google/wiki40b huggingface dataset:
Baseinas (hidrologija)

Baseinas – teritorija, iš kurios vanduo suteka į bendrą vandens telkinį.
Kiekviena upė ar ežeras turi vandenskyros linijomis ribojamą teritoriją – baseiną, iš kurio visas vanduo suteka į upę ar ežerą.
Baseinas yra pagrindinis vandentvarkos vienetas. Matuojant žemupyje upe atitekantį vandens kiekį ar jo kokybę, galima pasakyti ar nuspėti tame baseine vykstančius procesus. Paprastai baseino kontūrai apibrėžiami topografiniame plane.
Požeminis baseinas taip pat turi vandenskyras, kurios gali nesutapti su topografiniame plane nurodytomis vandenskyromis. Ant baseino paviršiaus iškritę krituliai gali nutekėti paviršiumi, jie gali kauptis dirvožemyje, išgaruoti.
Paprastai baseino vandens balansas gali būti užrašytas formule: .
Žiburiai (savaitraštis)

Žiburiai – savaitraštis, leistas 1945–1949 m. Augsburgo lietuvių išeivių stovykloje.

Istorija

1945–1946 m. redaktoriai-leidėjai Jonas Vaidelys, Juozas Vitėnas, nuo 1949 m. kovo 29 d. – K. Mickevičius. 1948–1949 m. kurį laiką ėjo triskart per savaitę. Literatūros ir kultūros skyrių redagavo Albinas Gražiūnas ir L. Žitkevičius, informacijos – V. Racevičius, skautų – Antanas Vytautas Saulaitis, sporto – Vytautas Gerulaitis. Laikraščio dailininkas V. Ratas. Savaitraštis iliustruotas. Leido priedus „Į ateitį“, „Moterų žodis“, „Skaitymai“.
Bendradarbiavo Julius Būtėnas, Adolfas Šapoka, Stasys Yla, A. Pauliukonis, V. Vilimas, J. Grinius, Juozas Girnius, Steponas Kolupaila, Antanas Sabaliauskas ir kt.
Makromolekulė

Makromolekulė (gr. macro – didelis) – gigantinis cheminis junginys, turintis savo konkrečią ir apibrėžtą sandarą, griežtai pasikartojančią kitose tos molekulės kopijose. Jei cheminio junginio sandara netvarkinga, sunkiai apibrėžiama ir praktiškai nepasikartojanti niekur kitur – tokie junginiai vadinami tiesiog polimerais (homopolimerais, kopolimerais). Kokio dydžio turi būti molekulė, kad ją būtų galima vadinti makromolekule – nėra tiksliai apibrėžta. Biologijoje ir biochemijoje makromolekule gali būti vadinama ir tarpmolekuliniais ryšiais sujungta molekulių grupė.
Chemijoje makromolekulės sąvoka naudojama apibūdinti tris klases natūralių, gamtoje sutinkamų molekulių: DNR (polideoksinukleotidus), baltymus (polipeptidus) ir angliavandenius (polisacharidus). Būtent gyvose sistemose yra išsivystę mechanizmai, leidžiantys užtikrinti junginio tvarkingą sintezę ir vienodas bei tikslias kopijas.
Paprastų ir makromolekulių dydžių palyginimo pavyzdys: jeigu vienas molis vandens sveria 18 gramų, tai vienas molis 100kDa svorio baltymo svertų 10 000 gramų, o vienas molis DNR, kurią sudaro 3 milijonai nukleotidų, svertų 1000 tonų.
Vienų didžiausių makromolekulių pavyzdžiai yra medienos masę sudaranti celiuliozė bei ligninas.
Makromolekulės dažnai pasižymi neįprastomis fizikinėmis savybėmis, pvz., skystieji kristalai arba kaučiukas. Kita dažna savybė yra ta, kad dauguma makromolekulių netirpsta savaime, tirpale nesant tam tikrų druskų ar jonų.
Konsulatas (Prancūzija)

Konsulatas – Prancūzijos valdymo forma laikotarpiu nuo 1799 m. lapkričio 9 d. Iki 1804 m. Konsulato valdymas buvo įvestas po to, kai 1799 m. lapkričio 9 d. prasidėjo perversmas, kurio metu per dvi dienas kariams, vadovaujamiems Napoleono, pavyko perimti valdžią ir nuversti Direktoriją. Napoleonas paskelbė 1799 m. konstituciją, kurioje buvo numatytas Konsulato valdymas.
Vykdomoji valdžia atiteko trims konsulams. 1800 m. vasarį įvykusio referendumo metu buvo patvirtintas Napoleono kaip pirmojo konsulo statusas. Kiti du konsulai buvo jo patarėjai. Remiantis 1799 m. gruodžio 13 d. priimta Prancūzijos Konstitucija įstatymų leidžiamoji valdžia buvo padalyta tarp 60 narių Senato, 100 narių Tribūnato ir 300 deputatų Įstatymų leidžiamojo susirinkimo. Numatyta, kad konsulus rinks Senatas dešimties metų terminui. Būdamas Pirmuoju konsulu, Napoleonas, vis tik, nedeklaravo esąs valstybės vadovu. 1802 m. gegužę Napoleonas buvo perrinktas dešimties metų laikotarpiui, o tų pačių metų rugpjūtį, pakeitus Konstituciją, perrinktas Pirmuoju konsulu iki gyvos galvos.
Prancūzijos Konsulato valdymo laikotarpis pasižymėjo konservatyvumu, autoritarizmu, stipria valdžios centralizacija. Konsulato laikotarpiu Napoleonas aktyviai vykdė valstybės valdymo, teisinės sistemos ir ekonomines reformas. Viena svarbiausių teisės reformų buvo 1804 m. kovo 21 d. įsigaliojęs Prancūzijos civilinės teisės sąvadas, vadinamasis Napoleono kodeksas. Tarptautiniuose santykiuose Napoleonas 1801 m. sudarė konkordatą su popiežiumi Pijumi VII, o 1802 m. kovo 25 d. Amjeno taikos sutartį su Jungtine Karalyste.
Konsulato laikotarpiu Napoleonui grėsė rojalistų ir jakobinų sąmokslai. Jais Napoleonas pasinaudojo kaip galimybe atkurti paveldimą monarchiją. 1804 m. gegužės 18 d. Senatas priėmė įstatymą, kuriuo buvo steigiama Prancūzijos imperija, o Napoleonas tampa imperatoriumi. Tų pačių metų gruodžio 2 d. Napoleonas buvo karūnuotas Prancūzijos imperatoriumi.
Lietuvos bibliotekininkų draugija

Lietuvos bibliotekininkų draugija – Lietuvos visuomeninė bibliotekininkų, bibliografų, knygotyrininkų ir informatikų organizacija. Būstinė Vilniuje.

Istorija

Įkurta 1931 m. Kaune Vaclovo Biržiškos, V. Ruzgo ir kitų iniciatyva. 1931 m. turėjo 15, 1937 m.– 49 narius. 1941–1989 m. neveikė. 1936–1941 m. ir nuo 1990 m. Tarptautinės bibliotekų asociacijų ir institucijų federacijos (International Federation of Library Association and Institution, IFLA) narė. Turi 79 skyrius. 2018 m. buvo 2525 nariai.

Veikla

Lietuvos bibliotekininkų draugijos aukščiausia valdymo institucija – suvažiavimas, šaukiamas kas 3 metai. Tarp suvažiavimų draugijos veiklai vadovauja taryba ir pirmininkas. Lietuvos bibliotekininkų draugija plėtoja bibliotekininkystę, skatina mokslinį darbą, rūpinasi bibliotekininkų kvalifikacija, ugdo jų profesionalumą, saugo bibliotekinį, bibliografinį palikimą, teikia vyriausybei ir kitoms valdžios institucijoms siūlymus gerinti bibliotekų darbą, formuojant bibliotekininkystės politiką. Dalyvavo rengiant 1936 m. ir 1996 m. Lietuvos bibliotekų įstatymus.
Leidžia informacinę literatūrą lietuvių, rusų ir anglų kalbomis apie Lietuvos bibliotekų darbą ir bibliotekininkystę. Bendradarbiauja su užsienio šalių – Estijos, Latvijos, Skandinavijos šalių, JAV, Didžiosios Britanijos, Vokietijos, Rusijos, Baltarusijos bibliotekininkų organizacijomis ir bibliotekomis. Nuo 1990 m. rengia Baltijos šalių bibliotekininkų suvažiavimus ir kitus tarptautinius renginius.
Gruzdžių herbas

Aprašas

Herbinio skydo auksiniame lauke - einantis Šv. Rokas su juodu apsiaustu, juoda skrybėle, rudais batais ir rudu krepšiu. Prie jo peties – sidabrinė kriauklė (piligrimo ženklas), kairėje rankoje ruda piligrimo lazda, ant kairės kojos juoda dėmė. Šv. Roko barzda ir dešinės rankos marškinių rankovė – sidabrinės spalvos, kūnas – natūralios spalvos. Kairėje figūros pusėje pavaizduotas juodas šuo.
Europoje Šv. Rokas yra draugijų, globojančių ligonius, patronas, Lietuvoje jis laikomas ir vargšų globėju.

Istorija

Gruzdžiai sena istorinė gyvenvietė, tačiau savo istorinio herbo niekada neturėjo. Tik 1999 m. rugsėjo 24 d. Respublikos Prezidentas Valdas Adamkus dekretu Nr. 592 patvirtino Gruzdžių herbą.
Gruzdžiai garsėja šv. Roko atlaidais rugpjūčio viduryje. Miestelio bažnyčioje saugomas XVIII a. 2-osios pusės paveikslas, vaizduojantis šv. Roką. Be to, Gruzdžių krašte XIX-XX a. buvo žinomas vietinis medžio drožėjas, dievdirbys Aloyzas Gendvila (1845 - 1919), kuris labiausiai mėgo vaizduoti šv. Roką, todėl gyventojai jį vadindavę Rokdirbiu.
Sėjamasis ryžis

Sudėtis

Ryžiuose yra iki 75 % angliavandenių, 7,7 % baltymų, 2,2 % ląstelienos, 0,5 % pelenų, 0,4 % riebalų, 14 % vandens.

Panaudojimas

Iš ryžių šiaudų pinami galvos apdangalai, dembliai, dekoratyviniai gaminiai, krepšiai, namų apyvokos daiktai. Gaminamas aukštos kokybės popierius. Ryžių gemalų aliejus vartojamas muilo gamybai.
Ryžių miltai – labai geras papildomas pašaras gyvuliams.

Mityba

Tai pagrindinis maisto produktas daugelyje pasaulio šalių. Maistui dažniausiai vartojamos ryžių kruopos – valyti grūdai be vaisiaus sėklinių luobelių ir gemalų. 
Dėl didelio maistingumo ir gero pasisavinimo ryžių kruopos yra vienas geriausių kasdienės ir dietinės mitybos produktų. Rekomenduojama pagyvenusiems žmonėms.
Nartautai

Istorija

XX a. pr. Nartautai buvo Gulbinskų dvaras Žeimių valsčiuje.
Juozas Dingelis

Juozas Dingelis (g. 1946 m. sausio 1 d. Varėnos raj. Čižiūnų kaime) – Lietuvos miškininkas, visuomenės veikėjas, Lietuvai pagražinti draugijos Valdybos pirmininkas.

Biografija

Gimė valstiečio šeimoje. 1959 m., baigęs Valkininkų vidurinės mokyklos aštuonias klases, įstojo į Vilniaus miškų technikumą. 1963 m. (17 metų) jį baigė ir pradėjo dirbti Alytaus miškų ūkio Daugų girininkijos girininko pavaduotoju.
1966 m. paskirtas Valkininkų miškų ūkio vyresniuoju inžinieriumi, 1973–1988 m. – Valkininkų girininkijos girininku.
1988 m. Miškų ūkio ministro įsakymu perkeltas į Vilniaus miškų ūkio gamybinio susivienijimo vyriausiojo inžinieriaus pareigas.
1990 m. gegužės 2 d. paskirtas Vilniaus miškų urėdijos urėdu, juo dirbo iki 2000 m. lapkričio 27 d. 40 metų dirbo miškininku: nuo miško darbininko, girininko iki įmonės vadovo. Buvo išrinktas Lietuvos miškų urėdų tarybos pirmininku. 16 metų dainavo Varėnos vyrų vokaliniame ansamblyje „Girios aidas“, koncertavo Europos šalyse, Kuboje, Vietname. Vėliau dainavo folkloro ansamblyje „Nalšia“.
1995 m. kartu su šviesios atminties monsinjoru Kazimieru Vasiliausku, kitais šviesuoliais atkūrė Lietuvai pagražinti draugiją.
IV draugijos suvažiavime 2007 m. vasario 3 d. penktą kartą išrinktas valdybos pirmininku. Šias pareigas eina iki šiol. Jam vadovaujant, Draugija išaugo į vieną didžiausių ir veikliausių organizacijų Lietuvoje. Taip pat yra Vilniaus pedagoginio universiteto Regionų socialinės organizacijos plėtros centro koordinatorius.
2004 ir 2008 m. dalyvavo Seimo rinkimuose, tačiau niekada nepriklausė jokiai partijai. Vedęs, turi tris dukteris.

Apdovanojimai

Už nuopelnus Lietuvai J. Dingelis apdovanotas: Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino I laipsnio medaliu, Kultūros žymūno ženklu, Lietuvos Respublikos Prezidento ir Lietuvos Respublikos miškų ministro padėkomis.
Naugarduko Mažoji pilis

Mažoji pilis (brus. Малы замак) – įtvirtinta papilio gyvenvietė ant 316–317 m aukščio kalvos dab. Baltarusijos Naugarduko mieste. Sugriauta, išliko tik gynybinio bokšto pamatai.

Istorija

Ant aukštai virš apylinkių iškilusios (316–317 m v. j. l.) Naugarduko plynaukštės gyventojai ėmė kurtis dar X amžiuje vakarinėje jos dalyje, kur susiformavo įtvirtinta gyvenvietė–papilys. Mažosios pilies teritorijoje gyveno valstiečiai ir amatininkai, XII a. ji buvo aptverta gynybine siena. XIII a. pab.–XIV a. pr. buvo sumūrytas gynybinis bokštas, kuris XV–XVI a. buvo perstatytas į aštuoniakampį. Apgriauta per ATR-Maskvos karą (1654–1667 m.), o galutinai gyvenvietė sunaikinta per 1700–21 m. Šiaurės karą. Nuo 1956 m. Mažosios pilies kultūrinį sluoksnį tyrusi Rusijos Materialios istorijos instituto Leningrado filialo ekspedicija (vad. Frida Gurevič) rado puodžių ir metalo liejikų dirbtuvių liekanas.
Rytinėje Naugarduko plynaukštės pusėje apatinis kultūrinis sluoksnis siekia XI a. antrąją pusę, joje buvo medinė, o vėliau Vytauto Didžiojo pastatyta mūrinė Naugarduko pilis. XIII a. buvo iškastas galingas griovys, atskyręs tą teritoriją nuo Mažosios pilies (pastarosios užimamas plotas buvo penkis kartus didesnis nei Naugarduko pilies).

Adomo Mickevičiaus nemirtingumo pilkalnis

Norėdami įamžinti žinomo lenkų poeto Adomo Mickevičiaus atminimą, jo gerbėjai nutarė supilti kalvą buvusios Mažosios pilies teritorijoje – Nemirtingumo pilkakalnį. Gruntas pradėtas pilti 1924 m. gegužės 27 d., o 1931 m. birželio 28 d. žemės darbai buvo baigti – kalva suformuota. Netoliese 1992 m. atidengtas paminklas poetui (skulptorius Valerijus Januškevičius).
Magistro darbas

Magistro darbas – baigiamasis akademinis (kai kur – mokslinis) darbas, kurį įvertinus teigiamai, suteikiamas magistro (M.A., LL.M., MBA ar kt.) kvalifikacinis laipsnis.
Apimtis – nuo 50 iki 60, kai kuriose valstybėse – net iki 120 puslapių.

Darbo gynimas

Paprastai privalomas apginti. Kai kuriose valstybėse, priklausomai nuo studijų programų nuostatų, darbo gynimas nebūtinas (pvz., Vokietijoje magistro darbas pagal atitinkamus nuostatus privalo būti ginamas arba ne; pastaruoju atveju pakanka pateikti užbaigtą darbą vertinimui).
Lietuvoje įvestas atsiradus magistrantūrai (podiplominėms studijoms). Anksčiau buvo vad. diplominis darbas.
Jamaikos kultūra

Rastafari

Geriausiai pasaulyje žinoma Jamaikos kultūros dalis yra regio muzika ir rastafariai, visame pasaulyje garsėjantys šiuo charakteringai sinkopuotu stiliumi, kilusiu iš kito jamaikietiškos muzikos stiliaus – ska. Iš Kingstono kilęs Bobas Marlis – neabejotinai garsiausias šio stiliaus atlikėjas. Tačiau ne kiekvienas rastafaris groja regį, ir ne kiekvienas regio klausytojas yra rastafaris.
Rastafari – religija, pagrįsta krikščioniška Karaliaus Jokūbo Biblija. Biblija skaitoma etiopiška maniera, ir jos pasekėjai tiki, kad Etiopijos imperatorius Haile Selassie yra Dievo, arba Jah, įsikūnijimas. Šią religiją įkvėpė Markusas Garvis ir „atgal į Afriką“ judėjimas.
Kai kurie „rasta“ nešioja virvelėmis susuktus plaukus, vadinamus „dreadlocks“. Kiti valgo tik I-tal maistą, iš esmės panašų į veganišką mitybą, kurioje vengiama tam tikrų (gyvūninės kilmės) maisto produktų. Tačiau rastafari religijoje nėra tiksliai apibrėžtų dogmų.

Teatras

Pirmasis teatras Jamaikoje buvo įkurtas 1682 m. XVII-XVIII a. buvo atidaryta dar keletas teatrų, sulaukdavusių ir gastroliuojančių profesionalų, ir mėgėjiško teatro grupių pasirodymų. Tačiau pasirodymai vykdavo ne tik oficialiose įstaigose, bet ir namuose, krautuvėlėse, dvaro rūmuose ir bet kuriose pakankamai didelėse patalpose. Tuo metu dažniausiai buvo statomos klasikinės pjesės, pvz., Šekspyro. Tačiau augant žydų ir prancūzų bendruomenėms atsirado pjesių ir jų tematika.
Uždraudus vergiją, Jamaikos juodaodžiai ėmė gilintis į savąsias šaknis, į teatro pasirodymus įmaišydami muziką ir šokį. Nors tikrieji jamakietiški stiliai formavosi daugelį metų, galiausiai jie tapo populiaresni už vakarietiškuosius darbus. Pantomima, populiariausia šių laikų Jamaikos teatro forma, gimė XX a. 5 deš. susiliejus anglų pantomimai ir jamaikiečių folklorui. Kitas populiarus stilius, „roots“ („šaknų“) teatras, išsivystė XX a. 5-6 deš. Šiuolaikiniai kūrėjai rašo pjeses Jamaikos dialektu, tokiu būdu viliodami į teatrus visus jamaikiečius, o ne tik elitinę publiką.

Literatūra

Derekas Valkotas, Nobelio prizo laureatas, lankė koledžą Jamaikoje. Tarp kitų ryškesnių rašytojų, kilusių iš salos, yra Klodas Makkėjus ir Luisas Simpsonas. Ypatingo dėmesio susilaukia darbai, parašyti Jamaikos anglų kalba, arba Patois. Tokių kūrinių yra parašę Luiza Benet, Endriu Salkis ir Maiklas Smitas. Gyvendamas Jamaikoje, garsiuosius romanus apie Džeimsą Bondą parašė Ianas Flemingas. Garsaus Džinos Rais romano „Plačioji Sargasų jūra“ veiksmas vyksta Jamaikoje.

Kinas

Jamaikos kino industrija nėra plačiai žinoma, tačiau ji auga. Du žinomiausi jamaikietiški filmai – „The Harder They Come“ ir „Dancehall Queen“. Tačiau Jamaika – labai populiari vieta Holivudo filmų filmavimui. Į čia kurtų filmų sąrašą galima įtraukti „Žydrąją lagūną“, „Kokteilį“, „Gero vėjo“ ir Džeimso Bondo filmą „Gyvenk ir leisk numirti“.
Ožkos pienas

Ožkos pienas (angl. goat milk; rus. козье молоко) – pienas, gaunamas iš naminių ožkų (lot. Capra aegagrus hircus).
Ožkos kasmet duoda 2 % viso pasaulio pieno. Kai kurios ožkų veislės auginamos specialiai pieno gamybai.
Ožkos pieno riebalų lašeliai yra smulkūs ir gerai emulsinti, todėl ožkos pieno riebalai gerai išsilaikė piene ir nenusistoja viršuje kaip kad būna su karvės pienu. Todėl ožkos pieno nereikia homogenizuoti. Jei numatoma iš pieno gaminti sūrį, homogenizacija nerekomenduojama, nes ji keičia pieno struktūrą, ir tada pienas sunkiau koaguliuoja, prastėja sūrio kokybė ir išeiga.
Pieninės ožkos, būdamos pieningiausio amžiaus (3–4 laktacija) per dieną vidutiniškai duoda 2,7–3,6 litro pieno. Laktacija trunka apie 10 mėnesių, į galą pieningumas mažėja. Pieno vidutinis riebumas apie 3,5 %.
Ožkų pieną paprastai perdirba į sūrį, sviestą, ledus, jogurtą, kachetą (isp. cajeta) ir kitus produktus. Ožkos sūris Prancūzijoje vadinamas chèvre (pranc. chèvre 'ožka'). Du jo variantai yra rokamaduras (pranc. Rocamadour) ir Montrachet. Ožkos sviestas yra baltas, kadangi ožkos piene geltonas beta karotinas būna perdirbtas į bespalvį vitaminą A.
Paulavos respublika

Paulavos respublika (arba Pavlovo respublika) buvo nedidelė valstiečių savivaldos bendruomenė palei Merkį, dabartiniame Merkinės kaime Šalčininkų rajone su aplinkinėmis žemėmis.
Gyvavo nuo 1769 iki 1795 metų, kuomet ją savo dvare įkūrė Povilas Ksaveras Bžostovskis. Ją sudarė Merkinės dvaras (34 valstiečių ūkiai), sujungtas su Turgelių palivarku (iš viso 78 valakai, apie 1640 ha). Valdė prezidentas (pats dvaro savininkas) ir valstiečių seimas. Povilas Bžostovskis pamažu likvidavo dvaro arimus ir lažą, atodirbio rentą pakeitė (galutinai nuo 1786 metų) pinigine. Valstiečiams leido laisvai tvarkyti savo turtą, iš dalies ir žemę, verstis prekyba ir amatais (kad jie galėtų mokėti činšą), suteikė asmens laisvę. Įsteigė mokyklą, stengėsi valstiečiams versti knygas. Dvaro pajamos iki 1784 metais padidėjo daugiau kaip du kartus. Valstybę vėliau pripažino Stanislovas Augustas Poniatovskis, Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius. Paulavos respublikos pinigai tais laikais buvo retas ir brangus kolekcinis objektas Europos kolekcionieriams.
Respublika žlugo, kai jos įkūrėjas, suprasdamas, kad Rusija valdas greitai užims (per Lenkijos-Lietuvos padalijimus), pasitraukė į Saksoniją ir išmainė Paulavos respubliką į dvarą tenai. Naujas vadovas vis dėlto nebandė tęsti respublikos veiklos, vėl grąžino lažą ir nusavino žemę, o vėliau valdas išties okupavo Rusija. Paulavos respublika buvo viena radikaliausių XVIII a. 2-osios pusės valstiečių reformų Abiejų Tautų Respublikoje.

Gyvenimo ypatumai

Žemė valstiečiams buvo išdalinta už darbą ir iš dalies už mokestį (pinigais ir medaus duokle). Jei valstietis savo vietoje galėjo pristatyti kitą valstietį, tai gaudavo laisvę. Kaimiečiai buvo mokomi skaityti, rašyti, skaičiuoti, įvairių amatų (daryti skrybėles, pinti krepšius, megzti kojines ir kt.). Iš karo tarnybai tinkamų vyrų sudaryti informuoti kariniai vienetai su gubernatoriumi priešakyje, kurie kasdien atlikdavo pratybas, o prireikus buvo įpareigoti su šautuvu ir buože ginti tėvynę. Iš pačių valstiečių sudarytas teismas, paskirti girininkai ir dešimtininkai lauko darbams prižiūrėti. Valdininkai, kurių sąžiningumą sekė pats savininkas, rašė smulkią atskaitomybę. Per keletą metų ši respublika pražydo – gražiai įdirbti laukai ėmė duoti didesnį derlių, apsišvietę ir padoriai apsirengę valstiečiai noriai ėjo į darbą ir aptvarkė savo sodybas. Dvarininkas kas 4 metai šaukdavo visuotinį gyventojų susirinkimą, kuriame patikrindavo gimimų ir mirimų duomenis, pasikalbėdavo su valstiečiais, suruošdavo jiems vaišes su šokiais.
Izidorius Vaičiulis

Biografija

1977 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, istorijos mokytojas.
Dirbo Vainuto vidurinėje mokykloje, mokytojas, mokyklos direktorius; 1988-1990 Šilutės rajono švietimo skyriaus vedėjas. 1990–1994 m. Rusnės vidurinės mokyklos direktorius. 1996 m. Šilutės pašto viršininkas. 2007 m. Rusnės specialiosios mokyklos direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilutės rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše), 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.
Neetatinis aplinkos apsaugos inspektorius, Rusnės bendruomenės „SALA“ tarybos narys, policijos rėmėjas.
Ernest-Alexandre Goüin

Biografija

Kilęs iš garsios bankininkų ir verslininkų giminės, tėvas buvo verpimo fabriko savininkas  Nanto. 1836 m. Ernestas Guenas pradėjo studijuoti garsiojoje Paryžiaus politechnikos mokykloje (pranc. École Polytechnique), po to šeima jį pasiuntė tęsti industrines studijas į Angliją. Po baigimo gyveno ir darbavosi Didžiojoje Britanijoje, kurį laiką Mančesteryje atrinkinėjo lokomotyvus prancūziškai bendrovei Compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans. Vėliau grįžo į gimtąją šalį ir Paryžiuje sėmėsi patyrimo vadovaudamas gamybinėms dirbtuvėms geležinkelių įmonėje Compagnie du chemin de fer de Paris à Saint-Germain.
1846 m. Paryžiaus šiauriniame priemiestyje Batignolles įkūrė savo įmonę Ernest Goüin et Cie, kurioje gamino lokomotyvus geležinkeliams, stakles verpykloms ir kt. Tuo metu kilo geležinkelių statybų bumas ir pasipylė užsakymai metalinių tiltų gamybai. 1867 m. E.A.Guenas savo įmonę pervadino į Société de Construction des Batignolles (šiandien geriau žinoma Spie Batignolles pavadinimu) ir pradėjo specializuotis   projektuotuojant  ir gaminant metalines konstrukcijas geležinkeliams bei kt. objektams.
Odė

Odė (sen. gr. ōdē – giesmė) – lyrikos žanras. Tai eiliuotas kūrinys, kuriame šlovinami žymūs asmenys, svarbūs istoriniai įvykiai, deklaruojami aukšti filosofiniai, etiniai, politiniai principai. Odei būdinga patetika, retoriškumas. Jai artimi himnas, ditirambas.

Istorija

Odė pradėjo formuotis antikos laikais (iš pradžių buvo susijusi su muzika ir šokiu). Susiformavo renesanso, labiausiai paplito klasicizmo laikais.
Žymiausiai kūrėjai: graikų literatūroje – Pindaras, romėnų – Horacijus, renesanso – K. Celtas, U. fon Hutenas (rašė lotynų kalba; Vokietija), P. Ronsaras (Prancūzija), J. Kochanovskis (Lenkija), baroko ir klasicizmo – F. Malerbas, Volteras, Ž. B. Ruso, E. Lebrenas (Prancūzija), G. R. Vekerlynas, M. Opicas (Vokietija), B. Džonsonas, Dž. Miltonas, Dž. Draidenas, A. Koulis, A. Popas (Anglija), V. Trediakovskis, M. Lomonosovas, A. Sumarokovas, M. Cheraskovas (Rusija), A. Naruševičius, I. Krasickis, S. Trembeckis (Lenkija).
Preromantizmo ir romantizmo laikais odė priartėjo prie lyrinės filosofinės poemos. Iki tol dominavusius antikinės mitologijos įvaizdžius pradėta keisti nacionaline mitologija. Naujųjų laikų lyrikai odė mažiau būdinga.

Lietuvoje

Lietuvių literatūroje XVII a. lotynų kalba odžių parašė M. K. Sarbievijus. A. Strazdas XIX a. pradžioje (1824 m.) parašė odę „Giesmė Rygos miestui pagerbti“. Pirmieji odžių lietuvių kalba sukūrė S. Stanevičius („Šlovė žemaičių“, 1829 m.), D. Poška. Odžių žanro stilistika būdinga kai kuriems V. Kudirkos, Maironio pilietinės tematikos eilėraščiams.

Odė muzikoje

Ode taip pat vadinamas ir muzikos žanras. Tai iškilmingas (dažnai himno pobūdžio) laisvos muzikinės formos vokalinis, instrumentinis arba vokalinis instrumentinis kūrinys. Kartais odė kuriama svarbaus įvykio, žymaus asmens garbei.
Antikoje ode buvo vadinama pakili choro daina.
Nuo XVII a. Anglijoje, Vokietijoje plito į kantatą panašios odės. Lygiagrečiai kurtos ir dainų pobūdžio odės su instrumentiniu pritarimu. XIX–XX a. odžių sukūrė F. Listas, Ž. Bizė, A. Šionbergas, I. Stravinskis, S. Pokofjevas, A. Chatačaturianas. Lietuvoje – A. Budriūnas, G. Kuprevičius.
Mykolas Mingaila

Biografija

Horodlėje gavo Ravos herbą. Prieš tai turėjo kitą herbą.
XIV a. antrosios pusės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės bajoro Gedgaudo sūnus. Pirmą kartą minimas 1387 m. Jogailos privilegijoje Vilniaus vyskupui. Spėjama, kilęs iš 1379–1392 m. kryžiuočių kelių aprašymuose 1385 m. minimo Mingailos kaimo. Svarbiausia tėvoninė valda – Dieveniškės.