google/wiki40b huggingface dataset:
Trichiurozė

Priežastis

Liga paprastai plinta per kirmėlių kiaušinėliais užterštą vandenį ar netinkamai apdorotą maistą (pvz., daržoves). Dažnai šių kiaušinėlių yra dirvoje, kur žmonės tuštinasi lauke ir kur neapdorotos žmonių išmatos yra naudojamos kaip trąša. Šie kiaušinėliai atsiranda iš užsikrėtusių žmonių išmatų. Vaikai žaisdami ant tokios dirvos ir kišdami rankas į burną taip pat lengvai užsikrečia. Kirmėlės gyvena storojoje žarnoje bei yra maždaug keturių centimetrų ilgio. Trichiurozė diagnozuojama po išmatų tyrimo mikroskopu aptikus kiaušinėlių. Kiaušinėliai yra cilindro formos.

Profilaktika ir gydymas

Profilaktika užtikrinama tinkamai verdant maistą ir plaunant rankas prieš pradedant ruošti maistą. Kitos profilaktinės priemonės: sanitarinių sąlygų pagerinimas, pvz., užtikrinant, kad būtų naudojamasi veikiančiais ir švariais tualetais, užtikrinant prieigą prie švaraus vandens. Tose pasaulio zonose, kuriose infekcijos yra dažnos, dažnai ištisos žmonių grupės reguliariai gydomos vienu metu. Gydoma tris dienas vaistais: albendazoliu, mebendazoliu arba ivermektinu. Po gydymo žmonės dažnai užsikrečia iš naujo.

Epidemiologija

Trichiurozė paliečia nuo 600 iki 800 milijonų žmonių visame pasaulyje. Ji labiausiai pasireiškia atogrąžų šalyse. Besivystančiame pasaulyje užsikrėtusieji trichiuroze dažnai taip pat yra užsikrėtę nematodais ir askaridoze. Šios infekcijos daro didelę įtaką daugelio šalių ekonomikai. Dirbama stengiantis išrasti vakciną nuo šios ligos. Trichiurozė klasifikuojama kaip apleista atogražų liga.
Naujosios Ūtos herbas

Aprašas

Skydo juodu lauku heraldinėje dešinėje pusėje raudonas šonas liepsniška skiriamąja linija, o dešinėje pusėje sidabrinis stiklapūtis su sidabriniu stiklapūčio vamzdeliu ir raudonu stiklo lašu.
Visas herbas susijęs su stiklo dirbtuvėmis ir cechais, nuo XVIII a. veikusiais Naujosios Ūtos kaime.

Istorija

Herbas patvirtintas 2006 m. liepos 10 d. Prezidento dekretu.
Gedelė

Istorija

Gedelė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo XIV a. pr. Iki XVIII a. tai buvo mažas kaimas, bet ėmė augti, kai čia pradėjo steigtis dvarininkai Grasalkovičiai. Socialistinės Vengrijos metais prasidėjo spartus miesto augimas – statytos pramonės įmonės, blokinių daugiabučių rajonai. 1966 m. suteiktos miesto teisės.
Artūras Paulauskas

Biografija

Gimė KGB karininko Stasio Paulausko šeimoje.  Mokėsi Telšiuose, Tauragėje, 1971 m. baigė Šiaulių 2-ąją vidurinę mokyklą. 1971–1976 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo teisę.
1976–1979 m. Kaišiadorių rajono prokuratūros tardytojas, 1979–1982 m. prokuroro pavaduotojas. 1982–1987 m. Varėnos rajono prokuroras. 1986 m. tyrė kunigo Juozo Zdebskio nužudymo bylą.  Nuo 1988 m. gegužės mėn. LKP CK administracinių organų instruktorius, nuo tų pačių metų gruodžio mėn. – LKP CK valstybinio teisinio skyriaus instruktorius. 1988–1990 m. LSSR generalinio prokuroro pavaduotojas.
1990–1995 m. Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras.  1995–1997 m. LR generalinio prokuroro Vladimiro Nikitino pavaduotojas.  1997–2000 m., 2011–2012 m. ir nuo 2015 m. advokatas.
Vedęs; žmona Jolanta (g. 1972 m.). Vaikai iš pirmosios santuokos: Andrius ir Vilius, vaikai iš antrosios santuokos: Aistė ir Arnas.

Politinė karjera

Į Lietuvos politiką atėjo prieš 1997 m. prezidento rinkimus, per kuriuos tik puse procento rinkėjų balsų atsiliko nuo pagrindinio varžovo Valdo Adamkaus.
1998 m. balandžio 25 d. įvyko steigiamasis Naujosios sąjungos (socialliberalų) suvažiavimas, kuriame išrinktas šios sąjungos pirmininku.
2000–2004 m. LR Seimo pirmininkas. 2008 m. sausio 31 d. – gruodžio 10 d. Gedimino Kirkilo Vyriausybėje – LR aplinkos ministras. 
2004 m. balandį, nušalinus prezidentą Rolandą Paksą, A. Paulauskas paskirtas Laikinuoju LR Prezidentu. Prezidentu išrinkus Valdą Adamkų grįžo į Seimo pirmininko pareigas.
2006 m. balandžio 11 d. Seime inicijuotas nepasitikėjimas Artūru Paulausku, po kurio jis nušalintas iš Seimo pirmininko posto. Per opozicijos inicijuotą slaptą balsavimą jo nušalinimui iš parlamento vadovo pareigų pritarė 94 parlamentarai, prieš balsavo 11, du balsavimo biuleteniai buvo sugadinti. Naujosios sąjungos nariai nebalsavo.
Dalyvavo 2008 m. LR Seimo rinkimuose, tačiau nesėkmingai.
2012–2016 m. LR Seimo Darbo partijos frakcijos narys, užėmė Nacionalinio saugumo ir gynybos komiteto pirmininko pareigas.  2014 m. kandidatavo LR Prezidento rinkimuose.

Kritika

1997 m. gruodį „Laisvosios Europos“ radijo transliuotoje laidoje apžvalgininkas Paul Goble komentavo: „A. Paulausko pavyzdys Lietuvoje iliustruoja, kaip senoji komunistinė nomenklatūra prisitaiko prie naujų sąlygų. Akivaizdžios yra jos pastangos rasti ir iškelti politikus, kurie galėtų veikti atviresnėje demokratinėje visuomenėje, bet būtų nuoseklūs nomenklatūros interesų gynėjai. Nomenklatūros, kuri dabar pasivadino „naująja lyderių karta“.
Antanas Margelis

Biografija

1975 m. baigė Daugų žemės ūkio technikumą, technikas mechanikas. Nuo 1995 m. UAB „Dzūkijos statyba“ vyr. mechanikas.
Nuo 1990 m. – Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos Alytaus rajono skyriaus narys. 1997–2000 m. – Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Marytė, vaikai Gerda, Ričiardas, Modestas.
Vidurio Europos Iniciatyva

Vidurio Europos Iniciatyva (angl. Central European Initiative (CEI)) – regioninis tarpvyriausybinis forumas, kuriame dalyvauja Vidurio Europos ir Balkanų regiono šalys.

Istorija

Vidurio Europos Iniciatyva kilmė slypi Quadragonale iniciatyvoje, kuri buvo įkurta Budapešte  1989 m. lapkričio 11 d. Šalys įkūrėjos: Italija, Austrija, Vengrija ir Jugoslavijos Socialistinė Federacinė Respublika. 
Quadragonale iniciatyva siekė įveikti padalijimą į Rytų ir Vakarų blokus bei siekė atkurti bendradarbiavimo ryšius tarp šalių su skirtingomis ekonominėmis struktūromis.
1990 m. aukščiausiojo lygio susitikime Venecijoje prie iniciatyvos prisijungė Čekoslovakija ir iniciatyva buvo pervadinta į Pentagonale. 1991 m. prie inicjatyvos prisijungė Lenkija ir iniciatyva buvo vadinama Hexagonale.
1992 m. Hexagonale iniciatyva buvo pervadinta į Vidurio Europos Iniciatyvą. Šiandien Vidurio Europos Iniciatyva vienija 18 valstybių: Albaniją, Austriją, Baltarusiją, Bosniją ir Hercegoviną, Bulgariją, Kroatiją, Juodkalniją, Čekiją, Makedoniją, Moldovą, Lenkiją, Rumuniją, Serbiją, Slovakiją, Slovėniją, Ukrainą, Vengriją ir Italiją. 2014 m. Vidurio Europos Iniciatyvai pirmininkauja Austrija.

Vidurio Europos Iniciatyvos tikslai

Šio forumo tikslas yra remti Vidurio Europos ir Balkanų regiono šalių integraciją į Europos Sąjungą ir NATO.
Be to, Vidurio Europos Iniciatyvos tikslas yra suteikti šalims narėms ir šalių institucijoms regioninio bendradarbiavimo pagrindą.

Bendradarbiavimas

Vidurio Europos Iniciatyvos forume bendradarbiavimas vyksta tarp forumo narių, Europos Sąjungos, kitų suinteresuotų valstybės institucijų, privačių ir nevyriausybinių organizacijų bei tarp tarptautinių ir regioninių organizacijų.
Vidurio Europos Iniciatyvoje vyksta kasmetiniai vyriausybių vadovų ir užsienio reikalų ministrų susitikimai. Vidurio Europos Iniciatyvos vykdomasis sekretoriatas yra įsikūręs Trieste.
Archangelsko sritis

Istorija

Sritis įkurta 1937 m. rugsėjo 23 d.

Geografija

Sritis yra šiaurinėje Rytų Europos lygumos dalyje, iš šiaurės skalaujama Baltosios, Barenco ir Karos jūrų. Šiaurės rytuose iškilęs Timano kalvagūbris ir Paj Chojus, kuriuos skiria Pečioros žemuma su Didžiosios žemės tundra ir Mažosios žemės tundra. Vakaruose iškilęs Vėjų Juostos kalvagūbris. Archangelsko sričiai priklauso Naujosios Žemės, Prano Juozapo Žemės, Vaigačo, Kolgujevo, Soloveckų salos Arkties vandenyno jūrose.
Klimatas keičiasi nuo arktinio šiaurėje iki vidutinių platumų pietuose. Vidutinė sausio temperatūra žemyninėje dalyje nuo -12 °C iki -18 °C, liepos temperatūra +8-16 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 300–500 mm. Šiaurėje paplitęs amžinas įšalas.
Svarbiausios upės: Šiaurės Dvina (su Vyčegda, Vaga, Pinega), Pečiora, Mezenė, Onega. Srityje telkšo apie 2500 ežerų (Lačia, Vožė, Kožo ež., Keno ež. ir kt.). Salose būdingos arktinės dykumos ir arktinė tundra, šiaurinėse pakrantėse – samanų, kerpių ir krūmokšnių tundra. Pietuose ji pereina į miškatundrę ir tamsiąją taigą.
Kumtago dykuma

Kumtago dykuma (Kumutage Shamo, 库姆塔格沙漠, iš tiurk. kum 'smėlis' + tag 'kalnas') – sausringa vietovė šiaurės vakarų Kinijoje, kuri 2002 m. buvo paskelbta nacionaliniu parku. Tai Taklamakano dykumos dalis, esanti į rytus nuo Lobnoro dykumos.
Kumtago dykuma yra kitoje Kara-košuno ežero (Kara-koshun) pusėje ir į šiaurės rytus driekiasi iki Sa-chow miesto apylinkių ir Karanoro ežero (Kara-nor). Rytuose dykumos riba ties Dunhuang miestu, šiaurėje – Tian Šanis. Dykumos plotas yra virš 22,8 tūkst. km².
Pietiniame dykumos pakraštyje yra kalvų labirintas, kur kalvos išsibarsčiusios grupėmis ir netaisyklingais telkiniais. Tarp šių kalvų ir Astin-tagh yra platus platumos kryptimi orientuotas slėnis, išraižytas sausomis vagomis, ateinančiomis iš Astin-tagh kalvų. Tarp vagų varganai auga menki dykumų augalai. Vanduo juos pasiekia retai, kartais kas keleri metai. Ši dykumos dalis yra palinkusi į šiaurės vakarus link Kara-koshun įdubos.

Kumtagui būdingi dideli slenkančio smėlio telkiniai, ypač palei yrančių dykumų keterų papėdes, kur smėlis dažnai susitelkia į kopas, kurių aukštis kartais siekia iki 76 m ir kurios pusiau įkopia į keterų šlaitus.
Administraciškai dykuma yra Ruoqiang (Qakilik) srityje (Sindziangas), Aksajaus Kazachų autonominėje apskrityje (Gansu) ir Dunhuango miesto (Gansu) teritorijoje.

Vykstantis dykumėjimas

Kumtago dykuma plečiasi ir grasina užimti anksčiau derlingas žemes.
Kumtago dykumos plėtimasis yra rezultatas pernelyg intensyvaus nuganymo pasekmė. AFP naujienų pranešimas 2007 m. lapkrityje: „Stūksančios Kumtago dykumos kopos artinasi prie sekovinio kinų miesto Dunhuang.“ „Greitas Kumtago dykumos ir kitų kopų darinių plitimas grasina užpilti Jungangą ir kitas archeologines vietoves“. Kumtago dykumos plitimas yra tik dalis didelės problemos šiaurės Kinijoje, kur dabartinė dykumėjimo sparta viršija 2600 km² per metus.
Siekiant sumažinti dykumėjimą Dunhuang miestas apribojo imigraciją ir apribojo naujų šulinių kasimą bei naujų fermų steigimą.
Simfoninis metalas

Istorija

Simfoninio metalo pirmtakės buvo gotikinio metalo grupės, kurios naudojo moteriškus vokalus ir klavišinius instrumetus – The Gathering ir Theatre of Tragedy. Eksperimentinę metalo ir simfonijos sintezę atliko ir grupės Rage, Symphony X.
Simfoninio metalo kaip atskiro žanro pradžia laikomas Švedijos grupės Therion albumo Theli pasirodymas 1996 m. Kitais metais net trys žymios grupės pradėjo naudoti simfonines aranžuotes: Within Temptation, Nightwish ir Rhapsody. Simfoninio metalo mada pasiekė ir black metalo grupes, tokias kaip Cradle of Filth ir Dimmu Borgir. Grupės vis daugiau naudojo klavišinius instrumetus, atlikinėjo dainas su vokalistėmis moterimis, tokiu būdu vis nutoldamos nuo tikrojo black metalo.
XXI amžiaus pradžioje susikūrė keletas grupių, atliekančių operinį metalą: After Forever ir nuo jos atskilusi Epica, Leaves' Eyes, Edenbridge, Tristania.
Savita grupė yra Apocalyptica, derinanti trash metalą su violončelių muzika. Tai nėra tipinė simfoninio metalo grupė pagal apibrėžimą, o labiau eksperimentinis projektas, kurio stilius dar vadinamas violončelių roku (cell – rock).
Dėl simfoninio metalo populiarumo netgi senosios sunkiojo metalo grupės kaip Metallica, Scorpions, Rage, Manowar įrašė kūrinių su simfoninėmis aranžuotėmis.

Simfoninio metalo subžanrai ir atlikėjai

Terminas „simfoninis metalas“ naudojamas pažymėti bet kokią metalo grupę, kuri naudoja simfoninius ir orkestrinius elementus. Todėl dažnai terminas naudojamas ne kaip atskiras žanras, bet tarpžanrinis apibūdinimas. Toliau pateikti simfoninio metalo arba simfoninio metalo elementų turinčių grupių pavyzdžiai.
Pluotinė

Geografinė padėtis

Kaimas įsikūręs kalvotoje vietovėje, šalia Kegų kaimo.Pro gyvenvietę teka Šaltupio upelis, įtekantis į Miniją.

Pluotinė istoriniuose šaltiniuose

Toje pačioje kronikoje, aprašant 1372 m. žygį, Medininkai paminėti dar kartą, tačiau nurodoma, kad kalbama apie Medininkų žemę (LK. 1991. P. 197). Vertinant žinutę apie Medininkus, kaip vietovę, yra svarūs keli momentai. Pirmiausia, išvardintų vietovių seka ir galima jų lokalizacija. Visas vietoves galima gana tiksliai lokalizuoti. Originale šios vietovės rašomos taip: Plutin, Malove, Warnen, Medeniken, Versevene. Prieš lokalizuojant Livonijos ordino nusiaubtas vietoves reikia atkreipti dėmesį į dar vieną svarbų dalyką – žygis (kaip tai įprasta – raitelių) nuo pirmos paminėtos vietovės iki paskutinės (ten, kur apsistota nakvynės) truko trumpai. Taigi Pluteną galima sieti su Pluotinės kaimu Žarėnų apylinkėje (LATSŽ. 1976. P. 246). Čia yra ir Maluvės ežeras, kurio apylinkės gali būti tapatinama su Malavėnais prie Laukuvos ar Malovėnais, esančiais prie Šatrijos (Patumšalės apyl.) (Salys A. 1930. P. 222; LATSŽ. 1976. P. 168). Neaišku kodėl kronikos vertėjas Versevene tapatina su Viešvienais, o ne su Viržuvėnais, kurie tik nuo XVIII a. antros pusės buvo pradėti vadinti Janapole (TLE. 1986. P96). Plūdo ežeras – tai Gludas (Vanagas A. 1981. P. 118) ar Bludas (taip nurodoma XVI a. aktuose), esantis netoli Pavandenės (Sprogis I. 1888. S. 25). Jeigu mūsų lokalizacija teisinga, 1370 metų Ordino žygis apima kompaktišką Žemaitijos arealą. Minėtos vietovės (žiūrint iš žygio dalyvių pozicijų) apiplešiamos nuoseklia tvarka ir bendras maršruto ilgis nuo Pluotinės iki Viržuvėnų (sukant pro Malovėnus ir Varnius) sudaro apie 40 kilometrų. Visos paminėtos vietovės pagal istorikų nustatytas Medininkų valsčiaus ribas priklauso minėtam valsčiui (Nikžentaitis A. 1996. P. 61, 62). Minint Medininkus nurodoma, kad jie yra po Varnių “vadinamojo Pludeno ežero kryptimi”. Tai leistų spėti, kad 1370 metais Medininkai buvo į šiaurę nuo Varnių (Viržuvėnų-Janapolės) kryptimi. Gana aiškus aprašyme Varnių ir Medininkų atskyrimas ir krypties nurodymas leidžia manyti, kad kronikoje paminėti Medininkai nėra prie pat Varnių, tai yra kitoje Varnelės pusėje.
(http://postilla.mch.mii.lt/Tevuzeme/varniaiistor.htm)
Olštynas

Istorija

Užgrobtoje bartų, varmių (baltų gentys) žemėje. Minimas nuo 1348 metų. Iki 1945 m. priklausė Rytų Prūsijai, buvo Alenštaino apskrities centras.
KK170

Maršrutas

Kelias prasideda Mažeikiuose, Žemaitijos gatvėje, kai atsišakoja nuo  155  Kuršėnai–Mažeikiai . Eina per Mažeikių ir Skuodo rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Kalnėnai, Bugeniai, Ukrinai, Židikai, Ylakiai, Aleksandrija, Didieji ir Mažieji Rūšupiai. Baigiasi Skuode, Vilniaus gatvėje. Pradžioje kelias eina Mažeikių miestu, vėliau į kelią įsilieja  204  Mažeikių aplinkkelis , prie Bugenių kelias kerta Šerkšnę, ties Sūdintais – Varduvą, prieš pat Skuodą – Luobos upę, Židikuose į kelią sankryžoje įsilieja  207  Seda–Židikai .
Cessna

Istorija

1911 m. amerikietis fermeris Clyde Vernon Cessna pastatė ir išbandė savo pirmąjį lėktuvą. Jis tapo pirmuoju žmogumi, skridusiu tarp Misisipės ir Uolinių kalnų. C. Cessna nepavyko gauti banko paskolos tolimesnei lėktuvų gamybai, todėl jis persikėlė į Vičitą.
1927 m. C. Cessna kartu su kitu išradėju Victor Roos įkūrė bendrą įmonę „Cessna-Roos Aircraft Company“. Netrukus po įkūrimo V. Ross pasitraukė iš verslo ir visas savo teises perleido C. Cessna.
1929 m. C. Cessna gavo leidimus gaminti ir pardavinėti Cessna DC-6 lėktuvus. Juos naudojo JAV Karinės oro pajėgos.
Nuo 1932 iki 1934 m. įmonė buvo sustabdžiusi savo veiklą dėl Didžiosios ekonominės krizės.
1940 m. JAV karinės oro pajėgos užsakė tuomet didžiausią kiekį lėktuvų – 33 vnt. specialiai paruoštų Cessna AT-17 Bobcat. Vėliau Kanados karinės oro pajėgos užsakė 180 šio modelio orlaivių.
1946 m. įmonė grįžo prie civilinių orlaivių gamybos ir pradėjo gaminti Cessna 140 modelį. Po poros metų šis lėktuvas buvo pripažintas JAV metų lėktuvu.
1955 m. Cessna pagamino pirmąjį ir vienintelį savo sraigtasparnį Cessna CH-1. Jį naudojo JAV, Ekvadoro ir Irano karinės pajėgos.
1956 m. įmonė pristatė vieno variklio, keturių sėdimų vietų modelį Cessna 172. Jo gamyba vyko nuo 1956 m. iki 1986 m., o vėliau atgaivinta 1998 m. ir gaminama iki šiol. 2013 m. šio lėktuvo modelių buvo pagaminta apie 43 000 ir tai yra pats didžiausias vieno modelio lėktuvų gamybos skaičius visame pasaulyje. Šis modelis turi daug versijų priklausomai nuo galingumo ir galimo pakelti krovinio svorio.
2010 m. kompanija pranešė apie planus sukurti elektra varomą Cessna 172. 2012 m. pabaigoje šis modelis atliko sėkmingus bandymus.
Ostrožanų valsčius

Istorija

Valsčius įkurtas 1952 m. liepos 1 d. Semiatičės apskrityje, Balstogės vaivadijoje prijungus dalį kaimų iš Grodzisko, Drohičino ir Cechanoveco valsčių. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Šaukšteliškių ąžuolas

Šaukšteliškių ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Molėtų rajone, Šaukšteliškiuose (Luokesos seniūnijoje). Patogu pasiekti pasukus iš kelio  A14  Vilnius–Utena , pravažiavus Bebrusų ežero pietinį pakraštį. Nuoroda pastatyta tik netoli medžio, už 100 m, jis ošia netoli kaimo sodybos, lapuočių miško pakraštyje. Teritorija prie paminklinio ąžuolo sutvarkyta, pastatyti suoliukai atokvėpiui.

Duomenys

Paskelbtas valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 2007 m. Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.), kamieno apimtis virš 5 m.
Domininkas Siemaško

Biografija

Kilęs iš nusigyvenusių Raseinių bajorų, tėvas Vilniuje dirbo sodininku. Mokėsi realinėje mokykloje, nuo 1895 m. dirbo braižytoju fabrike Kamenskoje. Dalyvavo „Kovos už darbininkų klasės išlaisvinimą sąjungos“ veikloje, dėl to teko bėgti į Austriją. Lvove dalyvavo darbininkų organizacijos „Borba“ veikloje, buvo suimtas ir ištremtas iš Austrijos. Išvažiavęs į Šveicariją studijavo Vintertūro technikume, dalyvavo lenkų studentų socialistų organizacijos, vėliau Paryžiaus draugijos „Želmuo“ veikloje, Ženevoje įsteigė lietuvių studentų draugiją. 1902 m. Londone leido brošiūras baltarusių kalba. Prasidėjus 1905–1907 m. Rusijos revoliucijai grįžo į Kamenskoję, kovėsi barikadose.
Vėliau Vilniuje įsteigė kalnų pramonės biurą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Šnipiškėse įsteigė ugniagesių komandą ir, rusams traukiantis iš Vilniaus, su 600 žmonių saugojo miestą nuo gaisrų ir plėšimų. 1915 m. tapo visų Vilniaus ugniagesių viršininku.
1918 m. vienas Vilniaus baltarusių tarybos steigėjų, baltarusių Adomo Mickevičiaus universiteto steigimo iniciatorius. 1918 m. kovo 25 d. dalyvavo Baltarusijos Liaudies Respublikos tarybai skelbiant Baltarusijos Liaudies Respublikos nepriklausomybę. Jo iniciatyva Vilniaus baltarusių taryba įsijungė į Lietuvos Tarybą. Baltarusių tarybos įgaliotas Lietuvos delegacijos sudėtyje atstovavo baltarusių reikalus Paryžiaus taikos konferencijoje.
1920 m. lapkričio 19 d. – 1922 m. sausio 18 d. VI Kazio Griniaus ministrų kabinete – gudų reikalų ministras be portfelio. Dalyvavo Lietuvos ir Tarybų Rusijos derybose dėl taikos sutarties, gindamas Vilniaus ir Gardino gubernijų baltarusių interesus. Redagavo Gudų reikalų ministerijos leistą laikraštį „Pogonia“. Nuo 1922 m. dirbo Lietuvos ugniagesių tarnyboje.
Juozas Gaudrimas

Biografija

1929–1933 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo klasikinę filologiją. 1935–1940 m. grojo Kauno radiofono orkestre. 1939 m. baigė Kauno konservatorijos Pauliaus Šuberto obojaus ir Emeriko Gailevičiaus karo kapelmeisterių klasę. 1939–1940 m. grojo Vilniaus miesto savivaldybės, 1940–1941 m. Radijo komiteto (Vilniuje) orkestre. 1940–1941 m. vadovavo obojaus klasei Vilniaus muzikos mokykloje. 1941–1942 m. grojo Vilniaus filharmonijos, 1942–1944 m. Vilniaus operos, 1944–1945 m. LSSR filharmonijos ir Vilniaus dramos teatro, 1945–1948 m. Lietuvos radijo orkestre. 1945–1949 m. dėstė Vilniaus konservatorijoje, vadovavo obojaus, karinio orkestro klasei, Pučiamųjų instrumentų katedrai. 1948–1954 m. grojo LSSR operos ir baleto teatro orkestre. 1949–1992 m. LSSR konservatorijos dėstytojas, 1953–1988 m. Muzikos istorijos katedros vedėjas. 1968 m. menotyros daktaras. Nuo 1969 m. profesorius. 1972 m. LSSR MA akademikas.
Nuo 1947 m. „Žinijos“ draugijos narys. 1948–1964 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos valdybos ir sekretoriato narys, Muzikologų sekcijos pirmininkas. Muzikologinių tyrimų pagrindinė sritis – XIX a. antrosios pusės – XX a. Lietuvos muzikos kultūra. Parašė straipsnių apie lietuvių muziką (rink. „Muzikologijos baruose“, 1985 m.). Visuose darbuose nuosekliai laikėsi marksistinės-lenininės ideologinės pozicijos, ji koregavo darbų tematiką, medžiagos atranką ir vertinimą. 
Mokiniai: Jonas Vytautas Bruveris, Jūratė Burokaitė, Jūratė Gustaitė, Kazys Jasinskas, Vytautas Karpavičius, Zita Kelmickaitė, Heincas Kybelka, Vida Krakauskaitė, Daiva Kšanienė, Eglė Elena Marčėnienė, Ona Narbutienė, Dana Palionytė, Danutė Petrauskaitė, Eugenija Ragulskienė, Loreta Tamulytė, Jūratė Vyliūtė.
Žalioji (Svėdasai)

Pavadinimo kilmė

Žmonės įvairiai aiškina vardo kilmę. Esą netoli malūno stovėjusi smuklė žaliomis durimis, kur grįždami iš Utenos kermošių mėgdavę užsukti valstiečiai. Kitų teigimu, Žaliąja kaimas vadinamas dėl jį gaubiančios vaiskios žalumos.
ISIN

ISIN (angl. International Securities Identifying Number) - tai 12 skaitmenų kodas, skirtas vertybiniams popieriams identifikuoti. Jo sudėtis detaliai aprašyta standarte ISO 6166. ISIN nenusako prekybos vietos ar valiutos, kuria yra prekiaujama biržose. ISIN kodifikacija palaipsniui yra įvedama visame pasaulyje. Kaip prioritetinė vertybinio popierio atpažinimo priemonė yra įvesta nedaugelyje valstybių; daug kur ISIN naudojamas kaip viena iš identifikacijos priemonių. ISIN organizacija padeda su ISIN kodas taikymo ir duomenų bazės paslaugas Lietuvos įmonėms.
Zenonas Nomeika

Zenonas Nomeika (1911 m. kovo 28 d. Pėdžių k., Kėdainių r. – 1976 m. gegužės 22 d. Rochesteryje, Niujorko valstija, JAV) – vargonininkas virtuozas, pianistas, pedagogas, chorvedys.

Biografija

Tėvas Jonas Nomeika buvo vargonininkas, chorų ir orkestrų organizatorius Lietuvoje ir JAV. Iš pradžių Zenonas vargonuoti mokėsi pas tėvą, o paūgėjęs lankė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune. 1925–1929 m. vargonų studijas tęsė pas J. Naujalį Kauno muzikos mokykloje, skambinti fortepijonu mokėsi pas E. Laumenskienę ir B. Dvarioną, o aukštąjį kursą pas garsų pianistą prof. V. Ružickį.
Nuo 1927 m. Z. Nomeika pradėjo viešai koncertuoti kaip vargonininkas ir pianistas. Gavęs Lietuvos švietimo ministerijos stipendiją, 1929–1936 m. vargonavimą studijavo Paryžiaus École Normale de Musique pas garsųjį vargonų virtuozą prof. Marcel Duprė, dalyvavo koncertinėje veikloje. Baigęs studijas, grįžo į Lietuvą ir keletą metų buvo Klaipėdos muzikos mokyklos vargonų klasės vedėjas. Vokiečiams okupavus Klaipėdą, 1939 m. su mokykla persikėlė į Šiaulius ir ten dirbo muzikos mokykloje, o vėliau vargonus dėstė Vilniaus muzikos mokykloje. Surengė koncertų Kauno, Vilniaus, Klaipėdos, Šiaulių ir Panevėžio bažnyčiose. Pasižymėjo puikia vargonavimo technika ir originalia pasirinktų kūrinių interpretacija.
1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, apsigyveno Hanau lietuvių stovykloje. Iš pradžių dirbo fizinį darbą, o vėliau pradėjo koncertuoti. 1948 m. surengti J. S. Bacho kūrinių koncertai Augsburge, Kemptene ir kitur sužavėjo vokiečius. 1949 m. atvyko į JAV ir apsigyveno Rochesteryje, kur netrukus pradėjo vargonininkauti Šv. Jurgio parapijos bažnyčioje. Subūrė vokalinį kvartetą, kuris išaugo į chorą ir 1950 m. įsijungė į Lietuvių bendruomenę. Choro repertuare buvo mišios, giesmės ir dainos. 1951 m. iš Rochesterio persikėlė vargonininkauti į Šv. Kazimiero parapiją Pittsburghe, PA. Vargonininkavo ir dviejose kitataučių bažnyčiose. Paskui vėl grįžo į Rochesterį. Čia turėjo savo fortepijono studiją. Kaip vargonininkas daug koncertavo įvairiuose JAV miestuose (1956, 1967 m. Čikagoje), 1954 m. koncertavo Kanadoje – Montrealio Bazilikoje. Paminėtas Vokietijos enciklopedijoje „Riemann Musik Lexikon" ir kituose žinynuose.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.