google/wiki40b huggingface dataset:
Fulbių imperija

Fulbių migracija

Fulbiai buvo pusiau klajoklinė tauta, kilusi Sahelio vakariausiose dalyse (dab. Senegalo teritorijoje), iš kur jie XVI a. migravo tolyn į rytus, iki pat Čado ežero. Jie apsigyveno tarp kitų tautų (hausų, mandingų ir kitų), ir neretai buvo jų diskriminuojamos.

Futa Džalonas

Pirmoji žymi fulbių džihado valstybė buvo Futa Džalonas, susikūrusi dab. Gvinėjos aukštumose. Jos pradžia buvo 1735 m., kuomet musulmonai fulbiai sukilo prieš vietos valdžią ir nemusulmonus, siekdami sugrąžinti tikrąjį islamo tikėjimą. Taip buvo įkurta uždara religinė valstybė su sostine Timbo, valdoma valdovų, tituluojamų almaami.
1776 m. Futa Džalono pavyzdys paveikė kitą Fulbių valstybę - Denankę Senegalo slėnyje. Joje įvykdytas perversmas, įvykdytos islamo reformos ir valstybė pakeitė pavadinimą į Futa Toro. Joje valdymas buvo suorganizuotas Futa Džalono pavyzdžiu.
Futa Džalonas egzistavo iki pat 1898 m., kuomet atiteko Prancūzijai.

Sokoto kalifatas

Sokoto kalifatą sukūrė fulbiai, gyvenę Hausų valstybėse. Jų lyderis Usman dan Fodio gyveno vienoje Hausų valstybėje - Gobire. Tuo metu ši valstybė su sostine Alkalava buvo valdoma despotiškų valdovų. Usman dan Fodio įgijo valdovo palankumą ir įkūrė religinę bendruomenę. Kuomet naujas valdovas Junfa 1801 m. išvijo šią bendruomenę, prasidėjo masinis sukilimas.
Šio sukilimo metu fulbiai užkariavo milžiniškas teritorijas, sukurdami tikrą imperiją nuo dab. Burkina Faso iki Kamerūno. 1808 jie užėmė Alkalavą, o Junfa buvo nužudytas. Fulbiai pajungė visas hausų teritorijas, sugriovė Bornu sostinę (tačiau Bornu neokupavo). Piečiau fulbiai ekspansijos nebevykdė, mat jiems trukdė netinkamas klimatas ir nematytos ligos pietuose. Valdovai titulavosi amir al - mu´minin (arba lamido džulbe).
1815 m. Usman dan Fodio mirus, jo sūnus pastatė naują miestą Sokotą (Gobiro valstybės teritorijoje), kuris tapo imperijos sostine. Nors kalifatas buvo didžiulis, tai buvo konfederacija, sudaryta iš daugybės smulkių valstybių - emyratų, - valdomų vietinių dinastijų ir mokančių duoklę Sokotui.
1901-03 m. visi šie emyratai kartu su Sokotu buvo prijungti prie Britų Šiaurės Nigerijos.
Renesanso humanizmas

Renesanso humanizmas buvo Europos intelektualų sąjūdis, prasidėjęs Florencijoje XIV amžiaus pradžioje. Šiam sąjūdžiui būdingas žmogaus ir jo galimybių (ypač proto) išaukštinimas, tuo pačiu atsiribojant nuo scholastikos bei tradicinių Viduramžių krikščionybės idealų: kuklumo, introspekcijos ir pasyvumo. Judėjimas gimė europiečių mokslininkams pradėjus iš naujo atrasti antikinius graikiškus ir lotyniškus tekstus.
Renesanso humanistai grožį ėmė suvokti kaip tiesą ir vertybę bei būdą pažinti Dievą. Buvo atsigręžta į antikinę meno sampratą.
Iku-Tursas

Iku-Tursas, Meritursas, Turisas – suomių mitologijoje – klastinga jūrų pabaisa. Dabartinėje suomių kalboje Meritursu vadinamas aštuonkojis.
Išvaizda nežinoma, bet nupasakojamas kaip barzdotasis, Tuonio ožys, tūkstantgalvis, tūkstantragis. Kartais sakoma, kad gyvena Pohjoloje. Dalyje mitų Iku-Tursas laikomas devynių negandų tėvu. Įvardijamas Uko sūnumi. Dar siejamas su skandinavų tursais. Mykolas Agrikola, vardindamas Tavastijos dievus, mini Turisą, atnešusį pergalę, todėl dalies tyrinėtojų laikomas ir karo dievu.
Kalevaloje pasakojama kaip Tursas išnyra iš jūros ir sudegina šieno kupetą. Iš jos pelenų išauga milžiniškas ąžuolas ir uždengia visą dangų. Vėliau sakoma, kad Tursas su Louhi susimokę sustabdyti Sampo vagystę, tačiau Veinemeinenas magišku burtažodžiu užkeri Tursą, kad šis daugiau nepakiltų iš jūros dugno.
Suomijoje ir Laplandijoje paplitęs simbolis, vadinamas Tursansydenu (Tursaansydän) – Turso širdimi.
Kompaktinis automobilis

Kompaktinių automobilių klasė (angl. compact car) – automobilių klasė pagal Šiaurės Amerikoje naudojamą skirstymą. Kompaktinis automobilis yra didesnis nei subkompaktinės klasės, bet mažesnė nei vidutinės klasės automobilis. Kompaktinių automobilių ratų bazė dažniausiai yra ne trumpesnė nei 2,54 m ir ne ilgesnė nei 2,67 m. XX a. 7 dešimtmetyje kompaktinė klasė buvo pati mažiausia, tačiau 8 dešimtmetyje gamintojai pristatė dar mažesnius automobilius tokius kaip: AMC Gremlin, Chevrolet Vega ir Ford Pinto.
Metju ir Hanterio salos

Metju ir Hanterio salos (angl. Matthew and Hunter Islands) – dvi negyvenamos salos Ramiajame vandenyne, apie 300 km į rytus nuo Naujosios Kaledonijos bei panašiu atstumu į pietryčius nuo Vanuatu.
Metju sala užima 0,7 km² plotą ir yra 177 m aukščio, o Hanterio sala 0,6 km² ploto iki 242 m aukščio. Abi salas užima ugnikalniai. Metju saloje veikia fumarolės, iki XIX a. stebėtas vulkaninis aktyvumas. Salos sausringos, be gėlo vandens, sunkiai pasiekiamos.

Istorija

Salas XVIII a. pab. atrado britų laivynas ir banginių medžiotojai. Kolonizacijos laikais salos didesnio dėmesio nesulaukė. 1929 m. jas oficialiai aneksavo Prancūzija, tačiau 1965 m. Jungtinė Karalystė jas paskelbė Naujųjų Hebridų kolonijos dalimi. Vanuatu paskelbus nepriklausomybę, salos paskelbtos Ambrimo salų gyventojų nuosavybe, tačiau jokių aktyvesnių veiksmų nesiėmė. Prancūzija Metju ir Hanterio salas laiko Naujosios Kaledonijos valdos dalimi. 1979 m. salose pastatyta automatinė meteorologinė stotis.
Naktis

Naktis − tamsusis paros metas, laikotarpis nuo Saulės viršutinio krašto nusileidimo už horizonto (saulėlydžio) iki visiško pasirodymo virš horizonto (saulėtekio). Naktis prasideda vakaru, baigiasi rytu.
Nakties trukmė skirtinga priklausomai nuo geografinės platumos ir metų laiko (Saulės deklinacijos). Pusiaujyje naktis trunka apie 12 valandų. Tolstant nuo pusiaujo, vasarą naktis trumpėja, žiemą − ilgėja. Platumose tarp poliaračių ir ašigalių apie metų pradžią Šiaurės pusrutulyje, apie metų vidurį Pietų pusrutulyje būna poliarinė naktis, kuri trunka ilgiau negu 24 valandas, ties ašigaliuose – apie pusę metų. Saulėgrįžos metu yra pats didžiausias skirtumas tarp dienos ir nakties trukmės: Šiaurės pusrutulyje ilgiausia naktis yra gruodžio 22 (žiemos saulėgrįža), trumpiausia − birželio 22 (vasaros saulėgrįža), Pietų pusrutulyje – atvirkščiai. Per lygiadienius dienos ir nakties trukmė tampa vienoda: Šiaurės pusrutulio pavasario lygiadienis – apie kovo 20-21 dieną, rudens lygiadienis – apie rugsėjo 22-23 dieną, Pietų pusrutuliui atvirkščiai.
Kartais iš nakties trukmės atimama vakaro ir ryto pilietinės prieblandos.
Senieji Europos gyventojai, pavyzdžiui, galai, laiko tarpus matavo ne dienomis, o naktimis. Apie tai rašo Julijus Cezaris „Galų karo užrašų“ šeštoje knygoje, aiškindamas tai tuo, kad galai laikė save pomirtinio pasaulio dievo Dito (tas pats, kaip Plutonas) palikuoniais.

Nakties metas

Nakties metas baudžiamojo proceso teisėje yra paros laikas nuo 22 iki 6 valandos (LR BPK 27 str.).
Acta Baltico-Slavica

Acta Baltico-Slavica (liet. Baltistikos ir slavistikos darbai) – Balstogės mokslo draugijos tęstinis leidinys, 1964–1970 m. ėjęs Balstogėje, nuo 1971 m. Lenkijos mokslų akademijos Slavistikos instituto leidinys, einantis Varšuvoje, ul. Bartoszewicza 1b/17.

Leidinys

Leidinyje rašoma apie baltų ir slavų politinius, socialinius bei kultūros santykius, archeologijos, etnologijos, istorijos, kalbotyros problemas. Bendradarbiauja Lenkijos, Lietuvos ir kitų šalių mokslininkai. Iki 2009 m. išėjo 32 t. Straipsniai spausdinami lenkų, rusų, anglų kalbomis.
Bendradarbiai: Marija Biolik, Hubertas Gurnovičius, Janas Jaskanis, Genovaitė Kačiuškienė, Pranas Kulikauskas, Jūratė Laučiūtė, Janina Macukonienė, Vytautas Mažiulis, Rimutė Rimantienė, Nijolė Tuomienė ir kiti.
Efemerai

Efemerai (iš gr. ephemeros „vienai dienai“, (ephiêmi „siųsti, uždėti“, hēméra „diena“), vok. ephemer – „trumpalaikis, praeinantis“) – trumpai gyvenantys vienmečiai augalai, pražystantys bei subrandinantys vaisius per itin trumpą vegetacinį laikotarpį, po kurio apmirštantys. Jie yra paplitę visame pasaulyje. Suklesti tik tais metais, kai yra daug kritulių ir drėgmės.
Daugiausiai auga smiltynuose, stepėse, dykumose. Skirstomi į tris grupes: vienmečių, dvimečių ir daugiamečių. Nepalankiu augimui metu, efemerų šakniastiebiai ar svogūnai būna ramybės būsenoje.
Yra virš 100 rūšių (pvz., kviečiai, miežiai, medetkos, grikiai). Tai taip pat samanos, vad. terofitai, geofitai.
Litoterapija

Litoterapija (gr. λίθος 'akmuo' + gr. θεραπεία 'gydymas') – vienas iš netradicinės medicinos metodų, gydymas akmenimis ar mineralais. Ši netradicinės medicinos praktika grindžiama istoriškai ir konceptualiai skirtingų subjektyvių suvokimų visuma apie gydomąsias (paprastai įsivaizduojamas) mineralų ir akmenų savybes. Taip pat tai senovinis ir magiškas būdas gydyti akmenimis, panaudojant jų įsivaizduojamomis energetinėmis savybėmis.
Litoterapijos šalininkai mano, kad kiekvienas akmuo turi tam tikrų savybių, įvairiapusiškai įtakojančių žmogaus kūno psichinę ar fizinę būseną.
Litoterapijos sąvoka aprėpia bet kokį mineralų ir natūralių akmenų (mineralai, kristalai, brangakmeniai, uolienos, dumblas, molis, ir t. t.) naudojimą, jų pagalba veikiant žmogaus kūną ar sąmonę. Ši terapija apima mineraloterapiją, krištoloterapiją, metaloterapiją, chemoterapiją, terapiją akmenimis, gydymą moliu, akmenų poveikį čakroms, masažą kristalais su druskomis, astromineralogiją ir kitus, siauresnių krypčių metodus, kai akmenimis veikiamas žmogaus organizmas.
Litoterapija didžiąja dalimi reiškia ne cheminį, o energetinį (psichoterapinį, informacinį) akmenų poveikį organizmui.
Akmenų gebėjimas daryti įtaką žmogui naudojamas nuo senovės laikų. Litoterapijos metodai jau tūkstančius metų buvo taikomi skirtingose šalyse. Gydymo akmenimis galia buvo gerai žinoma senovės civilizacijoms. Manoma, kad šį gydymo metodą žinojo ir taikė egiptiečiai, o ypač išpopuliarino havajiečiai. Indėnai akmenis naudojo ritualų ir ceremonijų metu, taip pat ir gydymui. Tradicinėje kinų medicinoje akmenimis biostimuliatoriais veikiant biologiškai aktyvias kūno vietas, išlygindavo pažeistą organizme energetiką (In ir Jang), padidindavo gyvybinę energiją (Ci), nuimdavo skausmus ir gydydavo ligas. Jogai savo praktikoje naudoja akmenis sveikatos ir auros sutvirtinimui, apsisaugojimui nuo svetimų neigiamų laukų žalingo poveikio ir nuo negatyvaus spinduliavimo („blogos akies“, „nužiūrėjimo“ ir kt.). Indijos gydytojai, gydantys pagal Ajurvedos sistemą, organizmo atjauninimui ir gydymui naudoja akmenis čakroms – energetiniams centrams žmogaus kūne, pakrauti.
Vorochta

Istorija

1884 m. Vorochtą pasiekė geležinkelis, pradėjo vystytis turizmas. Miesto tipo gyvenvietės statusas suteiktas 1960 m.
Ramavydiškės

Istorija

Po 1863 m. sukilimo iš kaimo į Sibirą ištremta Karolio Sagadino šeima. Jo duktė Kotryna Vilutienė (1882–1951) grįžusi gyveno gretimame Velaikių dvare, Lietuvos patriotais išaugino 4 sūnus ir 3 dukras.
1926 m. duomenimis kaime gyveno ūkininkų Petro Indrašiaus, Jono ir Izidoriaus Šatkų ir Kazimiero Remeikio šeimos. Petras Indrašius (1863 - 1931) buvo vedęs Teofilę Jodelytę (1869 - 1952), žymaus prof. Prano Jodelės seserį, kilusią iš Kuprių kaimo, Jūžintų parapijos.
1941 m. birželio 14 d. į Sibirą ištremta mokytojo Povilo Ryliškio (g. 1903 m.) šeima. Žmona Elena Indrašytė (1906–1984) su sūnumi Vytautu (g. 1936 m.) apgyvendinti Malachovo kaime, Altajaus krašte. Vyras nuo šeimos atskirtas ir nuvežtas į mirties lagerį – Rešotus, Krasnojarsko krašte.
1948 m. gegužės 22 d. iš šio nedidelio kaimelio į Ustiugo kaimą, Krasnojarsko krašte, ištrėmė ūkininką Antaną Indrašių (1904–1954) su žmona mokytoja Adele Janišyte (1908–1999) ir sūnumi Algimantu (g. 1936 m.). Vyras mirė tremtyje, žmona su sūnumi 1956 m. grįžo į Lietuvą.
Dvigubas agentas

Motyvacija

Motyvai dirbti dvigubais agentais yra įvairūs. Finansinės, materialinės paskatos, intriga, dvigubo žaidimo potroškis, baimė (dėl ateities, jei buvo išsiaiškinta, kad agentas dirba priešiškoms organizacijoms, ir jam siūloma bendradarbiauti, mainais užtikrinant teisę į gyvybę, egzistenciją ar kt. vertybes), taip pat neatsargumas, kai dėl savo veiklos asmuo tapo pastebėtas užsiimant priešiška veikla ir gresiant tokios veiklos vykdymo nutraukimui ar pavojui.
Tokiu atveju vienos pusės tarnyboms teikiama neesminė informacija, siekiant imituoti tolesnę agento veiklą ir siekiant nesukelti įtarimų dėl dvigubo agentavimo ar galimos išdavystės. Kilus ar nujaučiant, kad esama potencialaus įtarimo, stengiamasi emigruoti į saugią valstybę arba savo veikla patvirtinti ištikimybę, atliekant kokią nors svarbią misiją ar išduodant svarbios informacijos iš „naujojo“ šeimininko pusės.

Kiti tikslai

Dvigubi agentai kartais perdavinėja slaptą medžiagą priešiškoms organizacijoms, tikėdamiesi iš jų išpešti dar vertingesnių, ir šitaip nešiodami žinias iš vienos pusės į kitą galiausiai nė patys nebežino, kuriai pusei iš tikrųjų tarnauja. Tokiu atveju agentai, nors ir abiejų pusių apmokami, tačiau nė vienai neištikimi, „tampa atsidavę vien pačiam lošimui, dvilypiam žaidimui vienoje ir antroje pusėje, egzistavimui tarp dviejų frontų, perdėm mirtinam ir velniškam potroškiui“ (S. Cveigo žodžiais, žr. knygą „Žozefas Fušė“).
Tik tada, kai pergalė ar pranašumas tampa aiškus arba atslėgus aistrai ir pradėjus veikti protui, stojama į nugalėtojo pusę ir jam toliau ištikimai tarnaujama. Tokia taktika leidžia konfliktų metu balansuoti tarp gyvenimo ir bedugnės, kai kurios nors pusės laimėjimas iš anksto nėra žinomas, o ištikimybė vienai ar kitai pusei negarantuoja saugios ateities.

Variantai

Kartais gali būti tokia situacija, kai nė viena iš priešiškų pusių nežino, kad asmuo yra dvigubas agentas. Tokia situacija paprastesnė už tą, kai viena iš pusių žino apie dvigubą veiklą, kadangi kuriai nors pusei identifikavus priešišką veiklą, galima šiai deklaruoti savo „ištikimybę“ ir toliau dirbti identifikavusios šalies labui.
Greta dvigubų agentų yra ir trigubi agentai, teoriškai įmanoma, kad būtų ir keturgubi agentai.
Dauguma dvigubų agentų praktiškai dirba tik vienos pusės naudai, kitos – pro forma, taip pat saugumo sumetimais. Jei išaiškinamas (angl. bust) dvigubas agentas, jis paprastai yra neutralizuojamas.
Kanavatas

Istorija

Miestas pirmą kartą minimas valdant Erodui Didžiajam, kuomet prie jo nabatėjai nugalėjo žydus. Nuo Pompėjaus iki Trajano laikų, miestas įėjo į tarpinę valdymo sritį, ir buvo vienas iš 12 dekapolių. Vėliau tapo romėnų Arabijos provincijos dalimi. Kanata buvo svarbus krikščionybės centras, kol 637 m. buvo užkariautas arabų. Miesto reikšmė palaipsniui sumenko ir nuo IX a. beliko mažas kaimas.
Išliko romėnų tilto, amfiteatro, akveduko, nimfeumo, Raboso šventyklos liekanos.
Pusiausvyra (laikraštis)

Pusiausvyra – Lietuvos žaliųjų partijos leidinys, ėjęs 1989–1990 m. Panevėžyje.

Istorija

1989 m. vadinosi „Žalioji taika“. Tiražas apie 5000 egz. Išleista 10 numerių. Leido priedą „Atbalsis“.
Redagavo Dainius Balčiūnas.
Club Atlético Boca Juniors

Istorija

Boca Juniors klubas buvo įkurtas italų imigrantų La Bokos rajone 1905 m. balandžio 3 d.
Epitetas

Epitetas (gr. πίθετον – epitheton) – žodis, palyginimas, aprašantis asmenį ar daiktą, sustiprinantis plastinę ir emocinę vaizdo išraišką. Epitetai gali turėti įvairius reikšmės atspalvius. Dažniausiai reiškiami pažyminiais, būna būdvardžiai, daiktavardžiai, dalyviai, prieveiksmiai.
Epitetai yra būdingi senovės poezijai, ypač Homero kūriniams, Šiaurės Europos sagoms.
Epitetai taip pat dažnai vartojami religinėse giesmėse, pvz., litanijose.
Liškiavos pagrindinė mokykla

Istorija

Pirmą kartą Liškiavoje parapijinė mokyklėlė paminėta 1782 m. Ji veikė Liškiavos vienuolyne, joje mokėsi 9 mokiniai. 1819 m. minima, kad Liškiavos parapijos mokykloje mokėsi 34 berniukai. 1821 m. Liškiavos parapijos klebonas Jarmalavičius pranešė valdžiai, kad mokykla veikia buvusiame vienuolyno refektoriume ir joje žiemą mokosi 54 vaikai, o vasarą – 21. Po 1831 m. sukilimo Liškiavos mokykla, kaip ir daugelis Lietuvoje, buvo uždaryta.
1899 m. caro valdžia Liškiavoje pastatė mūrinę mokyklą. Joje dirbo mokytojas rusas ir buvo dėstoma rusų kalba. Veikė keturios klasės. 1915 m. Liškiavą užėmus vokiečiams, šioje mokykloje pradėta vaikus mokyti lietuviškai.
Tarpukario laikais mokytojavo Šidlauskas, Kutienė ir kiti. Tarpukario metais Liškiavos mokykloje mokėsi apie 50 mokinių, veikė ateitininkų, pavasarininkų, jaunųjų ūkininkų būreliai. Mokykla tebeveikė ir užėjus Antrajam pasauliniam karui. 1947 m. ji buvo perorganizuota į septynmetę. 1949 m. mokėsi 58 mokiniai, 1950 m. – 62, 1951 m. mokyklos mokinių skaičius išaugo iki 199 ir ji persikėlė į naujas buvusio vienuolyno patalpas. Į penktą klasę mokiniai atvykdavo baigę aplinkinių kaimų pradines mokyklas. 1954–1955 m. mokykla iš septynmetės pradeda peraugti į vidurinę, atsirado 8 ir 9 klasės, o 1958 m. išleista pirmoji 19 abiturientų laida. Mokykloje tuo metu mokėsi 215 mokinių.
1975 m. greta esančiame Vilkiautinio kaime, kur buvo įsikūręs Liškiavos kolūkio centras, pastatyta nauja vidurinė mokykla. Į ją po 1976 m. žiemos atostogų ir buvo persikelta, išlaikydama senąjį pavadinimą. 1994 m. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą.

Mokiniai

Liškiavos vidurinė mokykla išleido 37 abiturientų laidas, ją baigė 538 moksleiviai. Dažniausiai mokyklos auklėtiniai rinkosi techninį, pedagoginį, ekonominį, žemės ūkio išsilavinimą.
Malų Plocko valsčiaus herbas

Malų Plocko valsčiaus herbas (lenk. Herb gminy Mały Płock) – Malų Plocko valsčiaus heraldinis simbolis, naudojamas nuo 2011 m. spalio 28 dienos.

Aprašas

Raudonos užsklandos skydo formos herbe vaizduojamas baltas riteris sėdintis ant balto žirgo ir laikantis baltą skydą.
Ieva Zasimauskaitė

Biografija

Septynerių metų Ieva pradėjo lankyti vokalo pamokas Kauno muzikos mokykloje, ten ji mokėsi aštuonerius metus. Būdama muzikos mokykloje, Ieva dainavo vaikų grupėje „Linksmasis DO“ ir grojo pianinu. Taip pat dalyvavo įvairiuose koncertuose. Būdama 16 metų tapo Kauno choro nare TV3 projekte „Chorų karai“. Chorui laimėjus (vadovaujant Raigardui Tautkui), Ieva trejus metus koncertavo su choru visoje Lietuvoje.

Asmeninis gyvenimas

Tėvai medikai, tačiau jiems taip pat patinka dainuoti. Jos tėvas groja gitara. Ieva turi vyresnį brolį Ugnių (g. 1989).
Ieva susituokė 2015 m. birželio 5 dieną. Jos vyras Marius Kiltinavičius (g. 1982) yra krepšinio treneris, taip pat yra vaikinų grupės „N.E.O.“ vokalistas. 2014 m. jie abu tapo vegetarais.

Eurovizija

Ieva dalyvavo nacionalinėse atrankose 2013 m., 2014 m., 2016 m., 2017 m., 2018 m. ji laimėjo atranką, po kurios turėjo galimybę atstovauti Lietuvai „Eurovizijos“ dainų konkurse.
2018 m. gegužės 8 d. Ieva dalyvavo pirmajame „Eurovizijos“ pusfinalyje. Ji pasirodė šeštoji ir sėkmingai pateko į finalą.
2018 m. gegužės 12 d. vyko „Eurovizijos“ finalas, kur Ieva pasirodė 4 numeriu. Finalo pabaigoje paaiškėjo, kad Lietuvos atstovei pavyko iškovoti 12-ą vietą ir surinkti 181 tašką.
2009 m. Europos Grand Prix

Penktadienio treniruotės

Pirmosiose penktadienio treniruotėse greičiausias buvo brazilas Rubensas Barrichello su Brawn GP automobiliu (1:42.460 min.). Jis aplenkė abu McLaren ekipos lenktynininkus - Heikki Kovalaineną (1:42.636) ir Lewisą Hamiltoną (1:42.654). 
Antrose treniruotėse greičiausią ratą nuvažiavo ispanas Fernando Alonso (1:39.404). Antrą ir trečią vietas užėmė Brawn GP ekipos lenktynininkai - Jensonas Buttonas (1:40.178) ir R. Barrichello (1:40.209).

Šeštadienio treniruotės

Kiek netikėtai šeštadienio ryto treniruotėse greičiausią ratą nuvažiavo Indijos Force India ekipos narys Adrianas Sutilas (1:39.143). Antras liko Kazuki Nakajima iš Williams (1:39.247), trečias - lenkas Robertas Kubica (1:39.513).
Pėdkelnės

Pėdkelnės – aptemptas, iš dalies ar visai permatomas apatinis trikotažas, maunamas ant nuogų kojų. Dažnai dėvimos kartu su suknele ar sijonu (ypač – mini sijonu), šortais, vyriškos pėdkelnės (dažniausiai šiltos, neretai skirtos žiemai kaip apatinių kelnių pakaitalas) gaminamos nešioti po kelnėmis ir šortais. Būna įvairių spalvų (dažniausiai – kūno spalvos ar tamsesnės), rašto (vienspalvės, juostuotos, margintos, nėriniuotos, abstrakčių ir konkrečių piešinių), blizgumo (blizgančios, matinės ar pusiau matinės), tamprumo, medžiagos, storio. Vėsiu metų laiku pėdkelnės šildo kojas.
Ypatingai išpuoštos pėdkelnės gali būti kaip erotinis trikotažas.

Istorija

Viduramžiais pėdkelnes nešiojo išimtinai tik vyrai, visų pirma aukštuomenėje. Tėvyne laikoma Ispanija. Jos būdavo mezgamos rankomis, iš šilko. XX amžiuje išradus nailoną, pėdkelnės ėmė sparčiai populiarėti tarp moterų, vėliau jas imta gaminti ir iš laikros. Nors pėdkelnes yra įprasta laikyti moters aprangos elementu, vis dėlto pasaulinėje rinkoje pozicijas įsitvirtino ir firmos, gaminančios pėdkelnes vyrams.

Savybės

Pėdkelnės gaminamos iš poliamido, elastano (iki 25 proc.), natūralių pluoštų. Kokybę daugiausiai lemia elastanas. Jis vadinamas įvairiais pavadinimais, priklausomai nuo firmos – gamintojos, kuri įsigijusi patentą vienam ar kitam elastano prekiniam ženkui: laikra (lycra, „DuPont“), dorlastanas („Bayer“), spandex (terminas, vartojamas JAV). Tankus, daug smulkių gijų turintis pluoštas vadinamas mikropluoštu (microfibra).
Pėdkelnių storis nusakomas denjė (santrumpa den). Denjė – pėdkelnių (ir kojinių) matavimo vienetas, lygus 900 metrų ilgio nailono gijos masei. Daugiau denjė turinčios pėdkelnės yra storesnės, ne taip greitai plyšta. Ploniausios būna 8–15 denjė, gerai parinkus žaliavą ne visada galima atskirti, ar žmogus su pėdkelnėmis, ar plikomis kojomis. Dažniausiai mūvimos 20–60 denų pėdkelnės, tiek vasarą, tiek ir žiemą, jos gali turėti papildomą funkciją – pvz., koreguojančios ar masažuojančios, gydomosios kompresinės. Storiausios pėdkelnės siekia 400 denjė.
Mautis pėdkelnes patartina ne sausomis rankomis, bet drėgnomis ar išteptomis kremu; kai kurie gamintojai siūlo specialias pirštinaites, kad aštriu nagu ar žiedu nebūtų pažeidžiamas audinys. Skalbti geriausia drungname vandenyje. Džiovinant saugoti nuo saulės spindulių, vengti radiatorių. Skalbiant audinių minkštikliu elastanas praranda savo tvirtumą, todėl vėliau pėdkelnės lengvai plyšta. Raštuotos pėdkelnės pasižymi didesniu patvarumu.
Trainiškis

Aplinkinės gyvenvietės

GinučiaiVaišniūnai
Čako karas

Eiga

Bolivija siekė gauti išėjimą prie jūros Paragvajaus arba Pilkomajo upe. Nuo 1928 m. ginčytinoje teritorijoje vyko abiejų valstybių karinių dalinių susirėmimai. 1932 m. gegužės 10 m. Paragvajus oficialiai paskelbė karą Bolivijai. Karo pradžioje Paragvajaus kariuomenę sudarė ~150 tūkst. žmonių, turėjo 56 pabūklus, 232 sunkiuosius kulkosvaidžius, 2 kanonierinius laivus, ~30 lėktuvų. Paragvajiečiams vadovavo maršalas José Félix Estigarribia. Bolivijos kariuomenėje buvo ~210 tūkst. žmonių, 64 patrankos, 750 kulkosvaidžių, 5 tankai, ~40 lėktuvų. Bolivijiečiams vadovavo generolas Hans Kundt, nuo 1933 m. spalio Enrique Peñaranda Castillo.
Čako brūzgynuose ir pelkynuose kovoti geriau pasirengusi Paragvajaus kariuomenė iki 1934 m. užėmė beveik visą jo teritoriją, 1935 m. sausį įsiveržė į Boliviją. 1935 m. birželio 14 d. karo veiksmų išsekintos šalys pasirašė paliaubas. Per karą žuvo ~34 tūkst. Paragvajaus ir ~60 tūkst. Bolivijos karių. 1938 m. liepos 21 d. konferencijoje, kurioje taip pat dalyvavo Argentina, Brazilija, Čilė, Peru, Urugvajus, JAV pasirašyta taikos sutartis, pagal kurią du trečdaliai Šiaurinio Čako atiteko Paragvajui, likęs trečdalis su Puerto Kasado uostu – Bolivijai.