Čipolino nuotykiai

„Čipolino nuotykiai“ – literatūrinė pasaka (apysaka) vaikams, kurią 1951 m. sukūrė italų žurnalistas ir rašytojas Džanis Rodaris. Knyga pasakoja apie svogūnėlį Čipoliną, kuris, padedamas draugų, kovoja su daržovių šalies valdovu, despotu princu Citronu. Dėl visuomenės santvarkos kritikos „Čipolino nuotykiai“ taip pat vadinami politine bei socialine alegorija.
Pirmą kartą knyga išleista pavadinimu Il romanzo di Сipollino (1951 m.), 1957 metais pervadinta Le avventure di Cipollino. Šis pavadinimas ir prigijo.
„Čipolino nuotykiams“ įtaką padarė 1881 m. Carlo Colodi parašyti „Pinokio nuotykiai“ (Le avventure di Pinocchio).
„Čipolino nuotykiai“ iškart pradėti versti į kitas kalbas. Ypač populiarūs buvo tuometinėje SSRS. Iki šiol statomi spektakliai, baletai, operetės, animaciniai filmai.

Siužetas

Istorija prasideda tuo, kad Čipolino tėvas Čipolonė netyčia spūstyje užmina princui Citronui ant kojos ir už tai yra įkalinamas iki gyvos galvos. Čipolinas pasižada išvaduoti tėvą ir kitus nekaltus „žmones“ (Nors veikėjai yra daržovės, autorius pabrėžtinai juos vadina žmonėmis). Pirmiausia Čipolinas imasi ginti kūmą Moliūgą, kuris visą gyvenimą taupė nameliui, tačiau išgalėjo pasistatyti tik tokį, kad vos išsiteko jame sėdėdamas. Bet ir tą namelį Citrono vietininkas kavalierius Pomidoras iš Moliūgo atima. Čipolinas su draugais ne kartą patenka į kalėjimą, tačiau su bičiulių – kitų daržovių, gyvūnų, taip pat grafo Vyšniuko pagalba pavyksta ištrūkti. Bėglių ieškoti pakviečiamas seklys Morka, tačiau Citrono sėkmė laikina. Per kurmio išraustas požemines galerijas Čipolinas iš kalėjimo išvaduoja savo sergantį tėvą ir kitus kalinius. Galiausiai per Citrono surengtas lenktynes svogūnėlis paskatina užguitas daržoves sukilti. Princas Citronas pabėga ir pasislepia mėšlo krūvoje, išvažiuoja ir grafienės Vyšnios. Kavalierius Pomidoras, baronas Apelsinas, Petražolė – pasitaiso ir ima gyventi dorai.

Visuomenės santvarkos kritika

„Čipolino nuotykių“ autorius II-ojo pasaulinio karo pradžioje įstojo į fašistų partiją, tačiau po brolio išsiuntimo į koncentracijos stovyklą, ėmė dalyvauti pasipriešinime ir 1944 m. pasirinko Italijos komunistų partiją. Marksizmo – leninizmo ideologija susijusi su „Čipolino nuotykių“ temomis ir idėjomis, kurios pateikiamos Ezopo kalba.
Svogūnėlio Čipolino draugai ir aplinka – darbininkų klasės metafora. Visi protagonistiniai personažai (gal tik išskyrus grafą Vyšniuką) yra neturtingi, paprasti darbininkai ar amatininkai. Jie, kaip pagal komunizmo teoriją, ir pradeda revoliuciją prieš valdančiąją klasę – turtingus, tituluotus aristokratus. Dž. Rodaris kritikuoja socialinę nelygybę, kapitalizmą, tačiau komunizmo doktrinos atžvilgiu paradoksalus kūmo Moliūgo siekis turėti privačią nuosavybę – savo namelį. Dėl galimybės pasaką naudoti komunistinei propagandai, ji buvo itin populiari Sovietų Sąjungoje.
Literatūrinė pasaka gali būti vertinama ir demokratinių kriterijų požiūriu. „Čipolino nuotykiai“ alegoriškai kritikuoja totalitarizmą, skurdo plitimą, bendražmogiškų vertybių nesilaikymą. Čipolino personažas demonstruoja pilietiško aktyvumo, žmogaus laisvių svarbą.

Sandaros ir pasakojimo ypatybės

Pasaką sudaro 30 panašios apimties skyrių. Tačiau skiriasi pasakojimo tempas. Kai kuriuose skyriuose siužetas plėtojimas itin detaliai, daug veikėjų dialogų, kituose – keliais sakiniais papasakojama gana ilga istorijos atkarpa.
Konstruodamas visuomenės alegoriją, Džanis Rodaris įveda pasakotoją (autoriaus atitikmenį), kuris laikas nuo laiko paaiškina įvykius. Patys įvykiai ne visada pasakojami chronologiškai.
„Čipolino nuotykiai“ priskiriami literatūrinės pasakos žanrui, kuriam būdingi tradicinėse pasakose nenaudojami elementai, pvz., lyriniai herojų apmąstymai (24-as skyrius „Čipolinas visai netenka vilties“). Artėjant istorijos kulminacijai, metaforų vis mažėja, politinės idėjos ir autoriaus įsitikinimai išsakomi beveik atvirai, pvz., „Grėsmingas žodis įkyriai šokinėjo prieš akis, baugindamas jį kiekviena raide: R-e – v-o – l-i – u-c – i-j – a!!! R-Roma, E-Europa, V-Venecija ir taip toliau… Revoliucija…“

Meninės priemonės

Dž. Rodaris vienas pirmųjų Italijos literatūroje ėmė vartoti nonsenso elementus. Absurdiškas, komiškas situacijas sukuria gausiai vartojamos hiperbolės, metonimijos, netikėti sugretinimai. Nors kartais pasišaipoma ir iš protagonistų, pvz., kūmas Mėlynė kviečia vagis užsukti ir įsitikinti, kad nėra, ko vogti,, tačiau dažniausiai alogiškai, iracionaliai elgiasi antagonistai, pvz., seklys Morka su padidinamuoju stiklu kambaryje ieško lovos, baronas Apelsinas, pravalgęs visą savo turtą, ima ryti medžius su lapais ir šaknimis; ; kavalierius Pomidoras įveda mokesčius už orą ir kritulius. Šių priemonių pagalba autorius sukuria ryškius neigiamų personažų charakterius, paryškina atgrasias savybes – kvailumą, bailumą, godumą, puikybę.

Kiti kūriniai pagal „Čipolino nuotykius“

1961 m. animacinių filmų studija „Sojuzmultfilm“ (rus. Союзмультфильм) sukuria filmuką „Čipolino nuotykiai“, kuriame naudojama kompozitoriaus Kareno Chačaturiano muzika. 1973 m. Sovietų Sąjungoje sukuriamas vaidybinis filmas „Čipolinas“.
Lietuvoje pagal „Čipolino nuotykius“ sukurta nemažai spektaklių, baletas.