Kinų mitologija

Mitologijos raida ir šaltiniai

Kinų mitologijos pradžia neabejotinai buvo dar priešistoriniai laikai, tačiau apie tai randama labai nedaug žinių. Pirmieji istoriniai įrašai yra iš II tūkst. pr. m. e. Kadangi kinų mitologija vystėsi tūkstančius metų, per šį ilgą laikotarpį ji nuolat kito, transformavosi, todėl galima kalbėti apie keletą tarpusavyje susijusių Kinijos mitologinių sluoksnių.

Ikiimperinis laikotarpis

Ikiimperiniu laikotarpiu kinų mitologijai būdinga geografinė įvairovė. Kiekviena vietos bendruomenė išvystydavo savą mitų aibę, pasakodavo legendas apie savo ir pasaulio kilmę, stebuklingas gamtos jėgas sau gerai žinomuose objektuose (kalnuose, upėse). Neretai šioms jėgoms buvo priskiriami zoomorfiniai bruožai, kildinami iš genčių totemų. Ilgainiui, sukūrus valstybes, šie bendruomenių mitai būdavo suvienijami į atskiras valstybines mitologines sistemas. Šios brandžios mitologinės sistemos baigė formuotis Rytų Džou dinastijoje, kuomet Kiniją sudarė stiprios tarpusavyje kovojančios valstybės: Či, Ču, Jan, Vei, Džao, Čin, Šu ir kitos.
Kiekviena mitologinė sistema turėjo savo kultūrinius didvyrius, legendinius valdovus, dievus – reiškinių globėjus ir chtoniškąsias pabaisas. Pvz., Či karalystėje buvo paplitę mitai apie šaulį Yi, dešimt saulių ir didžiąją sausrą. Šu karalystėje išlaikyti valdovų sekos mitai, šilkaverpystės ciklai. Vidurio karalystėje buvo paplitę mitai apie Geltonąjį Imperatorių bei dievą Šenongą, taip pat apie aukščiausią dievybę Šangdi.
Apie šio laikotarpio atskiras mitologines sistemas daugiausia žinių suteikia senieji raštai. Vienas iš nuodugniausių yra Kalnų ir jūrų knyga (山海經 Shānhǎi Jīng), savotiškas lokalių dievybių bei stebuklingų reiškinių, gyvenančių kalnuose, upėse ir jūrose, katalogas. Daug mitologinės informacijos suteikia Ču karalystės poezijos knyga Ču dainos (楚辭 chǔ cí), taip pat Dainų knyga (詩經 Shī Jīng) bei Istorijos knyga (書經 Shūjīng).

Suvienijimo laikotarpis

Jau Džou laikotarpiu vystėsi prielaidos atskirų mitologinių sistemų susivienijimui: atskiri mitai plisdavo į kitas šalis. III a. pr. m. e. sukūrus Kinijoje vieningą imperiją, šis procesas jau buvo remiamas politiškai, racionaliai atskirų etninių grupių mitus sujungiant į vientisą valstybinę mitologiją. Tai vyko per visą Han dinastiją, iki pat III a.
Šiuo laikotarpiu buvo suformuota legendinė pasaulio istorija ir mitai apie penkis imperatorius, nusistovėjo vieninga kosmologija. Tuo pat metu vyko ir kinų mitologijos demitizacijos procesas, kurį vykdė konfucianizmas, siekiantis racionalaus mitų paaiškinimo. Taip buvo prarasta daugybė senųjų liaudiškų mitų, mitologija virsdavo „istorija“, o zoomorfines būtybes keitė „istoriniai personažai“.
Ši vieninga kinų mitologinė sistema geriausiai atsispindi han dinastijos literatūros ir dailės paminkluose. Vienas jų – I a. pr. m. e. Istoriko užrašai (史記 Shǐjì), Huainanzi (淮南子 Huáinánzǐ), taip pat tam tikroje vietovėje pasakojamas Tamsos epas (黑暗傳 Hēi Àn Zhuàn).

Vėlyvasis laikotarpis

Vėlyvuoju laikotarpiu kinų mitologiją ypač veikė daoizmas, kuris pagrindu perėmė senąją mitologinę sistemą, tačiau įvedė daug naujų dievybių bei „nemirtingųjų“, kilusių iš paprastų liaudies tikėjimų, suvienydamas juos į vieningą panteoną. Labai didelę dalį vėlyvųjų dievybių sudarė tikri istoriniai personažai, dėl savo nuopelnų vėliau sudievinti ar tapę šventaisiais. Šiame panteone nuo XII a. svarbiausiu tapo Nefrito imperatorius, sutapatintas su Šangdi ir Geltonuoju imperatoriumi.
Svarbiausi vėlyvojo laikotarpio mitologiniai šaltiniai yra gausi kinų literatūra: romanai Fengshen Yanyi (封神演義 Fēngshén yǎnyì), Kelionė į Vakarus (西遊記 Xīyóujì), Baltosios gyvatės legenda (白蛇傳 Baishe zhuan), taip pat istorijų rinkiniai Apie ką nekalbėjo Konfucijus (子不語 Zǐbùyǔ), Keisti Liaodžai pasakojimai (聊齋誌異 Liáozhāi zhìyì). Apie keistas būtybes daug pasakojo literatūrinis žanras, vadintas Zhiguai (誌怪).

Gamtos dievai

Ankstyvuoju laikotarpiu gamtos reiškiniais rūpindavosi lokalios upių ir kalnų dievybės, kurios siųsdavo lietų, sausrą, ligas, derlių ir pan. Vėliau formavosi universalūs, atskirus gamtos reiškinius globojantys dievai, kurių panteonas galutinai išsikristalizavo Han dinastijoje.
Saulės dievybė buvo Sihė (羲和 Xīhé), kuri turėjo dešimt vaikų – saulių (įsivaizduojamų kaip trikojai varnai), gyvenusių Rytų jūroje augančiame Fusango medyje. Ji lydėdavo savo vaikus per dangų drakonų traukiamame vežime. Ši legenda koreliavo su kinų astronomijoje populiaria dienų ir metų dekadų samprata. Svarbiausia lunarinė dievybė buvo Čangė (嫦娥 Cháng'é), kuri, pasak legendos, buvo Šaulio Yi žmona. Išgėrusi nemirtingumo vaistų, ji nuskrido į mėnulį ir tapo mėnulio deive. Mėnulis kinų mitologijoje buvo artimai tapatinamas su rupūžės ir kiškio įvaizdžiais.
Svarbiausias perkūnijos dievas buvo Leigongas (雷公 Leigong), vaizduojamas kaip pabaisa su iltimis, mėlynu veidu, snapu ir šikšnosparnio sparnais. Jis kūju muša būgną, sukeldamas griaustinį. Jo žmona yra Dianmu (電母), sukelianti žaibus stebuklingais veidrodžiais. Leigongui talkina vėjo dievas Feilianas (飛簾 fēilián) ar Fengbo, kuris sukelia vėją dideliais maišais. Kitos klimato dievybės buvo lietaus dievas Judzi (雨師 Yuzi), debesų dievas Juntongas. Vaivorykštė vaizduota kaip dvigalvis drakonas.
Gana turtinga ir kinų jūrinė mitologija. Teigiama, kad keturiose jūrose viešpatauja keturi drakonai Longvangai (龍王 Lóngwáng). Vėlesniais laikais jiems suteikti vardai, ir tikėta, kad Rytų jūros drakonas yra pats galingiausias. Upes, ypač Geltonąją upę, valdė upių dievas Hebo (河伯 Hébó), vandens dievybe buvo laikomas Gongongas.