google/wiki40b huggingface dataset:
Avano dinastija

Avanas

Pagal pavadinimą, dinastija turėjo būti kilusi iš Avano (Awan) miesto (ar regiono), kuris minimas tuometiniuose šaltiniuose, tačiau jo vieta neidentifikuota. Kai kurie mokslininkai sieja Avaną su kitu Elamo miestu, Anšanu, kuris buvo Zagroso aukštumose. Ši prielaida remiasi tuo, kad Avanas yra minimas senesniuose šaltiniuose, o Anšano minėjimas prasideda tada, kai nebeminimas Avanas. Kiti mokslininkai laikosi hipotezės, kad Avanas buvo netoli Sūzų, dabartinio Dezfulio regione. Galiausiai dalis mokslininkų (pvz., Vallat) mano, kad Avanas galėjo būti kalnuotoje Zagroso kalnų dalyje. Kartais jis siejamas su Godin Tepės archeologine vietove (netoli dab. Kangavaro miesto).

Istorija

Nors dinastijos karalių sąrašas yra išlikęs, apie dinastijos valdymą žinoma labai nedaug. Archeologiniai kasinėjimai rodo, kad tuo metu Elamas aktyviai prekiavo su gretimu Šumeru, parduodamas ten vilną, galvijus, vergus ir sidabrą. Atrodo, tuo metu elamitai jau mokėjo gaminti bronzą, kurią irgi išveždavo į Šumerą. Elamas buvo pakankamai galingas, kad puldinėtų šumerų miestus. Elamitų puldinėjimai užfiksuoti Kišo, Lagašo miestuose.
XXIII a. pr. m. e. Akado karalius Sargonas Didysis minimas nugalėjęs Elamo karalių "Luh-išaną, Hišiprašinio sūnų". Luhiššanas yra karalių sąraše minimas kaip 8-asis dinastijos karalius. Sargono sūnus Rimušas sutriuškino jungtines Elamo ir Marhaši pajėgas, vadovaujamas Sidgau. Tuometinis Elamo karalius minimas kaip Emahsinis, tačiau jo karalių sąraše nėra.
Po Rimušo užkariavimo Elamas tapo Akado vasalu. Greta valdančios vietinės dinastijos (kurios valdovai greičiausiai rezidavo Avane), čia buvo skiriami Akado vietininkai (kurie rezidavo patogiau iš Akado kontroliuojamuose Sūzuose). Atrodo, elamitai niekada nesusitaikė su akadų valdžia ir buvo vienas neramiausių regionų imperijoje. 
Savo viršūnės Avano dinastija pasiekė nusilpus Akadui, apie 2240 m. pr. m. e. Vietininkas Sūzuose Kutik-Inšušinakas (ar Puzur-Inšušinakas) paskelbė nepriklausomybę. Jis nugalėjo stiprius Kimašo ir Hurtumo miestų valdovus, greičiausiai užėmė sostinę Avaną. Tačiau jis liko valdyti Sūzuose ir juos išpuošė naujomis šventyklomis bei statiniais. Nuo tada Sūzai iš esmės tapo svarbiausiu Elamo miestu.
Pasibaigus Kutik-Inšušinako valdymui, Elamo karalystę greičiausiai nusiaubė gutijai, kurie nutraukė dinastiją. Netrukus Elame iškilo Šimaškio dinastija.
Gabrielius Oginskis

Giminė ir dvarai

Kunigaikštis, kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Oginskių giminės, senelis Andrius Ignotas Oginskis, dėdė Mykolas Kleopas Oginskis.
Mūro Strėvininkuose paveldėjo ten buvusį dvarą. 1828 m. įrengė audimo ir balinimo fabrikus. Dviejų aukštų mūriniuose namuose buvo sumontuotos 31 staklės drobės ir 31 staklės medvilnės medžiagoms austi. Medvilnė buvo gabenama iš Anglijos, lininiai siūlai ir linai superkami Lietuvoje. Audimo ir balinimo darbams prižiūrėti Oginskis iš Škotijos pakvietė audėją Joną Garvisą su sūnumi ir balinimo meistrą Robertsoną. Fabrike dirbo 60 verpėjų, 30 siūlų vyniotojų ir 62 berniukai prie staklių. Balinimo fabrike gamybos reikalams buvo naudojama arklių jėga.
1836 m. surašytame Strėvininkų dvaro inventoriuje pažymėta, kad dvarą sudarė 2 miesteliai, 4 palivarkai, 19 kaimų ir 20 užusienių. Dvaro rūmai – dviejų aukštų, dengti čerpėmis. Pirmame aukšte 20 kambarių, kuriuose sudėtos ąžuolinio ir pušinio parketo grindys. Krosnys – baltų koklių. Viena krosnis iš geltono ir juodo marmuro. Tinkuotos sienos nudažytos, o karnizai ir lubos daugiausia tapyti. Antrame aukšte buvo 12 įvairaus dydžio kambarių. Kairėje rūmų pusėje stovėjo fabriko pastatas, dešinėje – dviejų aukštų mūrinis pastatas arklininkams ir sandėliams. Rūmus supo „angliškas" sodas. Už sodo gatvėje stovėjo 28 mūriniai ir mediniai pastatai, augo įvairių augalų sodas, kurį puošė trys liepų alėjos ir du tvenkiniai. Strėvininkų palivarke buvo spirito varykla, kuriai vanduo buvo tiekiamas iš Martiniškių palivarko.

Veikla

Išvykęs mokytis į Paryžių, dalyvavo Napoleono karo žygiuose, tikėdamasis su jo pagalba atkurti nepriklausomą Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę. 1812 m. Napoleono kariuomenės lietuviškosios Garbės gvardijos, kurią sudarė Broel – Pliateriai, Romeriai, Chlevinskiai, Lenkevičiai, Černovskiai, Nosarževskiai, Jelenskiai, Pomarnackiai, Stravinskiai, Valavičiai, Puzinai, Laskovičiai, Zabielos ir kiti iš Lietuvos kilmingų šeimų kilę karininkai, vadas, pulkininkas. Buvo Napoleono generalinio štabo narys. 1813 m. grįžo į Lietuvą ir užsiėmė dvarų reikalais.
1830–1831 m. vienas sukilimo Lietuvoje vadų, nuo 1831 m. balandžio 1 d. Trakų apskrities sukilėlių vadas. Veikė Jonavos – Raseinių apylinkėse. Nuo 1831 m. birželio 10 d. Centrinės sukilėlių vyriausybės vicepirmininkas. Bandė palaužti bajorų nenorą dėtis prie sukilimo.
Sukilimui pralaimėjus, 1831 m. liepos mėn. pasitraukė į Prūsiją, iš Prūsijos 1833 m. emigravo į Paryžių. Dvaras buvo konfiskuotas, rūmuose įrengtos kareivinės ir karo ligoninė, manufaktūra uždaryta. 1840 m. grįžo į Lietuvą, buvo suimtas, teisiamas, bet mirė kalėjime. Palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.
1821 m. pastatė Vievio bažnyčią.
Cactus

Cactus – atviro kodo testavimo sistema serverio pusės Java kodui (pavyzdžiui, Java Servlet) automatiškai testuoti. Cactus naudoja JUnit, papildomai išplėsdamas jos galimybes.
Nuometas

Nuometas – senovinis ištekėjusių moterų galvos apdangalas. Rankšluosčio formos. Buvo dėvimas daugelio Europos tautų.

Lietuvoje

Lietuvoje dėvėtas jau XI–XII a. Nuometas buvo iš dvinyčio audinio, papuoštas stikliniais karoliukais, žalvarinėmis įvijomis. XVIII–XIX a. nuometui naudotas ploniausias ir gražiausias, dažniausiai daugianytis audinys (3–4 m ilgio, 0,5–0,7 m pločio). XIX a. nuometas buvo ir iš pirktinio medvilninio audinio. Kartais turėjo beržo tošies, linų pluošto ar kieto audinio lankelį. Būta kelių nuometo užrišimo būdų, dažniausiai dėvėtas surištas dešinėje smilkinio pusėje. Ilgiausiai (iki XX a. pradžios) nuometą, kaip šventinį galvos apdangalą, išlaikė šiaurės rytų aukštaitės (ypač kupiškėnės).
If P&C Insurance

Istorija

„If“ įkūrusios bendrovės draudimo veiklą pradėjo daugiau nei prieš 100 metų, tačiau draudimo bendrovė „If“ tokia, kokia yra dabar, įkurta 1999 m., sujungus Švedijos įmonės „Skandia“ ir Norvegijos „Storebrand“ ne gyvybės draudimo veiklą. Šio susijungimo tikslas buvo sukurti vieną didžiausių Skandinavijoje ne gyvybės draudimo bendrovių. Pavadinimas kilo iš anglų kalbos žodžio if (jeigu), kuris primena frazę „jei kas nors atsitiktų“. Pirmą kartą viešai „If“ logotipas buvo parodytas per „Stockholm Open“ teniso varžybas. Draudimo bendrovė „If“ iki šiol yra pagrindinė jų rėmėja.
2001 m. bendrovės „Sampo“ ne gyvybės draudimo veikla tapo „If“ dalimi. Taip „If“ tapo didžiausia ne gyvybės draudimo bendrove Skandinavijoje.
2002 m. „If“ pradėjo veiklą Baltijos šalyse.
2004 m. „Skandia“ ir „Storebrand“ visas joms priklausiusias „If“ akcijas pardavė bendrovei „Sampo“. Nuo tada „Sampo“ yra vienintelė „If“ akcininkė.
2006 m. „If“, įsigijusi draudimo bendrovę „SOAO Region“, pradėjo veiklą Rusijoje.
2009 m. „If“ veikla Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje buvo sujungta į Estijoje registruotą bendrovę „If P&C Insurance AS“. Latvijoje ir Lietuvoje veikia „If“ filialai.
2019 m.  „If“ švenčia jau 20-ąjį savo gimtadienį.

Lietuvoje

Bendrovė Lietuvoje veiklą vykdo nuo 2002 m. Iki tol įmonė nuo 1999 m. veikė kaip „Sampo draudimas“.  Bendrovės paslaugomis šalyje naudojasi apie 60 tūkst. gyventojų ir apie 7 tūkst. įmonių. Per visą „If“ veiklos istoriją Lietuvoje savo klientams jau atlygino 273 mln. eurų nuostolių. Įmonės filiale Lietuvoje dirba 160 žmonių. Filialo vadovės pareigas nuo 2009 m. eina Žaneta Stankevičienė.

Įvertinimai

2011 m. ir 2012 m. savaitraštis „Veidas“ paskelbė „If“ geriausia ne gyvybės draudimo bendrove šalyje.
2012 m. ir 2013 m. „If“ paskelbta geriausiai klientus aptarnaujančia ne gyvybės draudimo bendrove Lietuvoje („Spect Dive“ slapto pirkėjo tyrimas).
2013 m. Brokerių rūmų tyrimas parodė, kad „If“ yra geriausią finansinį ir aptarnavimo reitingą turinti ne gyvybės draudimo bendrovė Lietuvoje.
2017 m. „If“ paskelbta  geriausiai klientus aptarnaujanti draudimo bendrovė Lietuvoje (agentūros „Dive“ slapto pirkėjo tyrimas).
2018 m. ir 2019 m.  9 iš 10 klientų „If“  žalų reguliavimą vertina aukščiausiais balais.
Balio Dvariono konkursas

Balio Dvariono konkursas – jaunųjų muzikos atlikėjų konkursas Lietuvoje. Konkursas rengiamas nacionaliniu ir tarptautiniu mastu. Nacionaliniame konkurse gali dalyvauti jaunieji pianistai ir stygininkai (iki 20 m. amžiaus), tarptautiniame konkurse – jaunieji pianistai ir smuikininkai (iki 20 m. amžiaus). Nacionalinis konkursas rengiamas kas dvejus metus, tarptautinis – kas ketverius metus. 2016 m. vasario 5–14 d. vyko XIX nacionalinis Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir stygininkų konkursas, balandžio 23–30 d. vyko X tarptautinis Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir smuikininkų konkursas.
Tarptautinį konkursą 2016 m. organizavo VšĮ Natų knygynas, pagrindiniai konkurso rėmėjai: Lietuvos kultūros taryba ir Lietuvos kultūros ministerija. 2016 m. nacionalinio Balio Dvariono konkurso organizatoriai: Balio Dvariono labdaros ir paramos fondas, Vilniaus Balio Dvariono dešimtmetė muzikos mokykla, Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorija, Klaipėdos universiteto Menų akademija, Vytauto Didžiojo Universiteto Muzikos akademija, Kauno Juozo Gruodžio konservatorija.

Istorija

Pirmą kartą Nacionalinis Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir stygininkų konkursas surengtas Aldonos Smilgaitės–Dvarionienės, Juliaus Andrejevo ir Aleksandro Jurgelionio iniciatyva 1974 m. Pirmąjį tarptautinį Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir smuikininkų konkursą 1989 m. suorganizavo Lietuvos muzikų draugija.
Fizikų žinios

„Fizikų žinios“ – fizikos populiarinimo žurnalas Lietuvoje, leidžia Lietuvos fizikų draugija nuo 1991 m. Išeina 2 kartus per metus kaip „Lithuanian Journal of Physics“ priedas. Vyriausioji redaktorė – Eglė Dalia Makariūnienė. ISSN 1392-5253.
Leidinyje aptariama Lietuvos fizikų draugijos veikla, fizikos mokslo ir mokymo įstaigų darbas bei rezultatai, dėstymo metodikos klausimai, mokytojų problemos, moksleivių fizikos olimpiados, fizikos terminologija, raida Lietuvoje, naujienos, naujų knygų apžvalgos ir kt.
„Fizikų žinių“ žurnalo leidimo idėjai pritarė XXVII Lietuvos fizikų draugijos konferencijos dalyviai.
Andrej Kiska

Biografija

Baigė Slovakijos technikos universiteto elektrotechnikos fakultetą. 1990 m. po Aksominės revoliucijos išvyko į JAV, kur uždarbiavo statybose, benzino kolonėlėje. Po poros metų grįžo į Slovakiją, užsiėmė verslu. Įsteigė kompanijas, teikusias prekes išsimokėtinai. Po to įkūrė labdaros fondą „Dobry anjel“, kuris kas mėnesį teikė finansinę paramą slovakų šeimoms, turinčioms sunkiai sergančių vaikų. Nuo 2011 m. šis fondas ėmė veikti ir Čekijoje.
Andrejus Kiska yra parašęs knygą „Paimkite gyvenimą į savo rankas“.
2006 m. dienraščio „Trend“ skaitytojai išrinko A. Kiską Metų verslininku. 2011 m. jis tapo prestižinio konkurso „Krištolinis sparnas“ laureatu nominacijoje „Labdara“.
2014 m. prezidento rinkimuose jis iškėlė savo kandidatūrą kaip nepriklausomas kandidatas. Pirmajame ture tarp 14 kandidatų surinko 24 % balsų, užimdamas antrąją vietą po Roberto Fico, partijos „Kursas – socialinė demokratija“ lyderio. Antrajame rinkimų ture laimėjo surinkęs 59,4 % balsų. Prezidento poste pakeitė savo pareigas ėjusį dvi kadencijas Ivaną Gašparovičių.

Šeima

Du kartus vedęs, turi keturis vaikus.
William Lewis Hertslet

Biografija

Gimė 1839 m. lapkričio 21 d. Klaipėdoje, Jungtinės karalystės konsulo šeimoje. Baigęs mokyklą išvyko mokytis į Londoną. Grįžęs į Vokietiją dirbo Jungtinės karalystės geležinkelių tiesimo įmonėje. Vėliau dirbo bankininku Berlyne, o nuo 1895 m. atsidėjo rašymui. Išgarsėjo 1882 m. savo knygoje Der Treppenwitz der Weltgeschichte. Geschichtliche Irrtümer, Entstellungen und Erfindungen panaudojęs terminą Treppenwitz, kuris iki šių dienų vokiečių kalboje naudojamas norint pasakyti, kad protinga mintis ateina po laiko. Mirė 1898 m. gegužės 2 d. Berlyne.
Mikštų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Nevieriškės piliakalnis 10 kmKačėniškės piliakalnis 11 kmStajėtiškio piliakalnis 16 kmŽąsinų piliakalnis 2 km
Jaciūnų piliakalnis 2 kmAdutiškio piliakalnis 19 kmKavalčiukų piliakalnis 10 kmSvierių piliakalnis 30 kmDiaugūnų piliakalnis 13 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Parovėjos dvaras

Parovėjos dvaras buvo Parovėjoje. Yra išlikusių sodybos pastatų, malūnas, sandėlis.

Istorija

Parovėjos dvaras buvo vienas seniausių Radvilų palivarkų. 1526 m. Biržų vietininkas Aleksandras Tarnovskis atidavė Parovėją Vilniaus kaštelionui Jurgiui Radvilai. 1528 m. dvarų surašymo dokumentuose nurodyta, kad Biržų Parovėjoje buvo 24 baudžiauninkai, 6 bajorų tarnybos ir 100 miestelėnų. 1585 m. kovo 13 d. Upytės paviete minimas Parovėjos dvaras priklausė žemionui Grigorijui Gintautui. 1604–1605 m. Parovėjos dvaro urėdninku buvo Kristupo Radvilos klientas Petras Modževskis.
Dvaras buvo Biržų kunigaikštystėje. Parovėjos dvaras rašytiniuose šaltiniuose minimas ir 1670 m. XVIII a. 2-ojoje pusėje dvarą valdė Pranciškus Antanas Kamarauskas (1723–1800), iš kurio giminės kildinamas ir Lenkijos prezidentas B. Komorovskis.  XIX a. dvaras priklausė Tiškevičiams. 
1906 m. rugsėjo 17 d. Parovėjos valstiečiai sudegino dvaro rūmus.
Ciblos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Ludzos rajono dalies.
Biržai (kaimas)

Istorija

Nuo 1647 m. priklausė Radvilų antrajam dvarui, vėliau Butautų dvarui. 1949–1993 m. buvo „Laisvosios žemės“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Nuo 1991 m. veikia „Rinkuškių alaus darykla“, kurią įsteigė Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras Petras Poškus.
Plungės apskritis

Plungės apskritis buvo Lietuvos šiaurės vakaruose. Centras – Plungė.
Izveztija Vremennogo revoliucionnogo rabočekretjanskogo pravitelstva Litvy

Izveztija Vremennogo revoliucionnogo rabočekretjanskogo pravitelstva Litvy (liet. Lietuvos laikinosios revoliucinės darbininkų ir valstiečių vyriausybės žinios) – komunistinis laikraštis, išėjęs 1919 m. sausio 11 d. Daugpilyje rusų kalba.

Istorija

Buvo paskelbta Tarybų Lietuvos laikinosios revoliucinės vyriausybės manifestas, vyriausybės ir Vilniaus darbininkų atstovų tarybos oficialių dokumentų, Vinco Kapsuko, Stanislavo Petrovskio straipsnių, korespondencijų apie Tarybų valdžios kūrimą Lietuvoje.
Jonas Grybauskas (1952)

Biografija

1970 m. baigė Rūdiškių vidurinę mokyklą, 1975 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Mechaninės technologijos fakultetą, autotransporto inžinierius.
1975–1979 m. Teismo ekspertizės mokslinio tyrimo instituto autotechninis ekspertas, 1979–1985 m. Trakų rajono susivienijimo „Lietžemūktechnika“ inžinierius – komplektuotojas. 1985–1991 m. LKP Trakų rajono komiteto sekretorius, nuo 1990 m. pirmasis sekretorius. Nuo 1991 m. UAB „Lietmazservis“ generalinis direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, LSDP tarybos narys, Elektrėnų skyriaus pirmininkas, pirmininko pavaduotojas, 2003–2005 m. pirmininkas, nuo 2005 m. pavaduotojas.
1995–1997 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše). 2000–2003 m. ir 2003–2007 m. (LSDP sąraše) Elektrėnų savivaldybės tarybos narys, visuomenės sveikatos, socialinių ir aplinkosaugos reikalų komiteto narys.
Nuo 2006 m. Lietuvos nacionalinės vežėjų automobiliais asociacijos „Linava“ viceprezidentas. Sutuoktinė Virginija, dukros Lina, Agnė.
Buivydų uosis

Buivydų uosis – Anykščių rajono savivaldybėje saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinio amžiaus ir išvaizdos uosis. Medis lapoja Skiemonių seniūnijoje, Buivydų piliakalnio papėdėje, apie 1,5 km į šiaurės vakarus nuo plento  A6  Kaunas–Zarasai–Daugpilis , Miežintos upelio dešiniajame krante. Buivydų uosis yra Anykščių regioniniame parke, priklauso Rubikių hidrografinio draustinio teritorijai.
Kelyje  1219  Rubikiai–Mačionys–Diktarai  pastatyta nuoroda link piliakalnio „1 km“ (daugiau jų nėra), toliau einama link objekto kalvotomis tarpumiškio pievomis, pusiaukelėje iš pietų pusės aplenkiant sodybą. Buivydų uosis stūkso apie 50 m į kairę nuo piliakalnio informacinio stendo, lapuočių medžių ir krūmų apsuptyje. Medžiui tvirtumą stačiame šlaite suteikia iš jo šaknų susidaręs nutįsęs vientisas skydas, užimantis 8 kvadratinių metrų plotą.
Paskelbtas saugomu 2003 m. spalio 30 d.
Telšių suaugusiųjų mokykla

Istorija

1920 m. Telšių progimnazijos suaugusiems steigėjas Liudvikas Abromavičius. Telšių Suaugusiųjų gimnazija įsteigta 1940 m. spalio 1 dieną. Tai buvo nepilna vidurinė mokykla su dešimtmetės mokyklos programa. Joje veikė keturios V-VIII klasės. Mokykla įsikūrė buvusios septynmetės, vėliau aštuonmetės, po to 4-tos vidurinės, (dabar Telšių Atžalyno vidurinė mokykla) patalpose. Klasės vadinosi pagal prieškarinių gimnazijos klasių pavadinimus nuo I iki IV. Mokinių buvo iki šimto. Telšių Suaugusiųjų gimnazijoje 1940 m. dėstė 11 mokytojų. 1941 m. mokėsi 38 mokiniai. Šeštą klasę baigė ir išlaikė egzaminus aštuoni mokiniai. 1941 m. birželio mėnesį mokslai nutrūko, nes prasidėjo Antrasis pasaulinis karas.
Po karo Telšių suaugusiųjų gimnazija vėl pradėjo veikti. Jai vadovavo Telšių gimnazijos direktorius Skeivys. Mokykloje buvo dėstomi įvairūs dalykai: lietuvių kalba, rusų kalba, lotynų kalba, istorija, trigonometrija, fizika, psichologija ir kiti dalykai. Mokėsi lietuviai, latviai, rusai, žydai, vokiečiai ir kitų tautybių žmonės. 1949 m. mokykla pavadinta Telšių suaugusiųjų vidurine mokykla, 1952–1953 m. vadinosi Telšių darbo jaunimo vidurine mokykla, vėliau pavadinta Vakarine vidurine mokykla.
1962 m. mokykloje mokomi beraščiai visuomeniniais pagrindais. Pradėjo veikti siuvimo fakultatyviniai kursai, atidaryta meistrų klasė. 1965–1966 m. pastatytas mokyklos priestatas. 1987–1990 m. sumažėjo mokinių skaičius, nyko konsultaciniai punktai, vidurinis mokslas daugumai atrodė nereikalingas. Nuo 1991 m. mokykla pamažu atgijo, gausėjo norinčių mokytis mokinių, ypač vyresnio amžiaus.
Vyksa

Istorija

Vyksa pradėjo kurtis 1757 m. pastačius geležies rūdos apdirbimo įmonę. XIX a. tapo svarbiu pramoniniu centru. Miesto teisės suteiktos 1934 m.
Meilė ir mirtis Veronoje

Meilė ir mirtis Veronoje – lietuviška roko opera. Kompozitorius Kęstutis Antanėlis, S. Gedos libretas pagal V. Šekspyro dramą „Romeo ir Džiuljeta“, pirmą kartą pastatyta 1982 m. Vilniuje (rež. Eimuntas Nekrošius).

1982 m. pastatymas

Romeo – Kostas Smoriginas, Vytautas Taukinaitis, Saulius Bareikis.
Džiuljeta – Janina Matekonytė, Kristina Kazlauskaitė, Violeta Podolskaitė 

Lorencas – Vidas Petkevičius

Merkucijus – Vladas Bagdonas

Tebaldas – Vidas Petkevičius

Gregorijus – Vytautas Taukinaitis

Samsonas – Arūnas Storpirštis

Kunigaikštis – Arūnas Storpirštis

Kapuletis – Karolis Dapkus

Džiovanis – Vladas Bagdonas

Auklė – Dalia Brenciūtė

Abramas – Jonas Vaitiekaitis

Baltazaras – Sigitas Ramelis

Paris – Gerardas Žalėnas

Benvolijus – Saulius Sipaitis

1996 m. pastatymas

Nauja redakcija pastatyta 1996 m. Vilniuje per „LIFE“ festivalį  (rež. Eimuntas Nekrošius).

Juokdarys – Kostas Smoriginas, Andrius Bialobžeskis

Romeo – Povilas Meškėla, Andrius Bialobžeskis

Džuljeta – Brigita Bublytė, Viktorija Kuodytė, Aušra Pruscilaitytė, Margarita Žiemelytė

Lorencas – Vladas Bagdonas

Merkucijus – Kęstutis Jakštas, Saulius Mykolaitis

Tebaldas – Česlovas Gabalis, Vaidotas Martinaitis

Kunigaikštis – Arvydas Dapšys

Džuljetos tėvas – Irmantas Jankaitis

Auklė – Larisa Kalpokaitė, Janina Matekonytė, Rimantė Valiukaitė

Paris – Andrius Žebrauskas

Benvolijus – Algirdas Dainavičius

Džiovanis – Irmantas Jankaitis

Vaistininkas – Rimantas Jasenka

Trio – Algirdas Dainavičius, Kęstutis Jakštas, Vaidotas Martinaitis

Montekiai – Algirdas Dainavičius, Kęstutis Jakštas, Saulius Mykolaitis, Ramūnas Rudokas

Kapulečiai – Arvydas Dapšys, Česlovas Gabalis, Rimantas Jasenka, Andrius Žebrauskas

Choras – Gediminas Adomaitis, Sandra Bernotaitė, Paulius Baltramiejūnas, Indrė Blūšiūtė, Henrikas Celencevičius, Rita Čėsnaitė, Daina Demskytė, Almantas Lapiniauskas, Povilas Laurinkus, Rasa Marazaitė, Aistis Mickevičius, Laura Mizerytė, Rūta Papartytė, Modestas Pavydis, Eglė Piličiauskaitė, Kristina Savickytė, Monika Šaltytė, Ieva Uždavinytė.

2013 m. pastatymas

Romeo – Tadas Juodsnukis

Džiuljeta – Raminta Naujanytė

Paris – Ramūnas Rudokas

Džiuljetos tėvas – Aleksandras Ivanauskas

Džiuljetos mama – Larisa Kalpokaitė

Lorencas – Irmantas Jankaitis

Merkucijus – Jeronimas Milius

Tebaldas – Darius Petkevičius

Kunigaikštis – Viktoras Malinauskas

Auklė – Karina Krysko

Vaistininkai – Ramūnas Rudokas, Marius Jampolskis

Kapulečiai – Aistis Mickevičius, Vaidotas Martinaitis

Montekiai – Jokūbas Bareikis, Juozas Gaižauskas, Andrius Žiurauskas
Vairuotojas

Vairuotojas – keleivių arba krovinių pervežimo profesija; žmogus, vairuojantis transporto priemonę (pavyzdžiui, automobilį). Pagal Kelių eismo taisykles vairuotojas yra asmuo, kuris pats vairuoja arba kitus moko vairuoti transporto priemonę, varo keliu gyvulius, taip pat vadeliotojas arba raitelis.
Kasdieninėje kalboje dažnai naudojamas nevartotinas terminas šoferis (pranc. chauffeur), reiškiantis išimtinai tik autotransporto priemonės vairuotoją. Terminas šoferis daugiausiai naudojamas Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Europos Sąjungoje ir yra skirtas apibūdinti vairuotojus, dirbančius limuzinų kompanijose. Šoferiai turi baigti brangius kursus, kuriuose mokoma užtikrinti keleivių saugumą ekstremaliomis sąlygomis.
Artimos profesijos yra vairuotojas-ekspeditorius, tarptautinių (arba tolimųjų) reisų vairuotojas, autokrautuvo (ar elektrokrautuvo) vairuotojas-krovikas, vairuotojas-atliekų surinkėjas ir kt.
Dzūkų aukštuma

Dzūkų aukštuma yra pietų Lietuvoje, į rytus nuo Nemuno, tarp Merkio ir Neries žemupių.
Strėvos ir Verknės upės ją skaido į tris dalis: Aukštadvario, su aukščiausia Dzūkijoje vieta – Gedanonių kalva (257,7 m), Trakų (iki 229 m aukščio) ir Alytaus (iki 201 m ties Žemaitėliais).
Dzūkų aukštuma yra priskiriama „jauniausioms“ aukštumoms, nes baigta formuoti per paskutinį apledėjimą, maždaug prieš 18 000 metų. Galinės morenos buvo sustumtos į įvairių formų bei aukščio kalvas, tarp kurių susidarė gilios rinos, upės, dubakloniniai ežerai.
Dzūkų aukštuma pasižymi dideliu ežeringumu ir labai giliais kai kurių upių (pvz., Strėvos aukštupio) kloniais. Ji ne visur labai kalvota: kai kuriose vietose (pvz., Onuškio – Dusmenų – Pivašiūnų apylinkėse) yra gana didelių suplautinių lygumų.
Adapa

Adapa (akad. a-da-ap-a) – akadų mitologijos didvyris, vienas iš „septynių išminčių“, taip pat, vienas iš padėjusiųjų užkeikti demonę Lamaštu.
Pasak mito, Adapa buvęs dievo Ea (Enkio) sūnumi, valdžiusiu senąjį Eridu miestą, ir žuvaujant aprūpindavusiu maistu savo miestą ir tėvo šventyklą. Tačiau kartą pietų vėjas apvertęs Adapos valtį, dėl to Adapa aplamdęs vėjo (Ninlilės) sparnus. Dievas–dangus Anu, užsirūstinęs dėl to, kad nebepučia pietų vėjas, pakvietė Adapą pasiaiškinti. Enkis Adapai pataręs apsivilkti gedulingus rūbus bei neragauti jam siūlysiamo maisto bei gėrimo. Prie Anu vartų, sargams Ningišzidai ir Dumuziui, paklaususiems, kodėl Adapa vilkįs gedulo rūbais, Enkio patarimu, Adapa atsakęs, kad jis gedįs dviejų dievų – Ningišzidos ir Dumuzio – dingusių iš žemės. Tada vartų sargai stoja už Adapą prieš Anu. Dievas Anu, paveiktas Adapos nuolankaus atsiprašymo, siūlo amžinojo gyvenimo maisto ir vandens, bet Adapa, kaip patartas, atsisako (ir praleidžia progą tapti nemirtinguoju) – dėl to Anu jį vėl išsiunčia žemėn.
Mitas apie Adapą žinomas iš vėlyvų kopijų, rastų Amarnoje (Egipte) ir Babilone. Šumeriškų epų apie Adapą nerasta, nors pats vardas šumerų šaltiniuose paliudytas.
Mite apie Adapą aptarimas žmogaus mirtingumo klausimas – „kokia prasmė gyventi žmogui, jei jis vis tiek mirsiąs“? Be to, šis mitas gretinamas su istorija apie Adomą ir Ievą, kurie paragavę pažinimo vaisiaus, buvo išvaryti iš rojaus.