Nestoras Machno

Nestoras Ivanovičius Machno (ukr. Нестор Іванович Махно, 1888 m. spalio 27 d. – 1934 m. liepos 6 d.) – anarcho-komunistas, Ukrainos revoliucionierius nesutikęs susivienyti su bolševikais po Spalio Revoliucijos.
Jis padėjo suorganizuoti milžinišką eksperimentą anarchistinėmis vertybėmis ir praktika, kuris galiausiai buvo sunaikintas sustiprėjusios bolševikų galios.

Baltųjų ir Raudonųjų kontrpuolimas

Machno tris mėnesius priešinosi Baltųjų armijos bandymams įsiveržti į Ukrainą iš pietvakarių, kai bolševikų Raudonosios Armijos daliniai prisijungė prie machnoviečių. Bet net susijungus su Raudonąja Armija, anarchistai išlaikė savo politines struktūras (savivaldą, rinkimus, savanoriškumo principą) ir atsisakė priimti bolševikų parinktus politinius komisarus. Raudonieji laikinai sutiko su šiomis sąlygomis, bet greitai nustojo tiekti machnoviečiams svarbiausias atsargas. „Nabat“ laikraštis buvo uždraustas ir Trečiasis suvažiavimas paskelbė Machnovščiną esančią už įstatymo ribų ir kontrrevoliucine. Atsakydamas į tai, Anarchistų kongresas viešai paklausė: „Ar gali egzistuoti įstatymai sukurti keleto vadinamųjų revoliucionierių, leidžiantys paskelbti už įstatymo ribų daugybę žmonių esančių labiau revoliucioningų nei jie? (Archinoff, Machnoviečių judėjimas)
Leninas netrukus pasiuntė Levą Kamenevą į Ukrainą, kuris iš Machno paėmė atrodytų nuoširdų interviu. Bet L. Kamenevui išvykus, Machno perėmė dvi bolševikų žinutes, pirmąją ─ įsakymą Raudonajai Armijai įsiveržti į Ukrainą, antrąją ─ įsakymą nužudyti Machno. Iškart po Ketvirtojo suvažiavimo Trockis išsiuntė įsakymą suimti visus kongreso narius ir pareiškė „Geriau atiduoti visą Ukrainą A. Denikino Baltajai armijai, nei leisti machnovizmui plisti toliau (Archinoff, Machnoviečių judėjimas). Tuomet Trockis atitraukė Raudonąją Armiją iš Ukrainos ir paskelbė Machno atsakingą už baltųjų sėkmę, liepdamas jį suimti. Machno pabėgo, kartu su artimiausiais draugais. Tuo tarpu Trockio pajėgos patyrė katastrofą – jos greitai buvo sumuštos Denikino pajėgų ir priverstos bėgti iš Ukrainos. Machno nusprendė smogti atgal, reformavo savo armiją ir sėkmingai užpuolė baltuosius, išgelbėdamas RUSA.
Tapusi galinga ir populiaria Machnovsščina vėl atsigręžė į šalies saviorganizaciją ir anarchistinių principų siekimą naikinant kalėjimus ir areštines, suteikiant žodžio, sąžinės, bendravimo ir spaudos laisves. Bet Machno, užsitikrinęs masių palaikymą prieš bolševikus, pamiršo kitą pavojų. Kuomet beveik pusė Machno pajėgų buvo išguldyta šiltinės epidemijos, Trockis atnaujino savo priešiškumą.
1920 m. spalį tarp machnoviečių ir Raudonosios Armijos įsigalėjo naujos paliaubos, kai abi pajėgos priartėjo prie P. Vrangelio Baltosios armijos kontroliuojamų teritorijų. Machnovščina sutiko padėti raudoniesiems, bet kuomet baltieji buvo išmušti iš Krymo, bolševikai ir vėl atsisuko prieš jį. Machno perėmė tris Lenino siųstas žinutes Christianui Rakovskiui, bolševikų valdžios vadovui Ukrainoje. Lenino įsakymai buvo suimti visus anarchistus ir nuteisti kaip paprastus nusikaltėlius.

Tremtyje

1921 m. rugpjūtį, Machno galiausiai bolševikų buvo išvarytas į tremtį, pabėgo į Rumuniją, tada Lenkiją ir galiausiai Paryžių. 1926 m., ten pat prisijungė prie kitų pabėgėlių iš Rusijos grupės „Darbo Reikalas“ (Дело Труда). Machno bendravo rašant ir išleidžiant Organizacinę liberaliųjų komunistų platformą, kuri iškėlė idėjas kaip anarchistai turėtų organizuotis pagal revoliucijos Ukrainoje pavyzdį.
Machno mirė 1934 m. liepos 6 d. susirgęs tuberkulioze. Jis buvo kremuotas ir palaidotas Paryžiaus Per Lašezo kapinėse.