Josip Broz Tito

Josipas Broz-Titas (Josip Broz Tito; tikroji pavardė Josip Broz, Tito – partinis slapyvardis, 1892 m. gegužės 7 d. – 1980 m. gegužės 2 d.) – Jugoslavijos politinis ir karinis lyderis, revolucionistas, maršalas, tarnavęs daugelyje skirtingų pozicijų nuo 1943 m. iki jo mirties 1980 m. Antrojo Pasaulinio karo metu, jis buvo Partizanų lyderis, dar žinomų kaip veiksmingiausiu pasipriešinimo judėjimu okupuotojoje Europos dalyje.
Jis buvo generaliniu sekretoriumi Jugoslavijos Komunistų lygoje (1939–80), veliau vadovavo partizanų judėjimui antrojo Pasaulinio Karo metu (1941–45). Po karo tapo Ministru Pirmininku (1943–63), Prezidentu (1953–80) Socialistinės Federacinės Jugoslavijos Respublikos (SFRY).

Ankstyvieji metai

Tėvas buvo kroatas, motina slovėnė. Buvo septintas vaikas šeimoje iš penkiolikos, tačiau išgyveno tik septyni. Vaikystėje, kaip ir visų valstiečių vaikai, ganė bandą, padėjo tėvams laukuose, baigė pradinę mokyklą.
Paauglystėje ir jaunystėje dirbo pameistriu pas kalvį, po to pas šaltkalvį, po trejų metų darbo puikiai įsisavino šaltkalvio darbą ir jau kaip kvalifikuotas meistras dirbo įvairiose gamyklose. 1910 m. spalį tapo metalurgijos pramonės darbininkų sąjungos nariu ir įstoja į Kroatijos ir Slovėnijos socialdemokratų partiją. Dalyvauja streikuose. 1913 m. rudenį buvo pašauktas į Austrijos-Vengrijos armiją, kur baigė puskarininkių mokyklą ir tapo puskarininkiu. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje už antikarinę propagandą buvo išsiųstas į frontą. Čia jis tarnaudamas 25-ajame kroatų pulke pasireiškia kaip sumanus ir drąsus karys, buvo būrio vadu.
Taip pat dalyvavo ir Rusijos fronte, Galicijoje, Karpatuose. Karpatuose jo būrys paėmė į nelaisvę keliasdešimt rusų kareivių ir už tai buvo apdovanotas. 1915 m. pavasarį Rusijos armija pralaužė frontą (konkrečiai čerkesų kavalerija), čerkesų raitelio sužeistas ir nuo mirties išsigelbėjo tik todėl kad jį palaikė mirusiu ir vėliau atskubėję rusų pėstininkai neleido čerkesams pribaigti visų sužeistųjų. Taip pateko į nelaisvę ir beveik metus praleido ligoninėje o vėliau karo belaisvių stovykloje. Čia 1917 m. po vasario revoliucijos pabėga į Sankt Peterburgą, bandė slėptis Suomijoje, tačiau Laikinosios vyriausybės „kompetentingi organai“ jį sulaikė ir trims savaitėms pateko į Petropavlovsko tvirtovę, iš kur su sargyba išsiustas į karo belaisvių stovyklą, tačiau pakeliui pabėgo ir Omske įstojo į Raudonąją Armiją. 1918 m. įstojo Rusijos bolševikų partiją. 1919 m. Omske tapo Rusijos komunistų partijos (bolševikų) Jugoslavijos sekcijos nariu. Čia jis vedė Pelagėją Belousovą ir 1920 m. grįžo į Kroatiją. Čia draugų padedamas įsidarbino mechaniku ir įstojo į Jugoslavijos komunistų partiją. To metu ši partija buvo nelegali ir aktyviai dalyvavo revoliucinėje veikloje, organizavo streikus, platino nelegalią literatūrą, kurė partines kuopeles. 1928 m. tapo Jugoslavijos komunistų partijos Zagrebo komiteto sekretoriumi. Tais pačiais metais buvo areštuotas ir nuteistas penkeriems metams kalėjimo. Jo žmona su sūnumi grįžo į Sovietų Sąjungą. 1934 m. išėjęs iš kalėjimo vėl įsitraukė į nelegalią veiklą. 1934 m. gruodžio mėnesį išrinktas Jugoslavijos komunistų partijos centro komiteto nariu. 1934 m. gruodžio mėn. Jugoslavijos komunistų partijos centro komiteto politbiuro posėdyje buvo priimtas sprendimas pasiųsti į Maskvą kaip partijos atstovą.
Dirbdamas Kominterne bendravo su šios organizacijos vadovais, aktyviai palaikė Stalino kovą su trockistais. 1935 m. buvo Jugoslavijos komunistų partijos delegacijos sudėtyje septintajame Kominterno kongrese. 1936 m. nelegaliai grįžo į Jugoslaviją. 1937 m. tapo Jugoslavijos komunistų partijos centro komiteto vadovu. 1938 m. teko vykti į Maskvą, čia jau buvo areštuota apie 800 Jugoslavijos komunistų. Pats per stebuklą išvengė arešto.
1940 m. penktojoje JKP konferencijoje išrenktas generaliniu sekretoriumi.

Tito II pasaulinio karo metu

Atsakydama į tai, Italija ir Vokietija, 1941 m. balandžio mėn. įsiveržė į Jugoslaviją ir šalį greitai okupavo. Karalius šalį paliko ir sukūrė vyriausybę emigracijoje. Prasidėjus karui iškart prasidėjo ir pilietinis, ir liaudies išvaduojamasis karas, pačioje karo pradžioje visi kariavo prieš visus. Buvo sukurta nepriklausoma Kroatijos karalystė, kuri vykdė serbų genocidą. Tai išprovokavo atsakomuosius veiksmus, prasidėjo pilietinis karas. Tito ir komunistai čia svarbaus vaidmens nevaidino, karą prieš kroatus pradėjo Jugoslavijos Tėvynės armija (četnikai) vadovaujami Michailovičiaus. Pilietiniame kare serbai žudė kroatus, šie serbus, ir tie ir kiti komunistus. Vokiečiai ir italai tuo metu jautėsi ramiai. Tito priėmė iš pirmo žvilgsnio beprotišką sprendimą: Tito partizanai, ginkluoti tik lengvaisiais ginklais su mažomis šaudmenų atsargomis patraukė į Bosniją, į patį Kroatijos karalystės centrą, į Paveličius. Čia juos, neturėdami kito pasirinkimo, palaikė vietiniai gyventojai, pirmiausia išlike gyvi serbai.
1942 m. Bihačo mieste buvo išrinkta liaudies išsivaduojamojo judėjimo večė (būsimos Jugoslavijos vyriausybės pagrindas). Tuo metu sajungininkai, įskaitant net ir Staliną, palaikė tik Michailovičių, o Tito nerėmė niekas. Vokiečiai savo pagrindiniu priešu laikė Tito, kaip išsireiškė Himleris „jis mūsų priešas, bet norėčiau kad Vokietijoje būtų dešimtis tokiu Titų-lyderių, turinčių geležinę savitvardą ir ryžtą“. 1943 m. Tito suteiktas maršalo laipsnis. Juo pradėjo pasitikėti ne tik draugai bet ir sąjungininkai. Čerčilis jau 1943 m pasiuntė pas Tito savo karinę misiją, Stalinas taip pat nusisuko nuo Michailovičiaus ir pradėjo teikti paramą Tito. Jugoslavijos Nacionalinio išsivadavimo armija buvo pripažinta sąjungininkų kaip pagrindinė jėga kovoje prieš vokiečius šalyje. Vokiečiai už Tito galvą buvo pasiūlę didelį užmokestį. Jugoslavijos Nacionalinio išsivadavimo armijai pradėjo teikti karinę paramą.
Karo metų laikėsi konspiracijos, ir tik nedaugelis artimiausių draugų pažinojo jį iš veido. Todėl apie jo išvaizdą kildavo įvairių legendų, buvo prieita net iki tokio absurdo kad jis ne vyras, o moteris.
1944 m. rugsėjo mėnesį Tito slapta išvyko į Maskvą, kad susitikti su Stalinu. Susitikimas buvo ne ypač draugiškas, kaip manė Tito to priežastis galėjo būti griežtos telegramos, kurias jis siuntė į Maskvą tuo metu, kai Stalinas palaikė Michailovičių, galbūt ir dėl to, kad jo antroji žmona buvo nukankinta NKVD apkaltinus ją bendradarbiavus su gestapu. Tačiau kad ir kokia buvo susitikimo atmosfera, Stalinas sutiko su tuo, kad paėmusi Belgradą Raudonoji armija žygiuos į Vengriją, palikusi partizanams išvyti vokiečius iš Jugoslavijos, taip pat Jugoslavijos išsivadavimo armija parems kairįjį Raudonosios armijos sparną.