google/wiki40b huggingface dataset:
Ūžėniškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Ligajų ežero pietiniame krante. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 41x33 m dydžio, iki 1,5 m nuolaidesniais pakraščiais. Joje rasta akmeninių kirvukų, brūkšniuotos keramikos. Pietvakariniame šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra 12 m pločio terasa, į pietvakarius nuolaidėjanti per 1 m. Šlaitai vidutinio statumo - statūs, 10-14 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, pietrytiniame šlaite auga krūmai.
Pietrytinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 2 km į rytus yra Avinuostos pilkapynas.

Aplinkiniai piliakalniai

Verslavos piliakalnis 9 kmGalminių piliakalnis 5 kmKiemionių piliakalnis 4 kmDaugailių piliakalnis 9 kmSalako piliakalnis 8 kmGatelių piliakalnis 4 kmŠeimaties piliakalnis 12 kmTolimėnų piliakalnis 7,5 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Krauzeneko spaustuvė

Krauzeneko spaustuvė – Mažosios Lietuvos spaustuvė, veikusi 1817 m. sausio 1 d. – 1944 m. pab. Gumbinėje.

Istorija

Įsteigė Vilhelmas Krauzenekas (J. W. V. Krauseneck). Vėliau priklausė jo įpėdiniams, nuo 1911 m. – ribotos atsakomybės bendrovei, nuo 1936 m. – pasitikėjimo bendrovei, kuriai vadovavo Valentinas Krauzenekas. Buvo viena pajėgiausių Mažosios Lietuvos poligrafijos įmonių. Ją sudarė spaustuvė, litografija, šrifto liejykla, stereotipų skyrius, laikraščių leidykla, knygrišykla, nuo 1832 m. knygynas, nuo 1870 m. knygynas – leidykla.

Leidyba

Leido spaudinius vokiečių, lietuvių, lenkų ir kitomis kalbomis. Svarbiausias leidinys – laikraščio „Intelligenz-Blatt fur Litthauen“; nuo 1859 m. leido dienraštį „Preussisch-Litthauische Zeitung“, kuris nacių valdžios reikalavimu 1939 m. pavadintas „Altpreussische Volkszeitung“, o 1943 m. kovo mėn. uždarytas. Nuo 1817 m. balandžio mėn. leistame valdžios žinių laikraštyje „Amst-Blatt der Königlichen Litthauischen Regierung“ dalis medžiagos spausdinta lietuvių kalba. 1821–1882 m. spaustuvėje išspausdintos 8 knygos lietuvių kalba ir smulkiųjų spaudinių: Prūsijos valdžios įsakai dėl apsisaugojimo nuo gaisrų (1821 m.), nuo choleros (1831 m.), veterinarijos vadovėlis (apie 1831 m.), Lenkviečių precentoriaus G. Kernerio elementorius „Pibelis, arba Knygelės, iš kurių kūdikiai pamokinami lietuviška bei vokiška kalba skaityti, rašyti ir permanyti“ (1882 m.), kelios religinio turinio brošiūros. Krauzenekai prekiavo savo lietuviškais spaudiniais, nuo 1832 m. komiso kainomis pardavinėjo visus Karaliaučiuje Hartungų spaustuvės spausdintus leidinius, tarp jų – lietuviškus.
Gražutė Čepaitė-Ragauskienė

Gražutė Čepaitė-Ragauskienė (g. 1940 m. rugsėjo 9 d. Nuotekuose, Ukmergės apskr.) – Lietuvos dailininkė keramikė.

Biografija

1968 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1968 m. dirba Keramikos meno centre (iki 1996 m. „Dailės“ kombinatas) Vilniuje.

Kūryba

Sukūrė dekoratyvinių indų (vazų komplektai „Kovas“, „Rūkas“, abu 1978 m.), kompozicijų („Geometrinių formų kompozicija“ 1976 m., „Kriauklės“ 1979 m., „Paukščiai“ 2000 m.). Kūriniai dažniausiai gamtinių formų, puošti deformuotais žiestais elementais. Derina lipdymą ir žiedimą, įvairiai apdoroja paviršių, skirtinga faktūra, angobai, glazūra, ypač dažnas aksomą imituojantis paviršius.
Nuo 1970 m. dalyvauja dailės parodose Lietuvoje ir užsienyje. Lietuvos dailininkų sąjungos narė nuo 1978 m.
Pšybožė

Istorija

Pšybožė rašytinuose šaltiniuose minima nuo XVI a. Vokiškai vadinta Pypenhagenu (Piepenhagen), Pypenbergu (Piepenberg). Nuo viduramžių iki XIX a. kaimas priklausė Borcke šeimai. Iki 1945 m., kuomet nebeįėjo į Vokietijos žemes, priklausė Ronšnaiderių šeimai. 1975–1998 įėjo į Ščecino vaivadiją.
Šalčininkų herbas

Aprašas

Skydo plačioje mėlynoje galvoje sukryžiuoti auksinis ir sidabrinis raktai barzdelėmis į apačią. Auksinis raktas eina iš viršutinio priekinio kampo į apatinį galinį kampą, sidabrinis - iš viršutinio galinio į apatinį priekinį. Raudoname lauke - auksinė trijų riešutų su goželėmis kekė.

Istorija

2000 m. vasario 11 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 766. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Peris

Peris (angl. perry; pranc. poiré), kriaušių sidras – alkoholinis gėrimas, gaminamas rauginant kriaušių sultis. Peris yra panašus į sidrą, nes gaminamas tokiais pačiais technologiniais metodais ir gėrimų stiprumas vienodas (iki 8,5 % tūrio). Todėl kartais naudojamas ir pavadinimas kriaušių sidras.
Peris jau šimtus metų yra tradicinis D. Britanijos (ypač Velse ir Anglijos pietvakarių grafystėse) ir Prancūzijos (ypač Normandijoje ir Anžu) gėrimas. Perio gamybai yra naudojamos specialių veislių kriaušės kaip kad sidrui naudojami specialių veislių obuoliai. Pvz., D. Britanijoje dažniausia perio kriaušių veislė yra Blakeney Red. Šios veislės kriaušių medžiai veda kriaušes, kurios nėra skanios valgyti, tačiau iš jų išeina puikus peris. Perio kriaušės turi daugiau taninų ir rūgščių negu desertinės ar kulinarinės kriaušės, jos paprastai yra mažesnės.
Gosteršyro (Gloucestershire), Herefordšyro (Herefordshire) ir Vusteršyro (Worcestershire) (Anglija) periai, gaminami pagal tradicines receptūras, yra Europos Sąjungos saugomi regioniniai produktai (Protected Geographical Status)
Peris gali būti distiliuojamas ir taip gaminamas distiliuotas alkoholinis gėrimas, panašus į epldžeką (applejack).
San Ladzaro di Savena

Istorija

Miesto apylinkės gyvenamos nuo senovės. Čia randama Akmens ir Bronzos amžių dirbinių.
Dokumentai rodo, kad nuo 1214 m. šalia miesto buvo karantino stotelė it. lazzaretto, kur buvo izoliuojami sergantys.
San Ladzaro di Savena turėjo savivaldą Napoleono laikais (1810 m.). Po to miestas buvo prijungtas prie Bolonijos ir 1827 m. atgavo savivaldą.
Po miesto plėtros XX a. aštuntame dešimtmetyje, San Ladzaro di Savena tapo viena didžiausių provincijos savivaldybių.
Nalenčuvas

Geografija

Nalenčuvas įsikūręs Vyslos intako Bystros ir Bochotnicos upių santakoje. Apylinkėse įkurtas Kazimiero kraštovaizdžio parkas.

Istorija

Ankstyvaisiais viduramžiais miesto vietoje buvo pilis. 1751 m. apylinkes nupirko Stanislavas Malachovskis, kuris 1775 m. dvarą pavadino savo herbo „Nałęcz“ vardu. Nuo 1775 m. apylinkės priklausė Austrijai, 1809–1815 m. Varšuvos kunigaikštystei, nuo 1815 m. Rusijos imperijai (Lenkijos karalystė). XIX a. pradžioje atradus vandens šaltinių gydomąsias savybes, Nalenčuvas tapo kurortine gyvenviete, kuri XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje tapo madinga kūrybinės inteligentijos poilsio vieta. Nalenčuve gydėsi Mykolas Elvyras Andriolis, Boleslavas Prusas, Henrikas Sienkievičius, Stefanas Žeromskis.
1877 m. nutiestas geležinkelis. Per Antrąjį pasaulinį karą veikė nacių priverčiamojo darbo stovykla. Nuo 1956 m. miesto tipo gyvenvietė, 1963 m. suteiktos miesto teisės.

Ekonomika

Mikroklimato, balneologijos ir purvo terapijos kurortas, kuriame gydomos širdies ir kraujagyslių, nervų sistemos ligos. Veikia sanatorijos, poilsio namai, pensionatai, 20 ha sveikatingumo parkas. Yra mineralinis vanduo|mineralinio vandens versmės, veikia mineralinio vandens Nałęczowianka ir Cisowianka išpilstymo įmonė. Yra nedidelės maisto pramonės, medienos apdirbimo, 27 prekybos įmonės. veikia turistinis siaurasis geležinkelis, B. Pruso ir S. Žeromskio muziejai.
Juozas Adomonis

Biografija

1947 m. baigė Skiemonių progimnaziją, 1947–1951 m. mokėsi Anykščių vidurinėje mokykloje. 1951–1957 m. studijavo LTSR dailės institute, įgijo meninės keramikos dailininko išsilavinimą. 
1957–1961 m. Lietuvos lengvosios pramonės valdybos dailininkas. 1961–1962 m. Vilniaus modelių namų dailininkas. Nuo 1962 m. Vilniaus dailės akademijoje dėsto keramikos disciplinas; 1974–1986 m. prorektorius, 1984–2001 m. Keramikos katedros vedėjas, nuo 1983 m. profesorius. Nuo 1957 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Žiglos maumedis

Žiglos maumedis – saugomas gamtos paveldo objektas Kauno marių regioniniame parke, Kauno rajone, Viršužiglio miške. Pasiekiamas Viršužiglyje pasukus iš kelio  1944  Tursonas–Viršužiglis . Miško gatve ir lauko keliuku pagal informacines nuorodas link marių (apie 1,7 km). Objektas yra Dubravos miškų urėdijos Šilėnų girininkijos 34 kvartale, 2 sklype. Valstybės saugomu paskelbtas 2008 m.

Aprašymas

Netoli Žiglos upelio augantys grupėje 7 europiniai maumedžiai išsiskiria iš aplinkinių miško medžių savo dydžiu. Storiausio iš jų kamieno skersmuo siekia 100 cm, lajai būdingas netaisyklingas šakojimasis. Tai vienas stambiausių šios rūšies medžių Lietuvoje. Žiglos pakrantėje maumedžiai buvo pasodinti prieš 160 m. vietinio dvarininko iniciatyva. Maumedžius supa kiti spygliuočiai (pušys, eglės), įspūdingus kamienus gaubia tankūs krūmokšniai. Be šios grupės, miške auga dar dvi maumedžių grupės – po 5 ir po 9 medžius.
Kardinalija

Kardinalija vadintas pastatas Vilniuje, Pilies gatvėje, ant kampo su Šv. Jono gatve, buvę Radvilų rūmai.
Anksčiau rūmai buvo dviejų aukštų, 1850 m. pristatytas trečiasis.
1850 m. pastatas taip pat atiteko paštui (veikė Vilniaus centrinis paštas), todėl tada vadintas pašto rūmais, nors išliko ir Kardinalijos pavadinimas. Prieš pirmąjį pasaulinį karą pastate veikė Juozapo Zavadskio knygynas.
Kiek nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą (1944 m.) tačiau nebuvo sugriautas. Tada porą dešimtmečių stovėjo nenaudojamas ir neremontuojamas. Vėliau, nepaisant parengto projekto pastatą suremontuoti, tarybinė valdžia nutarė jį griauti ir jo vietoje statyti naują.
Buvo pastatytas naujasis namas (adresu Pilies g. 23), daugiabutis su apačioje įrengtomis įstaigomis; jo architektūra yra moderni, smarkiai skiriasi nuo Kardinalijos architektūros (anot Vlado Drėmos naujasis pastatas yra „pretenzingos architektūros, trikdančios senamiesčio gatvelių jaukumą“).
Šiuo metu po pastatu Pilies g. 23 yra išlikę gotikiniai Kardinalijos rūsiai.
Lietuvių koplyčia

Vilniaus Aušros Vartų Gailestingumo Motinos koplyčia (it. Mater Misericordiae) arba Lietuvių koplyčia (it. Capella Lituana) – Pasaulio lietuvių išeivių pastangomis ir lėšomis įrengta katalikiška koplyčia Vatikano Šventojo Petro bazilikoje.

Interjeras

Koplyčiai parinkta vieta Bazilikos grotose, netoli apaštalo Petro kapo, prie vieno iš keturių piliorių, ant kurių laikosi bažnyčios stogas. Patalpoje sukuriama nuotaika susišaukia su katakombų krikščionybe ir sudėtinga Lietuvos istorija. Centrinėje sienoje švyti mozaikinis su metalo elementais Vilniaus Aušros Vartų Gailestingumo Motinos paveikslas; rytinėje sienoje įkomponuoti Lietuvos valdovų Mindaugo, Vytauto Didžiojo, Jogailos ir jų statytų pirmųjų šalyje Vilniaus, Kauno ir Trakų bažnyčių bareljefai. Vakarinėje pusėje – Šv. Kazimiero ir Šv. Juozapato Kuncevičiaus, taip pat Kražių bažnyčios bei Sibiro tremtinių knygelės Marija, gelbėki mus atvaizdai. Sienos padengtos travertino marmuru iš Romos apylinkių, grindys siekia sudaryti lietuviško audinio įspūdį, ant koplyčios vartų – stilizuotas Vytis. Patalpoje gali melstis apie šimtą tikinčiųjų.
Įrengiant šventovės patalpas dalyvavo žinomi Italijos menininkai Angelo Bartolotti, Alfredo Nena, Corrado Ruffini, Pasquale Sciancalepre, Alcine Tico. Bendrą projektą sudarė išeivijos dailininkas Vytautas Kazimieras Jonynas.
Avininkystė

Avininkystė – gyvulininkystės šaka, apimanti avių auginimą. Šiais laikais avys laikomos visose pasaulio dalyse daugiausiai dėl vilnos ir mėsos, o kai kurios veislės ir dėl pieno, iš kurio gaminami sūriai, taip pat tradiciniai jogurtai, kefyrai. Avys (bei naminės ožkos) laikomos vienais seniausių naminių gyvūnų. Europoje žinomos nuo neolito. iš pradžių naudotasi avių mėsa ir krauju, vėliau pienu, galiausiai vilna. Artimuosiuose Rytuose avių vilna buvo kerpama jau II tūkst. pr. m. e. Iš čia per Siciliją avių kirpimas paplito ir Europoje.
Tarpukariu Lietuvoje auginta apie 1,5 mln. avių, 2016 m. – 180 tūkstančių, prieš daugiau nei dešimtmetį – 11 tūkst. avių. Lietuvoje auginamos 35 veislių avys, pasaulyje jų priskaičiuojama apie 600. Populiariausios Lietuvos juodgalvės, nemažai Vokietijos juodgalvių, Sufolkų, Romanovų, viltšyrhornų, ostfryzų veislių avių. Lietuvoje avininkyste daugiausia užsiimama Aukštaitijoje, regiono kalvotose ir nederlingose žemėse. Daugiausia avienos suvartojama Islandijoje ir Farerų salose – 10–15 kg per metus, Europos Sąjungoje – 3,5 kg, Lietuvoje – 300 gramų.
Vitalijus Kličko

Sportinė karjera

Jis tapo Pasaulio bokso tarybos (World Boxing Council), Pasaulio bokso organizacijos (World Boxing Organization) ir bokso žurnalo „The Ring“ čempionu. Pasaulio bokso taryba taip pat jį skelbė nusipelniusiu buvusiu čempionu. V. Kličko pradėjo savo politinę karjerą 2005 m. dar būdamas profesionalu boksininku. Jis atšaukė savo bokso karjerą 2013 m. Jis yra pirmas pasaulio bokso čempionas turintis mokslo daktaro laipsnį.
Sportininkas buvo žinomas dėl savo galingų smūgių ir gerų rezultatų. 87,23% savo kovų V. Kličko laimėjo nokautais ir pagal šį rodiklį yra antras tarp visų profesionalių sunkiasvorių boksininkų. Pats sportininkas nei vienoje savo kovoje nebuvo nukautuotas. Vienintelius du savo pralaimėjimus jis patyrė dėl traumos ir stiprios žaizdos paakyje, taip pat abejose šiose kovose jis pirmavo pagal taškus.
Jo brolis Vladimiras Kličko taip pat yra boksininkas ir yra buvęs profesionalų boksininkų čempionas.

Politinė karjera

Savo politinę karjerą V. Kličko pradėjo 2006 m., kai Kijevo mero rinkimuose liko antras. 2010 m. jis subūrė Ukrainos demokratinių reformų aljansą, su kuriuo 2012 m. rinkimuose pateko į Ukrainos aukščiausiąją Radą. 2013–2014 m. Euromaidano įvykiuose politikas buvo svarbi ir matoma figūra. 2014 m. V. Kličko planavo dalyvauti šalies prezidento rinkimuose, tačiau atšaukė savo kandidatūrą paremdamas Petro Porošenką. 2014 m. gegužės 25 d. politikas buvo išrinktas šalies sostinės meru.
Nuo 2015 m. politikas priklauso Petro Porošenkos blokui ir vadovauja šiais partijai.
Paulson & Co.

Paulson & Co. Inc. – apribotos rizikos fondas įkurtas 1994 m. Įmonės steigėjas Džonas Polsonas (John Paulson). Džonas Polsonas susižerė $5 mlrd. USD 2010 m., taip sumušdamas naują rekordą apribotos rizikos fondų pramonėje. Išviso jis turi sukaupęs apie $16 mlrd. JAV dolerių turto. Džono Polsono fondas buvo ketvirtas pagal dydį pasaulyje ir valdė $35,8 mlrd. USD turto. 2011 m.
Šis fondas uždirbo $15 mlrd. USD turėdamas $12,5 mlrd. USD valdomo turto 2007 m. Tai lėmė sumaištis paskolų rinkoje: smukusi su paskolomis susietų obligacijų (angl. collateralized debt obligations, CDOs) vertė išaugino investicinių fondų, laiku numačiusių problemas būsto paskolų rinkoje, vertę. Keleto alternatyvaus investavimo fondų sprendimas sudaryti išvestinius sandorius (angl. credit default swaps, CDSs; kredito rizikos apsikeitimo sandorius ), kuriais dar pernai apsidrausta nuo rizikingų JAV būsto paskolų, tapo pačia pelningiausia visų laikų investavimo kryptimi.
Rivso vėžlys

Hibridai

Ši rūšis žinoma tuo, kad gali sėkmingai kryžmintis su kitomis dėžinių vėžlių šeimos rūšimis, net jei jos gana mažai giminingo. Manomai nauja rūšis Pričardo balinis vėžlys (Mauremys pritchardi) buvo aprašyta pasirėmus individu, kuris buvo hibridas Rivso vėžlio patino ir geltonojo balinio vėžlio (Mauremys mutica) patelės.
Rivso vėžliai nelaisvėje buvo sukryžminti ir su vėžliais Ocadia sinensis, amboninio dėžinio vėžlio (Cuora amboinensis) patelėmis, keturakio vėžlio (Sacalia quadriocellata) patinais bei japoniniais dėžiniais vėžliais (Mauremys japonica).
Dėl gebėjimo kryžmintis Rivso vėžlius, auginamus kaip namų gyvūnėlius, reikia laikyti atskirtus nuo kitų šios šeimos vėžlių.

Verslas

M. reevesii rūšies vėžlius veisia Kinijos vėžlių fermose. Pagal 1998 m. tyrimą keturiose Kinijos provincijose šios rūšies vėžlius augina 548 fermos. Dvi provincijos pranešė, kad 26 fermose augina 20 650 vėžlių, kasmet jose išsirita apie 5000 vėžlių. Kitos dvi provincijos pranešė, kad 522 fermose auga 260 tonų vėžlių. 1990-1995 m. trylika tradicinės Kinijos medicinos vaistų įmonių sunaudojo 430 tonų C. reevesii plastronų.
Pagal 2002 m. tyrimą 684 Kinijos vėžlių fermose (viso užregistruota buvo 1499 vėžlių fermos) tyrėjai aptiko, 2,8 mln. Rivso vėžlių individų, o 566 tūkst. šių vėžlių kasmet parduodami. Tada šios įmonės pardavė 320 tonų vėžlininkystės produktų, kurių prognozuojama kaina buvo virš 6 mln. JAV dolerių. Iš to galima spėti, kad Rivso vėžlio rinkos vertė apie 12 mln. dolerių. Tai dukart daugiau už kitą daugiausia auginamą vėžlių rūšį kininį minkštašarvį vėžlį (Pelodiscus sinensis). Kadangi dalis registruotų fermų nepateikė duomenų, o dalis Rivso vėžlių veisėjų tiesiog neregistruoti, bendra jų produkcijos vertė turi būti gana ryškiai didesnė.
Cosimo Rosselli

Kozimas Roselis (it. Cosimo Rosselli, 1439 – 1507 m.) – italų Renesanso dailininkas iš Florencijos. Šiuo metu žinomas dėl freskų Siksto koplyčioje.

Biografija

Kozimas Roselis gimė menininkų, akmens apdirbėjų ir dailininkų, šeimoje Florecijoje apie 1439 m. 1453 − 1456 m. jis dokumentuotas dailininko Neri di Bicci dirbtuvėse. Spėjama, kad jis galėjo būti susijęs su Benozzo Gozzoli dirbtuvėmis, gal buvo jo mokiniu. Be Benozzo Gozzoli, jo kūryboje pasireiškia bene visų to meto Florencijos dailininkų įtakos: Alesso Baldovinetti, Andrea del Verrocchio ir brolių Pollaiolo. Pirmieji darbai dokumentuoti Sant'Ambrogio bažnyčioje. Joje jis sukūrė freską, kurioje vaizduojamas Pikas dela Mirandola. Darbą, kurį pagyrė Giorgio Vasari. Be darbų Sant'Ambrogio, Kozimas Roselis dirbo Santissima Annuziata bažnyčioje, Fjezolės St. Girolamo bažnyčioje ir Lukos miesto bažnyčiose.
1480 m. popiežius Sikstas IV-asis pakvietė Kozimą, kartu su kitais Florencijos dailininkais, darbams Siksto koplyčioje. Siksto koplyčioje Kozimas atliko 3 darbus: „Nusileidimas nuo Sinajaus kalno“, „Paskutinė vakarienė“ ir „Kalno pamokslas“. Ketvirtojo, „Raudonosios jūros perėjimo“, autorystė ginčytina. Manoma, kad jis irgi galėjo būti atliktas Kozimo Roselio. Giorgio Vasari mini tris darbus ir pateikia argumentą, kodėl Kozimui Roseliui, palyginti neįspūdingo talento dailininkui, buvo leista atlikti tiek darbų koplyčioje, lyginant su tikrais meistrais, kaip Pietras Perudžinas, Sandras Botičelis, Domenikas Girlandajas. Esą popiežius Sikstas IV-asis nelabai nusimanė mene ir Kozimas Roselis siekė įsiteikti popiežiui naudodamas freskose didelius kiekius labai brangių ultramarino mėlynojo dažų, bei aukso. Tokiu būdu, anot Giorgio Vasari, beveik visos jo freskų detalės buvo iliuminuotos (šiuo metu mėlynos spalvos išblukusios, o auksas nusitrynęs). Nors kiti dailininkai juokėsi iš Kozimo, tačiau popiežius buvo kitokios nuomonės − jis skyrė apdovanojimą dailininkui, kaip geriausiam iš dirbusiųjų Siksto koplyčioje. Anot Giorgio Vasari vertinimo, peizažas „Kalno pamokslo“ freskoje, kurį tapė tuo metu Kozimo Roselio mokinys Piero di Cosimo, yra geriausias dailės epizodas Roselio freskose.
Anot Giorgio Vasari, Kozimas Roselis iškart po to, 1484 m., mirė, tačiau dabar žinoma, kad Roselis mirė tik 1507 m. sausio 7 d. 1490 m. jis atliko altorinį ištapymą Santa Maria Novella bažnyčioje. Vėlesni gyvenimo faktai menkai dokumentuoti, Kozimas Roselis pabuvojo Pizoje. Palaidotas Šventojo Kryžiaus bazilikoje Florencijoje. Tarp jo mokinių: Piero di Cosimo, Fra Bartolomeo ir Mariotto Albertinelli.
Darbėnų dvaras

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose dvaras pirmą kartą minimas 1591 m. XVI a.-XVII a. pro Darbėnus ėjo pagrindinis pajūrį ir likusią Lietuvą jungiantis kelias. Dvaras buvo Palangos dvaro žemių administravimo centras, Darbėnų dvare gyveno Palangos dvaro savininkų paskirtas valdytojas. Darbėnus valdė Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius, Palangos seniūnijos valdytojas Karolis Mirbachas, grafai Tiškevičiai ir kiti.
XIX a. pradžioje dvarą už savininkų skolas valstybei konfiskavo carinė Rusijos valdžia. Palangos valdas su Darbėnų dvaru iš valstybės nupirko rusų generolas Ksaveras Nesiolovskis, kuris valdytoju paskyrė Antaną Boguslovskį ir apgyvendino Darbėnų dvare. 1820 m. kairiajame Darbos krante pastatytas vandens malūnas. 1824 m. Biržų savininko Juozapo Ignoto Tiškevičiaus sūnus Mykolas Juozapas Tiškevičius iš Ksavero Nesiolovskio nusipirko Palangos valdą su Darbėnų ir Grūšlaukės dvarais. Šalia dvaro grafas pastatė Darbėnų girininkijos pastatą, kuriame gyvenęs girininkas prižiūrėjo Palangos dvaro savininkams priklausiusius Darbėnų miškus. 1891 m., po grafo Juozapo Tiškevičiaus mirties, Darbėnų, Grūšlaukės, Dimitravo dvarai liko jo žmonai Sofijai Horvataitei-Tiškevičienei.
Bolševikų kariuomenei įsiveržus į Lietuvą, 1918 m. pabaigoje Darbėnų girininkijos pastate kairiųjų pažiūrų darbėniškiai įrengė revoliucinio komiteto būstinę. 1919 m. vasarį komitetą panaikino Kretingos apskrities savanoriai bei jiems padėję vokiečių kariai. Tarpukaryje vykdytos žemės reformos metu, 1926 m. dvaras panaikintas, pastatai nacionalizuoti, žemė išdalinta savanoriams. Dvaro valdose susiformavo Juzumų kaimas. Girininkijos pastate įsikūrė Darbėnų girininkija, kuriai pastatas priklauso iki šiol. Gyvenamajame name XX a. pradžioje buvo pradžios mokykla.
2009 m. likę dvaro sodybos fragmentai – medinis gyvenamasis valdytojo namas, mūriniai ledainė, rūsys ir pieninė – įtraukti į Kultūros vertybių registrą. Iš dvarą supusio sodo ir parko liko klevų alėjos.
Sado žemė

Istorija

Sadas buvo viena iš atokiausių vietų, todėl čia būdavo tremiami žmonių palankumą praradę kilmingieji ir aristokratai. Čia taip pat veikė aukso ir sidabro kasyklos. Kamakuros laikotarpiu žemė buvo padovanota Honmos klanui, kuris žemę valdė iki 1589 m. Po Sekigaharos mūšio valdžią perėmus Tokugavos šiogūnams, Sado žemė tapo asmeniniu Tokugavų feodu.
Šiomis dienomis saloje įsikūręs Sado miestas užima visą salos teritoriją.
Kunigiškiai (Anykščiai)

Istorija

Iki XX a. pradžios buvo žinomi kaip Kunigiškės. 1930–1972 m. veikė pradinė mokykla.

Aplinkinės gyvenvietės

Kurkliai – 10 km
Staškūniškis – 4,5 km
Helipadas

Helipadas (angl. Helipad) – pakilimo-nutūpimo aikštelė ar platforma, skirta sraigtasparniams bei kitiems vertikaliam pakilimui-nutūpimui pritaikytiems orlaiviams, kuriems nebūtinas kilimo ir tūpimo takas. Žymimi apibrėžta raide „H“, kad būtų matomi skrendant.

Dideli helipadai turi savo pavadinimą − vertiportas.
Nors sraigtasparniai gali nusileisti beveik ant bet kokio horizontalaus paviršiaus, helipadas apsaugo nuo galimų keblumų ir leidžia nusileisti saugiai bei patogiai.
Helipadai gali būti įrengiami heli uostuose, oro uostuose, kur gali būti papildomas kuras, veikia oro eismo kontrolės centras, suteikiamos kitos būtinos paslaugos. Ant kai kurių dangoraižių stogų įrengiami oro taksi paslaugų teikimui, gali būti įrengiami ant aukštų pastatų ir dėl greitesnės gyventojų evakuacijos nelaimės atveju. Dažnai įrengiamas stambesnių policijos bei ligoninių pastatams ypatingos skubos reikalaujančių atvejų aptarnavimui (pvz., organų transplantacija). Didesni laivai ir naftos gavybos platformos turi įrengtus evakuacinius helipadus. 
Kartais helipadai turi specialų žymėjimą: vienas skaičius gali nurodyti didžiausią leidžiamą orlaivio svorį (tūkstančiais svarų), kitas − didžiausią sraigtų skersmenį (pėdomis).
Vietinės ar nacionalinės aviacijos agentūros helipadams gali suteikti ir atskirus identifikavimo numerius.
Helipadai paprastai yra gaminami iš betono, ekstremaliais atvejais gali būti statomi iš medienos ar net ledo.
Dauguma helipadų įrengiami atokiau nuo gyvenamųjų namų ir rajonų dėl sukeliamo triukšmo, vėjo ir kitų nepatogumų.

Aukščiausiai įkurtas helipadas yra Indijoje, Siacheno ledyne Himalajuose - jis yra 6 400 m aukštyje virš jūros lygio.

Didžiausias heli uostas, turintis 46 helipadus, yra Morgano mieste Luizianos valstijoje (JAV). Juo dažniausiai naudojasi Meksikos įlankos naftos gavybos platformas aptarnaujantys sraigtasparniai.

Lietuvoje

Lietuvoje sraigtasparniams nusileisti tinkami helipadai įrengti daugelyje pasienio užkardų. 2017 m. planuota tokias sraigtasparnių aikšteles įrengti Vilniaus Santaros ir Kauno Klinikų teritorijose.
Horodenka

Istorija

Horodenka rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1195 m. Vėliau, kartu su likusia Galicija miestas buvo pavaldus Lenkijai. XV a. pastatyta pilis. XV–XVI a. miestą siaubė Lenkijos–Moldavijos karai, o XVI–XVII a. – tiurkų antpuoliai. 1668 m. Horodenkai suteikta Magdeburgo teisė. Iki II pasaulinio karo – svarbus žydų kultūros centras.