Senovės Peru

Ikikeraminis laikotarpis

Archeologiniai tyrimai rodo žmogaus kultūros pėdsakus Andų teritorijoje, datuojamus maždaug 10000 m. pr. m. e. (Čiljono slėnis). Spėjama, kad apie tokį laiką indėnai turėjo pasiekti pietinį Andų pakraštį Ugnies Žemėje, taip pabaigdami Amerikos apgyvendinimo procesą.
Apie 10 tūkst. m. pr. m. e. prasidėjus neolitui žmonės pradėjo tobulinti audimą, žvejybą ir sodininkystę. Yra rasta to laikotarpio akmeninių įrankių ir akmeninių šventyklų likučių.
Tuo metu suklestėjo atskiros Andų priešistorinės kultūros. Žymiausi tarp jų buvo uolų tapybos pavyzdžiai Ajakučo (Ayacucho) miesto apylinkėse ir Laurikoča olose Maranjono ištakose pavyzdžiai (atrasta 1957 m.). Čilėje, Arikos slėnyje 8000–2000 m. pr. m. e. klestėjo Činčoroso kultūra, kuri buvo seniausia pasaulio kultūra mumifikavusi mirusiuosius. Tolimojoje šiaurėje, dabartinėje Kolumbijoje, tuo metu klestėjo San Agustino kultūra.
Ypač svarbi buvo Norte Čiko kultūra su centru Karalyje, jau III tūkstantmetyje pr. m. e. stačiusi masyvias piramides ir miestus, nors keramikos išvysčiusi dar nebuvo.

Keraminis laikotarpis

Keramikos išradimas Andų regione suteikė naują pagreitį kultūros vystymuisi. Pirmoji keramika buvo išrasta apie 4000 m. pr. m. e. Šiaurės regione (Ekvadore), ir priklausė Valdivijos kultūrai.
Maždaug tuo pat metu (4000 m. pr. m. e.) dabartinės Peru teritorijoje pradėtos kultivuoti pupelės, prijaukintos lamos. Šie žemės ūkio pasiekimai plito į kitus regionus. Pvz., pietinius Andus jie pasiekė apie 2000 m. pr. m. e.

Ankstyvoji tarpinė grandis

Paskutiniaisiais amžiais pr. m. e. Čavino kultūra davė pradžią daug kitų kultūrų Centro pakrantės regione. Jos suklestėjo atskiruose upių slėniuose ir buvo viena nuo kitos atskirtos dykumų.
Šiaurinėje dalyje klestėjo Močės kultūra, garsėjusi puikia keramika, piešiniais. Pietuose klestėjo Naskos kultūra, kurios atstovai kūrė Naskos piešinius, milžiniškus geoglifus, matomus tik iš lėktuvo. III a. pr. m. e. susiformavusios Parakaso kultūros žmonės mumifikavo mirusiuosius ir audė labai dailius audinius. Čia pirmiausia greta medvilnės, audiniams pradėta naudoti ir vikunijų vilna.
Tuo pat metu Centro-pietų regione suklestėjo Tiuanako miestas.

Vėlyvoji tarpinė grandis

Apie 1000 m. abi imperijos suiro, vėl duodamos pradžią smulkesnėms kultūroms, suklestėjusioms tiek pajūryje, tiek kalnuose.
Svarbiausia ir didžiausia jų buvo Čimoro valstybė su sostine Čančane. Centro-pietų regione klestėjo aimarų valstybėlės, savo valstybes sukūrė ir į regioną migravę čankai. Peru kalnuose, slėniuose, klestėjo Čačapojo, Huankų, Kusko valstybėlės.
Šiuo laikotarpiu senovės Peru kultūra pirmą kartą išėjo iš Centro ir Centro-pietų regionų, plisdama tolyn į šiaurę ir į pietus. Tolimojoje šiaurėje ji davė pradžią muiskų kultūrai, o Tolimuosiuose pietuose – araukanų kultūrai.

Raštas

Skirtingai nei dauguma senųjų civilizacijų, Senovės Peru tautos nesukūrė įprastos rašto sistemos. Vienintelis raštas, kurį naudojo inkai, buvo mazgaraštis kipu, skirtas fiksuoti skaičiams ir daiktams, tačiau neleidžiantis užrašyti kalbos.
Yra hipotezių, kad kai kurios Andų tautos naudojo rašto sistemas, tačiau nėra nustatyta, ar tai yra raštas, ar tiesiog ornamentai. Kaip pavyzdys galėtų būti močikų pupelių raštas, Čimoro ornamentai ar languotos tekstilės ornamentai.

Civilizacijos ypatumai

Senovės Peru civilizacija išvystė labai aukštus meno, kultūros pasiekimus, neturėdama daugybės techninių-buitinių pagrindų, kurie ilgai laikyti svarbiausia civilizacijos sąlyga Vakaruose. Pvz., Senovės Peru kultūros buvo žalvario amžiaus ir nenaudojo geležies, nors jo kalnuose yra daugybė. Vietoj to buvo labai išvystytas aukso ir sidabro apdirbimas. Taip pat buvo neišrastas ratas ir rašto sistema.
Skirtingai nei kitos Amerikos cizilizacijos, Mezoamerikos, gyventojai, Andų civilizacijos atstovai buvo prijaukinę daug gyvulių, kuriuos naudojo buityje. Svarbiausi jų buvo lama, alpaka, nutrija ir šinšila. Skirtingai nei visos kitos pasaulio civilizacijos, Senovės Peru nebuvo pagrindinės grūdinės kultūros (nors kukurūzus jie naudojo). Pagrindinis angliavandenių šaltinis čia buvo įvairūs šakniavaisiai, pirmiausia bulvės ir manijokai.