google/wiki40b huggingface dataset:
Andrea Pisano

Andrėja Pizanas (Andrėja Pizietis, it. Andrea Pisano, dar vadintas Andrea da Pontedera, g. apie 1280 m. – m. 1348–49 m.) – XIV a. italų protorenesanso metalo dirbinių meistras, skulptorius ir architektas.

Biografija

Andrėja Pizanas tikriausiai gimė Pontederos miestelyje netoli Pizos. Su šiomis vietovėmis susijusios jo pravardės. Andrėja neturėjo jokių giminystės ryšių su menininkais tėvu Nikola ir sūnumi Džovaniu Pizanais. Jo tėvu buvo notaras, vardu Ugolino di Nino. Nieko nežinoma apie jo mokslus. Pirmą kartą jis dokumentuotas tik po 1330 m. dirbantis ties Šv. Jono baptisterijos rytinėmis durimis Florencijoje, kur iš bronzos iškalė 20 epizodų iš Šv. Jono Krikštytojo gyvenimo ir 8 epizodus, vaizduojančius dorybių alegorijas. Šis darbas yra jo pasirašytas ir datuotas 1330 m., vėliau durys buvo perkeltos į pietinę baptisterijos pusę. Prieš pradėdamas dirbti ties durimis Andrėja Pizanas neabejotinai turėjo būti garsiu ir pripažintu menininku, tačiau jokie jo ankstesni darbai nežinomi, išskyrus priskirtiną sidabrinį krucifiksą Masa Maritimos katedroje, ant kurio paminėtas vardas Andreas. Apie 1334 m. Andrėja Pizanas pradėjo kurti marmurines statulas (dvi, Kristaus ir Šv. Reparatos, yra Santa Maria del Fiore katedros muziejuje Florencijoje).
Po Džoto mirties 1337 m. Andrėja Pizanas pradėjo vadovauti Džoto kampanilės statyboms Florencijoje, pataisė jos viršutinę dalį (tuomet buvo pastatyta apie trečdalį kampanilės), kur suprojektavo keturias nišas ir joms iškalė 8 statulas: keturių pranašų, karaliaus Saliamono, Dovydo ir dviejų sibilių. Tais pačiais metais jis sukūrė seriją rombo pavidalo reljefų kampanilės apačioje (perkelti į Santa Maria del Fiore muziejų). Visuose šiuose darbuose Andrėja dirbo su sūnumi Ninu ir darbų komisija buvo pasamdžiusi daugiau skulptorių, todėl Andrėjos kūrinių identifikavimas yra diskutuotinas. Reljefai buvo sukomponuoti dviem eilėmis. Viršutinės eilės reljefuose buvo pavaizduotos septynios Dorybės, septynios planetos, septyni sakramentai ir septyni menai, apatinės − istorijos iš Pradžios knygos, menai, mokslai ir žmonių darbai (dabar visi originalai perkelti į katedros muziejų, vietoje yra kopijos). 1340 m. Andrėja Pizanas perėmė Santa Maria del Fiore katedros statybų priežiūrą. 1341 m. buvo nušalintas nuo pareigų, kaip minėjo amžininkas, dėl nukrypimų nuo Džoto planų. Apie 1341 m. Andrėja dirbo Pizoje ir jam priskiriama grupė skulptūrų. 1347 m. jis buvo vadovaujantis Orvjeto katedros architektas. Andrėja Pizanas mirė apie 1348–49 m. Orvjete. Jo indėlis į meno vystymąsi buvo Džoto tapybos figūrų vaizdavimo principų perkėlimas į skulptūros reljefinę formą, taip atitrūkstant nuo gotikinio vaizdavimo ir pereinant prie renesansinės skulptūrinės figūros, su svorio pajautimu ir organiškai pavaizduota drapiruote.
Durpių įmonė

Lietuvoje

Lietuvoje durpių gamybos įmonės susivienijusios į Lietuvos durpių įmonių asociaciją „Lietuviškos durpės“.
Kapitono Granto vaikai

Anotacija

Kvapą gniaužianti nuotykių istorija, kurioje pasakojama, kaip lordas Edvardas Glenarvanas su savo jachta išplaukė į Pietų pusrutulio jūras ieškoti dingusio „Britanijos“ laivo kapitono Hario Granto. Knyga žavi ne tik herojų protu ir kilnumu bei nuostabiais kelionių aprašymais, bet tai kartu ir tikras mokslo žinių lobynas smalsiam skaitytojui.

Leidimai lietuvių kalba

Knyga leista lietuvių kalba ne vieną kartą (pirmasis leidimas pasirodė dar 1929 m.). Taip pat yra pasirodžiusios knygos lietuvių kalba versijos Brailio raštu bei audioknygos formatu.
Padegamoji kulka

Padegamosios kulkos Pirmajame pasauliniame kare

Padegamosios kulkos imtos naudoti Pirmajame pasauliniame kare. Pradžioje jos buvo užtaisomos fosforu, ir buvo dar vadinamos dūminėmis trasuojamosiomis kulkomis, nes užsidegdavo šūvio metu ir lėkdamos palikdavo mėlyną dūmų pėdsaką. Efektyvusis šių kulkų nuotolis buvo tik apie 320 m, nes toliau kulkos lėkdavo be fosforo, kadangi šis spėdavo išdegti.
Padegamuosius šovinius (vadintus angl. Buckingham ammunition) tiekė pirmiesiems britų naktiniams naikintuvams, kovojusiems su dirižabliais, naktimis bombardavusiais Britų salas. Dirižabliai būdavo užpildyti vandeniliu, todėl jie būdavo labai jautrūs ugniai (paprastos kulkos pralėkdavo kiaurai nepadegdamos vandenilio). Padegamąsias kulkas naudodavo ir prieš minkštuosius stebėjimo aerostatus.
Britų Aviacijos korpuse buvo uždrausta naudoti padegamuosius šaudmenis oro mūšyje, kai orlaivis kaunasi su kitu orlaiviu. Juos buvo leista naudotis tik oro balionams ar dirižabliams atakuoti. Lėktuvo, ginkluoto padegamaisiais šoviniais, pilotas turėdavo vežiotis jam skirtą vado įsakymą, kur būdavo nurodoma naudoti šiuos šovinius.
JAV kariuomenė iki įsijungdama į Pirmąjį pasaulinį karą naudojo tik paprastas švinines kulkas. Kariaudamos JAV ėmė gaminti kelis naujus šovinių tipus, tų tarpe - ir padegamuosius.
Elektros lemputė

Elektros lemputė – pakeičiamas elektrinis šviestuvo ar kartais buitinio ar kitokio prietaiso komponentas.
Lemputės išradėju laikomas Tomas Edisonas (1847–1931). Kambario jaukumas priklauso ne tik nuo baldų ar sienų spalvos, bet ir nuo apšvietimo. 1880 m. rugsėjį Thomas Alva Edisonas pasirašė elektros lemputės eksploatacinių savybių charakteristiką, tačiau jo „standartinė elektros lempa“ tiko tik parodyti ir buvo sukurta maždaug metais vėliau nei Hiramo Maximo modelis.
Zarasai

Pavadinimo kilmė

1613 m. Zarasai pažymėti LDK žemėlapyje vardu Jeziorosa. Miesto vardas Zarasai oficialiai vartotas iki 1836 m., kai čia viešėjo caras Nikolajus I ir vietovė jam taip patiko, kad jo įsakymu miestas pervadintas sūnaus ir sosto paveldėtojo Aleksandro garbei kaip Novoaleksandrovskas (rus. Новоалександровск; galiojo iki 1918 m.). 1919 m. miestas gavo lietuvišką pavadinimą Ežerėnai – norėta vietovardį sulietuvinti, kadangi lenkiškai nuo XVI a. pradžios buvo rašoma Jeziorosy (lenk. jezioro – „ežeras“).
1920 m. Lietuvos žemėlapyje aptinkamas vertimas Jarosai. Tačiau jau Kazimieras Būga išaiškino, kad Zarasai yra iš sėlių kalbos atėjęs vietovardis (sėliškai ezaras – „ežeras“, o Zaraso ežeras vadinosi Ezerasas arba Ezarasas). Iš ežero pavadinimo palaipsniui radosi ir miesto vardas (panašiai kaip Jūžintai, Svėdasai ir kiti šiaurės Aukštaitijos vietovardžiai), tiesa, iš pradžių kaip Azarasai (išnykus sėliams), o paskui ir Zarasai, kuris ir prigijo tarp vietos gyventojų (priešingai nei Ežerėnai – jau 1929 m. oficiali miesto vardo lytis pripažinta Zarasai).
Liaudis pasakoja tokią miesto atsiradimo legendą. Kadaise ant didelės kalvos gyvenusi milžinų šeima, kurioje augęs milžinukas Azerasas – linksmas, greitas ir mėgstąs žaisti slėpynių. Tėvai labai mylėję savo sūnų ir dažnai žaisdavę su juo. Viena dieną šeimą išėjusi miškan. Milžinukas taip pasislėpęs, kad tėvai jau nebesugebėję jo rasti. Tėvai šaukę – „Azerasai! Azerasai! Azerasai!“, bet aidas atkartojęs tik „Zarasai! Zarasai! Zarasai!“ Nuo balsų pabudęs milžinukas suskubęs pas tėvus ir visi apsidžiaugę, kad surado vieni kitą. Vėliau ant kalvos apsigyvenę žmonės čia įkūrė miestą ir pavadino milžinų šeimos atminimui Zarasais.

Gamta ir geografija

Zarasų miestas išsidėstęs ežerų apsuptoje kalvotoje vietoje, Zarasų aukštumoje (Aukštaičių aukštumos dalis), šiaurinėje rajono dalyje, netoli Latvijos sienos. Miestas apsuptas ežerų – miesto pietvakariuose telkšo Zarasas, pietuose – Zarasaitis, pietryčiuose – Baltas, o rytuose – Griežtos ežeras. Zarasaitį su Griežta jungia Laukesos upelis, su Zarasu ir Baltu skiria tiltai. Miesto pietryčiuose – Magučių miškas. Aukščiausia vieta yra rytiniame Zarasaičio ir Balto ežerų krante – Skautų kalnas (170 m virš jūros lygio), ant kurio iki 1944 m. stovėjo aukščiausias Baltijos šalyse šuolių su slidėmis tramplinas.
1994 m. liepos 30 d. Zarasuose užfiksuota aukščiausia Lietuvoje temperatūra (nuo matavimų pradžios), siekusi 37,5 °C. 
Zarasus iš visų pusių supa ežerai. Savo užuomazgoje miestas išsiteko vienoje Zaraso ežero saloje, o dabar jo ribos remiasi į septynis ežerus. Iš miestą supančių kalnelių Zarasai atrodo lyg iškilę virš ežerų.

Miestų partnerystė

Miestas bendradarbiauja su Lenkijos miestu Zdunska Volia.
Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius

„Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius“ (lot. De moribus tartarorum, lituanorum et moscorum) – XVI a. lotyniškai parašytas traktatas,  dedikuotas Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Žygimantui Augustui. Jį apie 1550 m. sukūrė LDK publicistas, diplomatas, visuomenės veikėjas Mykolas Lietuvis (~1490–1560).
Traktato išliko apie 10 fragmentų, juos pirmą kartą išleido 1615 m. Bazelyje (Šveicarija) Johanas Greiseris, kuris pirm pavadino autorių Mykolu Lietuviu. Šios publikacijos ištraukų perspausdinta olandų Elsevierų leidiniuose 1626 m., 1627 m., 1632 m., 1640 m.

Turinys

Traktato tikslas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės santvarkos kritika, skatinimas taisyti, stiprinti valstybę iškeliant įvairius neigiamus šalies gyvenimo reiškinius, ydas ir paveikti valdovą, Žygimantą Augustą, kad jis viską pertvarkytų. Tai pirmasis LDK renesanso socialinės - politinės publicistikos pavyzdys. Kiekviena dalis skirta kuriai nors visuomenės problemai spręsti. 
Autorius kritikavo savo meto Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos bajoriškąją visuomenę, smerkė katalikų dvasininkijos sumaterialėjimą, siūlė reformuoti bažnyčią. Traktate lyginamos Maskvos didžioji kunigaikštystė, totorių ir Lietuvos visuomeninis politinis gyvenimas, papročiai, analizuojamos Lietuvos valstybės smukimo priežastys, kritikuojami ponai ir aukštoji dvasininkija – jų ekonominės ir teisinės privilegijos, savivaliavimas, moralinės ydos, reiškiama užuojauta liaudžiai, propaguojama visų valdinių lygybė, idealizuojamas Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Mykolas Lietuvis pasisako ir prieš moteris, linkęs propaguoti daugpatystę, nes daugiau žmonų - daugiau ir kareivių.
Kritikai būdingos tuo metu Lietuvoje pasireiškusios reformacijos judėjimo tendencijos. Veikale rašoma apie legendinių lietuvių romėnų iškeliavimą iš romėniškosios tėvynės, palaikė romėniškąją lietuvių kilmės hipotezę, nurodė lietuvių ir antikinės mitologijos, lietuvių ir lotynų kalbų panašumus (pateikė ir lietuvių žodžių), siūlė steigti lotyniškas vidurines mokyklas. Jų steigimas argumentuotas tuo, kad lotynų kalba yra gimtoji lietuvių kalba, tam įrodyti pateikti 74 identiško skambėjimo vienareikšmiai lotynų ir lietuvių kalbų žodžiai. Traktato mintys ir stilius rodo autoriaus humanistinį išsimokslinimą ir jį atitinkančią pasaulėžiūrą.
Stade Dudelange

Istorija

Įkurtas susijungiant Sparta Dudelange ir Fleurus Dudelange klubams. 1991 m. susijungė kartu su Alliance Dudelange ir US Dudelange, kartu sudarydami naują F91 Dudelange klubą.
Kumbranas

Istorija

Įkurtas 1949 m. kaip angliakasių gyvenvietė.
Šventežeris (kaimas)

Aplinkinės gyvenvietės

Teizai – 3 km
Šventežeris – 1 km
Kurnik

Kurnik yra klasikinių stalo bei kortų žaidimų tinkle svetainė, 2005 metais siūliusi apie 30 įvairių žaidimų.
Svetainės serveris tiesiog sujungia norinčius žaisti žaidėjus. Paprastai žmogus mieliau žaidžia su gyvu partneriu, nei su mašina. Vartotojo sąsaja realizuojama per įvairius Java kalbos įskiepius, kuriuos šiuo metu palaiko dauguma naršyklių. Saugomas visos pastaruosius keletą mėnesių sužaistos partijos, renkama žaidėjo statistika, galimas partijos „stebėtojo“ vaidmuo.
Svetainė buvo pradėta kurti 2001 metais ir kurį laiką veikė tik lenkų kalba. 2005 svetainė jau buvo prieinama apie dvidešimčia kalbų. Nuo 2004 metų visų žaidimų taisyklės platinamos pagal Creative Commons by-nc-sa licenciją.
Agra

Istorija

Dabartinę Agrą 1566 metais įkūrė Mogolų imperatorius Akbaras Didysis (1542–1605 m.). Miestas tapo kultūros ir mokslo centru, jame iki 1648 m. rezidavo Mogolų imperijos vyriausybė (po to imperatorius Aurangzebas ją perkėlė į Delį). 1803 m. Agrą užėmė britai, nuo 1835 m. miestas buvo provincijos administracinis centras.
Rusijos Aukso žiedas

Rusijos Aukso žiedas (rus. Золотое кольцо России) – istoriškai ir turistiškai svarbių miestų grupė Rusijoje, Maskvos apylinkėse. Visi šie miestai seni, įkurti formuojantis Rusijos valstybei. Juose gausu senovinių cerkvių, kremlių, vienuolynų, puoselėjami senieji amatai.
Rusijos Aukso žiedo objektai išsidėstę Maskvos, Jaroslavlio, Vladimiro, Ivanovo, Kostromos ir Tverės srityse.
Miestų sąrašas įvairuoja. Į jį paprastai įtraukiami šie 8 miestai: Sergijev Posadas, Zalesės Pereslavas, Didysis Rostovas, Jaroslavlis, Kostroma, Ivanovas, Suzdalė ir Vladimiras. Tačiau įvairiuose maršrutuose papildomai dar gali būti įtraukiami ir šie miestai ir gyvenvietės: Aleksandrovas, Bogoliubovas, Gorochovecas, Gus Chrustalnas, Kaliazinas, Kidekša, Muromas, Palechas, Pliosas, Rybinskas, Tutajevas, Ugličius, Jurjevas Polskis, Šuja.
Terminą 1967 m. įvedė literatas Jurijus Byčkovas.
Audrius Markevičius

Audrius Markevičius (g. 1971 m. spalio 5 d.) – Lietuvos futbolininkas.

Biografija

Žaidė Inkaras Kaunas (1991–1997), Ranga-Politechnika Kaunas (1998), Inkaro veteranai Kaunas (2002), Lietava Jonava (2002), Atlantas Klaipėda (2002), Rodiklis Kaunas (2004–2008), Aleksotas Kaunas (2009–) klubuose.
Jonavos turgus

Jonavos turgus – prekyvietė (turgus) Jonavos rajone. Pagrindinis – Jonavos miesto centre (Turgaus g. 7; kitas – Fabriko g.). Atitinkama vieta nuo seno žinoma kaip turgaus prekyvietė; jos gatvė pavadinta Turgaus vardu.

Istorija

1750 m. Augusto III M. Kosakovskienei suteiktoje privilegijoje tarp kitų tautos atstovų minimi kaip galimi būsimi gyventojai (…įkurti Jonavos miestelį, leisti jame turgus ir prekymečius, apgyvendinti laisvus įvairių religijų žmones, t. y. krikščionis, totorius, žydus…).
1836 m. nutiesus traktą Peterburgo-Varšuva, vystėsi prekyba augo Jonavos gyventojų skaičius. Miestelyje padaugėjo pirklių, taip pat atvykstančių į turgus ir muges. Jonavos turgūs ir mugės garsėjo grūdų, arklių prekyba. Tarpukariu mugės Jonavoje vykdavo retai, daugiausia prekiauta tik turgų dienomis.
2010 m. turgus atnaujintas, įrengtas stogas, atnaujintos tvoros, įrengti atskiri vidaus prekystaliai, paviljonai.
Kauno kolegijos Kėdainių Jonušo Radvilos studijų centras

Kauno kolegijos Kėdainių Jonušo Radvilos studijų centras – Kauno kolegijos studijų organizavimo ir taikomųjų tyrimų padalinys, Kėdainiuose rengęs aukštojo neuniversitetinių studijų užsienio kalbų mokytojus, vertėjus, socialinius pedagogus. Studijų procesą organizavo Edukologijos ir Filologijos katedros. 
Nuo 2017 m. rugsėjo 1 d. Centras veiklą nutraukė. Jis buvo įsikūręs J. Basanavičiaus g. 4, prie centrinio miesto parko ir Dotnuvėlės upelio.

Istorija

1993 m. liepos 1 d. Kėdainiuose buvo įkurta Kėdainių Jonušo Radvilos kolegija, įgijusi aukštesniosios mokyklos statusą (2000 m.), reorganizuota į Kėdainių Jonušo Radvilos studijų centrą (2003 m.). Nuo 2007 m. Centras buvo Kauno kolegijos struktūrinis padalinys, aukštosios mokyklos fakultetas.
MFK Mikolaïv

Istorija

Įkurtas 1920 m. Laikomas seniausiu tebeveikiančiu futbolo klubu Ukrainoje. Šiuo metu žaidžia Pirmojoje lygoje.
Bartkūniškiai

Aplinkinės gyvenvietės

Kėboniai - 0,5 km
Bogušiškiai - 0,5 km
Lipliūnai - 4 km
Tubiai - 0,5 km
Keleriškiai - 3 km
KĖDAINIAI - 3 km
Adam Michnik

Biografija

1964 m. pradėjo studijuoti istoriją Varšuvos universitete. Kelis kart buvo pašalintas už rengiamas „netinkamas“ diskusijas. 1968–1989 m. vienas iš demokratinės Lenkijos opozicijos įkūrėjų. 1968 m. A.Michnikas dalyvavo studentų protesto akcijose Lenkijos politinės krizės metu. 1968-1970 m. buvo įkalintas. Ankstyvais 1970-aisiais A.Michnikas plėtojo teoriją apie valstybės ir visuomenės santykius, grindžiamus naująją evoliucija, kuri atmetė komunistų siūlomas reformas kaip apgaulę. 1977-1989 m. buvo pogrindinės (samizdato) spaudos redaktorius ir bendradarbis. A. Michniko straipsnių galima rasti pasinaudojant slapyvardžiais Andrzej Zagozda ar Andrzej Jagodziński.
Gaktos plaukai

Gaktos plaukai – plaukai, pradedantys augti lytinės brandos pradžioje ant gaktos, vienas iš antrinių lytinių požymių. Moteriai daugiausia auga ant vulvos, vyrui – virš varpos. Plaukų ir jų augimo savybes lemia paveldimieji ir hormoniniai veiksniai (androgenai ir iš dalies estrogenai).

Augimas

Gaktos plaukeliai ima augti pradėjus funkcionuoti lytinėms liaukoms – dėl androgenų kiekio padidėjimo (todėl gaktos plaukų atsiradimas dar yra vadinamas adrenarche). Odos, apaugančios gaktos plaukais, plotas didėja palaipsniui, iš pradžių užauga pūkeliai, tik po to plaukai. Prasidedant mėnesinėms, mergaitėms dažnai jau būna susiformavęs moters trikampis, kurio formą lemia estrogenai. Berniukams gaktos plaukai pradeda augti ties sėklidžių kapšeliu ir kiek aukščiau varpos, bambos link. Vyro gaktos plaukai auga kitokia forma nei moters (vyro trikampis). Šį skirtumą lemia androgenų kiekio skirtumas. Vyro trikampis galutinai susiformuoja apie 17–19 metus, tuo tarpu moters – apie 13–15. Nors gaktos plaukų augimas yra tiesiogiai susijęs su lytine branda, tačiau jis tik netiesiogiai priklauso nuo sėklidžių ir kiaušidžių brandos, kuri yra visų pirma susijusi su vaisingumu.

Savybės

Plaukelių tankumas ir kietumas tarp žmonių skiriasi, bet aktyviausiu lytiniu laikotarpiu (nuo 15–20 iki 45–50 metų) jie dažniausiai būna banguoti, garbanoti. Gaktos plaukai yra kietesni nei galvos. Spalva dažniausiai būna tamsesnė nei galvos plaukų, tačiau pas raudonplaukius, blondinus ir juodaplaukius gali būti tokios pačios ar net šviesesnės spalvos. Vyrų gaktos plaukai labiau panašūs į barzdos plaukus, negu į galvos. Po klimakso gaktos plaukų banguotumas pradeda nykti.

Funkcija

Gaktos plaukų funkcija nėra aiški. Manoma, kad jie padeda skleisti feromonų kvapą, kuris labai jaudina priešingos lyties atstovus. Galbūt šie plaukeliai taip pat sušvelnina odos trintį tarp partnerių sueities metu.

Gaktos plaukai, kultūra ir menas

Gaktos plaukų priimtinumas įvairiose kultūrose skiriasi, panašiai kaip ir pažastų plaukų tolerancija. Pavyzdžiui, Japonijoje ilgą laiką buvo uždrausta rodyti ar vaizduoti gaktos plaukus (hentai). Islamo šalyse gaktos plaukų skutimas yra religijos skatinama higieninė praktika, panašiai kaip ir apipjaustymas, nagų kirpimas, dantų valymas ir pan. Vakarų šalyse maždaug nuo 1960 metų ėmė plisti mada skustis gaktos plaukus, nors iki pat 1990 m. tai nebuvo masinė mada. Kai kuriose Azijos šalyse (pvz., Korėja) neturėti gaktos plaukų yra įprasta, todėl priešingai vakarietiškoms tendencijoms, ten gaktos plaukų buvimas yra labiau pageidautinas nei nepageidautinas reiškinys; kartais netgi yra atliekamos operacijos, transplantuojant dalį galvos plaukų į gaktos sritį.
Iki XX amžiaus Vakaruose menas (tapyba ir skulptūros) paprastai moteris vaizdavo be gaktos plaukų. Manoma, kad Fransiskas Goja buvo pirmasis europietis, pavaizdavęs moters gaktos plaukus savo paveiksle „Nuogoji Macha“ (La Maja Desnuda).
Pranašas Jona

Pranašas Jona, pasak Biblijos, buvo Amačio iš Geto sūnus. Kartą Dievas jam liepė eiti Ninevę ir sakyti žmonėms, kad jų miestas bus sunaikintas. Bet Jona nepaklausė ir pabėgo išplaukdamas laivu. Užėjus stipriai audrai jūreiviai manydami, kad dėl to kaltas Jona, išmetė jį į jūrą. Tada Dievas pasiuntė didelę žuvį, kuri jį prarijo. Jis išbuvo žuvies pilve tris dienas ir tris naktis. Jona meldėsi, kad Dievas jį išgelbėtų. Tada žuvis jį išspjovė į krantą. Dievas vėl liepė Jonai eiti į Ninevę ir pasakyti žmonėms viską, ką jis anksčiau sakė. Jona taip ir padarė. Jis sakė Ninevės gyventojams, kad dar keturiasdešimt dienų ir Ninevė bus sunaikinta. Tada nineviečiai atgailavo Dievui, todėl Dievas jų nenubaudė. Jona dėl to labai supyko, nes Ninevė buvo asirų, Izraelio priešų sostinė.
Jona išvyko iš miesto ir sustojo pailsėti, nes buvo labai karšta. Toje vietoje Dievas išaugino moliūgą, kad Jonai būtų pavėsis. Jis labai džiaugėsi moliūgu. Naktį Dievas pasiuntė kirminą, kuris sugraužė moliūgo šaknis ir tas nudžiūvo. Jona gailėjo moliūgo. Tada Dievas Jonai pasakė, jog jeigu jam gaila moliūgo, tai tuo labiau reikia pasigailėti žmonių.
Jurgis Strazdas

Jurgis Strazdas (g. 1926 m. vasario 25 d. Smėlinkos k. (Molėtų raj.)) – choro dirigentas, pedagogas, dainininkas (tenoras). Jurgis Strazdas mirė 2011 m. birželio 2 d. Palaidotas Kaune, Petrašiūnų kapinėse.

Biografija

Mokėsi Kėdainių ir Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijose, o 1941–1945 m. – Ukmergės mokytojų seminarijoje. 1945–1949 m. studijavo Kauno konservatorijoje (J. Babravičiaus solinio dainavimo klasė). 1947–1950 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Nikodemas Martinonis ir Antanas Budriūnas). 1953–1956 m. neakivaizdiniu būdu Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
Nuo 1944 m. mokytojavo Žemaitkiemio miestelyje (Ukmergės raj.), subūrė apylinkės moterų chorą. 1944–1945 m. – muzikos ir dainavimo mokytojas Ukmergės berniukų progimnazijoje ir Veršvų progimnazijoje. 1946–1966 m. – Kauno 1-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir chorų vadovas. Vyresniųjų klasių mišrųjį chorą lankė net 180 moksleivių, o jaunuolių chore buvo apie 100 dainininkų. Chorai pajėgė atlikti sudėtingesnius kūrinius, dažnai koncertavo. 1950 m. – respublikinės dainų šventės ir 1957 m. I respublikinio jaunimo festivalio konkursuose abu chorai pelnė trečiąsias vietas. Mišrusis choras gerai pasirodė ir 1964 m. I respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse. Kurį laiką mokytojavo ir vadovavo chorams Veiverių ir Kauno Jono Jablonskio vidurinėse mokyklose. Sėkmingai dirbo ir su Kauno 36-osios profesinės technikos mokyklos moksleivių mišriuoju choru, kuris atlikdavo ir sudėtingesnius kūrinius, prizinių vietų pelnė apžiūrose.
J. Strazdas vadovavo ir mišriesiems suaugusiųjų chorams Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultete bei Kauno kultūros namuose. Ypač ryškių meninių laimėjimų pasiekė 1957–1965 m. su Kauno pramoninės statybos projektavimo instituto vyrų choru (60–70 dalyvių). Kolektyvą išmokė 60 įvairių autorių kūrinių ir surengė per 100 koncertų, dalyvavo su juo latvių dainų šventėse Siguldoje ir Rygoje. Laureatų vardus choras pelnė 1957 m. I respublikinio jaunimo festivalio, 1960 respublikinės dainų šventės, 1963 m. I respublikinio vyrų choro sąskrydžio ir 1965 m. respublikinės dainų šventės konkursuose.
Po keletą metų buvo Kauno politechnikos instituto vyrų choro ir Kauno radijo gamyklos mišriojo choro „Banga“ chormeisteris. 1966–1970 m. – Lietuvos valstybinio radijo ir televizijos komiteto mišriojo choro artistas, 1968–1969 m. vadovavo Vilniaus projektavimo institutų mišriajam chorui. 1970–1989 m. – Kauno valstybinio choro artistas solistas, nuo 1992 m. – Šaulių sąjungos Kauno Vytauto Didžiojo rinktinės vyrų choro „Trimitas“ vadovas.
J. Strazdas buvo Kauno miesto dainų švenčių ir 1964 m. I respublikinės moksleivių dainų šventės dirigentas. 1965 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1976 m. – Kultūros žymūno ženklu.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
MFK Tatran Liptovský Mikuláš

Istorija

Klubo ištakos siekia 1934 m.
Urnėžiai (Kėdainiai)

Istorija

1581 m. minimas Urnėžių dvaras. Tarybiniais metais priklausė Dotnuvos apylinkei.

Aplinkinės gyvenvietės

DOTNUVA - 2 km
Ąžuolaičiai - 2 km
Ruoščiai - 3 km
Kindu

Istorija

XIX a. Kindu buvo prekybos auksu, dramblio kaulu, vergais centras. Kolonijiniais metais vadintas Kindu-Port Empenu (Kindu Port-Empain). Mobutu laikais miestas buvo Šiaurės Kivu subregiono sostine.
Ečidzenas (miestelis, Fukujus)

Geografija

Miestelis ribojasi su Fukujumi, Sabae, Ečidzeno miestu ir Minamiečidzenu.

Miestelio simboliai

Oficiali gėlė – narcizas, medis – bambukas.
Ančios ežero draustinis

Gamta

Ančios ežeras yra ledyninės kilmės, giliausias Lenkijoje ir vienas iš gilesnių visoje Europoje. Didžiausias gylis yra 108,5 m, vidutinis gylis 38,7 m, tūris 120,4 mln. m³, paviršiaus plotas 304 ha ir kranto linijos ilgis 11750 m. Ežero krantai aukšti ir statūs. Ežero dugne ir apylinkėse yra nemažai riedulių. Vienas didžiausių riedulių yra Sienos akmuo (Kamieniem Granicznym). Ežero dugne yra dideli ir statūs šlaitai. Ežero zooplanktonui būdingi Skandinavijos-Baltijos rūšių vėžiagyviai. Ežere gyvenančios žuvų rūšys: Raibapelekis kūjagalvis, retai sutinkamas žemumose, ežerinis upėtakis, seliava, sykas, stinta, ešerys, europinė lydeka ir kiti. Ežero pakrantėse beveik nėra augalijos, tačiau ežero dugne auga nemažai povandeninių augalų, kurie auga tik švariuose ir giliuose vandenyse.