Dievas

Dievai mitologijose

Dievo paveikslai išvystytose religinėse-mitologinėse sistemose itin sudėtingi tiek struktūriškai, tiek dėl juose persipynusių dalių, bet dauguma jų savo šaknimis giliai siekia pirmykščius laikus. Ikiklasinės sanklodos visuomenėse dievų paveikslas nežinomas arba neryškus, ten vyrauja tikyba demonais, dvasiomis ir pan., o dievo sampratos greičiau tėra užuomazgos. Vienas seniausių dievo paveikslo šaltinių – kultūrinio didvyrio mitologema. Kultūriniai didvyriai kaip ir vėlesni sutverėjai šiaip ar taip yra „veikėjai“, jiems priskiriami kokie nors tvėrimo, sutvėrimo veiksmai, kad ir patys paprasčiausi. Vėliau dievai taip pat dalijasi „veiksmais“, nors, kaip rodo etnologiniai duomenys, sudėtingesnėse sistemose jų „veikimas“ įgija antraplanį vaidmenį. Pvz., itelmenai, viena seniausių Sibiro tautų, pasaulio sutverėju ir kūrėju laikomo Kutcho ne tik kad negarbino, bet priešingai – jis būdavo koneveikiamas, nes labai jau prastai sutvėręs žemę – pridaręs kalnų, taigą, prarajas, ugnikalnius. Kai kuriose mitologijose dievas-sutverėjas suvokiamas kaip būtybė, praradusi susidomėjimą kadais savo sukurtu pasauliu ir žmonija (deus otiosus), todėl į jį beprasmiška kreiptis su maldomis ir prašymais. Tokių „atitolusių dievų“ paveikslai ypač būdingi Afrikos tautų mitologijai. Daugelio indėnų tautų mitologijoje dievas-sutverėjas taip pat neatlieka svarbaus vaidmens arba jo visai nėra.
Vienas iš kitų svarbių dievo paveikslo šaltinių – dvasia-vadovė ir ganytoja iniciacijų apeigų metu. Šios dvasios vardu inicijuotiesiems būdavo skelbiami genties įstatymai, elgesio normos, priesakai dėl paklusnumo senoliams, dėl santuokinių santykių. Šis viršiausiojo genties dorovės prievaizdo paveikslas, nešantis didelį religinį-ideologinį krūvį, panašu, sudarė sąlygas susidaryti sudėtingesniam genties, tautos dievo vaizdiniui. Seniausiųjų dievų gamtiški bruožai (sąsajos su dangaus kūnais ir reiškiniais) ankstyvojoje istorinėje raidoje, panašu, neatliko svarbaus vaidmens. Tais atvejais, kai senosios tautos turi gamtiškais bruožais išreikštus dievus, jie dažniausiai susiję su žmogui pavojingais, šiurpiais gaivalais arba su ūkine veikla, tiesiogiai susijusia su gamta (medžioklė, žvejyba, derlingumas). Pvz., andamanų mitologijoje dievas Pulugu susijęs su kasmetinių musoninių audrų griaunamąja galia, tungūzų-mandžiūrų Buga – žvėrių piemuo, medžioklės globėjas.
Daugiau ar mažiau susirutulioję dievų paveikslai atsiranda klasinėse visuomenėse. Dažnai tokiu laikotarpiu iškyla genties dievas, kurio vardu kaunamasi su kitomis gentimis, jis laikomas genties globėju, vedliu, karvedžiu. Jis veikia kaip genties sutelkėjas, užkariautos gentys priverčiamos pripažinti jo viršenybę. Tokius dievus turi karingos tautos – masajai (Ngajus), ašančiai (Tando), fidžiečiai mbau (Ndengėjus). Panašu, kad Mezoamerikos dievai Uicilopočtlis, Teskatlipoka, Icamna, Kukulkanas taip pat buvo genčių dievais, lygiai taip daug keltų genčių turėjo savo dievus (aloborgai Alobroksą, aramikai Aramą, arvernai Arvernoriksą, briksantai Briksantosą, deksivatai deivę Deksivą, vokontai Vokontiją ir kt.). Pasak vienos teorijos, skirtingomis gentims susijungus į valstybę, tų genčių dievai įjungiami į bendrą dievų panteoną. Pavyzdžiui, daugybė Senovės Egipto dievų pradžioje buvo vietinių nomų dievybėmis, ir net centralizavus valstybę, jie išlaikė ryšius su savo „kilmės vieta“. Svarbiausia panteono dievybe tampa galingiausiojo nomo dievas. Panašiai dievų panteonai klostėsi ir senovės Mesopotamijoje. Senovės graikų, o juo labiau romėnų dievai labai įvairios kilmės – vieni jų ateina iš indoeuropietiškosios mitologijos lauko, o kiti – perimti iš seniau tose vietose gyvavusių tautų (Kretos-Mikėnų, Mažosios Azijos tautų, etruskų). Tačiau ir antikinės Europos civilizacijoje dažnai išlieka ryškus tam tikro dievo santykis su jo kilmės vieta (pvz., Atėnų Atėnė, Mikėnų Hera, Arkadijos Artemidė, Epidauro Asklepijus). Centralizuotose valstybėse dievai susiejami su valstybe – valdovas laikomas dievų pateptuoju, dievo sūnumi, iš dievų genealogijas veda kilmingųjų giminės, dievams paskirstomos veiklos sritys. Tiesa, tokie „valstybiniai panteonai“ galėjo gerokai skirtis nuo plačiosios liaudies mitologijos, kur dievai būdavo suvokiami stichiškiau, savaip perprantami. Liaudies mitologijoje ypač didelę svarbą turėjo mirštančio ir prisikeliančio dievo motyvas (egiptiečių Ozyris, babiloniečių Tamūzas, sirų Adonis, frygų Atis, frygų-trakų Dionizas ir kt.).
Nors iš esmės visose senųjų civilizacijų religijose sutinkamas politeistinis modelis, santykis tarp politeizmo ir monoteizmo dažniausiai nebūdavo griežtas: dažnai iš dievų tarpo būdavo išaukštinamas vienatinis Dievas arba visų dievų paveikslai suvedami į vienatinį Dievą (pvz., indų mitologijoje, ne taip ryškiai egiptiečių, graikų, japonų, babiloniečių mitologijose). Dogmatinė monoteizmo samprata atsirado abraominėse religijose – judaizme, islame ir krikščionybėje, tiesa, pastaroji buvo mažiau radikali ir pripažino Dievą apsireiškiant trimis hipostazėmis (Tėvas, Sūnus, Šventoji Dvasia).

Filosofiniai Dievo neakivaizdumo aiškinimai

Imanuelis Kantas „Praktinio proto kritikoje“ teigia, jog akivaizdžiai ir neabejotinai parodydamas savo buvimą Dievas atimtų iš žmogaus realią kūrybos ir apsisprendimo laisvę. Dorai ir sąžiningai besielgiančių, Kanto nuomone, būtų absoliuti dauguma, tačiau taip elgiamasi būtų tiesiog iš baimės ir noro įsiteikti. Tokį baime ir nauda paremtą keliaklupsčiavimą nelabai vertina net ir žemiški vadovai.
Tikrieji vertingų poelgių motyvai (Kanto nuomone) turi išplaukti iš filosofiškai įsisąmoninto suvokimo, jog bet kuri protinga būtybė privalo elgtis taip, kad toks elgesys (tos būtybės nuomone) galėtų būti visuotinė elgesio norma. Šis principas (Kanto vadinamas kategoriniu imperatyvu) Kristaus yra minimas kaip „aukso taisyklė“. Šią universalią taisyklę, filosofo nuomone, bet kuris mąstantis žmogus gali nesunkiai atpažinti kaip vertingą ar net ir atrasti pats.
Kategorinis imperatyvas palieka daug daugiau laisvės ir alternatyvių galimybių nei baime pagrįstas kokio nors daugelio punktų dorovinio kodekso laikymasis. Kad žmonės mažiau bijotų mąstyti ir rinktis, Dievas savo egzistenciją leidžia tik neaiškiai numanyti.
Baigdamas Kantas teigia, jog šiuo „Dievas kai kada vertas pagarbos ne vien už tai, ką jis mums davė, bet ir už tai, ko nepanoro duoti“.
Tokią filosofinę Kanto mintį galima traktuoti ir atvirkščiai - jei egzistuotų Dievas, tai žmogus neturėtų laisvos valios.
Filosofai sukūrė daug argumentų už Dievo egzistavimą bandydami suprasti tikslias Dievo atributų pasekmes. Kai kurių šių atributų suderinimas iškėlė svarbias filosofines problemas ir debatus. Pavyzdžiui, Dievo visažinystė gali reikšti, kad jis žino kokį moralinį sprendimą pasirinks laisvos valios agentai. Jei Dievas tai žino, tai laisva valia būtų tik iliuzija, o jei Dievas to nežino, tai jis nėra visažinis.

Žodžio kilmė

Visomis baltų kalbomis Dievas vadinamas tuo pačiu žodžiu: lietuviškai „dievas“, latviškai „dievs“, prūsiškai „deiws“. Tai labai senas indoeuropietiškas žodis, kurį yra išlaikiusios ir kitos indoeuropiečių kalbos, pavyzdžiui, lotynų „deus“, senovės indų (sanskrito) „devas“. Rekonstruojama praindoeuropietiška forma „deiwos“ yra kilusi iš šaknies „dei-/di-“, reiškiančios „šviesti, skaisčiai spindėti“, pavyzdžiui, sanskrito (t. y. senovės indų) „di – de – ti“ – „žiba, šviečia“. Tą pačią šaknį turi daugelio kalbų žodžiai, reiškiantys „dieną“. Be to, šitą šaknį dar turi būdvardžiai: lietuvių „dailus“, latvių „daiļš“, lietuvių „didis“, „didelis“, „didus“, latvių „dižs“, „dižens“.