Černobylio avarija

Černobylio avarija – 1986 m. balandžio 26 d. įvykusi ketvirtojo Černobylio atominės elektrinės bloko griūtis.  
Sprogus Černobylio atominės elektrinės, esančios šalia Ukrainos Pripetės miesto, branduoliniam reaktoriui, jis buvo visiškai sunaikintas, o į aplinką išmestas didelis kiekis radioaktyvių medžiagų, tarp jų radioaktyvūs cezio (¹³⁷Cs) ir jodo (¹³¹I) izotopai. Debesis, susidaręs nuo 10 dienų degusio reaktoriaus, išnešiojo įvairias radioaktyvias medžiagas didžiojoje Europos dalyje, o vėliau - šiauriniame planetos pusrutulyje. Per radioaktyvius kritulius labiausiai buvo užterštas regionas į šiaurės rytus nuo branduolinės jėgainės (dabartinėje Baltarusijoje, Rusijoje ir Ukrainoje). Po avarijos pradėti padarinių likvidavimo darbai. Vadovaujant I. Kurčiatovo atominės energijos institutui, iki 1986 m. lapkričio buvo pastatytas laikinasis ketvirtąjį bloką uždengęs gelžbetoninis sarkofagas. 2016 m. užbaigtas statyti naujasis sarkofagas.
Tai didžiausia tokio tipo avarija visoje branduolinės energetikos istorijoje, tiek pagal spėjamą žuvusiųjų ir nukentėjusių nuo jos pasekmių žmonių skaičių, tiek pagal ekonominę žalą. Per pirmuosius tris mėnesius po avarijos mirė 31 žmogus. Ilgalaikio poveikio vertinimai skiriasi. Pagal vienus vertinimus ilgalaikės spinduliuotės poveikis 15 metų laikotarpiu tapo 60–80 žmonių mirties priežastimi. 134 žmonėms išsivystė vienokio ar kitokio laipsnio spindulinė liga. Pasaulio sveikatos organizacijos vertinimu tiesiogiai avarijos aukomis galėjo tapti apie 50 žmonių. Daugiau nei 115 tūkst. žmonių buvo evakuoti iš 30 km spindulio zonos. Pasekmėms likviduoti buvo sutelktos didelės pajėgos – daugiau kaip 600 tūkst. žmonių.
Černobylio avarija yra viena iš dviejų istorijoje, įvertintų 7 balais pagal tarptautinę branduolinių avarijų skalę (antroji buvo Fukušimos avarija 2011 m. Japonijoje).
Černobylio avarija TSRS tapo dideliu socialinės ir politinės svarbos įvykiu. Visa tai paliko ryškų pėdsaką tiriant avarijos priežastis. Požiūris į faktų interpretaciją ir avarijos aplinkybes laikui bėgant keitėsi, o vieningos nuomonės nėra iki šiol.

AE charakteristikos

Černobylio AE (51°23′22″ š. pl. 30°05′59″ r. ilg.) stovi šiaurės Ukrainoje, 3 km nuo Pripetės miesto, 18 km nuo Černobylio, 16 km nuo Baltarusijos pasienio ir 110 km nuo Kijevo.
Iki Černobylio AE avarijos, veikė keturi blokai su reaktoriais „RBMK-1000“ (rus. РБМК-1000) (kanalinio tipo didelės galios reaktorius), kurių kiekvieno elektrinė galia 1000 MW (šiluminė galia – 3200 MW). Dar du analogiški blokai buvo statomi. Černobylio AE gamino apytiksliai dešimtadalį UTSR energijos.
Černobylio AE visiškai sustabdyta 2000 m. gruodžio 15 d.

Avarija

1986 m. balandžio 26 d. 1.23 val. ketvirtajame Černobylio atominės elektrinės bloke įvyko sprogimas, kuris visiškai sunaikino reaktorių. Bloko pastatas iš dalies sugriuvo, žuvo du žmonės – pagrindinių cirkuliacinių siurblių operatorius Valerijus Hodemčiukas (kūnas nerastas, užverstas dviem 130 t svorio būgninių separatorių nuolaužomis) ir eksploatuojančios įmonės narys Vladimiras Šašenokas (nuo stuburo lūžio ir daugybinių nudegimų balandžio 26 d. 6.00 val. mirė Pripetės medicinos punkte Nr. 126). Įvairiose patalpose ir ant stogo kilo gaisras. Sprogimo vietoje susiliejo reaktoriaus šerdies likučiai, išsilydžiusio metalo, smėlio, betono ir kuro fragmentų mišinys nutekėjo į patalpą po reaktoriumi. Avarijos metu į aplinką pasklido radioaktyvių medžiagų, tarp kurių buvo urano, plutonio, jodo-131 (pusėjimo trukmė – 8 dienos), cezio-134 (pusėjimo trukmė – 2 metai), cezio-137 (pusėjimo trukmė – 30 metų), stroncio-90 (pusėjimo trukmė – 28 metai) izotopai.

Avarijos kontekstas - turbogeneratoriaus eksperimentas

Planiniams remonto darbams buvo numatyta sustabdyti Černobylio AE ketvirtąjį bloką. Paprastai tokių darbų metu atliekami įvairūs įrangos bandymai – tiek reglamentuoti, tiek nestandartiniai, – vykdomi pagal atskirą programą. Šį kartą, vienas iš tikslų buvo taip vadinamas „turbogeneratoriaus rotoriaus inercijos“ bandymas, kurį pasiūlė generalinis projektuotojas („Hidroprojekto“ institutas) kaip papildomą avarinio elektros tiekimo sistemą. „Inercijos“ režimas būtų leidęs išnaudoti kinetinę turbogeneratoriaus rotoriaus energiją, kuri maitintų maitinančius ir pagrindinius cirkuliacinius siurblius dingus elektros maitinimui elektrinėje. Tačiau šis režimas nebuvo išdirbtas arba nebuvo išbandytas atominėse elektrinėse su RBMK reaktoriais. Tai buvo jau ketvirtas režimo bandymas, atliktas Černobylio AE. Pirmasis bandymas, įvykęs 1982 m., parodė, kad įtampa krenta greičiau, nei buvo planuojama. Kiti bandymai, atlikti patobulinus turbogeneratorių, įvyko 1983, 1984 ir 1985 m., bet taip pat baigėsi nesėkmingai. Bandymai turėjo vykti 1986 m. balandžio 25 d., esant 700–1000 (šiluminių) MW galiai, 22–31 % didžiausios galios.

Tyrimų grupės ir komisijos

Dėl išeitinių duomenų neprieinamumo, slaptumo atmosferos SSRS, resursų tyrimams trūkumo bei kitų aplinkybių atrodo, kad nė viena tyrimų grupė nepriėjo prie visiškai aiškių išvadų, kurias būtų galima patvirtinti eksperimentiškai, todėl avariją viena po kitos tyrė gana daug komisijų ir kuo toliau laike nuo įvykio, tuo tyrimai darėsi vis sunkesni, nes aplinkybės užsimiršta, o be to natūraliai miršta įvykių liudininkai. Iš kitos pusės vis daugiau informacijos surinkta, slapti archyvai atidaryti, parašyta apie 30000 mokslinių darbų ir daugiau protų analizavo avariją.

KGB tyrimas

Pirmieji avariją "pėdoms neataušus" ištyrė "kompetentingi organai", t. y. Ukrainos KGB. Jie atvyko 20 min po avarijos ir jau 2:00 val raportavo savo viršininkams apie situaciją. Vėliau  KGB iš viso apklausė 48 liudininkus ir pasidarė savo išvadas, kad dėl avarijos "kaltas personalas" ir daugiau prie šio klausimo nebegrįžo.

Laikinoji Ščerbinos komisija

Ši darbo grupė atvyko 26d. apie pietus, jai vadovavo Borisas Ščerbina ir pradžioje ji aiškinosi avarijos priežastis, tačiau pamačiusi kolosalines likvidavimo darbų apimtis, greitai pavirto organizaciniu štabu ir priežasčių tyrimą nustūmė į antrą planą.

Energetikos ministerijos Šašarino komisija

Pagrindinė avarijos priežastimi įvardinta iš esmės neteisinga reaktoriaus valdymo ir apsaugos sistemos strypų konstrukcija ir teigiamas garinio reaktyvumo koeficientas. Komisijai vadovavo G.A.Šašarinas.

Valstybinė Šteinbergo komisija

1991 m. TSRS „Gosatomnadzoro“ komisija (ją daugumoje sudarė atominių elektrinių eksploatatoriai ), kuriai vadovavo Nikolajus Šteinbergas iš naujo išnagrinėjo avarijos priežastis ir pateikė išvadas, kuriose nurodyta, jog „Černobylio avarija, prasidėjusi dėl operatyvinio personalo veiksmų, išaugo iki jiems neadekvataus katastrofiško masto, kurį įtakojo nepatikimos reaktoriaus konstrukcijos“ (, p. 35). Be to, komisija išanalizavo avarijos metu galiojusius normatyvinius dokumentus ir nepatvirtino kai kurių iš anksčiau elektrinės personalui pateiktų kaltinimų.

Konkrečios priežastys

Toliau buvo nagrinėjami techniniai avarijos aspektai, kuriems didžiausią įtaką padarė RBMK reaktoriaus trūkumai, taip pat pažeidimai ir klaidos, padaryti elektrinės personalui atliekant paskutinį Černobylio AE ketvirto bloko bandymą.

Reaktoriaus trūkumai

Reaktorius RBMK-1000 turėjo nemažai konstrukcinių trūkumų ir 1986 m. balandį turėjo dešimtis pažeidimų ir nukrypimų nuo galiojančių branduolinės saugos taisyklių. Du iš šių trūkumų padarė tiesioginę įtaką įvykti avarijai. Tai teigiamas grįžtamasis ryšys tarp galios ir reaktyvumo, atsiradęs tam tikrais reaktoriaus veikimo režimais, ir vadinamasis galutinis efektas, atsiradęs tam tikromis eksploatacijos sąlygomis. Šie trūkumai nebuvo tinkamai išnagrinėti projektinėje ir eksploatacinėje dokumentacijoje. Tai padarė didelę įtaką eksploatuojančio personalo klaidingiems veiksmams ir dėl to susidarė avarinės sąlygos. Po avarijos skubos tvarka buvo imtasi priemonių (pirmosios jau 1986 m. gegužę) šiems trūkumams šalinti.

Teigiamas garinio reaktyvumo koeficientas

Reaktoriaus veikimo metu per aktyviąją zoną teka vanduo, naudojamas kaip šilumnešis, tuo pat metu atliekantis neutronų sugėrimo ir lėtinimo funkciją, kuri turi didelę įtaką reaktyvumui. Reaktoriaus viduje jis verda ir iš dalies virsta garais, kurie blogiau nei vanduo (tūrio vienetui) atlieka sugėrimą ir lėtinimą. Reaktorius buvo suprojektuotas taip, kad garinis reaktyvumo koeficientas būtų teigiamas, tai yra garų susidarymo intensyvumo didinimas skatino teigiamo reaktyvumo išlaisvinimą (kuris savo ruožtu skatino reaktoriaus galios didėjimą). Sąlygomis, kuriomis eksperimento metu veikė energetinis blokas, teigiamo garinio koeficiento įtaka nebuvo kompensuojama kitų reaktyvumą skatinusių reiškinių, todėl reaktorius turėjo teigiamą greitą galios reaktyvumo koeficientą (, p. 4). Tai reiškia, kad veikė teigiamas grįžtamasis ryšys – galios augimas skatino tokius aktyvios zonos procesus, kurie lėmė dar didesnį galios augimą. Tai darė reaktorių nestabilų ir pavojingą. Be to, operatoriai nebuvo informuoti apie tai, kad esant mažai galiai gali atsirasti teigiamas grįžtamasis ryšys (, p. 45–47).

Antgalių efektas arba koncevoj effekt

Ši problema RBMK reaktoriuje atsirado dėl netinkamos valdymo ir apsaugos sistemos strypų konstrukcijos, galiausiai buvo pripažintas kaip projekto klaida ir atitinkamai kaip viena iš avarijos priežasčių. Efekto esmė ta, kad tam tikromis sąlygomis, strypui patekus į aktyviąją zoną, pastebimas teigiamas reaktyvumas (kurio neturėtų būti) vietoje neigiamo. Strypų konstrukciją sudaro dvi sekcijos: sugėrikliai (boro karbidas), besitęsiantys per visą aktyvios zonos aukštį, ir išstūmikliai (grafitas), iš dalies išstumiantys vandenį iš reaktoriaus valdymo ir apsaugos sistemos kanalo visiškai pašalinus sugėriklį. Šis efektas galėjo atsirasti dėl to, kad reaktoriaus valdymo ir apsaugos sistemos strypai, esantys aukščiausiame taške, apačioje palieka septynių metrų vandens stulpą, kurio viduryje yra penkių metrų ilgio grafitinis išstūmiklis. Taip reaktoriaus aktyviojoje zonoje lieka penkių metrų ilgio grafitinis išstūmiklis ir po strypu, esančiu pačiame aukščiausiame taške, reaktoriaus valdymo ir apsaugos sistemos kanale lieka vandens stulpas. Strypams judant žemyn ir mažėjant vandens stulpui, grafitas, kuris blogiau nei vanduo sugeria neutronus, išprovokavo teigiamą reaktyvumą.
Strypams panyrant į aktyvią reaktoriaus zoną, apatinėje dalyje išstumiamas vanduo, bet tuo pat metu viršutinėje dalyje grafitą (išstūmiklis) keičia boro karbidas (sugėriklis), o tai sukelia neigiamą reaktyvumą. Kieno persvara ir kokio ženklo bus suminis reaktyvumas, priklauso nuo neutronų lauko formos ir jo pastovumo (judant strypams). O tai savo ruožtu priklauso nuo daugelio reaktoriaus pradinės būsenos veiksnių.
Visiškam galutinio efekto atsiradimui (esant pakankamai dideliam reaktyvumui) būtinas gana retas pradinių sąlygų derinys.
Nepriklausomi užregistruotų Černobylio avarijos duomenų tyrimai, atlikti skirtingose organizacijose, skirtingu metu ir panaudojus skirtingus matematinius modelius, parodė, kad tokios sąlygos egzistavo mygtuko „AZ-5“ paspaudimo metu, 1.23.39 val. Vadinasi, suveikusi avarinė apsauga „AZ-5“ dėl antgalių efekto galėjo būti pirminis 1986 m. balandžio 26 d. Černobylio AE įvykusios avarijos įvykis (, p. 81). Galutinio efekto egzistavimas buvo aptiktas 1983 m., Ignalinos AE pirmojo bloko ir Černobylio AE ketvirtojo bloko fizinių paleidimų metu (, p. 54). Pagrindiniai projektuotojai išsiuntė apie tai informuojančius laiškus AE ir visoms suinteresuotoms organizacijoms. Į didžiausius aptikto efekto pavojus dėmesį atkreipė mokslinių vadovų organizacijos, kurios pasiūlė įvairių priemonių jiems pašalinti ir neutralizuoti, taip pat atlikti ir kruopštų tyrimą. Visgi šie pasiūlymai nebuvo įgyvendinti ir nėra jokių pranešimų, kad buvo atliekami kokie nors tyrimai, taip pat nežinoma, ar AE personalas žinojo apie galutinį efektą.

Operatorių klaidos

Pasirengimo eksperimentui ir jo metu eksploatacinis personalas padarė keletą pažeidimų ir klaidų. Iš pradžių buvo tvirtinama, kad būtent šie veiksmai tapo pagrindine avarijos priežastimi. Vėliau šis požiūris buvo patikslintas ir nustatyta, kad dauguma iš nurodytų veiksmų nelaikomi pažeidimais arba jie neturėjo įtakos avarijos eigai (, p. 22–23). Vadinasi, reaktoriaus darbo režimas, esant žemesnei nei 700 MW galiai, nebuvo draudžiamas pagal tuo metu galiojusį reglamentą, kaip buvo tvirtinama anksčiau, nors ir buvo eksploatacijos pažeidimas bei vienas iš avariją sukėlusių veiksnių. Be to, tai buvo nukrypimas nuo patvirtintos bandymo programos. Lygiai taip pat visų aštuonių pagrindinių cirkuliacinių siurblių įjungimas nebuvo draudžiamas eksploatacijos dokumentacijoje. Taisyklių pažeidimu galima laikyti nebent pagrindinių cirkuliacinių siurblių srauto perteklių, bet tai kavitacijai (kuri, kaip manoma, buvo viena iš avarijos priežasčių) įtakos neturėjo. Reaktoriaus avarinės aušinimo sistemos atjungimas buvo leidžiamas atsižvelgiant į patvirtintas sąlygas. Sistema buvo užblokuota pagal patvirtintą bandymo programą, gavus būtiną vyriausiojo inžinieriaus sutikimą. Įtakos avarijos eigai tai neturėjo: tuo metu, kai avarinė reaktoriaus aušinimo sistema galėjo suveikti, aktyvi zona jau buvo sunaikinta. Reaktoriaus apsaugos blokavimas, gavus sustojusių dviejų turbogeneratorių signalą, buvo ne tik toleruojamas, bet ir priešingai – buvo nurodyta apkrauti energetinį bloką prieš jį sustabdant (, p. 90).
Taigi išvardyti veiksniai nebuvo eksploatacijos reglamento pažeidimas; be to, pareikšta pagrįstų abejonių, kad jie būtų padarę kokią nors įtaką avarijai sąlygomis, kurios buvo susidariusios prieš jiems įvykstant (, p. 78). Taip pat pripažinta, kad „operacijos su nustatytomis reikšmėmis ir atjungtomis technologinėmis apsaugos bei blokavimo priemonėmis nebuvo avarijos priežastis, neįtakojo jos masto. Šie veiksmai neturėjo jokio ryšio su avarinėmis paties reaktoriaus apsaugos priemonėmis (pagal galios lygį, pagal jos kilimo greitį), kurių personalas nebuvo išjungęs“ (, p. 92). Šio reglamento pažeidimas buvo tik nenustatyta vandens lygio separatoriaus būgne apsauga (nuo 1100 mm iki 600 mm), o ne garų slėgio pakeitimo nustatymas (nuo 55 kg/cm² iki 50 kg/cm²).
Reglamento pažeidimas, padaręs didelę įtaką avarijos atsiradimui ir eigai, be abejo buvo reaktoriaus darbas esant mažai operatyvinei reaktyvumo atsargai. Tačiau neįrodyta, kad avarija negalėjo įvykti be šio pažeidimo (, p. 17–19).
Neatsižvelgiant į tai, kokius būtent reglamento pažeidimus padarė eksploatacijos personalas ir kokią įtaką jie padarė avarijos atsiradimui ir eigai, personalas palaikė reaktoriaus darbą pavojingu režimu. Reaktoriaus darbas esant mažai galiai su padidintu šilumnešio srautu ir esant mažai operatyvinei atsargai buvo klaida (, p. 121), nepaisant to, kaip šie režimai buvo pateikti eksploatacijos reglamente ir ar reaktoriuje buvo konstrukcinių klaidų (, p. 29–31).

Apibendrinančios avarijos priežasčių versijos

Ukrainos atominio saugumo instituto ekspertas, fizikas Borisas Gorbačiovas teigia, kad egzituoja apie 110 versijų kodėl sprogo ketvirtasis reaktorius, tačiau iš jų tik dvi vertos gilesnio nagrinėjimo. Šias versijas galima vadinti oficialiomis. Taip pat egzistuoja keletas alternatyvių skirtingo patikimumo versijų. Vieningos nuomonė dėl avarijos priežasčių, dėl ko sutiktų visos branduolinės fizikos ir technikos specialistų ekspertinės grupės, nėra. Avarijos tyrimo aplinkybės buvo tokios, kad (tada ir dabar) spręsti apie jos priežastis ir pasekmes tenka specialistams tų organizacijų, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai atsakingos už jos pasekmes, kitaip sakant - trūksta nešališkų ir kartu kompetetingų nuomonių. Esant tokiai situacijai, radikalus nuomonių skirtumas yra savaime suprantamas. Be to, natūralu, kad šiomis sąlygomis be pripažintų „autoritetingų“ versijų atsirado daug nežymių, daugiausia spėliojimais, o ne faktais pagrįstų versijų.

Versijų panašumai arba sutapimai

Vienintelis dalykas, kuris sieja autoritetingas versijas, – tai bendras avarijos eigos scenarijus. Jos pagrindą sudarė nekontroliuojamas reaktoriaus galios augimas, sukėlęs branduolinio pobūdžio sprogimą. Griaunamasis avarijos lygis prasidėjo nuo to, kad perkaitus branduoliniam kurui buvo sugadintos branduolinio kuro kasetės apatinėje reaktoriaus aktyvios zonos dalyje. Tai nulėmė keleto kanalų, kuriuose yra šios kasetės, suniokojimą. Jo metu apie 7 MPa slėgiu garai išsiveržė į reaktorių, kuriame įprastai palaikomas atmosferinis slėgis (0,1 MPa). Reaktoriuje staigiai pakilo slėgis, o tai sukėlė dar daugiau žalos pačiam reaktoriui – atitrūko viršutinė apsauginė plokštė ("schema-E" arba "Elena") su visais prie jos pritvirtintais kanalais. Reaktoriaus korpuso (karkaso) hermetiškumas, o kartu ir šilumnešio cirkuliacijos kontūras buvo pažeisti, todėl įvyko reaktoriaus aktyviosios zonos dehidratacija. 4–5 β teigiamo garinio reaktyvumo efekto reikšmė lėmė žaibišką reaktoriaus neutronų pagreitėjimą (analogišką branduoliniam sprogimui) ir visišką reaktoriaus suniokojimą su visomis su tuo susijusiomis pasekmėmis.

Vandenilio sprogimas

Spėjama, kad reaktorių sunaikinęs sprogimas buvo cheminio pobūdžio, tai yra sprogęs vandenilis, kuris reaktoriuje susidarė dėl aukštos temperatūros, pakilusios dėl cirkonio garų reakcijos ir daugelio kitų procesų. Aleksejus Fatachovas teigia, kad vandenilis susikaupė virš reaktoriaus, reaktoriaus salėje ir sprogo pastato sienos ir lubos analogiškai kaip Fukušimos vandenilio sprogimų atveju.

Garų sprogimas

Pagal kitą versiją sprogimą sukėlė tik garai. Pagal šią versiją viską suniokojo iš šachtos išsiveržęs garų srautas, kurio didelę dalį sudarė grafitas ir branduolinis kuras. Pirotechniniai efektai „skriejančių išsilydžiusių ir karštų fragmentų fejerverkų“ pavidalu buvo „atsiradusių cirkonio garų ir kitų cheminių egzoterminių reakcijų“ rezultatas.

Branduolinis sprogimas (Čečerovo versija)

Pagal K. Čečerovo pasiūlytą versiją  sprogimas buvo branduolinio pobūdžio ir įvyko ne reaktoriaus šachtoje, o reaktoriaus salėje, kurioje aktyvi zona kartu su reaktoriaus gaubtu buvo išsviesta garų, išsiveržusių iš nutrauktų vožtuvų. Ši versija gerai dera su reaktoriaus pastato statybinių konstrukcijų sunaikinimo pobūdžiu ir pastebimais reaktoriaus šachtos pažeidimais, nustatytais vyriausiojo konstruktoriaus versijoje (, p. 577). Pradžioje versija buvo pasiūlyta tam, kad paaiškintų branduolinio kuro nebuvimą reaktoriaus šachtoje, patalpose po juo ir kitur (esančio kuro kiekis įvertintas ne daugiau 10 %). Visgi tolimesni tyrimai ir vertinimai leidžia manyti, kad virš sugriauto rektoriaus pastatyto „sarkofago“ viduje yra apie 95 % branduolinio kuro.

Alternatyvios versijos

Černobylio avarijos priežasčių neįmanoma suprasti nežinant branduolinių reaktorių veikimo fizikos subtilybių ir atominių elektrinių blokų su reaktoriais „RBMK-1000“ veikimo technologijos. Tuo metu pirminiai avarijos duomenys nebuvo žinomi plačiajai specialistų bendruomenei. Tokiomis sąlygomis, be ekspertų grupių pateiktų versijų, atsirado daug kitų, nereikalaujančių didelio gilinimosi, versijų. Pirmiausia tai versijos, pateiktos kitų mokslo ir technikos sričių specialistų. Visose šiose hipotezėse, avarija įvyko dėl visiškai kitų fizikinių procesų nei tie, kuriais grindžiamas atominės elektrinės darbas, tačiau gerai žinomų autoriams pagal jų profesinę veiklą.

Lokalaus žemės drebėjimo versija

Plačiai paplito versija, kurią pateikė Rusijos mokslų akademijos G. Gamburcevo Žemės fizikos instituto darbuotojas E. Barkovskis. Pagal ją avarija įvyko dėl lokalaus žemės drebėjimo. Tokios prielaidos pagrindu laikomas seisminis smūgis, užfiksuotas Černobylio AE apylinkėse, maždaug tuo metu, kai įvyko avarija. Šios versijos šalininkai tikina, kad smūgis buvo užfiksuotas prieš, o ne sprogimo metu (šis teiginys diskutuotinas), o stipri vibracija, prieš katastrofą, galėjo būti sukelta ne procesų reaktoriaus viduje, o žemės drebėjimo. Manoma, kad šalia esantis trečiasis blokas nenukentėjo, nes bandymai vyko tik ketvirtajame bloke. Černobylio AE darbuotojai, buvę kituose blokuose, jokios vibracijos nepajautė.

Dirbtinio kamuolinio žaibo versija

Pagal kitą versiją, išsakytą Rusijos mokslų akademijos informatikos problemų instituto darbuotojo V. Torčigino, sprogimo priežastimi galėjo būti dirbtinis kamuolinis žaibas, atsiradęs 1.23.04 val. atliekant elektromechaninius bandymus, kuris prasiskverbė į aktyvią reaktoriaus zoną ir sutrikdė jo darbo režimą'. Hipotezės autorius teigia, kad jam pavyko nustatyti kamuolinio žaibo prigimtį ir paaiškinti jo paslaptingas savybes, iš jų ir savybę judėti dideliu greičiu. Jis tikina, kad atsiradęs kamuolinis žaibas galėjo per sekundės dalį garų vamzdynais patekti į aktyvią reaktoriaus zoną.

Pirminių duomenų nuslėpimo (Boriso Gorbačiovo) versija

Ukrainos mokslų akademijos Atominių elektrinių saugumo problemų instituto darbuotojo B. Gorbačiovo pristatyta versija, kurioje laisvai publikuojamas visuotinis avarijos scenarijus, kaltinant ekspertus, tyrusius avariją ir AE personalą sukčiaujant pirminiais išeities duomenimis. Pagal B. Gorbačiovo versiją, sprogimas įvyko todėl, kad operatoriai, pakėlę galią, po jos kritimo (0.28 val.) ištraukė per daug valdymo strypų, savavališkai ir nekontroliuojamai tai atlikdami iki pat sprogimo momento, nekreipdami dėmesio į kylančią galią. Remdamasis padarytomis prielaidomis, autorius paskelbė naują įvykių chronologiją. Visgi ši chronologija prieštarauja patikimai užregistruotiems duomenims ir reaktoriuje vykstantiems fizikos procesams.

Pasekmės

Per patį ketvirtojo bloko sprogimą žuvo tik vienas žmogus (Valerijus Hodemčiukas), dar vienas mirė ryte nuo patirtų traumų (Vladimiras Šašenokas). 134 Černobylio AE darbuotojams ir gelbėjimo komandų nariams, sprogimo metu buvusiems elektrinėje, išsivystė spindulinė liga, 28 iš jų numirė per kelerius metus po avarijos.
1.23 val. nakties į Černobylio AE priešgaisrinės tarnybos pultą gautas pranešimas apie kilusį gaisrą. Į elektrinę išvažiavo budintis ugniagesių būrys (automobilis ZIL-131), kuriam vadovavo vidaus tarnybos leitenantas Vladimiras Pravikas. Į pagalbą iš Pripetės išvyko 6-tos miesto priešgaisrinės tarnybos budėtojų būrys, kuriam vadovavo leitenantas Viktoras Kibenokas. Gaisro gesinimo operacijai vadovavo majoras T. Petrovičius, kuris gavo labai didelę dozę radiacijos, o išgyveno kaulų čiulpų operacijos, atliktos tais pačiais metais Anglijoje, dėka. Jam vadovaujant buvo sustabdytas gaisro plitimas. Buvo iškviestos papildomos pajėgos iš Kijevo ir artimiausių sričių (taip vadinamas „numeris 3“ – aukščiausias gaisro sudėtingumo numeris).
Nuo ugnies ugniagesiai buvo apsisaugoję tik brezentiniais drabužiais, pirštinėmis ir šalmais. Dujų-dūmų saugos tarnybos grandies darbuotojai dėvėjo dujokaukes „KIP-5“ (rus. КИП-5). Dėl aukštos temperatūros ugniagesiai jas nusiėmė jau pirmomis minutėmis. Gaisras ant turbinų salės stogo buvo lokalizuotas 4 val. ryto, o 6 val. buvo užgesintas. Iš viso gaisro gesinime dalyvavo 69 darbuotojai ir 14 technikos vienetų. Aukštas radiacijos lygis užfiksuotas tik 3.30 val., nes vienas iš dviejų turėtų prietaisų esant 1000 R/h sugedo, o kitas liko nepasiekiamas griuvėsiuose. Todėl pirmosiomis avarijos valandomis bloko viduje ir aplink jį nebuvo žinomas tikrasis radiacijos lygis. Neaiški buvo ir reaktoriaus būklė. Manyta, kad reaktorius nepažeistas ir jį reikia aušinti.
Ugniagesiai neleido ugniai išplisti į trečiąjį bloką (trečiajame ir ketvirtajame blokuose buvo bendri koridoriai). Vietoje ugniai atsparios dangos, kaip buvo numatyta instrukcijose, turbinų salės stogas buvo užlietas paprastu karštu bitumu. Maždaug 2 val. nakties pasirodė pirmasis poveikis ugniagesiams. Juos apėmė silpnumas, vėmimas, „branduolinis įdegis“. Pirmoji pagalba jiems buvo suteikta vietoje esančiame elektrinės medicinos punkte, iš kurio vėliau ugniagesiai pervežti į Pripetės miesto 126-ąją ligoninę. Jau balandžio 27 d. ryte radiacinis fonas 126-oje ligoninėje buvo pernelyg didelis, todėl norint jį sumažinti, ligoninės personalas visus ugniagesių drabužius nugabeno į ligoninės rūsį. Tą pačią dieną pirmoji 28 nukentėjusių žmonių grupė lėktuvu nuskraidinta į Maskvoje esančią 6-ąją radiologinę ligoninę. Ugniagesių automobilių vairuotojai praktiškai nenukentėjo.
Pirmosiomis valandomis po avarijos daugelis matyt nesuprato, kaip stipriai pažeistas reaktorius, todėl buvo priimtas klaidingas sprendimas į reaktoriaus aktyvią zoną tiekti vandenį jo aušinimui. Šiam darbui atlikti reikėjo dirbti vietose, kuriose buvo aukštas radiacijos lygis. Šios pastangos pasirodė beprasmiškos, nes vamzdynai ir pati aktyvioji zona buvo sugriauti. Kiti elektrinės personalo veiksmai, tokie kaip gaisro židinių gesinimas elektrinės patalpose, priemonės, kuriomis buvo siekiama užkirsti kelią galimam sprogimui, priešingai, buvo būtini. Gali būti, kad dėl jų buvo išvengta dar skaudesnių pasekmių. Atliekant šiuos darbus daugelis elektrinės darbuotojų gavo dideles dozes radiacijos, o kai kurie netgi mirtinas.

Avarijos padarinių likvidavimas

Avarijos padariniams likviduoti buvo suburta Vyriausybės komisija, kurios pirmininku buvo išrinktas Borisas Ščerbina – TSRS ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas. Į komisijos sudėtį pateko reaktorių sukūrusio Kurčiatovo instituto chemikas neorganikas Valerijus Legasovas. Iš viso avarijos vietoje jis dirbo 4 mėnesius vietoje planuotų dviejų savaičių. V. Legasovas išanalizavo likvidavimo priemonių galimybes ir sukūrė mišinį (iš boro turinčių medžiagų, švino ir dolomitų). Jis nuo pat pirmosios dienos iš sraigtasparnių buvo mėtomas į reaktoriaus zoną, kad būtų nuslopintas tolimesnis reaktoriaus likučių kaitimas ir sumažintas radioaktyvių aerozolių išmetimas į atmosferą. Be to, jis šarvuočiu įvažiavęs į reaktorių ir nustatė, kad neutronų jutiklių rodmenys, rodantys toliau tebevykstančią branduolinę reakciją, yra nepatikimi, nes jie reaguoja tik į didžiausią gama spinduliuotę. Atlikta jodo izotopų analizė parodė, kad iš tikro reakcija yra sustojusi. Pirmąsias dešimt savaičių, oro pajėgų generolas majoras N. Antoškinas nuolat prižiūrėjo mišinio išmetimo iš sraigtasparnių darbus.
Darbams koordinuoti taip pat buvo įsteigti respublikinės komisijos Baltarusijos TSR, Ukrainos TSR ir Rusijos TFSR komisijų skyriai ir štabai. Į 30 km zoną aplink Černobylio AE pradėjo rinktis specialistai, vadovaujantys atliekamiems darbams avariniame bloke ir aplink jį, taip pat kariuomenė – tiek reguliari, tiek sudaryta iš skubiai iškviestų rezervistų. Visus juos vėliau imta vadinti bendriniu terminu – „likvidatoriais“. Likvidatoriai pavojingoje zonoje dirbo pamainomis: tie, kurie gavo maksimalią leidžiamą radiacijos dozę, išvažiavo, o į jų vietą atvažiuodavo kiti. Pagrindiniai darbai buvo baigti 1986–1987 m. Juose dalyvavo apie 240 tūkst. žmonių. Bendras likvidatorių skaičius (įskaitant vėlesnius metus) siekė 600 tūkst.
Piliečių aukoms visuose taupomuosiuose bankuose buvo atidaryta „sąskaita 904“, į kurią per pusę metų pervesta 520 mln. rublių. Tarp aukotojų buvo Ala Pugačiova, surengusi labdaros koncertą Olimpiniame sporto komplekse ir likvidatoriams skirtą solinį koncertą Černobylyje.
Pirmosiomis dienomis pagrindinės pajėgos buvo sutelktos radioaktyviai taršai, sklindančiai iš sugriauto reaktoriaus, mažinti ir užkirsti kelią dar skaudesnėms pasekmėms. Pavyzdžiui, buvo baiminamasi, kad dėl šilumos išsiskyrimo likusiame reaktoriaus branduoliniame kure gali įvykti branduolinio reaktoriaus aktyvios zonos išsilydimas. Išsilydžiusi masė galėjo patekti į užtvindytą patalpą, esančią po reaktoriumi, taip sukeldama dar vieną sprogimą su dideliu radiacijos pasklidimu. Vanduo iš šių patalpų buvo išsiurbtas. Taip pat buvo imtasi priemonių, kurios neleido išsilydžiusiai masei patekti į gruntą po reaktoriumi. Visų pirma, kalnakasiai per mėnesį po reaktoriumi iškasė 136 m ilgio tunelį. Siekiant užkirsti kelią požeminio vandens taršai (taip pat ir Dniepro upei), aplink elektrinę grunte buvo pastatyta apsauginė sienelė, kurios gylis vietomis siekė iki 30 m. Be to, inžinerinio korpuso kariškiai per 10 dienų ant Pripetės upės pastatė dambų.
Vėliau prasidėjo teritorijos valymo ir sugriauto reaktoriaus laidojimo darbai. 4 blokas buvo apgaubtas betoniniu „sarkofagu“ (dar vadinamu – objektas „Pastogė“). Priėmus sprendimą paleisti 1-ą, 2-ą ir 3-čią elektrinės blokus, nuolaužos ir radioaktyviosios atliekos, išsimėčiusios po AE teritoriją ir ant turbinų salės stogo, buvo sumestos į sarkofagą arba užbetonuotos. Pirmųjų trijų blokų patalpose buvo atlikta dezaktyvacija. Sarkofagas pradėtas statyti 1986 m. liepą, baigtas tų pačių metų lapkritį. Statybos metu, 1986 m. spalio 2 d., virš 4 bloko užsikabinęs už statybinio krano troso, trijų metrų virš turbinų salės aukštyje sudužo sraigtasparnis Mi-8 (keturių žmonių ekipažas žuvo: vadas 1 klasės lakūnas kapitonas V. Vorobjovas (g. 1959), šturmanas vyresnysis leitenantas A. Jundkindas (g. 1958), vyresnysis leitenantas A. Christičius (g. 1953), vyresnysis praporščikas N. Ganžukas).
Pagal Rusijos valstybinį medicinos dozimetrijos registrą per praėjusius metus tarp rusų likvidatorių, gavusių didesnę nei 100 Sv apšvitos dozę (apie 60 tūkst. žmonių), kelios dešimtys mirčių galėjo būti susijusios su apšvitinimu. Per 20 metų šioje grupėje dėl su radiacija nesusijusių priežasčių mirė maždaug 5 tūkst. likvidatorių.

Teisinės pasekmės

Černobylio avarija buvo didelis smūgis pasaulinei branduolinei energetikai. Nuo 1986 m. iki 2002 m. Šiaurės Amerikoje ir Vakarų Europoje nebuvo pastatyta nė viena nauja branduolinė jėgainė, o tai susiję tiek su viešosios nuomonės spaudimu, tiek su tuo, kad stipriai išaugo draudimo įmokos ir sumažėjo branduolinės energetikos pelningumas.
TSRS buvo užkonservuota arba sustabdyta 10 naujų AE statyba ir projektavimas, įšaldytos dešimčių naujų blokų, veikiančiose AE, statybos skirtingose srityse ir respublikose.
TSRS, o vėliau ir Rusijos įstatymuose buvo nustatyta asmenų, tyčia nuslėpusių arba neinformavusių visuomenės apie ekologinių katastrofų, technogeninių avarijų pasekmes, atsakomybė. Informacija, susijusi su ekologiškai saugiomis vietomis, dabar nebegali būti klasifikuojama kaip slapta.
Pagal Rusijos Federalinio įstatymo 10 straipsnį, įsigaliojusį 1995 m. vasario 20 d., Nr. 24-FZ (№ 24-ФЗ) „Dėl informacijos, informatizavimo ir informacijos apsaugos“, duomenys apie ekstremalias situacijas, ekologiniai, meteorologiniai, demografiniai, sanitarijos ir epidemiologijos ir kiti duomenys, būtini užtikrinti saugų gamybinių objektų funkcionavimą, piliečių ir visos visuomenės saugumą, yra vieši ir negali būti laikomi riboto prieinamumo informacija.
Pagal 1993 m. liepos 21 d., Rusijos Federalinio įstatymo Nr. 5485-1 „Dėl valstybės paslapčių“, 7 straipsnį, įsigaliojusį 1993 m. liepos 21 d., ekologinė būklė negali būti laikoma valstybės paslaptimi ir įslaptintais duomenimis.
Galiojančiame Rusijos Baudžiamojo kodekso 237 straipsnyje numatyta atsakomybė asmenims, nuslėpusiems informaciją apie aplinkybes, keliančias grėsmę žmonių sveikatai ir gyvybei.

Avarijos įtaka žmonių sveikatai

Dėl oficialios informacijos apie katastrofą savalaikiškumo, išsamumo ir nenuoseklumo stokos atsirado daugybė nepriklausomų interpretacijų. Kartais tragedijos aukomis laikomi ne tik piliečiai, mirę iškart po avarijos, bet ir gretimų sričių gyventojai, kurie nieko nežinodami apie avariją, dalyvavo darbo šventės demonstracijose. Tokiais skaičiavimais Černobylio katastrofa pagal nukentėjusiųjų skaičių žymiai viršija Atominį Hirošimos ir Nagasakio bombardavimą.
„Greenpeace“ ir tarptautinė organizacija „Pasaulio gydytojai prieš branduolinį karą“ tvirtina, kad po avarijos vien tarp likvidatorių numirė dešimtys tūkstančių žmonių, Europoje užfiksuota 10 tūkst. naujagimių apsigimimo atvejų, 10 tūkst. skydliaukės vėžio atvejų, numatoma dar 50 tūkst.
Yra ir priešingas požiūris, grindžiamas tuo, kad po avarijos buvo užregistruoti 29-i mirtimi pasibaigę spindulinės ligos atvejai (tai buvo elektrinės darbuotojai ir ugniagesiai, iškentę pirmąjį smūgį).
PSO duomenimis, pateiktais 2005 m., dėl Černobylio avarijos galiausiai galėjo mirti iki 4000 žmonių.
Skaičiai oficialiose ataskaitose mažesni, tačiau nuo Černobylio avarijos nukentėjusiųjų skaičių galima nustatyt tik apytiksliai. Be žuvusių Černobylio AE darbuotojų ir ugniagesių, priskiriami susirgę kariai ir civiliai, prisidėję prie avarijos padarinių likvidavimo, ir radioaktyvia tarša užterštų rajonų gyventojai. Medicinoje ir statistikoje sudėtinga nustatyti, kokia dalis susirgo dėl įvykusios avarijos. Manoma, kad didžiąją dalį mirties atvejų, susijusių su radiacijos poveikiu, sukėlė ar sukels onkologinės ligos.
Černobylio forumas – organizacija, globojama JTO, į kurią taip pat patenka TATENA ir PSO, 2005 m. paskelbė ataskaitą, kurioje moksliškai išanalizuota daugybė su avarija susijusių įtakos veiksnių, padariusių poveikį likvidatorių ir gyventojų sveikatai, tyrimų. Tos ataskaitos, taip pat mažiau išsamios tos pačios organizacijos publikuotos apžvalgos „Černobylio palikimas“ išvados pastebimai skiriasi nuo pirmiau minėtų vertinimų. Galimų aukų skaičius šiuo metu ir artimiausią dešimtmetį siekia keletą tūkstančių žmonių. Taip pat pabrėžiama, kad dėl daugelio gyventojų gautų mažų apšvitos dozių radiacijos poveikį labai sunku išskirti tarp atsitiktinių susirgimų, mirtingumo svyravimų ir kitų faktorių, tiesiogiai nesusijusių su apšvita. Tokiems faktoriams priskiriama, pavyzdžiui, sumažėjęs pragyvenimo lygis po TSRS žlugimo, padaręs įtaką padidėjusiam mirtingumui ir sutrumpėjusiai gyvenimo trukmei trijose labiausiai nuo avarijos nukentėjusiose šalyse, taip pat amžiaus vidurkio pokyčius kai kuriuose stipriai nukentėjusiuose rajonuose (nes dalis jaunimo išsikėlė).
Taip pat pažymima, kad šiek tiek padidėjęs susirgimų skaičius tarp žmonių, tiesiogiai nedalyvavusių likviduojant avarijos padarinius ir iškeldintų iš draudžiamos zonos į kitas vietas, tiesiogiai nesusijęs su apšvita (šiose kategorijose pažymimas šiek tiek padidėjęs sergamumas kraujotakos ligomis, medžiagų apykaitos sutrikimais, nervų ir kitomis ligomis, kurias sukėlė ne apšvita, o stresas, susijęs su pačiu iškeldinimo faktu, nuosavybės praradimu, socialinėmis problemomis, radiacijos baime).
Atsižvelgiant į didelį žmonių, gyvenusių radiacinės taršos paveiktose srityse, skaičių netgi nedideli skirtumai vertinant susirgimų riziką gali sąlygoti didelį nuokrypį nuo prognozuojamo susirgimų skaičiaus. „Greenpeace“ ir kitos visuomeninės organizacijos reikalauja įvertinti avarijos įtaką gyventojų sveikatai kitose šalyse. Dar mažesnės apšvitos dozės apsunkina statistiškai patikimų rezultatų gavimą ir daro tokius skaičiavimus nepatikimais.

Ūmi spindulinė liga

Tarp žmonių, likvidavusių ketvirtojo bloko avarijos padarinius, buvo užregistruoti 134 ūmios spindulinės ligos atvejai. Daugeliu atvejų, spindulinė liga buvo apsunkinta spinduliniais odos nudegimais, kuriuos sukėlė β spinduliuotė. 1986 m. laikotarpyje nuo spindulinės ligos mirė 28 žmonės. Dar du žmonės žuvo avarijos metu dėl priežasčių, nesusijusių su radiacija, ir vienas mirė, kaip spėjama nuo koronarinės trombozės. 1987–2004 m. mirė dar 19 žmonių, tačiau jų mirtį nebūtinai įtakojo persirgta spindulinė liga.

Onkologiniai susirgimai

Skydliaukė – vienas iš organų, kuriame, dėl radiacinio užterštumo, yra labai didelė rizika piktybinių navikų išsivystymui, nes joje kaupiasi jodas-131; ypač didelė rizika vaikams. 1990–1998 m. buvo užregistruota daugiau kaip 4000 susirgimo skydliaukės vėžiu atvejų tarp žmonių, kuriems avarijos metu buvo mažiau nei 18 metų. Įvertinus mažą sergamumo tikimybę tokiame amžiuje, dalis šių atvejų laikomi tiesioginiais apšvitos įrodymais. JTO Černobylio forumo ekspertai tiki, kad laiku diagnozuota ir teisingai gydoma, ši liga, nėra labai pavojinga gyvybei, visgi, nuo jos numirė 15 žmonių. Ekspertų manymu, skydliaukės vėžio susirgimų skaičius dar daugelį metų augs.
Kai kurie tyrimai rodo padidėjusį sergamumą leukemija ir kitais piktybiniais navikais (be leukemijos ir skydliaukės vėžio), tiek tarp likvidatorių, tiek tarp žmonių, gyvenančių užterštuose rajonuose. Šie rezultatai prieštaringi ir dažnai statistiškai nepatikimi, įtikinamų įrodymų, dėl padidėjusios rizikos šiais susirgimais, tiesiogiai susijusių su avarija, nepateikta. Visgi didelės likvidatorių grupės stebėjimas, vykęs Rusijoje, parodė keliais procentais padidėjusį mirtingumą. Jei šie rezultatai teisingi, tai reiškia, kad tarp 600 tūkst. žmonių, gavusių didžiausias apšvitos dozes, mirtingumas nuo piktybinių navikų dėl avarijos išauga apytiksliai keturiais tūkstančiais žmonių 100 tūkst. atvejų, kuriuos įtakojo kitos priežastys.
Pagal anksčiau įgytą patirtį, pavyzdžiui, stebint Hirošimos ir Nagasakio atominio bombardavimo nukentėjusiuosius, žinoma, kad susirgimo leukemija rizika sumažėja praėjus keliems dešimtmečiams po apšvitos. Susirgimo kitais piktybiniais navikais situacija yra priešinga. Pirmuoju 10–15 metų laikotarpiu susirgimo rizika yra nedidelė, bet vėliau išauga. Visgi neaišku, ar taikytina tokia patirtis, todėl, kad dauguma, nuo Černobylio avarijos nukentėjusiųjų, gavo daug mažesnes dozes.

Genetinės ligos

Įvairios nevyriausybinės organizacijos skelbia apie gausius apsigimimus ir didelį vaikų mirtingumą užterštuose rajonuose. Pagal Černobylio forumo ataskaitą, publikuojamuose statistiniuose tyrimuose nėra įtikinamų to įrodymų.

1986–1994 m. skirtinguose Baltarusijos rajonuose buvo pastebėtas padidėjęs apsigimimų skaičius, bet jis buvo beveik vienodas tiek užterštuose, tiek švariuose rajonuose. 1987 m. sausį buvo užregistruota neįprastai daug Dauno sindromo atvejų, tačiau tokių atvejų didėjimo tendencijų nepastebėta.
Vaikų mirtingumas yra didelis visose trijose valstybėse, nukentėjusiose nuo Černobylio avarijos. Po 1986 m. mirtingumas sumažėjo tiek užterštuose, tiek ir švariuose rajonuose. Nors užterštuose rajonuose mažėjimas buvo lėtesnis, mirtingumo pasiskirstymas, stebėtas skirtinguose rajonuose ir skirtingais metais, neleidžia kalbėti apie aiškias tendencijas. Be to, kai kuriuose užterštuose rajonuose iki avarijos, vaikų mirtingumas buvo žymiai mažesnis už vidutinį. Kai kuriuose, labiausiai užterštuose rajonuose, pastebėtas mirtingumo padidėjimas. Neaišku, ar tai susiję su radiacija ar su kitomis priežastimis – pavyzdžiui, su žemu pragyvenimo lygiu šiuose rajonuose arba prasta medicinine pagalba.
Baltarusijoje, Rusijoje ir Ukrainoje atliekami papildomi tyrimai, kurių rezultatai dar nebuvo žinomi Černobylio forumo ataskaitos pateikimo metu.

Kitos ligos

Keletas tyrimų parodė, kad likvidatoriams ir užterštų sričių gyventojams yra padidėjusi rizika susirgti įvairiomis ligomis, tokiomis kaip katarakta, širdies ligomis, susilpnėjusiu imunitetu. Černobylio forumo ekspertai priėjo išvadą, kad ryšys tarp susirgimo katarakta ir apšvita, gauta po avarijos, nustatytas gana patikimai. Kitoms ligoms reikalingi papildomi tyrimai su konkuruojančių faktorių įtakos atidžiu vertinimu.

Tolimesnis elektrinės likimas

Po ketvirtojo bloko avarijos elektrinės veikla buvo pristabdyta dėl aplinkoje esančios radiacijos. Tačiau jau 1986 m. spalį, po kruopščios teritorijos dezaktyvacijos ir „sarkofago“ statybos, 1-asis ir 2-asis blokai buvo vėl paleisti; 1987 m. gruodį pradėjo veikti ir 3-iasis blokas.
1995 m. gruodžio 25 d. buvo pasirašytas susitarimo memorandumas tarp Ukrainos vyriausybės, „didžiojo septyneto“ valstybių vyriausybių ir Europos komisijos, pagal kurį pradėta kurti elektrinės uždarymo iki 2000 m. programa.
Sprendimas uždaryti 1 ąjį bloką buvo priimtas 1996 m. lapkričio 30 d., 2-ąjį – 1999 m. kovo 15 d.
2000 m. kovo 29 d., Ukrainos Ministrų kabinetas priėmė sprendimą Nr. 598 „Dėl išankstinio 3-iojo bloko eksploatacijos nutraukimo ir visiško Černobylio AE uždarymo“.
2000 m. gruodžio 15 d. 13.17 val., Ukrainos prezidento įsakymu, tiesioginės transliacijos tarp Černobylio AE ir Nacionalinių menų rūmų „Ukraina“ metu, avarinės apsaugos (AZ-5) rakto pasukimu, visam laikui sustabdytas Černobylio AE 3-iojo bloko reaktorius. Elektrinėje nustota gaminti elektros energiją.
2004 m. kovą Europos rekonstrukcijos ir plėtros bankas paskelbė konkursą naujo Černobylio AE sarkofago projektavimui, statybai ir eksploatavimui. 2007 m. rugpjūtį konkurso laimėtoju tapo firma „Novarka“, kartu su prancūzų kompanijomis „VINCI Construction Grand Projets“ ir „Bouygues“.
2012 m. kovo 3 d. Ukrainos ekstremalių situacijų ministras Viktoras Baloga paskelbė, kad Černobylio AE jau prasidėjo naujo sarkofago statybos darbai.
2012 m. lapkričio 24 d. Černobylio AE objekto „Pastogė“ statybos aikštelėje, į 22 m aukštį, buvo pakelta pirmoji rytinė „Arkos“ dalis, kurios svoris 5300 t. Iš viso šiai daliai reikalingi atlikti trys tokie pakėlimai. 2013 m. rugsėjo 15 d. toje pačioje aikštelėje prasidėjo trečiasis ir tuo pačiu paskutinis rytinės „Arkos“ dalies pakėlimas. Surinkus rytinę dalį, ji bus perkelta link objekto „Pastogė“, o statybos aikštelėje, kuri atsilaisvins, prasidės vakarinio „Arkos“ segmento metalinių konstrukcijų montavimo darbai. 2013 m. spalio mėn. prasidėjo Černobylio AE ventiliacinio vamzdžio antrosios dalies demontažas, prieš tai šalia jo buvo sumontuotas dar vienas, bet mažesnių matmenų, vamzdis. Lapkričio 25 d. senas ventiliacijos vamzdis buvo demontuotas. Visiškai surinkto apsauginio statinio ilgis bus 257 m, plotis 164 m, aukštis 110 m, o svoris 29 000 t. Naujo sarkofago statybos darbai baigti 2016 m.