google/wiki40b huggingface dataset:
Kautra

Istorija

1934 m. vasario 8 d. Kauno miesto taryba priėmė sprendimą „Įsteigti autobusų įmonę keleiviams vežioti Kauno mieste“.
1935 m. savivaldybė pradėjo organizuoti autobusų eismą į priemiesčius.
1939 m. įmonėje jau dirbo 454 darbuotojai, buvo 70 autobusų, daugiausiai Mercedes Benz firmos. Iš užsienio autobusų pirkti nereikėjo, jie buvo surenkami Šančiuose. Karas nutraukė autobusų eismą.
1945 m. keli autobusai pradėjo kursuoti maršrutu Rotušė–Panemunė.
1947 m. pirmieji du autobusai išvyko į pirmą reisą maršrutu Kaunas–Šiauliai. Kasmet didėjo mašinų, darbuotojų ir keleivių skaičius, plėtėsi įmonės teikiamų maršrutų geografija.
Per šį laikotarpį kelis kartus keitėsi įmonės pavadinimas, naudojama technika, darbo metodai.
1995 m. balandžio 11 d. Kauno miesto valdybos potvarkiu įmonė reorganizuota į UAB „Kautra“.
Nuo 2008 m. bendrovei priklauso Alytaus autobusų parkas, nuo 2010 m. sausio 1 d.Prienų autobusų parkas.
Nuo 2010 m. vasario 1 d. UAB Kautra aptarnauja Druskininkų miesto ir priemiesčio autobusų maršrutus.
2009 m. UAB „Kautra“ pelnė „Lietuvos metų vežėjo 2009“ titulą transporto lyderių rinkimuose.
Ustronė (Krekenava)

Aplinkinės gyvenvietės

Ūdrai – 1 km
KREKENAVA – 8 km
FC Anyang

Istorija

Klubo įkurtas 2013 m. pradžioje ir tais pačiais metais debiutavo K lyga 2 pirmenybėse. Nuo 2013 m. žaidžia K League 2 pirmenybėse.
Čekija

Čekija ir Lietuva

Čekai nuo XIII a. pradžios dalyvavo kryžiaus žygiuose į Prūsijos ir Lietuvos žemes. 1329 m. kryžiaus žygio į Žemaitiją metu pagrindinė kariuomenė, vadovauta Jono Liuksemburgo, sudaryta iš čekų.
Apie 1380 m. Čekijoje (Prahos universitete) studijavo pirmieji lietuviai. 1397 m. karalienė Jadvyga Prahos universitete įkūrė Lietuvių kolegiją. Žalgirio mūšyje lietuviams padėjo čekų algininkų daliniai. 1471–1526 m. Čekiją valdė Jogailaičiai.
XIX a. čekų tautinis judėjimas darė įtaką lietuvių tautiniam judėjimui, o čekų abėcėlės raidės ž, č, š įsitvirtino lietuviškoje abėcėlėje. 1883 m. J. Basanavičius, besitobulindamas Prahoje, parengė pirmąjį Aušros numerį.
Po Čekoslovakijos padalijimo (1993 m. sausio 1 d.), Lietuva pripažino Čekiją 1993 m. sausio 5 d., kitą dieną užmegzti diplomatiniai santykiai.

Kalbos

Anot 2001 m. surašymo, 94,9 % gyventojų kalba čekiškai, 2 % – slovakiškai, 2,3 % – kitomis kalbomis, 0,8 % – nėra duomenų. Pasak 2005 m. apklausos, 28 % Čekijos gyventojų gali susikalbėti vokiškai, 24 % – angliškai ir 20 % – rusiškai.

Religija

Čekija yra viena iš mažiausiai religingų šalių Europoje. Pasak 2001 m. gyventojų surašymo, 59 % gyventojų yra agnostikai, ateistai, netikintys arba neorganizuoti tikintys, 26,8 % – Romos katalikai, 2,5 % – protestantai.
Pasak 2005 m. Eurobarometer apklausos, 19 % Čekijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“ (antras žemiausias procentas tarp ES šalių po Estijos), 50 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 30 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“.
Anarcho-punk

Anarcho-punk – pankroko judėjimo stilius, vienijantis grupes, remiančias anarchistines idėjas.
Vilniaus Valdorfo mokykla

Istorija

1995 m. Vilniuje mokytoja Rita Baltrūnienė surinko pirmąją klasę, kurioje pradėti taikyti Valdorfo pedagogikos metodai. Kasmet prisidėdavo po vieną klasę ir mokykla išaugo į pilną vidurinę netradicinio ugdymo mokyklą. Vilniaus Valdorfo mokyklą visapusiškai remia mokinių tėvai, kurie 2000 m. susibūrė į visuomeninę organizaciją Tėvų paramos Valdorfo pedagogikai bendriją (TPVPB).
Iki 2008 m. Valdorfo klasės priklausė Petro Vileišio pagrindinei mokyklai, tačiau faktiškai funkcionavo kaip autonominis darinys. 2006 m. kovo 2 d. TPVPB įsteigė VšĮ „Vilniaus Valdorfo mokykla“. 2007–2008 mokslo metais Vilniaus Valdorfo mokykla pradėjo veiklą vykdydama vidurinio ugdymo programas 11 ir 12 klasėse. 2008–2009 mokslo metais, vykstant reorganizacijai P. Vileišio mokykloje, 9 ir 10 Valdorfo klasės buvo perkeltos į Valdorfo mokyklos sąrašus. Nuo 2009 m. visos 1-12 klasės veikia kaip atskira netradicinio ugdymo mokykla. 2013 m. ES ir mokyklos bendruomenės lėšomis pradėta mokyklos pastato rekonstrukcija. 2016 m. mokykla praėjo akreditaciją ir įgijo gimnazijos statusą.
Šiuo metu Lietuvoje veikia 6 Valdorfo pedagogika paremtos mokyklos.
Tarbagatajaus prefektūra

Geografija

Prefektūra ribojasi su Kazachstanu. Plyti Emino slėnis, kuriuo teka Eminas.
Fastai

Istorija

Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Apie 1545 m. kaime įkurta Fastų Šv. Kryžiaus parapija. 2001 m. birželio 29 d. įkurta Fastų Šv. Pranciškaus Asyžiečio parapija. 1827 m. spalio 5 d. šalia kaimo nukrito 4 g achondrito tipo meteoritas, kuris šiuo metu saugomas Varšuvos Nacionaliniame geologijos muziejuje. 1873 m. atidaryta Fastų geležinkelio stotelė. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Nikaragvos revoliucija

Istorija

Iki sandinistų revoliucijos Nikaragva atitiko esminius priklausomybės santykių su JAV bruožus, kurie buvo būdingi tuometinei Lotynų Amerikai. Ištisinės karinės JAV intervencijos − sausumos pajėgų ar netgi nereguliariųjų pajėgų − išreiškė regioninę JAV hegemoniją. Visiškos priklausomybės santykiai su JAV atitiko Centrinės Amerikos, kaip ir Karibų jūros baseino, valstybių santykius su šia regionine galybe nuo pat šių valstybių nepriklausomybės išsikovojimo.
Nikaragvos sandinistų nacionalinis išsivadavimo frontas susiformavo 1961 m., kurio tikslas buvo nuversti Somozų šeimos, kuri Nikaragvą valdė nuo 1934 m., režimą. FSLN susikūrimas buvo pakurstytas Kubos revoliucijos, o šio revoliucinio judėjimo lyderiai deklaravo draugystę su Kubos diktatoriumi Fideliu Kastru. Aukštas Somozų režimo korupcijos laipsnis, blogas užsienio pagalbos tvarkymas, neskaidri politinė veikla ir galiausiai tiesioginė atsakomybė už nuosaikių pažiūrų opozicijos lyderio Pedro Joaquin Chamorro nužudymą sukėlė visuomenės nepasitenkinimą 45 metus trūkusiu vienos šeimos valdymu ir visuotinius maištus 1979 m. Nikaragvos miestuose. Sandinistų revoliucija pasiekė kulminaciją, kai 1979 m. buvo nuverstas Somozos režimas.
Lavariškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis - nupjauto kūgio pavidalo kalva, kurią juosia daubos. Jo šlaitai statūs, 7–13 m aukščio. Aikštelė beveik apskrita, 8–10 m skersmens. Ją juosia iki 1,5–3 m aukščio ir 13 m pločio pylimas. Į rytus nuo piliakalnio yra papėdės gyvenvietė, tirta 1998-1999 m. Joje rasta molinių verpstukų, lipdytos brūkšniuotu, grublėtu ir lygiu paviršiumi keramikos. Apie 0,7 km į pietus nuo piliakalnio yra pilkapynas. Išliko 17 pilkapių (iki 1955 m. buvo 20), dauguma jų apardyti. Jų sampilai 6–10 m skersmens, iki 0,7 m aukščio, pagrindus juosė akmenų vainikai arba grioviai.

Aplinkiniai piliakalniai

Pieštuvėnų piliakalnis 11 kmBeižionių piliakalnis 11 km
Pamiškės piliakalnis 6 kmBagdononių piliakalnis 14 kmStakliškių II piliakalnis 8 km
Lepelionių piliakalnis 7 kmNaujasodžio piliakalnis (Trakai) 4,5 kmPivašiūnų piliakalnis 15 kmMirgelių piliakalnis 8 kmŽuklijų I piliakalnis 14 km
Vytautas Gerulaitis (1915)

Biografija

Sūnus Vitas Gerulaitis, duktė Rūta Gerulaitytė. 1933 m. baigė Kybartų gimnaziją. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomiką. 1939–1941 m. sausio mėn. dirbo ūkvedžiu Lituanistikos institute, vėliau iki 1944 m. Lietuvos mokslų akademijoje. 1944 m. pasitraukė į Vieną. 1949 m. persikėlė į JAV, dirbo baldų pristatymo bendrovėje. Treniravo tenisininkus, taip pat ir sūnų Vitą. 1978 m. Niujorke buvo atidarytas Amerikos nacionalinis teniso centras, įvertinant nuopelnus išugdžius pasaulinio lygio teniso žaidėją Vitą Gerulaitį, paskirtas centro vyriausiuoju administratoriumi.
Vugu

Geografija

Vugu šiaurėje ir vakaruose ribojasi su kaimyniniu Bali rajonu, pietuose su Linkou, Taišanu ir Sančongu, rytuose su Šulinu, Ludžou bei Taipėjaus rajonu Beitou. Du trečdaliai Vugu rajono teritorijos kalvoti, šiaurėje stūkso Guanjinšano kalnas.
Langfosenas

Langfosenas (norv. Langfossen) – krioklys Norvegijoje, Hordalande, Etnės savivaldybėje. Aukštis – 612 m. Sudarytas iš vientisos kataraktos. Pro pat krioklį eina kelias E134, todėl jis yra lengvai pasiekiamas. Langfosenas dažnai įtraukiamas į gražiausių pasaulio krioklių sąrašus.
Nicola Porpora

Nikola Antonijus Džiačintas Porpora (Nicola Antonio Giacinto Porpora; 1686 m. rugpjūčio 17 d. – 1768 m. kovo 3 d.) – italų kompozitorius.
Gimė Neapolyje, Italijoje. 1715–1722 m. dirbo kapelmeisteriu Neapolio Šv. Anupro konsistorijoje, privačiai mokė A. Ubertį, Farinelį, Kafarelį. Ilgą laiką bendradarbiavo su Metastazijumi. 1733–1736 m. vadovavo „Opera of the Nobility“, kuri varžėsi su G. F. Hendelio trupe. 1752–1758 m. gyveno Vienoje, mokė J. Haidną. Sukūrė daugiau nei 50 operų, tarp jų „Temistoklis“ (1718), „Eumenė“ (1721), „Ifigenija Aulidėje“ (1735), „Kamilos triumfas“ (1740), oratorijų, mišių, sonatų, 6 kamerines simfonijas.
Ailukas

Ailukas (marš. Aelok) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės centrinėje dalyje. Atolas yra 72 km į šiaurę nuo Votjės atolo, į šiaurės rytus nuo Liekiepo (ir Džemo), į pietus nuo Utiriko ir Takos atolų.
Atolas trikampio formos, ilgis 29,5 km, plotis 14 km. Rifas vakaruose su pertrūkiais, jį sudaro 57 salelės, kurios beveik visos yra rytinėje atolo linijoje (Ailukas, Alietas, Bigenas, Kapenas, Enidžabras, Enedželaras ir kt.), tik Agluės salelė yra vakaruose, o Enidžė – pietuose. Atolo sausumos plotas 5,36 km², lagūnos plotas 177,34 km².
Atolą 1565 m. pastebėjo Migelio Lopeso de Legaspio ekspedicija ir pavadino Los Placeres (dvi iš salelių įvardintos San Pedro ir San Pablo).
1998 m. Ailuke gyveno 513 gyventojų. Dauguma (451) jų gyveno Ailuko salelėje, kurioje yra lėktuvų nusileidimo takas. Enidžabre gyveno 22, Bigene 13 žmonių, dar po keletą kitose salelėse.
Sakara

Memfio nekropolis

Sakaroje yra senovės Memfio miesto principinis nekropolis, naudotas nuo Pirmosios Sen. Egipto dinastijos iki koptų laikų, nuo apie 3100 m. pr. m. e. iki V a. Vietovė tęsiasi apie 6 km šiaurės-pietų kryptimi ir yra apie 1,5 km pločio plačiausioje vietoje. Vietovės pavadinimas kildinamas iš dievo Sokaro vardo arba, galbūt tikriau, iš arabų genties pavadinimo, kuri šioje vietovėje gyvenusi.
Anksčiausias Egipto faraonas, žinomas iš Sakaros, yra Narmeras. Vaza su jo vardo įrašu rasta po Džoserio piramide esančiose patalpose, nors pats karalius, beveik tikra, buvo palaidotas Abydose. Sakaroje žinoma keletas kiek vėlesnių Pirmosios dinastijos mastabų, išsidėsčiusių jos šiaurinėje pusėje. Tikėtina, kad pradinė Memfio kūrimosi vieta buvo šiek tiek dar šiauriau, prie Abusiro. Sakaroje yra didelių laidojimo kompleksų (1–4, 6 dinastijų faraonų) ir daugelio antkapinių paminklų ansamblių (nuo Ankstyvosios karalystės iki Saiso laikotarpio) liekanos. Nekropolis plėtėsi iš šiaurės pietų link.
Garsiausia Sakaroje yra laiptuota ~60 m aukščio faraono Džoserio piramidė (apie 2670 m. pr. m. e., archit. Imhotepas) ir aplink piramidę esančių pastatų liekanos, Pepio I (apie 2300 m. pr. m. e., archit. Nechebas) ir Pepio II (apie 2220 m. pr. m. e.) piramidės. Faraono Uno piramidėje (apie 2350 m. pr. m. e.) įrašyti anksčiausi žinomi piramidžių tekstai. Vėliausias yra Tryliktosios dinastijos faraono Chendžero (apie 1750 m. pr. m. e.) monumentas. Po to Sakaroje faraonai nebelaidoti, jos reikšmė sunyko sostinę iš Memfio perkėlus į Tėbus.
Naujosios karalystės metu Memfis buvo administracinis Žemutinio Egipto centras, vėl įgijo didelę svarbą. Jame rasta gausiai išpuošta generolo Horemhebo mastaba (apie 1320 m. pr. m. e.) ir kitų Naujosios karalystės didikų kapų. Šiame laikotarpyje įrengtas Serapeumas, skirtas laidoti Apio jaučiams. Vėlyvosios karalystės laikotarpiu (747–332 m. pr. m. e.) Sakaros šiaurinėje ir šiaurės rytų pusėje laidoti didžiuliai kiekiai mumifikuotų gyvūnų, tarp kurių pavianai, ibisai, katės, plėšrieji paukščiai, galvijai, šakalai. Jų laidojimas turėjo ryšių su dievų kultu (Totas, Bastet, Anubis), atitinkamai kapinynai įgavo pavadinimus Anubeumas, Bubasteumas. Laidojimo kompleksuose rasta dailės dirbinių, sienų tapybos, reljefų fragmentų, skulptūrų („Raštininko", Kaaperio, Ranoferio statulos). Sakaros kapinynas jau senovėje buvo daug kartų išplėštas, daugelis kapų naudoti po kelis kartus. Koptų laikotarpiu iš kapinyno akmenų pastatytas krikščionių vienuolynas.
Degtiarskas

Istorija

XIX a. pab. Degtiarsko apylinkėse ėmė kurtis deguto gamyklos. Gyvenvietė įkurta 1914 m., pradėjus pirito gavybą. 1954 m. tapo miestu.
Degtiarskas pagarsėjo, kai 1960 m. gegužės 1 d. čia nepastebėtas įsiveržė JAV žvalgybinis lėktuvas Lockheed U-2. Jis ir jį persekiojęs tarybinis lėktuvas buvo numušti TSRS oro erdvės gynybinių pajėgų.
Leonid Gurin

Biografija

1977 m. baigė Poltavos inžinierinį – statybos institutą, pramoninės ir civilinės statybos inžinierius statybininkas.
Pagal paskyrimą atvyko dirbti į Vakarų statybos valdybą, į Ignalinos AE statybą. 1977–1978 m. Statybos – montavimo valdybos Nr.1 meistras, 1978–1981 m. darbų vykdytojas, 1981–1982 m. Gamybos techninio skyriaus viršininko pavaduotojas, 1982–1985 m. – baro viršininkas, 1985–1988 m. SMV-1 vyr. inžinieriaus pavaduotojas, 1988–1989 m. – SMV-1 viršininko pavaduotojas bendriesiems klausimams, 1989–1991 m. SMV-1 vyriausiasis inžinierius, 1991–1992 m. SMV-1 viršininkas, 1992 m. paskirtas Vakarų statybos valdybos generalinio direktoriaus pavaduotoju. Nuo 1995 m. AB „Vilstata“ generalinis direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1995 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos, 1997 m. Lietuvos piliečių aljanso, 1999 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Visagino skyriaus narys.
1995–2010 m. Visagino savivaldybės tarybos narys.
Visagino sporto klubo „Skorpionas“ prezidentas. Pirmųjų statybininkų klubo rėmėjas ir narys.
Visagino m. garbės pilietis.
Žmona Karina, dukros Olga (iš pirmos santuokos), Lina Gurina, Ina.
Raigardo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinės valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1815 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837–1866 m. Augustavo gubernijai, 1867–1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1870–1923 m. veikė iš miesto teises praradusio Raigardo miesto sudarytas Raigardo valsčius. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. valsčius priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Grajevo rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Belda, Biebža, Budai, Bukovas, Ciševas, Čarna Viešas, Danovas, Karčevas, Karvovas, Kolakai, Kosilai, Kosuvka, Kozluvka, Kuligai, Lazažė, Miečė, Ožechuvka, Pienčikovas, Pienčikuvekas, Piklai, Pžeima, Pžestželė, Raigardas, Ribčizna, Ridzevas, Skrodzkiai, Solkai, Stočekas, Tama, Turčinas, Vikovas, Voidai, Vožnaviešas, Vulka Mala ir Vulka Piotrovska.
RTFSR Valstybės kontrolės liaudies komisariatas

RTFSR Valstybės kontrolės liaudies komisariatas (rus. Народный комиссариат государственного контроля РСФСР) – RTFSR ministerijos lygio valdžios organas, egzistavęs 1918 m. liepą – 1920 m. vasarį, vykęs valstybės kontrolę.
Iki 1918 m. sausio Rusijoje stambiuose miestuose, gubernijose, pramoniniuose rajonuose darbininkų kontrolės taryboms prie darbininkų, kareivių ir valstiečių deputatų tarybų vadovavo Visos Rusijos darbininkų kontrolės taryba, kurios sudėtyje buvo specialistų revizorių komisijos konkrečioms gamybos šakoms. Valstybės kontrolę vykdė 1918 m. sausį sudaryta Centrinė kontrolės kolegija bei apskaitos ir kontrolės kolegijos bei kontrolės komisijos vietose.
1918 m. liepą Centrinė kontrolės komisija buvo perorganizuota į RTFSR valstybės kontrolės liaudies komisariatą. 
1919 m. kovą vykęs VIII RKP(b) suvažiavimas priėmė nutarimą reorganizuoti valstybės kontrolę.  1919 m. balandį Visos Rusijos CVK ir RTFSR LKT priėmė dekretą „О государственном контроле“ ('Apie valstybės kontrolę'). 
Nuo 1918 m. gegužės 9 d. iki 1919 m. kovo 25 d. RTFSR Valstybės kontrolės liaudies komisaru buvo Karlas Landeris (Карл Иванович Ландер).  1919 m. kovo 30 d. jį šiame poste pakeitė Josifas Stalinas, buvęs liaudies komisaru iki 1920 m. vasario 7 d., kai RTFSR Valstybės kontrolės liaudies komisariatas buvo perorganizuotas į RTFSR Darbininkų ir valstiečių kontrolės liaudies komisariatą., kurio vadovu vėl buvo paskirtas J. Stalinas.
Lumpėnų valsčius

Lumpėnų valsčius buvo Mažojoje Lietuvoje. Centras – Lumpėnai.
1988 m. rugpjūčio 23 d. Sąjūdžio mitingas

1988 m. rugpjūčio 23 d. Sąjūdžio mitingas – 1988 m. rugpjūčio 23 d. Vingio parke vykęs Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio surengtas Molotovo-Ribentropo pakto metinių minėjimas. Mitinge dalyvavo apie 250000 žmonių.
Mitingą norėta surengti Katedros aikštėje, kur nuo rugpjūčio vidurio vyko Lietuvos laisvės lygos protestai ir bado streikas reikalaujant politinių kalinių paleidimo. Lietuvos komunistų partijos Centrinis komitetas vengė Sąjūdžio mitingui skirti šią aikštę, todėl renginiui siūlė Vingio parką. Sąjūdžio vadovybė su pasiūlymu sutiko išsiderėjusi kelias minutes televizijos eterio pranešti apie vietos pasikeitimą. Pranešimą per televiziją perskaitė Vytautas Landsbergis, pranešime paminėdamas Josifo Stalino–Adolfo Hitlerio sąmokslą bei jų nusikaltimus.
Mitinge kalbėjo Sąjūdžio pirmininkas V. Landsbergis, užsienio reikalų ministras Vladislovas Mikučiauskas. Istorikas Gediminas Rudys pabrėžė neapribotos diskusijos apie tariamą 1940 m. Lietuvos socialistinę revoliuciją būtinybę, kadangi, anot istoriko, to meto Lietuvoje nebūta revoliucinės situacijos požymių. Istorikas Liudas Truska taip pat pabrėžė įtarimus dėl 1940 m. revoliucijų Baltijos valstybėse. Antanas Buračas išreiškė protestą prieš sąjungines žinybas, ypač Ignalinos AE III bloko statybą. A. Buračas ragino apsvarstyti siūlymus rengti naują respublikos konstituciją. Idėjai palaikymą išreiškė tuometinis LTSR AT pirmininkas Lionginas Šepetys, pažymėjęs, jog vykstanti TSRS reformacija prives prie tapimo federacine valstybe.
Kalbas sakė kultūros atstovai rašytojai Vytautas Petkevičius, Virgilijus Čepaitis, Kazys Saja, poetai Sigitas Geda, Jonas Kalinauskas aktorius Ramūnas Abukevičius, filosofas Arvydas Juozaitis, kompozitorius Julius Juzeliūnas, kino režisierius Arūnas Žebriūnas, kunigas Edmundas Atkočiūnas. Justinas Marcinkevičius reikalavo sąjunginėje spaudoje paskelbti Molotovo-Ribentropo paktą su slaptaisiais protokolais.
Mitingo metu parodytas įrašas, kuriame 1938–1940 m. Lietuvos užsienio reikalų ministras Juozas Urbšys pasakojo apie susitikimą su Stalinu Maskvoje bei susitikimo metu Stalino išreikštus ultimatyvius reikalavimus Lietuvai. Mitingo metu giedota „Tautiška giesmė“.
Mitingas baigėsi prieš vidurnaktį žvakių uždegimu aukų atminimui. Dalis renginio dalyvių su žvakėmis atėjo į Katedros aikštę susitikti su bado streiko dalyviais, kur Vidaus reikalų ministro Lisausko nurodymu buvo apsupti milicijos ir kariuomenės. Bandantys pasiekti badaujančiuosius buvo atstumiami milicininkų, kilo susistumdymas. Lisauskas, po vidurnakčio susitikęs su V. Landsbergiu, įsakė nedideles grupes žmonių prileisti prie streiko dalyvių pakaitomis. Apie trečią valandą nakties žmonės pradėjo skirstytis ir įtampa atslūgo.
Zigmas Mackevičius (1944)

Biografija

Rokiškio aukštesniosios pedagoginės mokyklos dėstytojas. Nuo 2003 m. Rokiškio rajono savivaldybės administracijos Švietimo skyriaus vedėjas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Rokiškio rajono skyriaus narys.
1997–2003 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Oristanas

Istorija

Oristaną įkūrė bizantiečiai kaip Aristanis šalia finikiečių gyvenvietės Othoca (dabar Santa Giusta). Jis įgijo svarbą 1070 m., kai vyskupas Torkotorijas padarė miestą vyskupystės centru vietoj greta esančio Taro. Manoma, kad taip jis pasielgė dėl saracėnų atakų. Oristanas taip pat tapo Arborėjos judikato sostine. Buvo numatyti įtvirtinimai, bet jų statyba užtruko iki Marianui II tampant judiku.
Viduramžiais Oristanas siekė valdyti visą salą, tad kariavo su kitais judikatais. Šie planai pasiekė kulminaciją valdant Marianui IV (1347–1375 m.) ir jo dukrai Eleanorai (1375–1404 m.). Arborėjos judikatas buvo paskutinė Sardinijos karalystė užimta Aragono karalystės po Makomero mūšio 1478 m. Po to Oristano istorija neatsiejama nuo Sardinijos istorijos.

Sa Sartiglia

Sa Sartiglia yra riterių turnyras rengiamas pastaruosius 500 metų Oristane per Karnavalo sekmadienį ir Mardi Gras. Sekmadienio turnyrą rengia žemdirbių susivienijimas (Gremio), o Mardi Gras atitinkamas dailidžių susivienijimas. Manoma, kad šis renginys kilęs iš Katalonijos tradicijų. Žodis Sartiglia kilo iš Sortija, kuris atsirado iš lotyniško Sorticola, kuris yra Sors, reiškiančio likimą, laimę, žiedą, vedinys.
Žiedas yra užuomina į skardines žvaigždes su skyle centre, kurios kabo ant kaspinų raitelių galvų aukštyje gatvėje šalia katedros ir į kurias kaukėti raiteliai taikosi su kardais jodami dideliu greičiu, kai apie jų atvykimą paskelbia būgnai ir trimitai. Raiteliai joja smėliu pažymėtu keliu per miesto centrą. Pagautų žvaigždžių skaičius yra klestėjimo, kurį gaus rengiantys susivienijimai, simbolis.
Šventės pabaiga vadinama La Pariglia. Tuomet kaukėti raiteliai iki saulėlydžio kitoje senamiesčio vietoje demonstruoja akrobatinius triukus ir jojimo meną.
Linkuva (Kaunas)

Istorija

Istoriniuose šaltiniuose 1678 m. minimas Linkuvos dvaras, iki I pasaulinio karo vadinosi Linkava. Prie Linkuvos yra Veršvo kraštovaizdžio draustinis; jame yra Linkuvos dvaro sodyba. IX Kauno fortas.
Antalina

Dvaras

Kas buvo pirmieji Antalinos savininkai nėra aišku. Pirmosios žinios apie Antalinos dvarą užfiksuotos 1746 m. Bet veikiausiai dvaras įsikūrė anksčiau. Tuomet jį supo didelės Šimonių ir Žalioji girios. Iki mūsų dienų tų girių išliko tik nedideli plotai. Iki Pirmojo pasaulinio karo Antalinos dvarą valdė Marijonas Darasevičius. Paskutinis dvaro savininkas nuo 1925 metų buvo iš JAV sugrįžęs Mykolas Linkevičius. 1948 metais Linkevičiai buvo ištremti į Sibirą. Vėliau jiems buvo leista sugrįžti ir apsigyventi viename iš dvaro kambarių. Mūsų dienomis dvaro sodyba grąžinta M. Linkevičiaus dukrai, kuri nusprendė dvaro sodybą parduoti.
Dabartiniai dvaro rūmai statyti 1892 metais, jie pasižymi kompaktiškumu ir racionaliu išplanavimu.
Kaoma (miestas)

Istorija

Kaoma miestas taip pat žinomas pagal kitus pavadinimus: Nkoya, Mankoya, Mankoye, Nankoya, Nunkoya. Oficialiai miesto pavadinimas pakeistas į Kaoma 1964 m. Pavadinimas Nkoya kilo iš pirmosios Zambijos etninės grupės, įsikūrusios aplink teritoriją – VI a.