google/wiki40b huggingface dataset:
Andžejus Potockis (1663)

Biografija

1636 metais mokėsi Krokuvos universitete, 1637 metais – Padujos universitete. Baigęs mokslus, tapo karaliaus Vladislovo IV rūmininku. Bagdono Chmelnickio sukilimo metu su karalaičio Karolio Ferdinando dragūnais buvo pasiųstas buvo į Baro miestą. 1648 m. rugpjūčio 4 d. pateko į apgultį. Rugpjūčio 7 d. neteko didelės dalies armijos. Rugpjūčio 8 d. pradėjo derybas, gavo savo karių išėjimo garantiją. Kazokai pažeidę sutartį, dalį belaisvių užmušė, o pats Andžejus pateko į nelaisvę. 1649 metų vasarį Adomo Kisielio pasiuntinybė reikalavo jo išlaisvininmo. Bogdanas Chmelnickis įsakė jį atvežti į Perejaslavą ir grasino nuteisti. Transportavimo metu Trachtemirove sugebėjo pabėgti ir pasidavė totoriams. Buvo išlaisvintas Zborovskio taikos sąlygomis 1649 metais. Berestečko mūšio metu kariavo Mikalojaus Potockio pulke vadovaudamas kazokų vėliavai (išlaikė ją iki savo mirties). Tikėtina, году. Ko gero, netrukus po Vinicos seniūno pareigybės gavimo tapo kavalerijos pulkininku (buvo juo 1654 metų pabaigoje)
1655 metų rudenį buvo savo giminaičio Stanislovo Raveros Potockio armijoje, tikriausiai dalyvavo Jogailionos mūšyje 1655 m. rugsėjo 29 d. 1655 m. spalio 22 d. kartu su Mikalojumi Ostrorugu išvažiavo į Krokuvą, vadovavo pasiuntinybei nuo karių vadovaujamų etmonų dėl pasidavimo Karliui Gustavui. Spalio 31 d. pasirašė pasidavimo aktą. Buvo vienas iš Tišoveco konfederacijos organizatorių, 1655 m. gruodžio 29 d. pasirašė jos sušaukimo aktą.
1656 m. spalio 2 d. karalius Andžejui Potockiui suteikė jam šiuos kaimus: Dzviniačių, Zvenigorodą, Vovkivcus, Latkivcus, Babincus, Trubčiną, taip pat priklausiusius jo tėvui Griadą Secechovą, Briuchovecką, Lvovo žemėje. Nuosavybės dalį užrašė Tuliško bažnyčios statybai.
Valdšteinai

Valdšteinai (ček. Valdštejnové; vok. Waldstein) – Čekijos bajorų giminė, kilusi iš Markvartičių – seno ankstyvųjų viduramžių Bohemijos klano. Pradžioje skurdi ir nereikšminga giminė palaipsniui vis didino savo valdas Bohemijos karūnos žemėse (ypač pačioje Bohemijoje ir Moravijoje), jos atstovai ėmė užimti vis reikšmingesnius postus. O nuo XVII a. daug Valdšteinų giminės atstovų buvo valstybės veikėjai ir valdininkai. 1628 m. Valdšteinai buvo viena pirmųjų Bohemijos giminių, kurios gavo grafo titulą. Dviem metais titulas buvo pakeltas į reichsgrafą.
Vėliau Valdšteinų linija susijungė su Vartenberko valdovais (Vartenbergais, vok. Wartenberg), nuo tada giminės titulas yra vok. Reichsgrafen von Waldstein, Herren von Wartenberg ('Valdšteino reichsgrafai, Vartenbergo ponai'). 1945 m. Valdšteinus, beveik visiškai suvokietėjusius, išvarė iš Čekoslovakijos, o jų nuosavybę konfiskavo. Valdšteinai atsikėlė į Zalcburgą ir Vieną (Austrija), kur jie gyvena iki šiol.
Istorinės giminės būstinės iki 1821 m. buvo Valdšteino pilis, iki 1921 m. – Duchcovo rūmai (ček. Zámek Duchcov )
Žymiausi giminės atstovai yra generolas Albrechtas Valenšteinas (Albrecht von Wallenstein) ir politikas Ferdinandas Gabrielius fon Valdšteinas (Gabriel von Waldstein), kuris buvo Liudviko van Bethoveno globėjas.
Siauralapis vikis

Literatūra

Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 56 psl.
Adomas Buitvydas

Biografija

1917–1918 m. raudongvardietis, raudonarmietis. 1920–1921 m. laikraščio „Arbeter Vort“ oficialusis redaktorius. 1921 m. dirbo nelegalioje LKP spaustuvėje. 1922–1924 m. kalintas. 1941–1944 m. dirbo Gorkio srityje. Nuo 1944 m. gyveno Lietuvoje.
Lyguo

Lyguo (latv. Jāņi arba Līgo svētki) – tradicinė latvių liaudies šventė, švenčiama per vasaros saulėgrįžą (naktį iš birželio 23 d. į 24). Šią šventę atitinka lietuvių Rasos, švedų Midsomaras, rytų slavų Ivano Kupalos diena.
Lyguo šventė susiformavo I tūkstantmečio antrojoje pusėje. Šventės papročiuose esama daug elementų, susijusių su senovės žemdirbių ir gyvulių augintojų tikėjimu gamtos jėgomis. Dvi savaites prieš Lyguo šventę ir penkias dienas po jos (iki Petrinių ir Povilinių) būdavo dainuojamos dainos, turinčios priedainį „lyguo“.
Šventės išvakarėse būdavo renkamos žolės ir gėlės, pinami vainikai, naktį aukštose vietose kūrenamos ugnys, šokinėjama per laužus, ieškoma paparčio žiedo.
Šventės dieną po stogu kaišiojamas kvapnusis ajeras. Jis smulkiai pjaustomas ir barstomas gryčioje bei lauke prieš duris. Tikėta, kad kvapniojo ajero panašumas į kardą atbaido raganas. Namai kaišomi kiečiais, merginos jais susijuosia liemenį, kas, kaip buvo manoma, apsaugo nuo piktųjų dvasių.
Žemapo mūšis

Mūšio eiga

Austrų pajėgų, 13200 vyrų ir daugybė artilerijos, redutai atrodė neįveikiami. Nuo ryto mūšis tęsėsi keletą valandų tik apsikeičiant artilerijos salvėmis, kol Diumurjė apie pietus davė įsakymą pulti. Pradžioje prancūzai buvo labai smarkiai apšaudomi, tačiau nedvejodami priartėjo prie Flenu miško, priešais Jemappes ir Cuesmes postus. Sutikti smarkaus tiroliečių jėgerių apšaudymo ir grasinami austrų kavalerijos plitimo iš tarpo ties Cuesmes, prancūzai sustojo, atsitraukė ir išsisklaidė. Tai buvo kritinis mūšio taškas. Diumurjė, jo padėjėjai ir tarnas Baptiste Renard iš visų jėgų stengėsi pergrupuoti jėgas, kurios buvo išsisklaidžiusios. Pajėgos buvo pergrupuotos ir staigus puolimas pavyko.
Austrai, patyrę 7000 karių ir 8 pabūklų nuostolius per Monsą atsitraukė. Prancūzai patyrė 4000 karių nuostolius.
Po Žemapo mūšio prancūzai užėmė Belgiją.
Kvartet 4M

Istorija

„Kvartet 4M“ susikūrė 1956 metais Zagrebe. Tada grupę sudarė Ivica Krajač-Mali, Branko Marušić-Medo, Željko Ružić-Muki ir Miro Ungar. 1960 m. grupę paliko Ž. Ružić-Muki, naujuoju nariu tapo Saša Sablić-Medicus.
1969 metais atstovavo Jugoslavijai „Eurovizijos“ dainų konkurse, kur atliko dainą „Pozdrav svijetu“ (liet. Linkėjimai pasauliui). Baladėje geros dienos linkima net aštuoniomis užsienio kalbomis: ispanų, vokiečių, prancūzų, anglų, olandų, italų, rusų ir suomių. „Eurovizijoje“ atstovai tarp 16 dalyvių su 5 taškais užėmė 13 vietą.
Iš viso grupė įrašė 60 plokštelių. Sėkmingiausiais singlais tapo „Rijeka bez povratka“, „Buona sera signorina“, „Kad ja pođoh na Bembašu“, „Charlie Brown“, „Volim kišu“, „Platno, boje, kist i… twist“, „Nima Splita do Splita“, „Don Pasquale“, „Pozdrav svijetu“, „Idem i ja… ne, ti ne“ ir „Neka visi Pedro“.
Balanovo kultūra

Balanovo kultūra – bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1933–1957 m. tyrinėtą Balanovo kapinyną.

Arealas

Balanovo kultūra buvo paplitusi 2 tūkstantmetyje pr. m. e. dab. Čiuvašijos teritorijoje. Mirusieji laidoti suriesti ir paguldyti ant šono. Prie jų randama molinių apskritadugnių indų, bronzinių dirbinių, akmeninių kirvių ir strėlių antgalių. Rasta ir kolektyvinių palaidojimų. Kai kurie archeologai Balanovo kultūrą priskiria Fatjanovo kultūros rytinei grupei.
Žudiko skambutis

Turinys

Prieš 5 metus buvo nužudytas teatro aktorės Eleonoros Lorein vyras, ir dabar jai atrodo, kad žudikas grįžo likviduoti jos, kaip nereikalingos liudininkės. Vis dėlto dėl tada patirto šoko Eleonora patyrė dalinę amneziją ir nepamena daugelio dalykų, tarp kurių ir žudiko veido. Savo ruožtu žudikas Ranko nežino apie Eleonoros būklę ir neskubėdamas tyrinėja aplinką, ieškodamas geriausios akimirkos įvykdyti savo planą. Dėl atminties sutrikimų Eleonora pamiršta vaidmens tekstą, neatpažįsta savo naujojo vyro nei meilužio, tačiau tiesiog nujaučia esanti taikiniu. Galiausiai ji susiduria su Ranko tuščiame teatre, kur, naudodamasi žinoma aplinka, turi galimybę jį įveikti...
Gailioniai (Ukmergė)

Istorija

XIX a. pab. Gailioniai buvo palivarkas Siesikų parapijoje. Priklausė Čarnockių giminei.
Gerdžiūnų Petro Dumčiaus pagrindinė mokykla

Istorija

Mokykla įsteigta 1918 m. Augant mokinių skaičiui 1945 m. atidaryta Žeimio pradžios mokykla. 1949 m. mokykla persikėlė į Morkų kaimą ir čia gyvavo iki 1965 m., kai išaugus dideliam mokinių skaičiui buvo pristatytas priestatas Gerdžiūnų kaime, bet mokykla vadinosi Sutkų aštuonmete. Tik 1969 m. spalio mėn. rajono vykdomojo komiteto sprendimu mokykla pavadinta Gerdžiūnų aštuonmete. 2005 m. spalio 27 d. suteiktas pedagogo Petro Dumčiaus (1858–1933) vardas. 2010 m. rugsėjo 1 d. Gerdžiūnų Petro Dumčiaus pagrindinė mokykla prijungta prie Kriūkų vidurinės mokyklos.
Hermosiljas

Istorija

1700 m. dabartinio miesto vietoje, indėnų serių, tepokų ir pimų žemėse, įkurta ispanų gyvenvietė Santísima Trinidad del Pitic. Vietiniai gyventojai puldinėjo įsibrovėlius, todėl 1726 m. pastatyta tvirtovė. 1822 m. įkūrus parapiją, pradėta indėnų evangelizacija. 1825 m. miestas pavadintas Meksikos nepriklausomybės kovotojo José María González Hermosillo garbei. 1879 m. Hermosiljas tapo Sonoros sostine. XX a. pr. mieste įsikūrė nemažai kinų. Hermosilijas ūkiškai suklestėjo ~1980 m., kai „Ford“ čia atidarė savo gamyklą.
Lahtis

Istorija

Įkurtas 1905 m.

Sportas

Mieste yra Lahti stadionas, o šalia įsikūrusios trys šuolių su slidėmis trasos. Lahtyje žaidžia FC Lahti futbolo klubas (anksčiau žaidė ir Reipas Lahti) bei Pelicans Lahti ledo ritulio komanda.
1997 m. mieste vyko pasaulio žaidynės.
Čišimos žemė

Čišima (千島国; Chishima no kuni) – Meidži laikotarpiu įkurta senoji Japonijos žemė, kuriai priklausė Kurilų salos Kunaširio šiaurėje. Vėliau prie žemės buvo prijungta ir Šikotano sala. Šiais laikais, tai Rusijos okupuota teritorija, kurios Japonija turėjo atsisakyti San Francisko sutartimi.
Iciūnai (Rokiškis)

Istorija

Iciūnų kaimas iki XX a. buvo vadinamas Juciūnais. Priklausė Rokiškio grafystės, Rokiškio dvarui. Pro kaimą ėjo pagrindinis kelias į Latgalą ir Rygą. Miegonių kaime buvo įsikūrusi karčema, kurioje buvo keičiami keliautojų arkliai. 1810–1849 metais kaime gyveno 7 šeimos, apie 50 žmonių. Kaimas buvo gatvinis. 1925 metais kaime buvo 22 sodybos ir gyveno apie 130 žmonių. 1935–1939 metais, po žemės reformos, kaimo ūkininkai įsikėlė į viensėdžius. Vasaros metu kaime vasarodavo iš Rokiškio atvažiavę žydai. 
1948 metais įkurtas M. Melnikaitės kolūkis, vėliau kaimo žemės atiduotos Rokiškio tarybiniam ūkiui. Prastos žemės ūkiui netiko, todėl atiteko miškų ūkiui. 
1994 metais kaime buvo 18 sodybų, gyveno 39 žmonės.
Vytautas Steponas Buterlevičius

Biografija

1967–1972 m. mokėsi Šiaulių politechnikume, 1991 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius ekonomistas.
1965–1967 m. Vietinės pramonės ir komunalinių įmonių profsąjungos grupinio komiteto pirmininko pavaduotojas, 1967–1971 m. Panevėžio Butų ūkio valdybos, namų valdybos vyr. inžinierius, 1971–1975 m. Panevėžio gamybinės butų ūkio valdybos vyr. inžinierius, 1975–1990 m. Specialaus tresto vadovas, tresto Jungtinio profsąjungų komiteto pirmininkas, 1990–1992 m. Panevėžio komunalinio ūkio valdybos viršininkas, 1992 m. UAB „Pasažas“ direktorius, 1992–1996 m. BĮ „Invariantas“ generalinis direktorius, 1996–2000 m. AB „Metalistas“ administratorius. 2000–2003 m. Panevėžio miesto savivaldybės administratorius, administracijos direktorius. nuo 2003 m. Miesto ūkio skyriaus statinių naudojimo priežiūros inžinierius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio skyriaus narys.
Nuo 1995 iki 2002 m. gegužės mėn. (LDDP sąraše) ir nuo 2003 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1980 m. Panevėžio rankinio federacijos prezidentas, Lietuvos rankinio federacijos teisėjų asociacijos viceprezidentas, rankinio treneris visuomenininkas. Nacionalinės Verslo Administratorių Asociacijos narys.
Ludmiła Roszko

Liudmila Roško (lenk. Ludmiła Roszko, 1913 m. birželio 15 d. Novosvitliwce, Ukraina – 2000 m. gruodžio 19 d. Torunė) – lenkų geologė ir geomorfologė. Kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje.

Tėvai

Tėvas – Vasilijus Porfirovičius Rožkovas (rus. Василий Порфирьевич Рожков), g. 1877 m., kilęs iš Lugansko apylinkių, stačiatikis, žemakilmis, dvasinės seminarijos absolventas, o vėliau baigė Jurjevo universiteto fizikos skyrių. Dirbdamas Smolensko moterų gimnazijoje matematiko mokytoju, mokė Jadvygą Domanską, kilusios iš patriotiškai nusiteikusios lenkų giminės, turinčios aristokratiškų šaknų, katalikę. Kleis metus gyveno Murome, Rusijoje, kur tėvas dirbo mokytoju.

Biografija

1917 m. kilo revoliucija ir tėvui, vienam iš baltagvardiečių lyderių, teko bėgti, o motina neteko turto. Kartu su dviem dukterimis, Liudmila ir Valerija, atvyko į Vilnių, kur apsigyveno pas brolį.
Vilniuje 1933 m. baigė seserų nazaretiečių gimnaziją ir pradėjo studijuoti Stepono Batoro universitete Geografijos skyriuje ir 1939 m. vadovaujant Mečislavui Limanovskiui studijas pabaigė.
Antrojo pasaulinio karo metu dirbo mokytoja VI Vilniaus mergaičių gimnazijoje, o 1941–1944 m. pasiraukė į pogrindinę pedagoginę veiklą. Tuo metu ji buvo viena iš šešių studenčių, vadinamojo „Vilniaus šešetuko“ (lenk. "Wileńską Szóstką"), kurios globojamos kunigo M. Sopočko, rengdavo religinį mokymą. Nuo 1944 iki 1945 m. dirbo Geologijos institute.

Po karo

Po karo su Stepono Batoro universiteto darbuotojų grupe persikėlė į Torunę, kur 1945 m. spalio 1 d. buvo priimta asistente universiteto Fizinės geografijos skyriuje. 1951 m. gavo geografijo sdaktarės laipsnį už darbą apie Mozūrijos ežeryno morenų sudėtį. 1955 m. tapo docente.
Toliau buvo atsidavusi religinei veiklai. Už tai buvo nuteista (1962 m.) dvejiems metams kalėjimo, tačiau bausmė sustabdyta.
Liudmilai Roško buvo uždrausta toliau dėstyti, atimtas tarnybinis butas, įšaldyta karjera, draudžiama išvykti į užsienį, asistentų neskyrimas, siekta sumažinti mokslinį laipsnį. Trys kreipimai suteikti profesoriaus vardą dėl politinių priežasčių liko nepatenkinti.
Vladas Pleskovas

Biografija

1984 m. Klaipėdos valstybinio autotransporto serviso meistras, centrinės aptarnavimo stoties viršininkas, nuo 1990 m. UAB „Klasera“ generalinis direktorius. Klaipėdos regiono pramonės, prekybos ir amatų rūmų viceprezidentas. Kelių transporto priemonių valstybinės techninės apžiūros įmonių asociacijos „Transeksta“ valdybos pirmininkas.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys, 2003 m. Klaipėdos skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Automobilių lenktynininkas. 1973 m. Lietuvos kartingų čempionas. Visagino ralio nugalėtojas. Lietuvos automobilių sporto federacijos ralio komiteto narys. Klaipėdos miesto technikos sporto klubo „Baltijos sportas“ prezidentas.
Tadas Eliošius

Karjera

Karjerą pradėjo LFF I lygos klube Ukmergės „Vilkmergė“. Profesionalo karjerą pradėjo 2007 m. FC Vilnius klube. Jam subyrėjus persikėlė į „Vėtros“ klubą, o šiam bankrutavus – į „Kruoją“, kur tapo rezultatyviausiu klubo žaidėju. 2011 m. vasario 1 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Marijampolės „Sūduvos“ klubu. Geriausio Lietuvoje žaidžiančio jauno futbolininko rinkimuose 2009 m. liko antras, 2010 m. buvo pirmas.
2019 m. pradžioje žaidėjas perėjo į FK Panevėžys. 2019 m. liepos pradžioje pranešta, kad abipusiu susitarimu nutraukta sutartis su FK Panevėžys. A lygoje žaidėjas žaidė devynerias rungtynes (dvi pradėjo startinėje sudėtyje). Du kartus atstovavo klubą LFF taurės turnyre. Rungtynėse prieš Kauno „Hegelmann Lituaen“ pasižymėjo dviem įvarčiais.

Rinktinė

Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2010 m., draugiškose varžybose prieš Vengriją.
Bitės grupė

Bitės meno erdvės

2005 m. „Bitė“, kartu su menininkais Audriumi Gražiu ir Vilmantu Marcinkevičiumi, inicijavo meninį projektą „BITĖS meno erdvės“.
Lietuvos ir užsienio menininkai kiekvienais metais viešosiose miestų erdvėse kuria didelio formato tapybos darbus. Visuomenė gali stebėti visą menininkų dirbtuvių ir kūrybos procesą bei grožėtis miestų gatves puošiančiais paveikslais.
Nuo 2006 m. projektas „BITE Open Art“ pavadinimu įgyvendinamas ir Latvijoje.

Lietuva Tavo delne

2014 m. BITĖ, bendradarbiaudama su fotomenininku Mariumi Jovaiša,  inicijavo projektą „Lietuva Tavo delne“, kuris BITĖS tinklu tiesiogiai transliuoja aukštos kokybės vaizdus iš gražiausių ir įdomiausių Lietuvos vietų.  Projekto autoriai siekia, kad bet kuris svetainės www.lietuvatavodelne.lt lankytojas, pasitelkęs mobiliąsias technologijas, galėtų tiesiogiai stebėti transliacijas iš gražiausių ir įdomiausių Lietuvos vietovių. 2015 m. šis projektas progreso konferencijoje „LOGIN“ laimėjo nominacijoje „Interaktyvi reklama/kampanija“.
Skalmantas (Gediminaičių protėvis)

Skalmantas (kiti galimi rekonstrukciniai variantai: Komantas, Gomantas, Kalmantas, Galmantas ir pan.; rus. Skolomend g. apie 1210 m. – m. po 1285 m.) – Gediminaičių protėvis (pasak S. Rouvelo, šis asmuo gali būti tapatus Sūduvos kunigaikščiui Komantui).
Minimas tik rusų poemoje „Zadonščina“ („Uždonė“; XIV a. pab.). Joje Kulikovo mūšio (1380 m.) dalyviai Andriejus ir Dmitrijus Algirdaičiai pirmojo šių brolių lūpomis įvardyti kaip Skalmanto provaikaičiai (pravnuki Skolomendovy; kt. poemos nuoraše − Skoldimerovy:
„Patys sau esame du broliai, Algirdo sūnūs, o anūkai mes − Gedimino (Domentovy, Jedimentovy), o provaikaičiai esame Skalmanto“.
Lenkų istorikas J. Ochmanskis (Jerzy Ochmański), „Zadonščinos“ informaciją apie Gediminą kaip Skalmanto sūnų bandydamas suderinti su tradiciniu Gediminaičių kildinimu iš Butvydo, aukščiau pateikto fragmento žodį pravnuki verčia platesne prasme − „protėvis“, ir Skalmantą siūlo laikyti Gedimino seneliu. T. Baranauskas tokiai interpretacijai prieštarauja, − esą Andriejus Algirdaitis nuosekliai „žingsniuoja“ į savosios giminės praeitį: nusakęs savo paties ir savo brolio tarpusavio giminystę („Patys sau esame du broliai“), po to jis įvardija savo ir Dmitrijaus tėvą Algirdą, po jo − savo ir Dmitrijaus senelį Gediminą, o iškart po pastarojo − savo ir Dmitrijaus prosenelį Skalmantą; kadangi tokiame kontekste Algirdaičio pasakojimo „peršokimas“ per vieną dinastijos kartą mažai tikėtinas, „Zadonščinos“ Skalmantą, pasak T. Baranausko, adekvačiausia būtų laikyti Gedimino tėvu.
Koatepekė (Gvatemala)

Istorija

Vietovės pavadinimas nahuatlių kalba reiškia „gyvatės kalva“ (Coatl-Tepec). Gyvenvietė oficialiai įkurta 1770 m. ir pavadinta Santiago de Coatepeque. Miesto statusą įgijo 1951 m.
Titkonių ąžuolas

Titkonių ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Pasvalio rajone, Titkonių kaime (Vaškų sen.), 4 km į pietryčius nuo Vaškų. Medis stūkso pagrindinės kaime – Titkonių gatvės pakraštyje, prie jo pastatyta informacinė lentelė. 
Šis medis nuo 1990 m. yra savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Kaimo vidury stūksantis ąžuolas dar vadinamas Rusijos imperatorienės Jakaterinos II vardu. Šiam ąžuolui nemažiau kaip 250 metų. Tarpukariu ketinta ąžuolą panaudoti malūno statybai, bet jo pagailėta dėl šio įstabaus grožio.
Boryspilis

Futbolas

Mieste 1994–1996 m. žaidė CSKA Kiiv klubas, iki 2007 m. veikė FK Borisfen Borispìlʹ komanda.
Janušas I Senasis

Istorija

1373/1374 m. Janušas tapo Varšuvos kunigaikštystės kunigaikščiu. 1381 m. po tėvo Semovito III Mazoviečio mirties tapo Čersko, Cechanuvo ir Lomžos žemių kunigaikščiu. Nuo 1386 m. tapo Lenkijos karalystės vasalu. 
Kai 1382 m. birželio 12 d. Jogaila atsiėmė iš Kęstučio Vilnių, o po poros mėnesių užėmė ir Trakų pilį, Kęstučio padėtis tapo kritiška. Janušas, į kurį Kęstutis buvo kreipęsis pagalbos, ne tik nepadėjo, bet, pasinaudodamas Lietuvoje kilusia sumaištimi, užėmė LDK pasienio sritis – Drohičiną ir Mielniką. Tuo pačiu smarkiai apnaikino Suražą, Bielską, Kamenecą, priartėjo prie Bresto, tačiau nedrįso jo pulti ir grįžo į Mazoviją. 
Nerasdamas kitos išeities, 1382 m. pabaigoje Vytautas kreipėsi pagalbos į kunigaikštį. Janušas priėmė iš Krėvos pilies pabėgusį svainį, tačiau Palenkės jam grąžinti nesutiko. Pasižadėjo duoti mažą miestuką ir tai su sąlyga, kad jis pasikrikštytų. Vytautas nesutiko su tokiomis sąlygomis ir kreipėsi pagalbos į Kryžiuočių ordiną. 1410 m. nepaisant senyvo amžiaus kunigaikštis dalyvavo Žalgirio mūšyje.

Šeima

Tarp 1371-1379 m. vedė Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio dukrą Oną Danutę, su kuria susilaukė trijų sūnų Janušo, Boleslavo ir Konrado. Iki jo mirties, žuvus visiems sūnums, visas žemes paliko savo vaikaičiui, sūnaus Boleslavo sūnui Boleslavui IV Varšuviečiui. Janušas buvo palaidotas Varšuvos Šv. Jono Krikštytojo arkikatedroje bazilikoje.
Audrė Preikšaitienė

Biografija

1997 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, lietuvių kalbos mokytoja, 2009 m. ten pat baigė psichologiją, 2011 m. – edukologiją.
Vilniaus apskrities sutrikusio vystymosi kūdikių namų auklėtoja.
Darbo partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narė, Kaišiadorių filialo pirmininkė, socialinių reikalų komiteto pirmininkė. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narė. 
Kaišiadorių sveikuolių klubo pirmininkė.
Sutuoktinis Gintaras, vaikai Linas, Kristijonas, Sebastijonas, Greta, Jonas, Evelina.
Kaišiadorių valsčius

Kaišiadorių valsčius buvo vidurio Lietuvoje. Centras – Kaišiadorys.
Aleutų salos

Istorija

Aleutai salose apsigyveno prieš 3000 metų, 1741 metais salose apsilankė rusų keliautojai V. J. Beringas ir A. Čirikovas. Salos iki XVIII a. priklausė Rusijos imperijai, vėliau parduotos JAV kartu su Aliaska. Antrojo pasaulinio karo metu 1942–1943 metais salas buvo okupavusi Japonija.
Spėjama, kad pleistocene salynas sudarė vientisą sausumą, kuria Kamčiatka jungėsi su Aliaska. Aukščiausi ugnikalniai (abu Unimako saloje) – Šišaldino (2861 m), Isanockio (2465 m).
Leonas Gytis Lazėnas

Biografija

1961 m. baigė Kauno politechnikos institutą. Nuo 1961 m. dirbo vyriausiuoju metrologu Kauno Dzeržinskio staklių gamykloje. 1969 m. technikos mokslų kandidatas.
Tyrimų sritis – matavimo metodai ir technika, staklių konstrukcijų kūrimas. 18 išradimų autorius. Su kitais sukūrė ir įdiegė labai didelio tikslumo stakles, t. p. labai didelio tikslumo koordinatinių įrenginių kompleksą.
Paprotnios valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Čarnotai, Grabovecas, Holubla, Kaliskai, Kobilani Kozai, Koricianai, Krinkai, Lenčickai, Lozai, Nasiluvas, Paprotnia, Pliškai, Plutai, Podavcė, Žešotkuvas, Skverčin Lackai, Stare Trembicė, Stasinas, Strusai, Trembice Dolnė, Trembice Gurnė, Uzemblai.
Dambavaragio piliakalnis

Piliakalnis

Iš šiaurės ir rytų piliakalnį juosia upelis. Šlaitai statūs, 6–7 m aukščio. Aikštelė ovali, 30 x 15 m. Joje rastas 0,3-0,7 m storio kultūrinis sluoksnis. Jos pietiniame ir vakariniame pakraštyje yra 3 m aukščio pylimas. Piliakalnio pylimą sudarkę karo apkasai. Piliakalnio pietinėje papėdėje yra senovės gyvenvietės liekanų.

Aplinkiniai piliakalniai

Padovinio piliakalnis 15 kmVarnupių piliakalnis 6 km
Pašlavančio piliakalnis 23 kmNaravų piliakalnis 34 kmLakinskų piliakalnis 18 km
Liudvinavo piliakalnis17 kmAniškio piliakalnis 18 km
Kieliškio piliakalnis 18 kmGumbelių piliakalnis 15 km
Rudaminos piliakalnis 18 kmGiluičių piliakalnis 4 km
Verstaminų piliakalnis 15 kmKaukų piliakalnis 15 km
Obelytės piliakalnis 15 km