google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandriškių eglė

Aleksandriškių eglė – išskirtinio amžiaus eglė, auganti Elektrėnų savivaldybėje, Kazokiškių seniūnijoje, Kaišiadorių miškų urėdijos Žaslių girininkijos (541 kv., 16 skl.) teritorijoje, Sukros miške, Aleksandriškių kaime.
Eglė paskelbta gamtos paveldo objektu Elektrėnų savivaldybės tarybos 2008 m. rugsėjo 24 d. sprendimu Nr. TS-184.
Eglė auga nuošalioje vietoje, pasiekiama iš kelio  4717  Vievis–Kazokiškės–Paparčiai–Žasliai  ties Aleksandriškėmis pasukus į šiaurės rytus pagal ženklą link Latvių piliakalnio. Pavažiavus apie 1,5 km gruntiniu keliu pamiške, už sodybos iš miško kelio staigiai pasukti į dešinę (į rytus), plačia miško laukyme pavažiuoti apie 0,7 km link sodybų. Eglė stūkso prie miško, rytiniame sodybos pakraštyje. Prie medžio pastatyta informacinė lentelė.
Šalia sodybos taip pat auga Aleksandriškių uosis.
Kazimieras Dalenas

Kazimieras Dalenas (1802 m. Pryga, Seinų apskritis – 1872 m. kovo 24 d. Poznanė) – 1831 m. ir 1863 m. sukilimų veikėjas.

Biografija

Rusijos imperijos kariuomenės karininkas. 1831 m. įstojo į D. Chlapovskio sukilėlių junginį, dalyvavo kautynėse. Po sukilimo pralaimėjimo emigravo į Prancūziją. Amnestuotas 1850 m. apsigyveno Augustavo vaivadijoje.
1863 m. sukilimo pradžioje Trakų apskrities sukilėlių karinis viršininkas. Sujungė 5 būrius. Nuo 1863 m. balandžio mėn. Augustavo gub. sukilėlių raitelių organizatorius. Jo raitelių būrys birželio 14 d. kovėsi prie Živulčiškės, birželio 29 d. prie Jančikų (abu Seinų apskr.), liepos 25 d. prie Balbieriškio, kur su kitais būriais trukdė Rusijos kariuomenei keltis per Nemuną. Rugpjūčio 10 d. dalyvavo mūšyje prie Dumblio dvaro, rugpjūčio 25 d. prie Kurdimakščių, rugpjūčio 26 d. prie Krasnapolio (Seinų apskr.). 1863 m. pabaigoje nuvyko į Krokuvą, vėliau gyveno Paryžiuje ir Poznanėje.
Udžaė

Udžaė (marš. Wūjae) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Raliko salų grandinės centrinėje dalyje. Atolas yra 122 km į vakarus nuo Kvadžaleino atolo (tarp šių atolų dar yra mažas Laės atolas).
Atolas rombo formos, ištęstas iš šiaurės vakarų į pietryčius. Koralinis rifas vakaruose kelete vietų pertrūkęs. Atolo žiedą sudaro 14 salelių; didžiausios – Udžaė, Enilamiegas, Ebetju. Bendras sausumos plotas – 1,86 km². Lagūna užima 185,9 km².
1529 m. atolą pasiekė pirmasis vakarietis – ispanas Alvaras de Saavedra. XIX a. atole veikė vokiečių kopros prekybinis punktas.
1998 m. Udžaės atole gyveno 448 žmonės. Dauguma jų susitelkę Udžaės salelėje, kurioje yra lėktuvų kilimo ir tūpimo takas.
Jalovenis

Geografija

Miesto plotas – 3165 ha, iš kurių 1678 ha yra žemės ūkio naudmenos. Miestas yra 12 km nuo Kišiniovo ir 35 km nuo Dniestro.
Klimatas vidutiniškai žemyninis, vasaros šiltos ir ilgos, vidutinė žiemos temperatūra – 5,5 °C.
Reljefas – stepė, kalvos ir slėniai, – susidarė prieš 5 mln. metų atsitraukus Sarmatų jūrai. Žemiausia vieta yra Išnoveco upės lankose, aukščiausia – 190 m virš Juodosios jūros lygio.
Marijampolės apskrities archyvas

Istorija

Svarbių dokumentų ir archyvų saugojimo tradicija Marijampolėje siekia XVIII a. vidurį, kai čia, prie Šešupės, Prienų seniūnas Butleris pasistatė Kvietiškio dvarą, pradėjo kurti miestelį ir marijonų vienuolyną. Vienuoliai rašė Marijampolės vienuolyno kroniką (šiuo metu ji saugoma Lietuvos centriniame valstybės archyve), kurioje atsispindėjo ne tik kasdieniai vienuolyno reikalai, bet ir kitos to meto aktualijos: Ketverių metų seimo nustatyti mokesčiai, 1795 ir 1831 metų sukilimai, prūsų valdžios veiksmai po Lietuvos ir Lenkijos valstybės padalijimo, prancūzų kariuomenės buvimas Marijampolėje 1807 m. ir t. t.

Pirmoji žinia apie Marijampolės apskrityje veikusį archyvą yra 1941 m. gegužės 28 d. raštas įstaigoms, raginantis pristatyti dokumentus į „apskrities archyvą“. (1940 m. Lietuvą okupavus SSSR kariuomenei, jau tų pačių metų rudenį archyvus savo žinion perėmė NKVD, todėl okupacinės sovietų valdžios nurodymu visa medžiaga, „turinti didžiulę valstybinę reikšmę, turėjo būti išsaugota ir panaudota NKVD organų darbe“).

Po antrosios okupacijos NKVD vėl „susirūpino“ archyvais: vykdant SSSR vyriausybės nutarimus, Marijampolės apskrities darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininko sprendimu įstaigoms nurodyta perduoti archyvui „buržuazinės Lietuvos ir vokiečių okupacijos laikų dokumentus“.

Archyvas savo darbą pradėjo 1944 m. rugsėjo 9 d. Jam skirtas patalpas, kuriose prieš karą dirbo miesto burmistras, sudarė salė ir trys kambariai. Patalpoms reikėjo skubaus remonto, taigi prieš įrengiant stelažus ir priimant saugoti dokumentus teko sutvarkyti krosnį ir netgi įdėti langus. Tuo metu archyvas priėmė saugoti apskrities viršininko, karinio komendanto, policijos viršininko, savivaldybių veikloje susidariusius dokumentus.

1956 m. archyvas išsikraustė į dar ankštesnes patalpas. Be to, vienas iš dviejų archyvui skirtų kambarių buvo pusrūsyje, o tai vėliau turėjo liūdnų pasekmių – 1960 m. pavasarį dokumentų saugyklą užtvindė vanduo ir dalis saugomų dokumentų buvo nepataisomai sugadinti.

1964 m. vietoj likviduotų rajonų valstybinių archyvų įsteigus 10 Lietuvos TSR centrinio valstybinio archyvo filialų, naujai įsteigtam Kapsuko filialui buvo pavesta kontroliuoti Kapsuko, Šakių ir Vilkaviškio rajonų įstaigas, įmones bei organizacijas bei priimti saugoti šių įstaigų dokumentus. Nuo 1966 m. iki 1969 m., kai archyvas persikėlė į naujai sutvarkytas 510 m2 buvusios bažnyčios patalpas, dėl vietos stokos dokumentai iš įstaigų saugoti nebuvo priimami, netgi priešingai – kai kurie fondai buvo grąžinti įstaigoms, dalis jų perduota Centriniam valstybiniam archyvui. 1990 m. bažnyčios pastatą grąžinus tikintiesiems, archyvas persikraustė į dabartines patalpas P. Butlerienės g. 9.
Skirmišeriai

Skirmišeriai (angl. skirmishers) – pėstininkai ar kavaleristai, kurie būdami netoliese priešo apšaudo jį trikdomąja ugnimi. Dažnai tai būdavo specializuota kariuomenės rūšis.
Rimini Rimini

Turinys

Filme rodomos kelios siužetinės linijos, kurias jungia veiksmo vieta – kurortas Riminis.
Teisėjas Morelis, aršus kovotojas su erotika ir ištvirkimu, atvyksta atostogų ir patenka į Lolos Sarti, kurios barą jis uždarė prieš kelias savaites, paspęstus spąstus: moteris jį suvilioja ir surenka kompromituojančius duomenis, o pats teisėjas netikėtai supranta turintis homoseksualių polinkių. Trys tinginiai broliai atlydi savo seserį, kuri niekaip negali pamiršti savo buvusio meilužio. Dvi draugės, kurių viena nori atkeršyti vyrui, apgaudinėjančiam ją jau 12 metų. Nevykėlis verslininkas, atvykstantis sudaryti sandėrio, ir vietoje žmonos atsivežantis kartu gatvėje sutiktą prostitutę, o žmogus, su kuriuo jis ketina pasirašyti kontraktą, įpratęs permiegoti su kiekvieno kompaniono žmona.
Zigmantiškių akmuo su Marijos pėda

Legendos

Pasakojama le­gen­da apie pie­me­nė­liams ant šio ak­mens pa­si­ro­džiu­sią Ma­ri­ją, tad ak­me­nį žmo­nės lai­kė šven­tu. At­si­mi­ni­muo­se yra ra­šo­ma, jog žmo­nės čia kaž­ka­da keliais ėję, o ti­kė­da­mi šio ak­mens ste­buk­lin­ga ga­lia, at­si­skel­da­vę ga­ba­lė­lį ir juo na­muo­se trin­da­vę skau­da­mas vie­tas. Kai per atlaidus rozalimiečiai turėdavę svečių, kartu su jais pulkais trauk­davę į šventąją vietą. Prisimenama, kad „Zigmantiškių lauke (Rozalimo parapijoje) esantį akmenį žmonės lanko, meldžiasi, eina aplink jį keliais, laužo jį ir parsinešę namo trina skaudamas vietas. Ant šio akmens pasirodžiusi Motina švenčiausia; matyti net ženklas – pėda Panelės švenčiausios“.
Ta­riamoji Marijos pėda ant akmens įvardina­ma kaip iškalta apie 5 cm gylio ir 35×25 cm dydžio keturkampė duo­butė, dėl kurios šis akmuo literatū­roje aprašomas kaip dubenuotas. Tiesa, sklando pasakojimas ir apie tai, kad „tikroji“ Marijos pėda kitados buvo išpjauta iš akmens ir įmū­ryta Rozalimo Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčios sienoje,  kitur nurodoma, kad į bažnyčią įmūryta šio akmens nuoskala.
Objekto lankytojams taip pat pateikiamas pasakojimas, kodėl šis riedulys taip gi­liai įsmigęs į žemę. Esą kartą po­nas, nebenorėdamas, kad apie ak­menį būtų mindžiojami laukai, įsa­kė tą vietą aparti ir apsėti. Bet šį darbą bandęs daryti žmogus vaka­re griuvęs ant rankoje laikyto peilio ir mirtinai susižalojęs. Paskui į tą lauką niekas nėjo, ir jis vėl ap­augo krūmynais. Vieną vyriškį, kuris aprašytąjį akmenį norėjęs suskal­dyti, ištikęs paralyžius.
Skarmalotasis vėžlys

Aprašymas

Karapakso ilgis gali siekti iki 45 cm. Jis pailgas, rudos arba juodos spalvos. Kraštai dantyti, viršuje eina tris išilginės dantytos juostos, suformuotos iš ant kiekvieno šarvo skydelio esančių kūgio formos iškilumų su smailiomis viršūnėmis. Plastronas mažas, be jungiamosios siūlės su karapaksu, siauras, gale išsišakojęs į dvi smailias dalis. Spalva kreminė, geltona ar ruda. 
Galva neįprastos trikampės ir paplokščios formos su ilgu vamzdiniu nosimi. Ilgas kaklas šonuose turi eiles odinių išaugų – festonų. Panašios išaugos yra ir ant smakro bei nasruose. Tokia išvaizda suteikia gerą maskuotę ir natūralioj aplinkoj vėžlys tampa panašus į gulintį medžio rąstą, galva – į nukritusius medžio lapus. Suaugusių vėžlių svoris siekia iki 15 kg .

Paplitimas

Gyvena lėtos tėkmės ar stovinčio vandens telkiniuose Pietų Amerikoje nuo Orinoko iki Amazonės upių baseino centriniuose ir šiaurės Brazilijos rajonuose, Venesueloje, rytinėje Kolumbijos, Ekvadoro ir Peru dalyje, šiaurės Bolivijoje, Prancūzijos Gvianoje, Gajanoje, Suriname ir Trinidade. Introdukuota Floridoje. Tai išskirtinai vandeniniai gyvūnai, bet mėgsta negilius vandenis, kur nosis gali lengvai pasiekti vandens paviršių. Vietomis nyksta dėl gyvenamųjų vietų naikinimo.

Mityba

Skarmalotasis vėžlys yra plėšrūnas. Gamtoje daugiausia minta gyva žuvimi, kartais papuola buožgalviai, varlės, moliuskai ir plaukiojantys vandens paukščiai. Medžioja iš pasalų, staigiai įtraukdami gyvą auką įsiurbimo būdu. Dėl burnos sandaros kramtyti negali, tad praryja maistą visą.

Dauginimasis

Patinai vilioja pateles ištiesdami galūnes bei galvą su pražiotais nasrais link patelės bei judindami šonines odos išaugas. Nuo spalio iki gruodžio patelės padeda po 12 iki 28 trapių, apvalių 35 mm kiaušinių. Inkubacinis periodas priklauso nuo temperatūros ir varijuoja nuo 60 iki 311 dienų.

Auginimas nelaisvėje

Skarmalotąjį vėžlį laiko erdviuose akvaterariumuose, kuriuose yra užtamsintų plotų, nes vėžlys nemėgsta ryškios šviesos. Mėgsta šilumą, tad vandens temperatūra turėtų būti 28 – 30 °C laipsnių šilumos, oras 28 – 31 °C laipsnių šilumos. 24 °C laipsnių temperatūroje jau gali atsisakyt maitintis. Nelaisvėje vėžlys maitinamas žuvimi, varlėmis, esant aukštai temperatūrai ir pelėmis bei vištos mėsa. Maži vėžliukai maitinami mailiumi.
Didona

Romėnų mitologijoje Didona (lot. Dido), Elisa – pagal Kartaginos įkūrimo legendą buvo finikiečių princesė, Heraklio žynio Akerbo (arba Sichėjo) našlė. „Dido“ yra finikietiškas vardas, kuris reiškia „didvyrė“. Sichėją nužudė jos brolis Pigmalionas, trokšdamas jo turto. Bėgadama nuo savo valdžios trokštančio brolio Didona atkeliavo į dabartinio Tuniso pakrantę.
Didona susidūrė su vietinių gyventojų berberų pasipriešinimu, tačiau jai pavyko čia įsitvirtinti. Iš karaliaus Jarbos nupirko žemės tiek kiek apima jaučio oda. Supjausčiusi odą siauromis atraižomis ji apėmė didelį žemės plotą. Pakrantėje ant uolos ji pastatė mūrinę tvirtovę Birsą, kuri tapo vėlesnio prekybos centro Kartaginos pagrindu.
Po ilgų klaidžiojimų į statomą Kartaginą pas karalienę Didoną užklydo iš Trojos pasitraukęs Enėjas, kurį į pakrantę nubloškė audra. Per Veneros, Enėjo motinos, intrigas Didona įsimylėjo Enėją. Enėjas norėjo čia amžinai įsikurti, vesti Didoną ir tapti Kartaginos valdovu, bet dievai buvo nusprendę kitaip. Jupiterio pasiuntinys Merkurijus liepia didvyriui keliauti toliau, kadangi ne čia jam skirtoji šalis. Enėjas slaptai išplaukia, o Didona iš nevilties nusižudo. Prieš tai ji prisiekia keršyti ir taip sukuria pagrindą vėlesniam konfliktui tarp Romos ir Kartaginos.
Paskutinis Kristaus gundymas

Apie filmą

Juosta sukurta ne remiantis Biblija, o Nikos Kazantsakio romanu, už kurį autorius buvo ekskomunikuotas. Filme Kristus parodomas kaip dvejojantis žmogus, kuris veda Mariją Magdalietę, susilaukia vaikų ir, sugundytas vaiku apsimetusio šėtono, netgi atsisako kančios, nulipa nuo kryžiaus ir priima pasiūlymą sulaukti gilios senatvės.
Režisierius Martinas Scorsese keletą kartų mėgino ekranizuoti romaną, tačiau sulaukdavo didelio religingos visuomenės pasipriešinimo. Jau sukurtas filmas buvo uždraustas ne vienoje šalyje ir sulaukė labai įvairių vertinimų: interneto svetainės „Rotten Tomatoes“ lankytojai jį vertina 83% teigiamų atsiliepimų, visgi tikintieji ir bažnyčia smerkia juostą dėl Biblijos tiesų iškraipymo.
2008 m. A lyga

A lyga, informacija pirmenybes

Pirmenybėse dalyvavo 8 komandos, kurios tarpusavyje žaidė keturių ratų sistema. Viso komandos sužaidė po 28 susitikimus.
FK Interas Visaginas išnyko iš Lietuvos futbolo žemėlapio, o FC Vilnius nesugebėjo licenzijuotis A lygos pirmenybėms.
Į pirmenybes neatėjo nei vieno klubo iš Pirmos lygos.
Šalies čempionai gavo teisę varžytis Čempionų lygos atrankos ciklo varžybose.
Antrą vietą ir trečią vietas  užėmusios komandos, varžėsi UEFA taurės turnyro atrankos varžybose.
Į UEFA taurės turnyrą pateko ir Lietuvos futbolo taurės savininkai (4 vietą užėmusi) „Sūduva“.
Titas Vitukynas

Karjera

Profesionalo karjerą pradėjo FK Dainava Alytus. 
Žaidė už FK Šiauliai, o vėliau už FK Klaipėdos Granitas. 
2016 m. perėjo į FK Trakai. Susikūrus Alytuje DFK Dainavai, grįžo į gimtinę.
Nuo 2019 m. žaidžia Klaipėdos „Atlante“.

Laimėjimai

<...>
Berilis

Pavadinimo kilmė

Elemento pavadinimas yra indiškos kilmės: gr. beryllos, beryl, -> prakrito k. veruliya -> pali k. veuriya -> tamil. veiruor, viar  – tapti baltu, blykšti. Kita versija teigia, kad pavadinimas galėjęs kilti nuo mineralo berilo, o pastarasis – nuo Indijos miesto Veluro.
Berilis anksčiau buvo taip pat žinomas kaip gliucinis (gr. glykys – saldus) dėl saldaus jo druskų skonio. Toks pavadinimas buvo ypač populiarus Prancūzijoje.
Kūsankoskis

Istorija

Įkurtas 1921 m., miesto teisės nuo 1973 m. 2009 m. prijungtas prie Kouvolos.
Autorių teisės

Autorių teisės Lietuvoje

Lietuvoje autorių teisių įgyvendinimą, administravimą ir gynimą apibrėžia Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymas. Autorių teisės skirstomos yra turtines (teisės į pajamas, gautas už kūrinio panaudojimą) ir neturtines (teisės į autorystę (teisę vadintis autoriumi, būti paminėtam ant kūrinio viršelio, teisę uždrausti kūrinio keitimą ir pan.)). Neturtinės autoriaus teisės negali būti perduotos kitiems asmenims. Turtinės autoriaus teisės gali būti perduotos ar parduotos. Autoriaus teisė į kūrinį atsiranda jį sukūrus, vadinasi, jokia kūrinio registracija ar pažymėjimas nėra reikalingi. Kaip bebūtų, neretai ant kūrinių yra naudojami įspėjimai, kuriuos paprastai sudaro autorių teisių simbolis (©), pirmo publikavimo metai ir autoriaus pavadinimas, pavyzdžiui, 2008© Vardenis Pavardenis .
Kompiuterinių programų registravimą taip pat reglamentuoja Lietuvos Respublikos autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymas. Išsami informacija apie kompiuterinių programų bei duomenų bazių autorių ir jų teisių perėmėjų registravimą pateikta Infobalt autorinių teisių agentūros svetainėje. Ši veiklos sritis neįeina LR Valstybinio patentų biuro kompetenciją.

Galiojimas

Lietuvoje turtinės autoriaus teisės galioja visą autoriaus gyvenimą bei 70 metų po autoriaus mirties ir gali būti perduotos paveldėjimo būdu, tačiau įstatymas numato, kad teisės negalioja, jei yra pasibaigusios iki įstatymo įvedimo 1999 metais. Autorių asmeninės neturtinės teisės saugomos neterminuotai.

Tarybų Sąjungoje sukurtų kūrinių statusas

Tarybų Sąjungoje iki 1973 m. veikė įstatymas, pagal kurį turtinės autorių teisės galiojo 15 metų po autoriaus mirties. T. y., visi kūriniai, sukurti Tarybų Sąjungoje anksčiau, nei 1958 m., Lietuvoje neturi galiojančių turtinių autoriaus teisių. 1973 m. įvestas naujas TSRS autoriaus teisių įstatymas, atitinkantis Ženevos autorių teisių konvenciją, numatė, kad autorių turtinės teisės galioja 25 metus po jų mirties. Tokiu būdu, turtinės autorių, mirusių iki 1965 m. (daugiau, nei 25 metus iki Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo 1990 m.) yra irgi negaliojančios.
Katalikų pasaulis

Katalikų pasaulis – religinis mėnesinis žurnalas, nuo 1989 m. vasario 5 d. iki 2004 m. gruodžio mėn. ėjęs Vilniuje.

Istorija

Įsteigė Lietuvos vyskupų konferencija, leido leidykla „Katalikų pasaulis“. 1989–1992 m. buvo dvisavaitis, nuo 1993 m. – mėnesinis. 1997–2002 m. vadinosi „Sandora“. Tiražas 1989 m. – 100 000 egz., 1993 m. – 23 000 egz., 1997 m. – 7 500 egz. Lietuvos Vyskupų Konferencijos sprendimu 2004 m. gruodžio mėn. „Katalikų pasaulis“ uždarytas. 
Bendradarbiavo Juozas Grikienis, Gediminas Jaunius, Marija Katiliūtė, Česlovas Kavaliauskas, Petras Kimbrys, Donata Linčiuvienė, Zina Rimgailienė, Andrius Vaišnys, Egidijus Vareikis, kunigas Virginijus Veilentas, kunigas Jonas Lauriūnas SJ.
Grobuonys

Turinys

Kortų sukčius Markas Monte Karle suvilioja amerikiečių gangsterio žmoną ir tampa šio taikiniu. Besislapstydamas nuo smogikų, jis užklysta į benamių prieglaudą, kur į jį dėmesį atkreipia dvi moterys, kasdien tiekiančios jiems maistą. Po dienos vyresnioji, Barbara, pasiūlo jam vairuotojo darbą ir Markas, sprukdamas nuo persekiojimo netekęs visų pinigų, sutinka. Jis persiklausto į jos didžiulius namus ir sužino, kad Barbara yra turtinga našlė, savo vyro palikimą aukojanti labdarai, o jaunoji Melinda – jos padėjėja.
Pradėjęs dirbti, Markas ima pastebėti, kad name naudojami ne visi kambariai, o jame dedasi keisti dalykai. Barbara, kuri pradžioje jį atstūmė, staiga pati ima rodyti dėmesį, tarsi konkuruodama su Melinda, kuri taip pat jam neabejinga. Kai Barbara pasiūlo jam kartu išvykti į Venesuelą, Markas pradeda domėtis moters praeitimi ir sužino, kad šios vyras žuvo paslaptingomis aplinkybėmis, o ji pati tuo metu turėjo meilužį Vicentą, kuris taip pat paslaptingai dingo. Netrukus Markas įsitikina, kad Vincentas slapstosi šiuose namuose, o jis pats liks gyvas tol, kol gaus Venesuelos vizą; tada Barbara su Vincentu, pasinaudosiančiu jo pasu, galės išvykti iš šalies.
Markas ima visomis priemonėmis stengtis išprovokuoti Vincento pyktį ir pasirodymą, stengdamasis, kad šis patikėtų jo ir Barbaros romanu. Išvykęs pasiimti paso, jis pastebimas persekiojančių gangsterių, kurie atseka jį iki Barbaros namų. Kyla susišaudymas, kurio metu Markas pasislepia, Vincentas su Barbara žūna, o gangsteriai, pamatę Vincento kūną, nusprendžia, kad jie sekė ne tą ir pasišalina.
Likę dviese, Markas su Melinda įkiša žuvusiųjų kūnus į mašinos bagažinę ir važiuoja prie jūros jais atsikratyti. Iš Marko kalbų supratusi, kad šis neketina su ja ilgiau pasilikti, įsimylėjusi Melinda, jiems stabtelėjus mieste prie gėlių turgaus, po automobilio ratu pakiša peilį. Mašinai pajudėjus, sprogsta padanga ir Markas, nesuvaldęs mašinos, partrenkia moterį. Netrukus prisistato policija ir, pamatę pradurtą ratą, siūlo padėti jį pakeisti. Markas, žinodamas, kad, atidarius bagažinę, visi išvys lavonus, policininką tikina, kad jis neturi atsarginio rato, tačiau Melinda staiga pareiškia esant priešingai ir bagažinę atidaro pati. Markas puola bėgti, o Melinda apsimeta nualpusi...
Filmo pabaigoje Markas, kaip anksčiau Vicentas, slapstosi Barbaros name, o Melinda apsigyvena jame kaip naujoji šeimininkė...
Berezivka

Istorija

Pilkapiai ir archeologiniai radiniai rodo, kad ši vietovė gyvenama keletą tūkstantmečių. 1 tūkstantmetyje pr. m. e. čia steigėsi graikų–skitų gyvenvietės. Dabartinė gyvenvietė įkurta 1802 m. nuo feodalų pabėgusių valstiečių. XIX a. pab. tapo prekybiniu, amatininkystės centru. Miesto statusas suteiktas 1962 m.
Solo

Solo – muzikos atlikimo būdas, kai groja ar dainuoja vienas atlikėjas, vadinamas solistu. Solo taip pat vadinamas šitaip atliekamas muzikos kūrinys ar jo atkarpa. Solistas muzikuoja vienas: kartais jam pritaria akomponiatorius ar orkestras. Lietuviškai kartais vietoj „groti solo“ pasakoma „soliuoti“. Terminas yra kilęs iš itališko žodžio, reiškiančio „vienas, vienas pats“.

Solo klasikinėje muzikoje

Solo kūriniai dažniausiai rašomi instrumentams, kuriais galima išgauti kelis garsus, akordus vienu metu, pavyzdžiui, fortepijonui, vargonams, klavesinui, arfai. Tokiems instrumentams kaip fleita ar smuikas dažniausiai pritariama fortepijonu ar kitais instrumentais, tačiau ir jiems yra solo kūrinių, pavyzdžiui, J. S. Bacho partitos smuikui ar siuitos violančelei. Kartais prie kūrinio pavadinimo pridedamas ir žodis „solo“, pavyzdžiui, „Fantazija fleitai solo“.
Koncertas – tai muzikos žanras, kai vienas ar keli atlikėjai groja pritariant orkestrui. Kūrinio atkarpos, kai iškeliamas solistas (solistai), yra vadinami solo (atkarpos, kai groja visas orkestras, – tutti). Koncerte solo kartais groja ne tik pagrindinis solistas, bet ir kas nors iš orkestro, pavyzdžiui, atkarpa, kai turi skambėti tik vienas smuikas.
Solo taip pat vadinamos kūrinio atkarpos, kai iš kelių tą patį balsą grojančių orkestrantų lieka groti tik vienas. Pavyzdžiui, visame orkestre lieka groti vienas smuikininkas, vienas altininkas ir vienas violančelininkas.
Vokalinėje muzikoje taip pat yra solo atkarpų, pavyzdžiui, solo partijos chorui skirtuose kūriniuose ar arijos operose.

Solo džiaze

Džiazo kompozicijose kaitaliojasi atkarpos, kai groja visas ansamblis ir tik vienas atlikėjas (kiti negroja arba tik jam pritaria). Dažnai solo yra improvizuojami.
Limfmazgis

Limfmazgis (lot. nodus lymphoideus) – limfinės sistemos sudėtinė dalis, limfagyslių sutekėjimo vieta. Žmogaus kūne yra apie 700-800 įvairaus dydžio limfmazgių. Forma taip pat įvairi, bet dažniausiai plokšti suapvalinti. Kiekvieną limfmazgį sudaro jungiamojo audinio kapsulė, kuri pertvarėlėmis padalinta į skilteles. Skiltelės pripildytos limfoidinio audinio, kuriame daug limfocitų ir makrofagų. Limfmazgiai skirstomi į periferinius (galimus apčiuopti) ir vidinius (esančius organizmo viduje).

Dydis

Mažyčių besiformuojančių limfmazgių turi jau embrionas (11-12 savaičių). Naujagimių limfmazgiai yra vos apčiuopiami, augant jų masė didėja; norma yra mažiau 0,5 cm skersmens. Jaunų vaikų kaklo limfamazgiai (normos ribose) gali būti apie 2 cm, pažasties – 1 cm, kirkšnies – 1,5 cm. Paprastai jų dydis yra nuo 5 mm iki 1-2 cm skersmens. Limfmazgių padidėjimas 3 cm ir daugiau gali būti sąlygotas įvairių veiksnių bei ligų, įskaitant ir piktybines (žr. Onkologija).

Limfadenopatija

Limfadenopatija yra limfmazgių padidėjimas. Ji gali būti sritinė arba išplitusi limfadenopatija. Priežastys gali būti įvairios: bakterinės (infekcijos), virusinės, grybelinės, piktybinių (onkologinių) ligų ir kt.
Oknicos rajonas

Geografija

Oknicos rajonas vakaruose ribojasi su Bričeniu ir Jedinecu, pietuose ir pietryčiuose su Dondušeniu. Šiaurėje turi pasienio ruožą su Ukraina. Rajono šiaurėje yra šalies šiauriausias taškas – Naslavcea kaimas. Aukščiausias taškas, siekiantis 280 m, yra netoli Hădărăuţi kaimo.
Rajonas yra dviejų upių baseine: Dniestro, kuris teka rytų centrinėje dalyje, bei Pruto, esančio pietvakarinėje dalyje, aukštumoje turinčio Racovăţ ir Ciuhur intakus.