargždų lobiai, Dvarninkų lobis, Kunigiškių lobis, Girkalių kapinyno radiniai ir kt.
Muziejus nuo 1954 m. organizuoja archeologines ekspedicijas, nuo 1959 m. registruoja Klaipėdos krašto archeologijos paminklus, vykdo švietėjišką veiklą, rengia Klaipėdos istorijai skirtus renginius, leidžia knygas.
Lincas

Istorija

Lincas buvo įkurtas romėnų, kurie miestą vadino Lentia. Nuo 788 m. turėjo gyvenvietės statusą. 1210 m. tapo Austrijos dalimi. Viduramžiai s buvo svarbus prekybos kelių centras. Habsburgų imperatoriui Frydrichui III Lince gyveno paskutinius ketverius metus. Tuo metu miestas tapo svarbiausiu visoje imperijoje, tačiau po valdovo mirties 1493 m. prarado šią padėtį. Nuo 1785 m. vyskupijos centras. Nuo XVIII a. mieste plėtota mokslas ir kultūra, įsteigta daug aukštųjų mokyklų, bibiliotekų, opera. Antrojo pasaulinio karo metu buvo reikšmingas chemijos ir plieno gamybos centras. Linco apylinkėse veikė paskutinė uždaryta nacių koncentracijos stovykla. Po Antrojo pasaulinio karo Lince, Dunojaus upe, ėjo TSRS ir JAV okupacinių zonų skiriamoji riba.

Architektūra

Mieste išliko daug įvairių laikotarpių architektūros paminklų – bažnyčių, vienuolynų, neogotikinė Naujoji katedra, V. A. Mocarto namai, senoji rotušė. Ypač gausu baroko architektūros statinių: XVIII a. pr. Vyskupo rūmai, Teatro rūmai, Trejybės kolona. XIX a. pastatytas tiltas per Dunojų. Daug naujų išraiškingos architektūros statinių iškilo XX a. – XXI a. Tarp jų – Telekomunikacijų pastatas, futbolo stadionas, koncertų salė Brucknerhaus, naujoji rotušė, Linco dizaino centras.

Lietuviai

Pirmieji lietuviai į Lincą atvyko kartu su vokiečių repatriantais 1941 m. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui mieste gyveno apie 600 lietuvių pabėgėlių, kurių daugelis išvyko gyventi į kitas Vakarų Europos valstybes, JAV. 1947 m. Lince veikė Austrijos lietuvių taryba, leidusi keletą leidinių. 1958 m. mieste gyveno kelios dešimtys lietuvių.
Moka (kalnai)

Moka – kalnų grandinė Mauricijuje.
Mokos kalnų grandinėje yra dvi iš trijų aukščiausių Mauricijaus salos viršūnių – Pieter Both ir Le Pouce. Grandinę prieš 10 milijonų metų suformavo iškilęs bazaltinis lavos kupolas.
Mokos kalnai puslankiu supa Mauricijaus sostinę Port Luisą.
Lietuvos skvošo federacija

Lietuvos skvošo federacija – sportinį skvošą Lietuvoje atstovaujanti asociacija. Oficialiai pripažinta pasaulio skvošo federacijos.

Istorija

Lietuvoje skvošas atsirado 1998 m. Pirmasis kortas atidarytas Klaipėdoje. 1999 m. pastatytas Vilniaus skvošo klubas, kuris veikė iki 2005 m. Šiuo metu skvošo bazės Lietuvoje yra Vilniuje, Klaipėdoje, Panevėžyje, Šiauliuose ir Druskininkuose. 2005 m. įkurta asociacija „Skvošo klubas“, kuri netrukus tapo Pasaulio Skvošo Federacijos (WSF) nare, o 2011 m. ir Europos Skvošo Federacijos (ESF) nare. 
2011 m. įvyko pirmasis Lietuvos skvošo čempionatas.
FC Pars Jonoubi Jam

Istorija

Klubas įkurtas 2007 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. Į elitą pateko tik 2017 m.