google/wiki40b huggingface dataset:
Vilniaus Šv. Juozapo bažnyčia

Istorija

Architektūrinis konkursas dėl naujos bažnyčios statybų Tolminkiemio gatvėje buvo surengtas dar prieš dešimtmetį – tuomet jį laimėjo arch. Marius Šaliamoras. Atnaujinant šį projektą prie jo prisijungė dar du architektai – Kęstutis Akelaitis ir Gintaras Čaikauskas. Projekto užsakovė buvo Pilaitės parapija.
Statybos pradėtos klebono Ričardo Doveikos rūpesčiu. 2016 m. kovo 19 d. pašventintas statomos bažnyčios kertinis akmuo, kuris buvo atvežtas iš Jeruzalės.  Metropolito Gintaro Grušo palaimintas akmuo kartu su kapsule įdėtas į būsimo bažnyčios centrinio altoriaus vietą. Antras akmuo iš Judėjos dykumos bus įmontuotas į patį būsimą altorių. Bažnyčia turės ir savo relikviją – gabalėlį akmens nuo Alyvų kalno.
2017 m. gruodžio 24 d. laikinai įrengtoje nebaigtos bažnyčios erdvėje įvyko Kūčių pamaldos. Buvo aukojamos Kalėdų nakties Piemenėlių šv. Mišios tiek lietuvių, tiek lenkų kalbomis.

Architektūra

Bažnyčia statoma sovietmečiu statytų daugiabučių namų kaimynystėje, tuščiame lauke, stambių pastatų fone. Modernus bažnyčios pastatas atitinka ekologinius reikalavimus, jis turės geoterminį šildymą bei saulės baterijas, įmontuojamas langų stikluose, kad būtų užtikrintas nepriklausomas elektros tiekimas. Atskiruose pastato languose bus įrengti vitražo meistrų darbai. Būsima bažnyčia šiuo metu neturi analogų visoje Lietuvoje, jos išvaizda – lakoniška, tačiau iš pirmo žvilgsnio atsako į klausimą apie savo paskirtį, ji elegantiška, turi gotikinių akcentų. 
Bažnyčios vidaus erdvėms skirtas 900 m² plotas, planuojama įrengti iki 600 sėdimų vietų. Bažnyčios koplyčios bus dedikuotos šventiesiems, kurių globa ir užtarimas atliepia įvairius šeimų poreikius: šv. Onai ir Joakimui, šv. Jonui Krikštytojui, Angelams Sargams, Sopulingajai Dievo Motinai. Kadangi šv. Juozapas yra šeimos globėjas, bažnyčioje rengiamasi įrengti keturias į šeimos gyvenimą orientuotas koplyčias. Viena iš jų – pagyvenusiems žmonėms ir žmonėms su negalia – bus įrengta su atskiru privažiavimu ir įėjimu. Lygiagrečiai kitoje pusėje tokią pačią koplyčią ruošiamasi skirti jaunoms šeimoms su mažais vaikais, ją pridengiant stiklu, nepraleidžiančiu garso. Klebonas planuoja bažnyčioje įrengti liftą, kuriuo būtų galima patekti prie vargonų, taptų įmanoma pakviesti bažnyčios chore dainuoti judėjimo negalią turinčius žmones.
Šalia bažnyčios planuojama įrengti atviras erdves žaidimų aikštelei, sporto įrenginiams, kuriais galima būtų naudotis visiems norintiems. Visa aplinka nebus ribojama tvoromis ar atskirtomis teritorijomis. Aplink bažnyčios pastatą numatyta įrengti iki 120 automobilių parkavimo vietų.
Lauke planuojama įrengti fontaną ir pastatyti paminklą visiems geradariams, statytojams ir aukotojams. Architektai taip pat paruošė vardines plyteles, kurios bus įmūrytos erdvėje prie pagrindinio bažnyčios įėjimo. Šios plytelės skirtos visiems, paaukojusiems didesnę nei 1 tūkst. eurų sumą.
Kipro karalystė

Raida

Iki karalystės įkūrimo Kipras buvo Bizantijos dalis, valdomas kaip atskira Kipro tema. 1191 m., Trečiojo Kryžiaus žygio metu, ją nukariavo Anglijos karalius Ričardas Liūtaširdis. Dalis jo laivyno laivų pakeliui į Akrą sudužo prie Limasolio. Tuometinis Kipro valdytojas buvo Isaakas Komnenas, kuris skelbėsi ir Bizantijos imperatoriumi. Jis įkalino išsigelbėjusius anglų jūreivius, o vėliau neįsileido į uostus kitų anglų laivų. Tai sukėlė konfliktą su kryžiuočiais. Ričardo kryžiuočių armija užpuolė Kiprą ir greitai nugalėjo vietos armiją. Pralaimėjęs Isaakas Komnenas turėjo ne tik sumokėti didelę kontribuciją, bet ir atiduoti kryžiuočiams savo pilis bei dukrą. Pats jis ilgainiui buvo įkalintas ir mirė.
Išvykdamas iš Kipro į tolimesnius žygius rytuose, Ričardas paliko salą tvarkytis Tamplieriams. Šie įvedė labai griežtą tvarką, siekdami pajungti vietos žmones bei paversti juos katalikais. Kontrolė buvo tokia griežta, kad ortodoksai kipriečiai netrukus pradėjo sukilimą, dėl ko tamplieriai buvo priversti bėgti į Nikosiją. Nors sukilimas buvo numalšintas ypač negailestingomis priemonėmis, tamplieriai atsisakė šios sunkiai kontroliuojamos valdos.
1192 m. Ričardas atidavė salą valdyti savo patikėtiniui Gvidui, kuris paskelbtas salos karaliumi. Jis saloje pradėjo prancūziškos kilmės Luzinjanų dinastiją, kurios valdžia saloje truko beveik tris šimtus metų. Naujieji valdovai diegė Vakarų Europos (normaniškąjį feodalinį modelį), skatino katalikybės plėtimą, statė vakarietiško tipo architektūros paminklus. Valstybine kalba tapo prancūzų, tačiau graikų kalba naudota kaip antroji. Tokiu būdu, Kipras daug kuo priminė kitas Frankokratiškasias Rytų Valstybes: miestuose koncentravosi prancūziškai kalbantis katalikiškas visuomenės sluoksnis, kai tuo tarpu provincijose vyravo graikiškai kalbantys ortodoksai.
Kadangi Gvidas mirė bevaikis, karalystę paveldėjo jo brolis, o vėliau valdė mažamečiai karaliai. Karaliaus valdžios nestabilumas leido įsitvirtinti Ibelinų giminei, kurie sprendė daug valstybės reikalų. Tiesa, per juos sala buvo įtraukta į Gvelfų ir Gibelinų kovas vykusias Europoje. Tada, kai 1268 m. mirė Jeruzalės karalius Konradas III, Kipro karalius Hugas III paskelbtas ir Jeruzalės karaliumi, taip dinastinėje unijoje suvienydamas abi karalystes. Tiesa, 1291 m. kryžiuočių žemės Palestinoje buvo galutinai prarastos, tačiau Kipro karaliai ir toliau išlaikė nominalų Jeruzalės karaliaus titulą.
Praradus Palestiną, Kipras tapo svarbiausia kryžiuočių teritorija Levante, o kartu svarbiausiu prekybos tarp Europos, Afrikos ir Azijos centru. Tai leido įsigalėti Genujos pirkliams.
1426 m. silpstančią karalystę savo vasale pavertė Mameliukų Egiptas, o vėliau valdę karaliai pamažėle visai nebeteko nepriklausomybės. Paskutinioji Luzinjanų dinastijos atstovė Catherine Cornaro buvo priversta parduoti salą Venecijos Respublikai.
Kumykai

Istorija

Kumykus mini jau antikiniai autoriai Plinijus Vyresnysis, Klaudijus Ptolemėjus (II a. pr. m. e.) ir kt. Kaip etnosas susidarė XII–XIII a. Kumykų areale gyvavo keletas valstybinių darinių.

Verslai

Tradiciškai kumykai verčiasi žemdirbyste (auginami kviečiai, soros, miežiai, ryžiai, kukurūzai), gyvulininkyste (galvijai, avys, ožkos, arkliai), taip pat sodininkyste, daržininkyste, vynuogininkyste, žvejyba, bitininkyste, prekyba, naftos, druskos gavyba, medžiokle. Paplitę amatai: gelumbės gamyba, medvilnės audimas, kilimų gamyba (tradiciniai moterų verslai), odos, metalo, medienos, akmens apdirbimas (tradiciniai vyrų verslai).

Papročiai

XIX a. dar buvo patriarchaliniai gimininiai santykiai. Būdingos mažosios šeimos, paklusnios vyresniesiems (ypač vyrams), nors svarbius sprendimus lemia šeimos taryba.
Kumykų kaimai suplanuoti horizontaliai. Namai statomi iš šamotinių plytų su dvišlaičiais stogais arba akmeniniai su plokščiais stogais (vieno, pusantro, dviejų aukštų).
Tautinį kostiumą sudaro: vyrų – marškiniai, kelnės, bešmetas (къаптал), čerkesė (чепкен), kailiniai (топ), burka (ямучу), papacha (папах), odinė avalynė; moterų – palaidinė-marškiniai, kelnės (шалбар), įvairios palaidinės (полша, арсар, къабалай), palaidinukės, odiniai bateliai, kurpės, įsispiriami kaliošai. Moterų rūbai paprastai pagražinti papuošalais.
Kumykų virtuvei būdingi miltiniai, mėsos ir pieno gaminiai: šopra (sriuba), chinkalas, kiurzė (koldūnai), dolma, plovas, šašlykas, padažai, košės, įvairios chalvos, pyragėliai, duona ir kt. Gėrimai – airanas, šerbetas, arbata.
Kumykai turi savo apeiginę poeziją: dainas lietaus iškvietimui, Saulei, derliaus surinkimui, Novrūzui, vestuvėms, laidotuvėms. Epinę poeziją sudaro dainos apie didvyrius, liaudies prozą – pasakos, anekdotai, legendos, padavimai ir kt., taip pat patarlės, priežodžiai, mįslės. Išvystytas muzikinis folkloras, šokiai, liaudies žaidimai. Yra išlikę senosios mitologijos liekanų (pasakojimai apie Tengiri, žemės, vandens, miškų, namų dvasias, demonus Albaslus, Kylyčtiošė, Suvanasus, Basdyrykus ir kt.).
Cris Morena

Biografija

Cris Morena yra trečias vaikas šeimoje iš keturių. Tėtis – inžinierius, mama – sociologė. Pati Cris mokėsi vienoje vienuolių mokykloje, San Martine. Pastate, kuriame ji gyveno būdama paauglė, buvo fotografo, kuris dirbo viename garsiame žurnale, kaimynė. Jis jai pasiūlė dirbti fotomodeliu, Cris sutiko ir taip pradėjo savo karjerą. Būdama 17 metų ji ilgam tapo kai kurių kompanijų veidu. Šiek tiek vėliau jai buvo pasiūlyta prisidėti prie naujai kuriamos laidos apie paauglius, pavadinimu "Vol Tops".
Sukūrusi šeimą ji nusprendė palikti darbą televizijoje ir rūpintis šeima. Vėliau pradėjo vaidinti nedideliuose teatruose bei filmuotis telenovelėje "Dulce Fugitiva".
1980 m. prasidėjo jos, kaip muzikos kompozitorės, karjera. Vėliau, kai baigė solfedžio bei pianino specialybes Cris ėmė versti savo poemas į dainas. Be to, ji parašė nemažai muzikos ne vienam serialui bei žvaigždėms. Šiandien žinoma apie 300 jos darbų, tarp jų – "'Rebelde Way", "Rincon de Luz", "Alma Pirata", "Chiquititas", "Floricienta" ir kiti.
Prodiuserė ir toliau bendradarbiauja su Telefe televizija. 2008 metams ji paruošė telekomediją "Bella y Bestia" ("Gražuolė ir Pabaisa"), su tais pačiais pagrindiniais aktoriais kaip ir 2004 metų seriale "Amor Mio" ("Mano Meilė") – Romina Yan (Cris ir Yankelevich dukra) bei Damian de Santo. Ji bus trijų vaikų mama, o jis trijų mergaičių tėvas, po to jie susipažins, įsimylės vienas kitą ir dvi šeimos susijungs į vieną. Šiame seriale, taip pat vaidins ir Isabel Macedo, Mercedes Funes, Camila Bordonaba ir Gastón Ricaud.
Didelio pasisekimo dėka jaunimo serialas "Casi Ángeles" ("Beveik Angelai") turės ir antrąjį sezoną. Žiemos atostogose Emilia Attias ir Nicolás Vázquez "siautėjo" CA teatre, kurio atėjo pasižiūrėti daugiau nei 10 tūkstančių žmonių. Taigi tiek serialas, tiek teatras atnešė didelį pasisekimą.
Prodiuserė taip pat dirba projekte, kuriame vienas iš pagrindinių aktorių yra Benjamín Rojas. Kai kas kalba, kad Cris prodiusiuos dar vieną projektą su viena iš "Casi Ángeles" aktorių – Mariana Espósito.
Pagalbos maisto srityje konvencija

Pagalbos maisto srityje konvencija (angl. Food Assistance Convention) – tarptautinė sutartis, reguliuojanti pagalbą maistu. Pasirašyta 2012 m. balandžio 25 d. Londone. Sutartis nukreipta į „pažeidžiamiausių gyventojų maisto ir mitybos poreikių tenkinimą“, joje nurodyti mechanizmai, kaip turi būti dalinamasi informacija ir registruojami įsipareigojimai teikti pagalbą maistu. Sutartis įsigaliojo 2013 m. sausio 1 d.

Ryšys su konvencija pirmtake

Konvencija yra perdaryta Pagalbos maistu konvencijos versija. Pastaroji 2012 m. buvo vienintelė teisiškai galiojanti tarptautinė sutartis pagalbos maistu srityje. Tačiau Pagalbos maistu konvencija reguliuoja tik ribotą skaičių maisto produktų (perskaičiuotų į kviečių ekvivalento tonas), o Pagalbos maisto srityje konvencija kalba apie bet kokį „maistingą maistą“ (angl. nutritious food) ir palieka šalims dalyvėms galimybę pasirinkti kaip išreikšti įsipareigojimus (kviečių ekvivalentu ar pinigine išraiška).

Derybos

Konvencijos derinimo derybos vyko tarp dabartinių Pagalbos maistu konvencijos dalyvių. Buvo kritikuota, kad derybose nedalyvavo šalys recipientės.
Henrikas Zabulis

Biografija

1939 m. baigė Šešuolių pradžios mokyklą ir įstojo į Ukmergės gimnaziją. 1943 m. iš jos perėjo į Ukmergės mokytojų seminariją, kurią baigė 1945 m.
1950 m. Vilniaus universitete baigė klasikinę filologiją. 1955–1958 m. Maskvos universiteto Klasikinės filologijos katedros aspirantas.
1950–1951 m. Lietuvos radijo pranešėjas. 1951–1955 m. LSSR „Žinijos“ draugijos valdybos referentas, atsakingasis sekretorius. 1952–1955 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute. Nuo 1958 m. Vilniaus universitete dėstė lotynų ir graikų kalbos antikinę literatūrą, estetiką, retoriką.
1972 m. profesorius. 1983 m. Maskvoje apgynė habilitacinį darbą, filologijos mokslų daktaras.  1977 m. LSSR nusipelnęs mokslo veikėjas.
1962–1966 m. LSSR Aukštojo ir spec. vidurinio mokslo komiteto pirmininkas. 1966–1988 m. aukštojo ir spec. vidurinio mokslo ministras. 1988–1990 m. LSSR Liaudies švietimo ministras. 1964–1966 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1966 m. LKP CK narys. 1967–1990 m. LSSR AT deputatas.
Beržtalis (kaimas)

Istorija

Kaimas kūrėsi apie Didįjį Beržtalio (Gut Groß-Bersteln) dvarą. 1739–1742 m. Beržtalio mokykloje dirbo latvių kalbos tyrinėtojas Gothardas Frydrichas Stenderis. Kaimo apylinkėse 1859 m. gimė pirmasis Latvijos prezidentas Janis Čakstė. Tarybiniais metais Beržtalis buvo tarybinio gyvulininkystės ūkio centrinė gyvenvietė.
Lukiškis (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

Legailiai – 2,9 km
Sebentiškis – 0,7 km
Nemunėlio Radviliškis – 13 km
Peikšteniai – 3 km
Užušiliai – 2,7 km
Padegesiai – 3,8 km
Totoriai (Biržai) – 1,3 km
BIRŽAI – 10 km
Mikalava (Biržai) – 3 km
Ateities keliu

Ateities keliu – lietuvių išeivių perkeltųjų asmenų stovyklos laikraštis, leistas 1946–1949 m. Vokietijoje (leidinio vieta nenurodyta).

Istorija

Socialdemokratiškos krypties Iš pradžių spausdintas rotatoriumi, paskui spaustuvėje. Išėjo 17 numerių.
Baškirai

Kultūra

Baškirai tradiciškai vertėsi klajokline gyvulininkyste (arkliai, avys, galvijai, kupranugariai), užsiima žemdirbyste (linai, kanapės, javai, grikiai, daržovės). Nuo XVI–XIX a. tapo sėslūs, nuo XX a. vid. dirba pramonės įmonėse, paslaugų sferoje, žemės ūkyje. Tradiciniai amatai: kilimų audimas, tekstilė, odininkystė, medžio drožyba, metalurgija.
Tradicinė baškirų gyvenvietė – aūlas. Baškirų būstai buvo skirtingi priklausomai nuo gyvenamosios vietos: rytuose – veltiniu dengtos jurtos, stepėje – plūkto molio, mišku zonoje – apvalių rąstų namai. Tradicinė šeima monogaminė, tačiau bajai ir dvasininkai turėdavo po 2-3 žmonas. Buvo paplitęs leviratas.
Tradicinis baškirų tikėjimas buvo šamanistinis, tačiau X-XIII a. priėmė islamą.

Istorija

Baškirų kilmė mišri: susidarė greičiausiai iš tiurkų genčių, nors formavimesi dalyvavo ir ugrų gentys. IX a. dalis baškirų kartu su madjarais patraukė į vakarus. Arabų šaltiniuose minimi nuo X-XIII a. (plačiai aprašė Ibn Fadlanas). XIII a. arabų minima, kad baškirai, priėmę islamą, gyveno pietų Vengrijoje, jų sostinė buvo Keratas. Jie sudarė vengrų kavalerijos pagrindą. XIII a. Uralo baškirus užkariavo mongolai, vėliau baškirai tapo Mongolijos imperijos kariais. 1391 m. kartu su totoriais kovojo prieš mongolus. Vėliau buvo užkariauti rusų (daug kartų buvo surengę sukilimus), tapo kazokų armijų nariais.
Antanas Bistrickas

Antanas Bistrickas (1900 m. sausio 24 d. Kauliniai, Radviliškio valsčius – 1971 m. balandžio 4 d. Kaunas) – Lietuvos statybos inžinierius, architektas.

Biografija

1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, 1936–1938 m. stažavo Vienos aukštojoje technikos mokykloje.
1933–1950 m. Vytauto Didžiojo universiteto (nuo 1946 m. Kauno universitetas) dėstytojas, nuo 1939 m. docentas. 1944–1946 m. Statybos fakulteto dekanas, 1945–1947 m. Statybinių konstrukcijų katedros vedėjas, 1947–1948 m. prorektorius. Nuo 1950 m. dėstė Kauno politechnikos institute.
Iš naujo apskaičiavo Vilniaus Žaliojo tilto laikomąją galią. Projektavo įvairius pastatus, dažniausiai jų statybines konstrukcijas, kai kurių ir architektūrinę dalį, vykdė jų statybos techninę priežiūrą, vadovavo statyboms. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Julius Geležauskas

Biografija

1944 m. baigė Merkinės gimnaziją. 1946–1947 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje studijavo hidromelioraciją, 1947–1951 m. – Vilniaus universitete lietuvių kalbą ir literatūrą.
1944–1946 m. mokytojavo, 1947–1960 m. Televizijos ir radijo komiteto diktorius, stilistas, redaktorius, vyriausias redaktorius, komiteto pirmininko pavaduotojas, Vilniaus televizijos studijos direktorius. 1960–1964 m. žurnalų „Moksleivis“ ir „Jaunimo gretos“ redakcijose skyriaus redaktorius, 1964–1986 m. – žurnalo „Mūsų gamta“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1986 m. – Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos tarybos instruktorius, konsultantas, sekretorius. 1989–1990 m. laikraščio „Atgimimas“ redakcijos literatūrinis darbuotojas, 1991–1992 m. – Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos Informacijos skyriaus konsultantas. Daugiausia rašė ekologijos ir gamtosaugos klausimais.
Nicholas Kin

Nicholas Kin (Nikolajus Jegorovas; g. 1987 m. Kaune) – iliuzionistas, mentalistas, tarptautinių konkursų laureatas, Baltijos šalių rekordininkas.

Biografija

Mokėsi Kauno Aleksandro Puškino gimnazijoje, po kurios studijavo Kauno technologijos universitete (KTU) psichologijos katedroje. 2011 m. įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą (VDU) Kaune, kur baigė sveikatos psichologijos magistrantūros studijų programą.
Iliuzijos menu Nicholas Kin susidomėjo dar vaikystėje, kai pirmąjį triuką jam pademonstravo jo tėtis. 2003 m. Nicholas Kin susidomėjo mentalizmo menu, o nuo 2004 m. pirmaisiais pasirodymais pradėjo savo kaip mentalisto karjerą.
2009 metais Nicholas Kin pristatė pirmąjį savo autorinį šou „Miražas“, o 2010 m. sukūrė programą „Enigma“. 2011 m. Nicholas Kin dalyvavo mentalisto Uri Geller organizuotame pasauliniame TV projekte Ukrainoje „Phenomenon“, kurį stebėjo daugiau nei 750 000 žiūrovų. Nuo 2012 m. Nicholas Kin tęsė savo autorines programas Lietuvoje – pristatė šou „Anapus realybės“, „Second Sight“, „inFamous“, o 2013 m. pabaigoje surengė savo pasirodymų „Mentalistas“ turą per Lietuvą.
Giedrė Eleonora Miknevičienė

Biografija

Tėvas Petras Rauduvė, vyras Tautvydas Miknevičius. 1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1967–1972 m. Miestų statybos projektavimo instituto Vilniuje, 1972–1975 m. ir 1977–1978 m. – Technikos estetikos instituto Vilniaus filialo architektė, nuo 1978 m. Paminklų konservavimo instituto (nuo 1987 m. Paminklų restauravimo projektavimo institutas) grupės vadovė, projektų vadovė. 1992–2006 m. projektavimo bendrovės „Monresta“ prezidentė.
Parengė daugiau kaip l00 ekspertizių ir paminklotvarkos sąlygų, reglamentų. Nuo 2003 m. Tarptautinės paminklų ir paminklinių vietovių tarybos (ICOMOS) Lietuvos nacionalinioo komiteto pirmininkė. Lietuvos restauratorių sąjungos ir Lietuvos architektų sąjungos narė.
Liutnia

Liutnia – muzikos instrumentas, gnaibomasis chordofonas. Vienas seniausių styginių muzikos instrumentų, žinomų iš Senovės Egipto laikų. Pavadinimas kilo iš arabų al'Ūd (medžio pliauska, smilkalo lazdelė).

Konstrukcija

Liutnios korpusas yra perpjautos kriaušės pavidalo, gaubto dugno, suklijuoto iš plonų medžio juostelių, viršuje dengtas plokščia rezonansine deka su išpjaustyta ir ornamentais puošta apvalia garsaskyle (rozete). Aplink platų trumpą kaklelį aprištos septynios ar daugiau padalos, o galvutė beveik stačiu kampu atlenkta atgal. Senovėje liutnios buvo dviejų pagrindinių tipų: daug ilgesnio kaklo už korpusą ir truputį trumpesnio kaklo, nei korpusas. XVI a. klasikinio tipo liutnios turėjo 11 stygų, sugrupuotų 6 eilėmis. Iš daugelio liutnios derinimų, labiausiai buvo paplitę renesansinis ir barokinis. Skambinama pirštais arba brauktuku.

Istorija

Manoma, kad liutnios prototipas ūdas į Europą pateko kartu su Ispaniją užkariavusiais maurais apie 711 m. XVI–XVII a. buvo vartojama įvairių modelių liutnios. Italijoje paplito mandolina ir jos atmainos, Artimuosiuose Rytuose vartotas tambūras, Kinijoje pipa, Japonijoje biva, Indijoje sitaras, Turkijoje, Balkanuose sazas, Graikijoje buzukis. Lietuvoje didžiojo kunigaikščio ir kituose dvaruose liutnininkai dirbo XVI–XVII a., buvo sukurta pjesių liutniai. Žymiausi liutniai rašę kompozitoriai – O. Petrucci, V. Capriola, F. da Milano, V. Bakfarkas, J. Dowlandas. Po 1650 m. liutnios meno centru tapo Vokietija.
1984 m. AFC Azijos taurė

Atranka

Atrankoje į čempionatą dalyvavo 29 AFC narės, tačiau atrankos metu pasitraukė Birma, Bahreinas, Libanas, Makao, Brunėjus, Irakas ir Pietų Jemenas. Singapūras kaip šeimininkai, ir Kuveitas kaip tuometiniai čempionai pateko be atrankos.
Alytaus apskrities herbas

Alytaus apskrities herbas – vienas iš Alytaus apskrities heraldikos atributų. Herbo mėlyname lauke vaizduojamas sidabrinis šarvuotas karys, laikantis dešinėje rankoje auksinę alebardą ant sidabrinio koto, o kaire ranka atsirėmęs į sidabrinį baltišką skydą, su paauksuota galva ir papėde. Herbo skydą juosia mėlynas bordiūras su 10 dvigubų auksinių kryžių.
Alytaus apskrities herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 70 patvirtino 2004 m. rugsėjo 15 d.
Herbo etalono autorius – Arvydas Každailis.
1998 m. Rusijos ekonominė krizė

1998 metų Rusijos ekonominė krizė – įvykis, kai Rusija pareiškė negalinti vykdyti visų savo duotų įsipareigojimų, atiduoti paimtų skolų. Pagrindinė krizės priežastis buvo didelė valstybės skola, sumažėjusios žaliavų kainos, didelis vyriausybės optimizmas ūkio klausimu, "piramidės statyba" (ėmė trumpalaikes valstybines paskolas).
Krizė prasidėjo 1998 m. rugpjūčio 17 d. Ji turėjo teigiamų ir neigiamų pasekmių valstybės ekonomikai. Rublio kursas per pusmetį nukrito daugiau kaip tris kartus – nuo 6 rublių iki 21 rublio už dolerį 1999 m. sausio 1 d. Sumažėjo gyventojų ir užsienio investuotojų pasitikėjimas Rusijos bankais ir valstybe. Nukritus pragyvenimo lygiui, bankrutavo daug mažų įmonių, kai kurie bankai. Per pusmetį bankų sistema ėmė merdėti, gyventojai prarado dalį savo santaupų. Tuo pat metu rublio devalvacija leido padidinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą.

Krizės priežastys tarptautinės ekonomikos atžvilgiu

Tarptautinės ekonomikos koncepcijoje „negalimas trejetas“ nurodo, kad negalima vienu kartu pasiekti fiksuoto kurso, laisvo kapitalo judėjimo ir nepriklausomos pinigų politikos. Rusijoje rublio kursas buvo susietas su JAV doleriu. Laisvas kapitalo judėjimas leido investuoti į Valstybinius trumpalaikius įsipareigojimus. Pinigų politika buvo nukreipta mažinti infliaciją. Rusija už dideles palūkanas skolinosi pinigus, neatsižvelgdama į esamą mažą infliaciją. Galiausiai mažėjantys valiutos rezervai privertė sumažinti valiutos kursą per ekonominę krizę.

1998 metų krizės unikalumas pasaulio istorijoje

1998 metų ekonominė krizė buvo netikėta užsienio investuotojams, besivadovaujantiems principu „Rusija didelė, jai niekas neduos žlugti“. Visai prieš pat krizę, 1998 m. liepos 13 d., Tarptautinis valiutos fondas išskyrė Rusijai 22 milijardų JAV dolerių kreditą, bet biudžete nebuvo rasta lėšų padengti valstybinę skolą.
Istorijoje nebuvo atvejo, kad ekonominė krizė būtu paskelbta vidaus skolai, paimtai vidaus valiuta. Rusijoje buvo paskelbta krizė Valstybiniams trumpalaikiams įsipareigojimams, kurio pelningumas prieš krizę siekė iki 140 proc. Paprastai kitos valstybės panašiais atvejais įvykdo pinigų emisiją (prispausdina pinigų) ir taip, nuvertėjant vietinei valiutai, padengia skolas. Investuotojai, pirkę Valstybės trumpalaikius įsipareigojimus, tikėjosi būtent tokių valstybės veiksmų.

Pasekmės

Tarptautiniai investuotojai pradėjo derybas su Rusijos vyriausybe, bet išmokos pagal Valstybės trumpalaikius įsipareigojimus sudarė apie 1 proc. nuo paskolintos sumos. Daugiausiai prarado Credit Suisse Group bankas, kontroliavęs apie 40 proc. rinkos.
Valiutos devalvacija akivaizdžiai sumažino importą ir sutvirtino eksporto pozicijas. Rusijos įmonės, eksportuojančios prekes, tapo konkurencingesnės, nors gali būti, kad dalį prekių gamintojai pardavinėjo nukritus rubliui žemiau savikainos.
FIBA EuroBasket 2015 A grupė

A grupė yra viena iš keturių 2015 m. Europos krepšinio čempionato pirmojo etapo grupių. Šios grupės rungtynės vyko Prancūzijos miesto Monpeljė arenoje „Park&Suites Arena“.
Šioje grupėje varžėsi Bosnija ir Hercegovina, Suomija, Prancūzija, Izraelis, Lenkija ir Rusija. Keturios geriausios komandos pateko į antrąjį etapą.