google/wiki40b huggingface dataset:
KK197

Maršrutas

Kelias prasideda Kryžkalnyje, viaduke jungiančiame kelius:  A12  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas  ir  196  Ariogala–Raseiniai–Kryžkalnis . Eina Raseinių, Tauragės, Kelmės, Šilalės, Klaipėdos rajonuose bei Rietavo savivaldybėje. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Gineikiai, Kaltinėnai, Bilioniai, Laukuva, Stročiai, Labardžiai, Vatušiai, Rietavas, Girdvainiai, Endriejavas, Antkoptis. Baigiasi Vėžaičiuose, viaduke, jungiančiame kelius:  A1  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  ir  228  Dauparai–Gargždai–Vėžaičiai . Ties Vaidatoniais kelias kerta Ančią, ties Rūčiais – Akmeną, ties Malavėnais – Lokystą, šiauriau Labardžių – Aitrą, Rietave – Jūrą, Antkoptyje – Veiviržą. Ties Laukuva kelias kertasi su  160  Telšiai–Varniai–Laukuva  ir  162  Laukuva–Šilalė , Rietave su  164  Mažeikiai–Plungė–Tauragė , Vėžaičiuose –  166  Plungė–Vėžaičiai .
AFC Eskilstuna

Istorija

Klubo logotipe yra nurodyta 2007 m. data, tačiau priešistorė būtų ilgesnė ir painesnė.

FC Café Opera

FC Café Opera buvo įkurtas 1991 iš Italijos kilusio restorano savininko Alessandro Catenacci, kuris futbolo klubą pavadino kaip ir savo restoraną. 
Savo dalyvavimą pradėjo aštuntojoje regioninėje lygoje ir greitai pakilo į aukštesnius lygmenis.

FC Väsby United

Väsby United susiformavo 2005, kai susijungė du Stokholmo klubai FC Café Opera United ir Väsby IK FK.

AFC United

AFC United radosi, kai FC Väsby United pradėjo bendradarbiauti su Athletic FC 2012-ųjų pabaigoje.

AFC Eskilstuna

2016 m. klubo vadovybė nusprendė iš Solno persikelti į Eskiltiūnos miesto, Tunavaleno stadioną. Klubas ruošėsi debiutuoti 2017 m. pirmenybėse ir pasikeitė ne tik miestą, bet ir komandos pavadinimą. Debiutas buvo sunkus, per pirmus dvylika turų ši ekipa neiškovojo nei vienos pergalės ir buvo paskutinėje turnyrinės lentelės vietoje.

Spalvinė gama ir logotipas

Namuose komanda dėvi oranžo spalvos marškinėlius (pilvai geltoni), šortus ir  kojines. 
Svečiuose naudoja alternatyvias aprangos spalvas, kurios yra žydros spalvos.
Leipalingio kapinynas

Vieta

Įrengtos Seiros slėnyje stūksančioje kalvoje. Ji pailga šiaurės vakarų (šiaurės) – pietryčių (pietų) kryptimi, nuolaidžiais šlaitais, dirvonuoja, pietinėje dalyje apaugusi drebulėmis. Saugomos teritorijos ilgis 195 m, plotis – iki 100 m. Pietinėje dalyje išlikusios buvusio žvyro karjero žymės.
Teritorijos plotas – 1,334 ha.

Istorija

Tai ankstyvosios, XVI a. – XVIII a. veikusios Leipalingio miestelio kapinės, esančios Papiške vadinamoje vietovėje.
XX a. pr. iš apleistų kapinių kalvos pietinės dalies pradėjus kasti žvyrą, buvo randama žmonių kaulų ir medinių karstų lentų. Duomenys apie senąsias kapines buvo perduoti Valstybės archeologijos komisijai. 1928 m. jos paminėtos Petro Tarasenkos parengtame veikale apie Lietuvos archeologijos paminklus.
1972 m. kapinės (Leipalingio senkapis) įrašytos į vietinės reikšmės archeologijos paminklų sąrašą (kodas AV-611), 1992 m. registruotos kultūros vertybių registre (kodas A95), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai

1935 m. duomenis apie senąsias kapines surinko Leipalingio pradžios mokyklos mokytojas Jonas Krušinskas ir Leipalingio policijos nuovados policininkas Alfonsas Šimulionis. 1982 m. tyrinėjo Eugenijus Svetikas (Alytaus kraštotyros muziejus), 1989 m. žvalgė Eugenijus Ivanauskas (Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba).
1982 m. ištirtas 350 m² plotas, kuriame rastas 101 kapas. Mirusieji laidoti dažniausiai karstuose, aukštielninki, su įkapėmis; kai kuriuose kapuose rasta karsto vinių ir apkalų, lentų liekanų. Didžiausią įkapių dalį sudaro monetos. Iš viso rastos 43 monetos, jų buvo 23 kapuose. Tai Abiejų Tautų Respublikos karalių Žygimanto Augusto, Zigmanto Vazos, Jono Kazimiero, Švedijos karalių Gustavo II Adolfo, Kristinos ir Karolio X Gustavo kaldinti šilingai, dvidenariai, pusgrašiai ir kitos monetos. Moterų ir vaikų kapuose rasta stiklo ir emalio karolių apvarų, žalvarinių žiedų, smeigtukų su rutulio formos galvutėmis, 2 kryželiai.
Ištirti kapai datuojami XVI a. – XVII a.
Radinius saugo Alytaus kraštotyros muziejus.
Damir Petravić

Trenerio karjera

Trenerio karjerą pradėjo jaunimo akademijoje NK Zagreb klube, vėliau tame pačiame klube dirbo vyriausiojo trenerio Zlatko Kranjčaro asistentu, su kuriuo 2001–2002 m. sezone laimėjo Kroatijos futbolo čempionatą. Vėliau treniravo Kroatijos antrosios lygos komandą Mladinos Vinogradar su kuria užėmė antrąją vietą. Kurį laiką treniravo pirmosios lygos Zagrebo NK Hrvatski Dragovoljac ir Sisako HNK Segesta Sisak. 2010 m. Petravičiaus vadovaujama „Gorica“ laimėjo trečiąją Kroatijos lygą, 2011 m. - antrąją. Tačiau į elitinį divizioną klubas nepateko, negavęs licencijos. 2011-2012 m. sezone treniravo Kroatijos aukščiausios lygos NK Karlovac klubą, bet tarpsezonyje perėjo į Vilniaus „Žalgirį“.
Vytautas Slabys

Biografija

1965 m. pradėjo lankyti Pakempinių pradinę mokyklą 1977 m. baigė Akmenės vidurinę mokyklą, 1982 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius – hidrotechnikas.
1982 m. Mažeikių melioracijos montavimo valdybos meistras, 1983 m. Mažeikių rajono komjaunimo organizacijos antrasis sekretorius, 1985 m. pašauktas į tarybinę armiją, tarnybą atliko turėdamas vyresniojo leitenanto laipsnį. 1987–1992 m. Šiaulių raj. Bubių tarybinio ūkio skyriaus valdytojas, buvo renkamas ūkio profsąjungos pirmininku. 1992–2000 m. Šiaulių raj. Gervėnų–Viekvedžių žemės ūkio bendrovės pirmininkas. Nuo 2000 m. Šiaulių raj. Bubių seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos viceprezidentas.
Nuo 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Šiaulių rajono skyriaus narys.
1990–1995 m. Šiaulių rajono tarybos deputatas, 2000 m., 2003 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Raimonda, vaikai Karolina, Dovydas
Vanwall

Istorija

Pirmieji tikri Vanwall bolidai buvo pagaminti 1954 m. sezonui ir vadinosi Vanwall ypatingieji (ang. k. Vanwall Special). Važiuoklę jiems pagamino Cooper kompanija. Pirmieji dveji metai nedavė jokių geresnių rezultatų ir komandos vadovas nutarė perdaryti visą bolido aerodinaminę pusę, tam darbui jis pasamdė Colin Chapmaną.
1956 m. neoficialiose lenktynėse bolidas rodė gerus rezultatus, o Stirling Mossas vienintelėse savo lenktynėse už šio bolido pelnė pergalę. Komandoje likus jauniems pilotams rezultatai vėl nedavė didesnių vaisių.
Kiek netikėtai S. Mossas nutarė ateiti į komandą 1957 m. sezonui. Tą sezoną Mossas pelnė tris pergales ir galutinėje rikiuotėje nusileido tik čempionu tapusiam Juan Manuel Fangio.
Kitais metais Formulėje 1 buvo uždraustas įprastas kuras, o tai davė neigiamos įtakos Vanwall bolidams. Nepaisant to, du pilotai iš šios ekipos sugebėjo pelnyti po tris pergales, o S. Mossas galutinėje asmeninėje įskaitoje Mike Hawthornui pralaimėjo vos vienu tašku. Tais metais įsteigtą konstruktorių taurę laimėjo Vanwall ekipa ir tapo pirmąja tai padariusia Formulės 1 ekipa.
1958 m. sezonas buvo paskutinis, kai Vanwall ekipa dalyvavo visose lenktynėse. Vėliau komandos vadovui Vandervellui suprastėjo sveikata ir jis turėjo nuolat lankytis ligoninėse. Tai atsiliepė ir ekipos rezultatams, kurie kuo toliau tuo labiau prastėjo. Paskutinį kartą Formulėje 1 Vanwall ekipa pasirodė 1960 m. sezone Prancūzijos GP.
2003 m. buvo suformuota nauja įmonė Vanwalls Cars, kuri gamina vienviečius ir dviviečius lenktyninius automobilius.
Koordinačių sistema

Koordinačių sistema – metodas kiekvienam erdvės taškui priskirti jį atitinkančią skaičių seką. Koordinačių sistemos pagalba galima spręsti atstumo tarp dviejų taškų, taško priklausymo duotai geometrinei figūrai, naujos taško padėties jį perkėlus duotu atstumu žinoma kryptimi ir kitus panašius uždavinius. Koordinačių sistema taip pat yra įvairių sudėtingesnių matematinių bei modeliavimo metodų dalis. Taškas, kurį atitinka iš nulių susidedanti skaičių seka, paprastai vadinamas koordinačių pradžia.
Paprastai skaičių sekos ilgis koordinačių sistemoje lygus erdvės, su kuria sistema dirba, matmenų skaičiui. Tačiau iš principo įmanomos sistemos, vienu skaičiumi nusakančios taško padėtį ir daugiamatėje erdvėje. Vietoje paprastų skaičių sekoje gali būti kompleksiniai skaičiai ar vektoriai.

Vieno matmens

Skaičių tiesė (ašis) – nusako taškų padėtį vienmatėje erdvėje, remdamasi taško atstumu nuo koordinačių pradžios.

Stačiakampių koordinačių sistema

Sistema nusako taško padėtį trimatėje erdvėje, remdamasi šio taško atstumu nuo trijų tarpusavyje statmenų tiesių. Ji iš esmės nesiskiria nuo dviejų matmenų stačiakampės koordinačių sistemos. Irgi galimos sistemos, kai naudojamos nelygiagrečios tiesės arba ir kreivės.

Cilindrinė koordinačių sistema

Cilindrinė koordinačių sistema panaši į polinę dvimatę, pridėdama papildomą aukščio koordinatę.
Pervedant iš stačiakampės koordinačių sistemos (x; y; z) į cilindrinę, keičiame

Sferinė koordinačių sistema

Sferinė koordinačių sistema taip pat panaši į polinę dvimatę, tačiau skirtingai nuo cilindrinės ji aprašo tašką dviem kampais ir atstumu nuo koordinačių pradžios.
Sferinėje koordinačių sistemoje
Salantų žydų senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos aukštumos pakraštyje, kyšulyje, šlaituose ir daubose. Paviršius nelygus, banguotas. Kapinės stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 160 m ilgio, 93 m pločio, apjuostos aptvaro, kurį šiaurėje, pietuose ir vakaruose sudaro palaidų akmenų pylimas, o rytų pusėje – aukšta ir aklina betono siena.
Ties įėjimu, kapinių pietrytiniame pakraštyje įrengta anotacinė lenta. Ją sudaro ant 95 x 50 x 11 cm dydžio postamento įtvirtinta 73 x 131 x 36 cm dydžio šlifuoto akmens plokštė, kurios plokštumos viršuje iškalta Dovydo žvaigždė, o žemiau – įrašai jidiš ir lietuvių kalbomis:
דער אלטער ײדישער בית עןלם הײליק איז דער אנדענק פון די פארשטאדבענע
SENOSIOS ŽYDŲ KAPINĖS / TEBŪNA ŠVENTAS MIRUSIŲJŲ ATMINIMAS
Pietrytinėje kapinių dalyje tvarkingai sustatytos išlikusios antkapinės stelos. Jos dviejų tipų – iškaltos iš akmens arba išlietos iš betono, plokščios, su iškaltais arba išlietais įrašais jidiš ir hebrajų kalbomis.
Į šiaurės rytus nuo jų pastatyta medinė skulptūra, vaizduojanti į dangų rankas tiesiantį seną žydą bei po jo kojomis klūpančią moterį. Apačioje įrašas lietuvių kalba: „405-IEMS 1941 M. LIEPOS MĖN. SALANTUOSE NUŽUDYTIEMS ŽYDAMS.“ Po užrašu – Dovydo žvaigždė.
Centrinėje dalyje yra nedidelis paminklas čia nužudytai žydų odininko Chaimo Kaplano šeimai atminti. Jis betoninis, 42 cm aukščio, 66 cm pločio ir 41 cm storio. Priekinė plokštuma nuožulni, ties jos viduriu įbetonuota šlifuoto juodo akmens lenta su iškaltu įrašu: „FAŠISTINIO TERORO AUKOMS 1941. VI-VII“.
Teritorijos plotas – 1,4 ha, perimetras – 490 m.
Į pietus - pietvakarius yra Salantų žydų holokausto vieta ir Žvainių paminklas partizanams.

Istorija

Įkurtos XVIII a. pabaigoje Jurgaičių (dab. Žvainių) kaimo žemėje. Veikė iki 1941 m., vadinamos Žydkapiu. Jose laidoti Salantų miestelio ir apylinkės žydai. Kapines juosė akmenų pylimas, o XX a. 4 dešimtmetyje pagrindinio (rytinio) privažiavimo pusėje pastatyta betoninė tvora.
1941 m. birželio-liepos mėnesį kapinėse buvo užkasami gete ar laisvėje mirę nacių represuoti žydai: tarp jų, iš gyvenimo pasitraukę gydytojas dr. Izaokas Perlis ir Volfas-Zivas Šindleris. 1942 m. balandžio 25 d. kapinėse nužudyta Chaimo Kaplano 4 asmenų šeima.
1941 m. liepos 10 d. į pietus nuo kapinių buvo sušaudyti Salantų žydų bendruomenės vyrai.
1991 m. Jakovo Bunkos ir Salantų bendruomenės iniciatyva kapinės paženklintos anotacine lenta, o holokausto aukoms atminti pastatyta skulptūra (meistras J. Ambraška).
1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (registro kodas L567), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. Nuo 2016 m. Salantų žydų senosios kapinės bei šalia esantys holokausto aukų kapai sudaro nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinį kultūros paveldo objektų kompleksą (unikalus kodas 39404).
Baciutai

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1504 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1831 m. siaučiant cholerai kaime mirė 5 žmonės. 1931 m. rugpjūčio 7 d. šalia kaimo įvykus traukinių avarijai žuvo 6 žmonės. XVIII a. kaime pastatyta Baciutų Šv. Barboros koplyčia, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Tukanas (žvaigždynas)

Tucana (Tucana, Tuc) – 45-as iš 88 pagal dydį pietų pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje nematomas. Žvaigždyną į žvaigždėlapius įtraukė Johann Bayer 1603 m. veikale Uranometria. Tukano žvaigždyne yra Mažasis Magelano Debesis.
Vaclovas Krikščiūnas

Biografija

Lankė Ramoniškio septynmetę, 1966 m. baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą, 1971 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, anglų kalbos dėstytojas.
1971–1972 m. Kauno politechnikos instituto Užsienio kalbų katedros asistentas. 1972–1976 m. Radviliškio raj. Labučių aštuonmetės mokyklos direktorius, 1976–1984 m. Pakruojo raj. Žeimelio žemės ūkio mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1984–1987 m. Panevėžio raj. „Galybės“ kolūkio pirmininko pavaduotojas. Nuo 1987 m. Paįstrio Juozo Zikaro vidurinės mokyklos direktorius, Juozo Zikaro fondo valdybos narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narys, 2003 m. pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys.
1990–1995 m. Panevėžio rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše) ir 2003–2004 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys, Etikos ir procedūrų komisijos narys, apskrities atstovas Europos Sąjungos Regionų komitete.
Trečiasis Jono laiškas

Trečiasis Jono laiškas – viena iš Naujojo Testamento knygų. Tradiciškai manoma, kad ją I a. pabaigoje parašė apaštalas Jonas. Laiškas adresuotas bažnyčios vadovui Gajui, kuris giriamas ir įspėjamas dėl smulkaus vietinio diktatoriaus.

Turinys

Autorius džiaugiasi, kad Gajus ištikimai elgiasi, pagelbėdamas broliams, ypač atvykstantiems iš svetur. Taip pat autorius rašo, kad jei atvyks, primins Diotrefo darbus, kuriuos šis daro, skleisdamas apie krikščionis piktas kalbas; nesitenkindamas tuo, nei pats nepriimąs brolių, nei kitiems, kurie norėtų priimti, neleidžiąs ir netgi išmetąs juos iš bendruomenės. Laiške giriamas Demetrijas. Autorius žada greitai atvykti.
Juodasis kelmalindis

Aprašymas

Kūnas 8 – 23 mm ilgio, juodas, matinis, apačia blizganti. Antsparniai varijuoja nuo rudos iki juodos spalvos, skersai raukšlėti, su išilginėmis vagutėmis. Antenos trumpos, nesiekia kūno vidurio. Priešnugarėlė tankiai taškuota, per vidurį eina trumpa išilginė vagutė. Vabalai skraido gegužės – liepos mėnesiais vėlyvą popietę ar vakare.
Lervos užauga iki 25 mm ilgio. Vystosi senose, džiūstančiose pušyse, rečiau eglėse. Kartais pažeidžia ir medines konstrukcijas. Vystymosi ciklas trunka nuo dvejų iki trejų metų.

Paplitimas

Rūšis plačiai paplitusi beveik visoje Eurazijoje, taip pat aptinkamas ir Šiaurės Amerikoje.
Lietuvoje dažnas spygliuočių miškuose.
Joan Plaza

Joan Plaza (liet. Žuanas Plaza) (g. 1963 m. gruodžio 26 d.) – Ispanijos krepšinio treneris.
Tikrasis artišokas

Kilmė

Artišoką žinojo dar senovės Romoje ir Graikijoje. Iš Italijos XV-XVI a. kaip kultūrinis augalas jis paplito kitose šalyse.
Lietuvoje artišokas mažai žinomas ir vartojamas.

Sudėtis

Artišokas turi 15,5 % angliavandenių, 3,26 % azotinių medžiagų, 0,22 % riebalų, rauginės medžiagos, vitaminų A, B, C.

Mityba

Apvalkalėlių išorinių lapelių ir galvučių pagrinduose yra kvapiųjų medžiagų, teikiančių artišokui malonų kvapą, gerinantį apetitą.
Valgomos daugiausiai žiedynų galvutės.

Vaistinės augalo savybės

Artišokas ypač naudingas pagyvenusiems žmonėms ir sergantiems ateroskleroze.
Džiovintos šaknys ir žolė apsaugo nuo širdies vainikinių arterijų aterosklerozės. Ši poveikį lemia esantis cinarinas.
Cinarinas taip pat skatina tulžies ir šlapimo išsiskyrimą, padeda sergant vandenlige. Rekomenduojama valgyti pačius artišokus arba ryte ir vakare gerti jų sultis (iki 1/4 stiklinės).
Seniau nuo kepenų ir tulžies takų ligų gydydavo artišokų lapų nuoviru (iki 3 puodukų per dieną). Artišoko graižų nuoviras su kiaušinių tryniais vartojamas nuo vidurių užkietėjimo ir kepenų ligų. Artišokuose yra vertingų priešvėžinių flavonoidų: Apigenino, Luteolino.
20 euro centų moneta

Istorija

Moneta į apyvartą išėjo 2002 m., kai eurų monetos ir banknotai buvo pradėti naudoti 12 euro zonos ir su ją susijusių valstybių. Bendrąją pusę (reversą) sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Monetos nuo 1 iki 5 centų vaizdavo Europos Sąjungos vietą pasaulyje (tarp Afrikos ir Azijos), o monetos nuo 10 centų iki 2 eurų vaizdavo ES narių teritorijas iki 2004 m. išsiplėtimo.
Tuo metu 15 šalių (euro zonos + Monako, San Marino ir Vatikano) monetų nacionalinės pusės buvo sukurtos pagal nacionaliniu mastu įvykusius konkursus, tačiau tam tik reikalavimai buvo privalomi ir nacionalinėms pusėms (pvz., turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių, daugiau žr. eurų monetos). Iki 2008 m. buvo draudžiama keisti nacionalines puses, išskyrus monarcho (kurio portretas būdavo dažnai vaizduojamas) mirties ar sosto perdavimo atveju. Taip nutiko Monakui ir Vatikanui (Vatikanas turėjo dar ir tarpinį dizainą, kol buvo išrinktas naujas Popiežius). Dėl naujų taisyklių, kuriose buvo reikalaujama, jog ant monetų nacionalinės pusės būtų užrašytas šalies pavadinimas, įvyko keletas pokyčių (Suomijos ir Belgijos monetose nebuvo užrašyti šalių pavadinimai). Po 2004 m. ir 2007 m. ES išsiplėtimo bei numanomų kitų išsiplėtimų monetų nuo 10 centų vertės dizainas 2007 m. buvo pakeistas taip, kad vaizduotų visą Europos žemyną. Šis naujesnis dizainas Italijos, San Marino, Vatikano, Austrijos ir Portugalijos monetose vaizduojamas nuo 2008 m. 1, 2 ir 5 centų monetų dizainas keičiamas nebuvo, nes senųjų narių kontūrai buvo išryškinti labai blankiai, taigi nuspręsta, jog keisti dizainą neverta.

Dizainas

20 euro centų monetos yra pagamintos iš Šiaurės aukso. Jų skersmuo yra 22,25 mm, storis – 2,14 mm, o svoris – 5,74 g. Monetų briauna lygi su įdubimais.

Bendroji pusė (reversas)

Bendrosios pusės dizainą sukūrė Luc Luycx. Monetos kairėje, vaizduojama Europos Sąjunga iki jos išsiplėtimo 2004 m. gegužės 1 d. arba nuo 2007 m. sausio 1 d. – geografinis Europos atvaizdas. Šešios plonos linijos vertikaliai eina už Europos arba Europos sąjungos ir abejose linijų pusėse yra po vieną žvaigždę (iš viso 12 žvaigždžių kaip ir Europos Sąjungos vėliavoje). Viduryje, dešinėje, pavaizduotas didelis skaičius 20, o šalia jo mažomis raidėmis tekstas „EURO CENT“. Nominalo dešinėje pusėje galima įžiūrėti autoriaus inicalus LL.
Diudelanžas

Istorija

Miestas išaugo apie 1900 m. iš 3 kaimų.
Vilniaus lietuvių susivienijimas Rūta

Vilniaus lietuvių susivienijimas „Rūta“ – 1909–1914 m. Vilniuje veikusi lietuvių kultūros draugija. Įkurta Mykolo Sleževičiaus iniciatyva, ji jungė apie du šimtus narių.
Organizacijos tikslas – šviesti ir kultūriškai ugdyti tiek tuometiniame Vilniaus gubernijos centre Vilniuje, tiek ir jo apylinkėse gyvenančius lietuvius. Rengdavo paskaitas, koncertus, teatro spektaklius, poilsio vakarus. Į draugijos chorą susibūrė apie 50 dainininkų, repertuarą sudarė daugiausiai lietuvių kompozitorių Mikalojaus Konstantino Čiurlionio, Miko Petrausko, Česlovo Sasnausko, Stasio Šimkaus ir Juozo Naujalio kūriniai. 1914 m. buvo įdainuota ir išleista plokštelė. Choro vadovai: J.Kučinskas, V.Lopata, P.Marcinkevičius, K.Diržys, P.Adomavičius. Veikė vokalinis ansamlis ir orkestras – abiem vadovavo. J.Kučinskas.  Populiarūs buvo draugijos organizuojami vakarai – vien tik 1910 m. jų buvo surengta 89, iš kurių 17 su vaidinimais.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui draugijos veikla nutrūko.
Horstas Skodlerakas

Horstas Skodlerakas (vok. Horst Skodlerrak; 1920 m. sausio 18 d. Rytprūsiuose: Šilutės apskr. Juknaičių kaime – 2001 m. spalio 13 d. Liubeke, VFR) – iš Klaipėdos krašto kilęs vokiečių tapytojas.

Biografija

Gimė Okslindžių liaudies mokyklos mokytojo ir namų šeimininkės šeimoje. Apie 1924 m. Skodlerakai iš Juknaičių pervažiavo į Šilutę, kur tėvas gavo mokytojo darbą.
Horstas Skodlerakas baigė Šilutės liaudies mokyklą ir toliau mokėsi Herderio gimnazijoje. 1937 m. pradėjo studijas Karaliaučiaus meno akademijoje pas profesorius Alfredą Partikelį ir Eduardą Bišofą. Nuo 1939 m. dirbo mokytojo padėjėju Šilutės ir Kintų liaudies mokyklose. 1940 m. buvo pašauktas į Vermachtą ir Halės mieste mokėsi lakūnų mokykloje. Dalyvavo Antrajame pasauliniame kare, kurio pabaigoje pateko į amerikiečių kariuomenės nelaisvę.
Pokaryje su šeima (1944 m. buvo vedęs klaipėdietę Lizelotę Kvas (vok. Liselotte Quass)) gyveno Bad Švartau miestelyje prie Baltijos jūros. 1947 m. susilaukė dukters Petros. 1950 m. pervažiavo į Berlyną, kur jo kūryba patyrė figūratyvizmo ir abstrakcionizmo įtaką. 1957–1984 m. priklausė dailininkų susivienijimui Darmštato secesija. Gavęs Villa Romana premiją, 1962–1963 m. ją išleido su šeima gyvendamas ir tapydamas Italijoje, Toskanos Florencijoje. Nuo 1964 m. docento pareigose dėstė Hermano Muthesijaus aukštojoje meno mokykloje Kylyje. Paskutinius savo gyvenimo metus praleido Travemiundėje.

Kūryba

Horstas Skodlerakas buvo socialinio realizmo srovės atstovas. Jo kūryba lengvai atpažįstama, daugelyje grafikos, tapybos ir akvarelės darbų jaučiamas buvusios tėvynės – Rytų Prūsijos – ilgesys. Dailininkas buvo surengęs parodas Tilžėje (1939 m.),  Liubeke (1950 m.), Diuseldorfe (1964 m.), Travemiundėje (2000 m.), Šilutės muziejuje (2008 m.).
François Duvalier

Biografija

Gimė Port o Prense. 1934 m. baigė mediciną Haičio universitete, dirbo gydytoju vietinėse ligoninėse. 1944 m. pasinaudojęs JAV tropinių ligų prevencijos programa išvyko studijuoti į Mičigano universitetą. 1946 m. dirbo sveikatos apsaugos ministru. Užėjus karinei chuntai pasitraukė į pogrindį, prisijungė prie negrų aktyvistų judėjimo, pradėjo domėtis vudu tikėjimu.
1956 m. dalyvavo prezidento rinkimuose, tačiau nors ir pralaimėjo, su kariuomenės pagalba 1957 m. surengė naujus rinkimus ir tapo Haičio prezidentu.
Diuvaljė valdymo metu apribotos pilietinės laisvės, pradėtas armijos kadrų tikrinimas, 1959 m. sudarytos specialiosios prezidento policijos pajėgos (tonton makutai). Įvairūs politiniai priešininkai, įtariami sąmokslininkai ar kiti prezidentui neparankūs asmenys buvo baudžiami mirties bausme. Manoma, kad per visą Diuvaljė valdymo laikotarpį nužudyta ~30 tūkst. žmonių.
1961 m. prezidento rinkimuose užfiksuotas rezultatas – 100 % balsų už Diuvaljė. 1964 m. save pasiskelbė prezidentu iki gyvos galvos, iškėlė asmenybės kultą, save laikė Haičio tautos tėvu.
Kad įgytų populiarumo ir sukeltų baimę Fransua Diuvaljė tapo vudu žyniu, save laikė Baronu Samedi (vudu mirties dievybė). Tonton makutai taip pat save laikė mirusiųjų karalystės atstovais. Kai JAV valstybės administracija, vadovaujama Džono Kenedžio, pradėjo kritikuoti Haičio valdžią už korupciją ir diktatūrą, Diuvaljė atliko vudu ritualą ir adatomis subadė Kenedžio figūrą. Netrukus po to sekusi paslaptinga Kenedžio mirtis Haityje dar labiau sustiprino tikėjimą Diuvaljė galia. Naujoji JAV administracija rėmė Haičio režimą, kaip atsvarą komunistinės Kubos įtakai, į šalį galimai buvo tiekiama JAV karinė parama.
1963 m. Haitis vos neįsivėlė į karą su Dominikos Respublika, tačiau Amerikos Valstybių organizacijai pavyko konfliktą išspręsti.
1971 m. mirus Fransua Diuvaljė, jo vietą užėmė sūnus Žanas Klodas Diuvaljė. Tačiau jis nesugebėjo sukurti tokio asmenybės kulto kaip tėvas ir 1986 m. perversmo metu buvo pašalintas.