Gvadalupės mergelė

Istorinis kontekstas

1521 m. ispanai užkariavo actekų imperiją. Nors oficialiai actekų valstybinė religija, kuri apėmė ir kasdienes žmonių aukas, nebebuvo praktikuojama, tik nedidelė gyventojų dalis tapo krikščionimis, iš dalies dėl to, kad užkariautojų žiaurumas buvo siejamas ir su jų religija. Pranciškonų misionierius ir istorikas Toribio de Benavente laiške imperatoriui Karoliui V aprašo varganą actekų padėtį po užkariavimo: karo sukeltas nepriteklius, administratorių priespauda, aukšti mokesčiai, priverstinis darbas aukso kasyklose, Meksiko miesto statymo kaštai ant Tenočtitlano griuvėsių, įvairios vergystės formos ir iš atvykėlių patiriamas smurtas. Susiformavus Gvadalupės Mergelės kultui, iš dalies dėl sinkretizmo ir dėl to, kad ispanai vesdavo vietines merginas, krikščionių indėnų tarpe žymiai padaugėjo. Toribio de Benavente savo raštuose 1541 m. teigė, kad apie 9 milijonus actekų tapo krikščionimis.

Pirmieji rašytiniai šaltiniai

1888 m. garsus meksikiečių istorikas Joaquín Garcia lcazbalceta rašė, jog neturima šaltinių iš XVI a., kurie įrodytų Gvadalupės apsireiškimų istoriškumą. Tačiau šiandien iš XVI amžiaus turima bent 19 dokumentų ispanų kalba, 21 actekų dokumentas, dauguma jų buvo parašyti nahuatlių kalba, bei 8 dokumentus iš maišytos rasės indėnų-europiečių šaltinių. 
Pats seniausias šaltinis – tai „1548-ųjų (arba Escalada) Kodeksas“, rastas 1995 m. vienoje privačioje kolekcijoje . Jame yra apsireiškimų ir Chuano Diego iliustracija, keletas įrašų nahuatlių kalba, Chuano Diego indėniško vardo ir jo mirties datos 1548 m. paminėjimas. Šis dokumentas pasirašytas meksikiečių istoriko Antonio Valeriano (1520-1605) ir ispanų istoriko Bernardino de Sahagun OFM (1500-1590). Kai kurie autoriai abejoja šio dokumento autentiškumu. Iki 1548-ųjų žinia apie apsireiškimą sklido žodžiu, kaip buvo įprasta actekų kultūroje.
1551–1556 m. Antonio Valeriano parašė „Nican Mopohua“ (tai reiškia „Čia pasakojama“) pasakojimą su išsamiomis Gvadalupės Marijos apsireiškimo Meksike 1531 m. gruodžio 9-12 d. detalėmis. 16 puslapių apimties Nican Mopohua rankraštis saugomas New York Viešojoje bibliotekoje nuo 1880 m. Dauguma istorikų sutinka, kad jis parašytas 1556 m. Poetiniu ir literatūriniu požiūriu jis laikomas šedevru. Jo autorius buvo išsilavinęs Amerikos indėnas, rašęs lotyniškais rašmenimis, bet actekų nahuatlių kalbos garsais.
"Nican Mopohua" tekstas buvo pirmą kartą publikuotas tik 1649 m. kaip Luis Laso de la Vega parašyto religinio traktato Huei tlamahuiçoltica (tai reiškia "Didysis įvykis") dalis. Metais anksčiau, 1648 m. Gvadalupės Marijos apsireiškimai ir paveikslas paminėti Europoje išleistame Miguel Sánchez veikale ispanų k. Imagen de la Virgen Maria, Madre de Dios de Guadalupe.

Ginčas dėl Chuano Diego istoriškumo

Rengiantis Chuano Diego kanonizacijai, 1999 m. buvęs Gvadalupės bazilikos abatas William Schulenburg pavadino Chuaną Diegą „mitiniu personažu“. Tuomet Vatikane buvo sudaryta 30 mokslininkų iš įvairių šalių komisija, kuri patvirtino, kad Chuanas Diegas buvo istorinė asmenybė. Tarp jų naudotų šaltinių buvo 27 senovės indėnų dokumentai. Viename iš jų – Eskalados kodekse – buvo pateiktas Chuano Didako gimtasis vardas ir mirties liudijimas.

Ginčas dėl sinkretizmo

Po Actekų imperijos nukariavimo 1519-1521 m. ispanai sugriovė deivės motinos Tonantzin šventyklą ant Tepejako kalno už Meksiko miesto. Vėliau toje vietoje buvo pastatyta koplyčia, dedikuota Mergelei Marijai. Naujai atsivertę indėnai iš toli ateidavo į tą vietą melstis, dažnai kreipdamiesi į Mergelę Mariją Tonantzin vardu.
Actekų mitologijoje ir tarp šiuolaikinių Nahua indėnų "Tonantzin" reiškia "Mūsų garbingoji motina". Šis titulas buvo pridedamas kreipiantis į visas moteriškas dievybes, pavyzdžiui, Motiną Žemę.
Turimi rašytiniai šaltiniai leidžia numanyti, kad XVI a. Meksike katalikų dvasininkija buvo pasidalijusi kulto prie Gvadalupės Marijos paveikslo atžvilgiu: pranciškonai, kurie prižiūrėjo Tepejako šventovę, kurioje buvo Gvadalupės Marijos paveikslas, šiam kultui stipriai priešinosi, tuo tarpu domininkonai jį palaikė.
Pagrindinis kulto skatintojas buvo Meksiko arkivyskupo pranciškono Juan de Zumárraga įpėdinis domininkonas Alonso de Montúfar. 1556 m. pamoksle jis gyrė liaudies pamaldumą "Gvadalupės Mergelei", turėdamas minty paveikslą ant Chuano Diego tilmos, saugomos Tepejako Mergelės Marijos koplyčioje, kurioje, pasak jo, buvo įvykę stebuklų. Po kelių dienų pranciškonas Francisco de Bustamante, vietos pranciškonų vyresnysis, pasakė pamokslą, smerkiantį Gvadalupės Mergelės paveikslo kultą. Jis išreiškė susirūpinimą, kad vyskupas skatina prietaringą požiūrį į paveikslą: "Pamaldumas koplyčioje ... kuriam jie davė Gvadalupės vardą, buvo žalingas indėnams, nes jie tikėjo, kad pats paveikslas daro stebuklus, priešingai tam, ko mokė broliai pranciškonai. Ir daugelis (indėnų) nusivildavo, kada paveikslas nepadarydavo stebuklo."
Dauguma šiuolaikinių katalikų autorių Gvadalupės Marijos paveiksle įžvelgia ne tiek sinkretizmo grėsmę, kiek tobulą įkultūrintos evangelizacijos pavyzdį.

Europinės kilmės teorija

Šios teorijos šalininkai teigia, kad paveikslas negalėjo atsirasti Meksikoje, nes jis išliko pernelyg ilgai. Vietinių gyventojų drabužiai buvo gaminami iš kaktuso siūlų audinio, išsilaikydavusio ne ilgiau kaip dešimtmetį. Todėl audinys turėtų būti iš Europos lino arba medvilnės. Kai kurie šaltiniai mini prof. Chiment ir Jose Sol Rosales tyrimus, kurių duomenimis paveikslo audinys galėjo būti pagamintas iš kanapių pluošto, kuris yra vienas tvirčiausių audinių. Tačiau tai prieštarauja kitiems Gvadalupės paveikslo audinio tyrimams: 1946 m. dr. Orozco ir 1975 m. Ernesto Sodi Pallares nustatė, kad audinys pagamintas iš agavos (konkrečiai Agave popotule Zacc) siūlų.

Dvasininkų pasitelktas sinkretizmas actekams patraukti

Pagal šią teoriją, katalikų dvasininkai sukūrė Gvadalupės Mergelės kultą sukrikščionindami actekų deivę Tonantzin, kuri anksčiau buvo garbinama ant Tepejako kalno, kur vėliau ir pastatyta Gvadalupės Marijos šventovė. Prancūzų istorikas Jacques Lafaye teigia: "... kaip krikščionys statė savo šventoves ant pagoniškų šventyklų griuvėsių ir kolonų, taip jie dažnai skolindavosi pagoniškus papročius savo kulto reikmėms."

Gvadalupės vardo reikšmė

Gvadalupė – tai ispaniškas vardas, juo pradžioje vadinta Ispanijoje esanti upė. Šis žodis turbūt kilo iš arabų kalbos ir reiškia „upės vaga“, „upės kanalas“. Katalikų teologai aiškina šį vardą palygindami Marijos vaidmenį išganymo plane su upės vaga, kuri nukreipia gyvąjį vandenį, simbolizuojantį Dievo malonę, link žmonių, o žmones veda pas savo Sūnų – Gyvojo vandens šaltinį.
Su ta upe ir miesteliu Ispanijoje susijęs XIV a. Marijos apsireiškimas. Pasak vietinių legendų, kartą vieno piemens, vardu Gil Cordero, karvė išklydo iš bandos, tad jis leidosi jos ieškoti. Pagaliau po 3 dienų ją rado gulinčią miško laukymėje. Tuo metu jam pasirodė Švč. Mergelė Marija ir pasakė, kad toje vietoje, kur gulėjo jo karvė, buvo paslėpta šv. Luko Evangelisto padaryta jos medinė statulėlė. Ji prašė apie tai pasakyti miestelio kunigams ir kad jie pastatytų toje vietoje mažą šventovę, kurioje taip pat būtų rūpinamasi vargšais. Nuo tada Marija ten buvo žinoma kaip Gvadalupės Dievo Motina iš Ekstremadūros (Ispanijos regiono).  Ispanijos karalius Ferdinandas ir karalienė Izabelė buvo įpratę lankyti tą šventovę, netgi ten buvo pasistatę rezidenciją, iš kurios pasirašė dekretą finansuoti Kristupo Kolumbo kelionę, kurioje jis atrado Ameriką.
Kadangi Meksikos Gvadalupės Marija paveiksle pasirodė kaip turinti maišytos rasės – actekų ir ispanų – veido bruožų, tai ir jos pasivadinimas Gvadalupe galėjo reikšti, kad ji atėjo ne tik pas indėnus, bet taip pat pas ispanus. Indėnus ji skatino pasitikėti krikščionybe, o ispanus skatino gerbti indėnų orumą, kuriems ji atstovavo, paveiksle persiimdama ne tik jų veido bruožais, bet ir tos kultūros simboliais. Amerikoje ispanai elgėsi labai žiauriai, jie žudė, kankino ir įkalindavo vietinius indėnus. Toks jų elgesys buvo visiškai užkirtęs kelią to Naujojo Pasaulio evangelizacijai.
Kai kurie tyrinėtojai mano, jog Mergelė Marija galėjo pasakyti nahuatlių kalbos žodį „coatlaxopeuh“, kuris tariamas „quatlasupe“, panašiai kaip Guadalupe, ir reiškia: „toji, kuri sutraiško gyvatę“. Actekų vietinės religijos universalus simbolis buvo gyvatė. Actekų religija pasižymėjo žmonių aukojimu dievams, kanibalizmu, poligamija. Pvz. 1487 m. per 4 dienų trukmės naujos Tenočtitlano šventovės pašventinimo apeigas actekų kunigai paaukojo apie 80 000 belaisvių. Visgi pasak kitų šaltinių, aukų skaičius per minėtas apiegas tebuvo 4000.
Biblijoje gyvatė simbolizuoja šėtoną (Apr 12,9), nors taip pat ir gudrumą (Mt 10,16).

Paveikslo simbolika

Gvadalupės Mergelės paveikslas glaudžiai siejasi su Naujojo Testamento Apreiškimo knygos 12-tuoju skyriumi:
„Ir pasirodė danguje didingas ženklas: moteris, apsisiautusi saule, po jos kojų mėnulis, o ant galvos dvylikos žvaigždžių vainikas. Ji buvo nėščia. […] Moteriai buvo duoti du didžiojo erelio sparnai skristi į dykumą, į savo būstinę“ (Apr 12,1-2.14).
1970 m. Actekų civilizacijos ekspertas Mario Rojas atskleidė, jog Gvadalupės paveikslas taip pat yra Vidurio Amerikos kodas, pilnas simbolių iš Nahuatl kultūros; viskas jame turi prasmę:
Akys, žvelgiančios žemyn, atskleidžia Marijos nuolankumą, tai, kad ji nėra deivė. Indėnų dievai niekad nežiūrėdavo žemyn, o tik tiesiai.
Mergelės veidas ir plaukai tamsios spalvos, maišytos rasės žmonių veido bruožų, būdingų actekų moterų ir ispanų bendriems palikuonims.
Tiesūs plaukai indėnams reiškia, kad Marija yra skaisti mergelė, nes ištekėjusių moterų plaukai būdavo supinti.
Marijos rankos sudėtos maldai, tačiau indėnišku aukojimo būdu. Tai dar vienas patvirtinimas, kad ji nėra deivė. 
Jos apsiausto spalva (mėlynai žalia turkio arba žalsva nefrito, kuris buvo laikomas vertingesniu už auksą; šios spalvos buvo rezervuotos dievams ir karaliams) atskleidžia jos karališkumą. Ši spalva taip pat simbolizuoja dangų.
Žvaigždės ant apsiausto simbolizavo naujos eros ir civilizacijos pradžią.
Tamsiai violetinę juostą aplink juosmenį actekų kultūroje moteris nešiodavo, kuomet būdavo nėščia.
Šviesiai rožinė Marijos tunikos spalva simbolizuoja aušrą, reiškiančią, kad Mergelė savo apsireiškimu skelbia jos sūnaus, kuris nugalės blogio tamsą, gimimą. Ši spalva taip pat simbolizuoja žemę.
Auksu apsupta sagė su kryželiu ant tunikos po kaklu yra šventumo simbolis.
Keturlapis jazminas, arba saulės gėlė, pavaizduota tik kartą ant Marijos tunikos virš įsčių, simbolizuoja Dievą Marijos įsčiose. Keturi žiedlapiai reiškia keturias pasaulio šalis ir kosmoso centrą. Meksikiečiams tai buvo pats svarbiausias dalykas, tarsi ji sakytų: aš nešu Dievą-vaikelį.
Ant tunikos yra dar devynios gėlės, visos panašios, bet skirtingos. Vietiniai žmonės išreikšdavo tiesą kaip „gėlę ir giesmę“. Taigi šios gėlės simbolizuoja tikrą tiesą, kylančią iš dangaus, nes tų gėlių šaknys kyla iš Marijos apsiausto, nusagstyto žvaigždėmis. Gėlės žiedo forma primena hieroglifą, reiškiantį „kalnas“. Kalnas vietiniams žmonėms simbolizavo šventovę ir buvo aukščiausias taškas, kuriame žmogus susitinka su dievais. Apvertus šią gėlę ji tampa panaši į širdį su arterijomis, simbolizuojančią gyvybę. Dar daugiau, šios širdies viduje galima pastebėti veidą su akimis, nosimi ir burna. Veidas širdyje – tai išminties, sugebėjimo mylėti, simbolis. Be to, krikščionims tai primena Dievo pažadą išimti akmeninę ir duoti kūninę, jautrią širdį (plg. Ez 11,19-20) per tikėjimą į Jėzų Kristų.
Aplink Mergelę pavaizduotas debesis ir rūkas indėnams reiškė, kad ji ateina iš aukščiau ir yra ne iš šio pasaulio.
Saulės spinduliai Marijai už nugaros reiškia ir tai, kad ji „apsisiautusi saule“ (plg. Apr 12,1), t. y. spinduliai sklinda iš Dievo jos įsčiose, ir tai, kad ji sukelia saulės užtemimą – esantysis joje yra galingesnis už saulės ir mėnulio dievus.
Mėnulio centras, ant kurio stovi Marija, simbolizuoja patį Meksiko miestą (etimologiškai „Mexico“ reiškia „mėnulio centre, bamboje“). Be to, Marija pamina po kojomis tamsaus mėnulio, nakties dievą.
Angelas indėnų kultūroje buvo vaizduojamas su erelio sparnais ir laikomas kūriniu, galinčiu labiausiai priartėti prie dievų, tarpininku. Be to, jis suprantamas kaip atnešantis naująją erą. Šis angelas erelio sparnais gali simbolizuoti ir Chuaną Diegą, kurio gimtasis vardas Cuauhtlatoatzin reiškia kalbantis erelis. Be to, jis buvo pakrikštytas Chuano - apaštalo Jono, parašiusio ir minėtą Apreiškimo knygą - vardu, kurio simbolis krikščioniškoje tradicijoje taip pat yra erelis.

Apsireiškimų laiko simbolika

1521 m. ispanų buvo užkariauta actekų imperijos sostinė Tenočtitlanas, ant kurio griuvėsių vėliau buvo pastatytas Meksiko miestas.
Tais 1531 metais įvyko žemės drebėjimai, saulės užtemimas, kartą per 104 metus vykstanti saulės ir veneros konjunkcija, žyminti naujos eros pradžią, apsireiškimo metu Meksiko zenite matoma Halio kometa. Tai indėnams reiškė senos civilizacijos žlugimą. Šie sukrečiantys gamtos reiškiniai skatino indėnus tikėti, kad artinasi pasaulio pabaiga. Tačiau po Marijos apsireiškimo buvo suprasta, kad tai ir naujos, krikščioniškosios eros pradžia. Gvadalupės Marijos apsireiškimai įvyko būtent žiemos saulėgrįžos metu, kuomet indėnai šventė pačią svarbiausią savo kalendoriaus šventę – saulės atgimimą. Astronomai teigia, kad saulėgrįža tais metais įvyko būtent 12 d., o ne 22 d., nes dar nebuvo pereita nuo Julijaus prie Grigaliaus kalendoriaus – tai buvo padaryta po 50 metų.

Audinio negendamumas

Tai, kad Gvadalupės Dievo Motinos paveikslas ant audinio iš agavos siūlų išsilaikė jau daugiau kaip 480 metų, yra mokslu nepaaiškinamas faktas. Buvo atliekami tyrimai su panašiais audiniais, patalpinant juos druskingoje ir drėgnoje bazilikos aplinkoje. Jie neišsilaikydavo ilgiau kaip 10 metų.
1789 m. ant labai panašaus į Chuano Diego tilmą audinio buvo nutapyta graži stebuklingojo paveikslo kopija, naudojant geriausias to meto technikas. Nors ji buvo tuoj pat apsaugota stiklu, tačiau po 8 metų buvo išmesta, nes jos spalvos išbluko, o siūlai sutrūkinėjo. Tuo tarpu Chuano Diego tilma niekuo neapsaugota išbuvo 116 metų, iki kol buvo uždengta stiklu, patyrė infraraudonųjų ir ultravioletinių spindulių radiaciją, šalia jos buvo deginama daug žvakių, esant drėgnam ir druskingam orui.

Nenustatytas dažų tipas nei tapymo technika

Ypatingai kruopšti studija buvo atlikta 1936 m. Nobelio premijos laureato dr. Richard Kuhn. Buvo tiriami audinio geltoni ir raudoni siūlai. R. Kuhn negalėjo nustatyti, ar dažai buvo augalinės, mineralų ar gyvulinės kilmės. Taip pat buvo neįmanoma paaiškinti dažų išsilaikymo, kurie po tokio ilgo laiko atrodo tokie natūralūs.
1946 m. atlikto tyrimo metu paaiškėjo, kad Chuano Diego tilma pagaminta iš agavos siūlų, tačiau tuomet tyrėjams nepavyko nustatyti, kurios būtent iš 175 Agavos rūšių.
1980 m. infraraudonąja fotografija – technika, vis dar naudojama, pvz., senųjų paveikslų kritiniuose tyrimuose, – profesoriai Jody Smith ir Philip Callahan, dirbantys NASA, patvirtino, kad tilma nebuvo gruntuota tapymui, paveiksle visiškai nėra teptuko potėpių, nėra naudojama jokia žinomų dailininkų technika, neįmanoma nustatyti dažų tipo. Juos stebino, kad dažai išsilaikė tokį ilgą laiką ir kad tilmoje nėra jokio apgadinimo dėl šviesos bei naudojamų žvakių. Visgi Smith ir Callaghan teigė, jog kai kurios paveikslo dalys – saulė, žvaigždės ant Marijos apsiausto, mėnulis po Mergelės kojomis – galėjo būti pridėtos vėliau. Kita vertus, visos paveikslo kopijos, net labai artimos jo atsiradimo laikui, turi visus originalaus paveikslo elementus.
Nors paveikslo audinys yra grubus, nelygus, visiškai neparuoštas tapybai, tačiau paveikslas tarsi išnaudoja visus šiuos „trūkumus“. Pvz. kai kurios skylės suteikia šešėlio efektą, siūlų mazgai pabrėžia tam tikrus bruožus, pavyzdžiui, Marijos veido apatinę lūpą.

Žvaigždžių išsidėstymas ant Marijos apsiausto

Nacionalinio autonominio Meksiko universiteto astrofizikai tyrė žvaigždžių ant Marijos apsiausto išsidėstymą ir atrado, kad jis tobulai sutapo su žvaigždžių išsidėstymu danguje 1531 m. gruodžio 12-tąją, stebint iš apsireiškimo vietos, tačiau tarsi veidrodyje.
Matematikas Fernando Ojeda Llanes padarė atradimą, jog aštuonlapiai žiedai ant Marijos tunikos sutampa su pagrindinių Meksikos ugnikalnių išsidėstymu.

Žmonių figūrų atspindžiai Marijos akyse

Oftalmologiniai testai atskleidė, kad Marijos paveikslo akys yra tarsi gyvos žmogaus akys, turinčios tinklainę, kurioje atsispindėjo vyro figūra.
1929 m. Alfonso Marcue, oficialus Gvadalupės bazilikos fotografas, atrado barzdoto vyro atvaizdą Marijos dešinėje akyje. Tačiau vadovybės jam buvo liepta tylėti apie šį atradimą.
1951 m. Jose Carlos Salinas Chavez, tirdamas Marijos veido nuotrauką, vėl aptinka barzdotą figūrą jos dešinėje akyje, o vėliau ir kairėje. Nuo tada daug žmonių, tarp jų ir daugiau kaip 20 gydytojų, oftalmologų, turėjo galimybę iš arti ištirti Mergelės akis tilmoje.
1956 m. Dr. Javier Torroella Bueno savo, kaip gydytojo, ataskaitoje paliudijo, kad Mergelės akyse pasireiškia tikroms akims būdingas Samson-Purkinje trigubo atspindžio efektas (pagal žinomus optikos dėsnius, gerai apšviestas objektas gali atsispindėti akyje 3 kartus), kad atspindžiai yra kaip tik ten, kur ir turi būti, atitinkantys abiejų akių ragenų išlinkimą.
Tais pačiais metais Dr. Rafael Torrija Lavoignet detaliai tyrė Mergelės akis oftalmoskopu ir atrado žmogiškas figūras abiejų akių ragenose su normalioms žmogaus akims būdingoje vietoje būdinga deformacija. Marijos paveikslo akys jam atrodė keistai „gyvos“.
1979 m. Dr. Jose Aste Tonsmann didele rezoliucija nuskenavo labai geros kokybės tilmos veido nuotraukas ir apdorojęs jas kompiuteriu atrado ir kitų žmonių figūras abejose akyse. Šalia to, kuris, kaip manoma, turi būti regėtojas, atpažinta vyskupo Zumarraga ir kitų žmonių, iš viso 13 asmenų figūrų. Dr. Jose Aste Tonsmann teigia, kad užfiksuota būtent ta scena, kai Chuanas Diegas atskleidžia vyskupui apsiaustą su rožėmis ir paveikslu. Taip pat Marijos akies tinklainėje atpažįstamas mikroskopinis kraujagyslių tinklas bei ragena.
Jose Aste Tonsmann minėtų figūrų viduryje pastebėjo šeimą su vaikais ir kūdikiu ant moters nugaros. Jo nuomone, tai galėjo būti Marijos žinia šiems laikams, kai šeima yra puolama ir išgyvena krizę, kad ji yra Marijos dėmesio centre, kad Marija trokšta padėti išsaugoti šeimas.

Paveikslo nesugadinamumas per įvykusius incidentus

1795 m. vienas darbininkas ant Gvadalupės paveikslo dešinio krašto netyčia išpylė 50% azoto rūgšties tirpalo. Ši stipri rūgštis nepaveikė nei paveikslo audinio, nei spalvų.
1921 m. Sprogimo bazilikoje metu sudužo marmurinės grindys ir langai 150 metrų spinduliu, buvo sulenktas šalia buvęs žalvarinis krucifiksas. Vienintelis nenukentėjęs objektas bazilikoje liko Gvadalupės paveikslas. Net jį dengiantis stiklas išliko nepaliestas.

Šventovės pastatytos apsireiškimo vietoje

1533 m. apsireiškimo vietoje buvo pastatyta pirmoji šventovė - "Indėnų koplyčia", kurioje buvo patalpintas Gvadalupės Mergelės paveikslas. Šalia šios koplyčios su vyskupo leidimu apsigyveno Chuanas Diegas, iki savo mirties rūpinęsis koplyčia ir priiminėjęs atvykstančius piligrimus. 
1666 m. buvo pastatyta kolonijinė bažnyčia, pavadinta Cerrito (isp. "mažoji kalva"), kur, pasak Nican Mopohua pasakojimo, žiemą buvo išaugusios rožės. 
1709 m. šalia Tepejako kalvos pastatyta daug didesnė barokinio stiliaus šventovė su trimis navomis, kupolu ir keturiais išoriniais bokštais. Šiuo metu ji perdaryta į muziejų.  
1976 m. atidaryta dabartinė Gvadalupės bazilika, galinti sutaplinti 12 000 piligrimų, kurioje šiuo metu laikomas Gvadalupės Marijos paveikslas. Kasdien ją aplanko maždaug 20 000 lankytojų.

Filmai apie Gvadalupės Mergelės istoriją ir paveikslą

Jose Aste Tonsman Gvadalupės Marijos paveikslo akyse, jas padidinus 2000 kartų, atrado 13 žmonių figūrų, įsispaudusių Marijos akyse, tyrėjo nuomone, paveikslo atsiradimo momentu. Organizacija „The Knights of Columbus“ savo internetinės svetainės Video bibliotekoje pateikia 6 dalių dokumentinį filmą „The Eyes of the Virgin“ apie šiuos tyrimus.

Gvadalupės ryšys su judėjimu „Už gyvybę“

Tarptautinis judėjimas Už gyvybę laiko Gvadalupės paveikslą savo veiklos simboliu, kadangi jame vaizduojama nėščia moteris, kurios kūdikis persekiojamas, susiejant paveikslo sceną su Biblijos Apreiškimo knygos 12 skyriuje vaizduojamu pasakojimu.