google/wiki40b huggingface dataset:
Tešla

Tešla – vientisas mišinys iš miltų, skysto komponento ir kitų valgomų priemaišų, skirtas įvairių miltinių patiekalų kepimui arba virimui. Šnekamojoje kalboje tešla dažnai vadinamas ir bet koks kitoks vientisas maisto produktų mišinys prieš jį termiškai apdorojant.

Sudėtis

Minimali paprasčiausios tešlos sudėtis yra miltai ir vanduo, pvz., lietiniams.
Priklausomai nuo patiekalo bei valstybei ar šeimai būdingų tradicijų, tešlai paruošti naudojami labai įvairūs maisto produktai (neskaitant miltų): pienas, grietinė, majonezas, kiaušiniai, sviestas, aliejus, kiti riebalai, cukrus, medus, druska, varškė, prieskonį ar aromatą suteikiantys priedai, kėlimo agentai (mielės, kepimo milteliai, kepimo soda), kiti priedai (razinos, uogos, vaisių ar daržovių gabaliukai, aguonos, sūris ir kt.).
Nuo tešloje esančių produktų, taip pat nuo jų proporcijų, paruošimo būdo ir įmaišymo į tešlą eiliškumo priklauso patiekalų tekstūra (trapumas, kietumas, minkštumas, purumas), išvaizda ir skonis.
Miltai gali būti naudojami įvairių grūdų, pvz., duonos kepiniams naudojami grūdai įvairiose valstybėse skiriasi.

Paruošimas

Tešla ruošiama maišant, plakant, minkant, pjaustant, kočiojant. Įvairūs tešlos komponentai prieš įmaišant į tešlą gali būti atskirai paruošiami – pvz., trynių su cukrumi išsukimas, baltymų plakimas, sviesto lydymas, cukraus/medaus pakepinimas, džiovintų vaisių mirkymas, t. t.
Tešla, kuri paruošiama naudojant mieles, vadinama mieline, ir proceso metu kildinama laikant šiltoje aplinkoje. Plikytų gaminių tešla paruošimo proceso metu užplikoma karštu vandeniu, pienu ir pan. Tešla duonai dažnai rauginama. Tešla taip pat prieš pradedant formuoti gaminius gali būti atšaldoma.
Priklausomai nuo produktų ir paruošimo būdo, tešla būna skysta, minkšta, biri. Nuo tekstūros atitinkamai priklauso gaminio formos suteikimo būdai – liejimas į specialias formas, kočiojimas, pjaustymas ir kt., bei termiško apdorojimo būdai.
Regina Januškevičienė

Regina Januškevičienė, (rus. Янушкевич Регина Викентьевна; 1896 m. liepos 8 d. Masikvietiškyje, dab. Vilkaviškio rajonas – 1978 m. rugpjūčio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Rusijos kinematografininkė, aktorė ir literatė.

Biografija

Gimė ir augo valstiečio Vinco Vaitavičiaus šeimoje. Regina mokėsi Kauno mokytojų seminarijoje, dalyvavo teatrinėje veikloje. Ištekėjo už teisininko Rusijos IV Dūmos deputato Mykolo Januškevičiaus, gimė duktė. Pirmojo pasaulinio karo metais jauna šeima atsidūrė Peterburge. Šiame mieste R. Januškevičienė 1915 m. parašė pirmąją savo pjesę „Jau ne pirmas“, kuri buvo suvaidinta lietuvių karo pabėgėlių teatre.
Pokaryje Januškevičių šeimos keliai išsiskyrė: vyras Mykolas grįžo į Lietuvą, o žmona Regina liko Rusijoje. Petrograde R.Januškevičienė vadovavo darbininkų dramos rateliui, antrą kartą ištekėjo už karinio komisaro A. Titovo. Vėliau ji kartu su motina, broliais ir seserimis persikėlė į Maskvą. 1922 m. pradėjo studijuoti Vsevolodo Mejercholdo vadovaujamame Teatrinio meno institute GITIS, 1923–1926 m. mokėsi GEKTEMAS' o (rus. ГЭКТЕМАС) Valstybinėse eksperimentinėse teatrinėse dirbtuvėse. Tuo metu R. Januškevičienė aktyviai dalyvavo Sovietinės Rusijos įvairių teatrinių organizacijų veikloje. 1920 m. ji išsiskyrė su A. Titovu. Maskvoje mokėsi kino scenaristų kursuose, dirbo aktore V. Mejercholdo teatre. Suartėjo su šio teatro režisieriumi Nikolajumi Eku (rus. Николай Экк). Jie sukūrė šeimą, drauge su žinomu turkų poetu ir dramaturgu Nazimu Hikmetu įsteigė tetrą „Metla“.
1931 m. Regina Januškevičienė kartu Nikolajumi Eku ir Aleksandru Stolperiu parašė scenarijų pirmajam sovietiniam garsiniam filmui „Kelialapis į gyvenimą“ (Mežrabpomfilm studija). Šioje N.Eko režisuotoje juostoje ji ir vaidino – sukūrė Motinos vaidmenį. Filmas Sovietų Sąjungoje turėjo didžiulį pasisekimą. Jo režisierius gavo užsakymą sukurti naują juostą, kuriai R. Januškevičienė parašė scenarijų ir tikėjosi pagrindinio vaidmens. Pirmasis sovietinis spalvotas meninis filmas „Grunia Kornakova“ pasirodė kino teatruose 1936 m., jame vaidino naujoji N. Eko žmona Valentina Ivašova.
Po skyrybų užgriuvo nauja nelaimė – 1936 m. mirė duktė Renė iš antrosios santuokos. Tais pačiais metais R. Januškevičienė išbandė jėgas animacijoje – parašė scenarijų filmukui „Pasaka apie piktą Meškiną, klastingą Lapiną ir linksmąjį Piemenį“.
1941 m. ji atvažiavo į Lietuvos TSR – planavo įsteigti Kauno kino studiją, bet prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas šiuos planus sutrukdė. Karo metais R. Januškevičienė dirbo agitbrigadoje – važinėjo su koncertais ir spektakliais po fronte kovojančius Raudonosios armijos dalinius, rašė pjeses. 1947 m. galutinai apsigyveno Vilniuje, dirbo konsultante LTSR Kinematografijos komitete. 1959 m. parašė paskutinį savo scenarijų animaciniam filmukui lietuvių legendos motyvais „Gintarinė pilis“ (Sojuzmultfilm studija), 1968 m. išleido prisiminimų knygą.

Bibliografija

Januškevičienė R. „O metai nelaukia...“ – „Vaga“, 1968
Lietuvių kalbos salos

„Lietuvių kalbos salos“ – nedideli plotai už Lietuvos ribų, kuriuose kalbama lietuviškai. Jie yra sąlygiškai arti sienos su Lietuva, tačiau iš visų pusių atskirti kitakalbių (lenkų, latvių arba baltarusių).
Baltarusijoje lietuviškai kalbančių daugiausia apie Apsą, Gervėčius, Lazūnus, Varanavą, Rodūnią. Toliausiai nutolusi lietuvių kalbos sala yra Zasečiai (Засеть) netoli Zietelos. Pasienyje su Lenkija lietuviškai kalbama apie Punską, Seinus, Suvalkuose. Latvijoje lietuviškai kalbama visų pirma Latgaloje. Toliausiai nuo Lietuvos kalbama Ciskodo apylinkėse netoli Rėzeknės.
Baltarusijos lietuvių šnektos sparčiai nyksta, daug kur lietuviškai temoka tik senoliai. Šios šnektos labai vertingos lingvistiniu požiūriu, nes dėl savo izoliacijos nuo didžiojo kalbos arealo jos yra išlaikiusios savitų, archajiškų ypatumų. Lenkijos lietuvių kalba nežymiai skiriasi nuo Lietuvos tarmių, Latvijos lietuvių šnektos mažai tyrinėtos.

Vietininko vartojimas

XX a. 2-ojoje pusėje tik Gervėčių, Lazūnų ir Zietelos lietuviai tebeturėjo išlaikę visus keturis vietininkus (bendrinėje lietuvių kalboje paprastai vartojamas vienas). Labiausiai šie vietininkai vartoti Lazūnuose, o Zieteloje ir Gervėčiuose buvo labiau apnykę, šias formas turėjo ne visi daiktavardžiai, o tik reiškiantys gyvus padarus. Čia, be dviejų vietininkų, vartojamų pietų ir rytų aukštaičiuose (Jonas Jablonskis juos vadino vidaus vietininkais), vartojami dar du – pašalio vietininkai. Taip, pašalio esamasis vietininkas (arba adesyvas) pasako, kad veikėjas ar veiksmas yra prie pat tos vietos, kuri išreiškiama šiuo vietininku (pvz., rugių pirkau žmogiep – „rugių pirkau pas žmogų“), o pašalio einamasis vietininkas (aliatyvas) nurodo, kad veikėjas ar veiksmas artėja, juda prie tos vietos, kuri išreikšta šiuo linksniu (pvz., mama daktarop važiavo – „mama pas daktarą važiavo“).
2008 m. Ispanijos Grand Prix

Pirmoji dalis

Pirmose penktadienio treniruotėse greičiausiai ratus apvažiavo Ferrari komandos nariai - pirmas Kimi Raikkonen'as (laikas 1:20.649) ir antras Felipe Massa (1:20.699). Jie gerokai pranoko visus likusius konkurentus. Trečią vietą užėmęs McLaren atstovas Lewis Hamilton'as nuo Kimi atsiliko daugiau nei puse sekundės (1:21.192). 
Treniruotės išsiskyrė F. Massos gausybe klaidų. Bahreino GP lenktynių nugalėtojas pirmojo greitojo rato metu atliko suktuką, kitame rate išslydo viename iš posūkių, o vėliau, jau pasiekęs geriausią savo rezultatą, ir vėl apsisuko.

Antroji dalis

Antroje penktadienio treniruotėje pirmoje pozicijoje buvo Kimi Raikkonen'as (laikas 1:21.935), labai nedaug pralenkęs Renault atstovus N. Piquet (1:22.019) ir Fernando Alonso (1:22.032). 
Treniruočių viduryje dėl techninio gedimo trasoje sustojo Heikki Kovalaineno „McLaren“. Prieš tai suomis garaže praleido pirmąjį važiavimų pusvalandį laukdamas, kol mechanikai sutvarkys jo pavarų dėžę. Deja, panašu, jog to nepakako, nes vos išvažiavęs į trasą jis buvo priverstas sugrįžti atgal į garažus, o vėliau, išriedėjęs dar kartą, sustojo trasos pakraštyje.

Šeštadienio treniruotės

„BMW-Sauber“ lenktynininkas Nick Heidfeld'as buvo greičiausias Ispanijos GP šeštadienio treniruotėse.
Geriausias vokiečio rezultatas – 1 min. 21,269 s. Jis 0,196 s pranoko „Red Bull“ pilotą Davidą Coulthardą. Trečias treniruotėse buvo Renault atstovas Fernando Alonso (1:21.599).
Bajoriškiai (Panevėžys)

Istorija

Gyvenvietės apylinkėse rasta žalvarinė antkaklė su kanopiniais galais, dvi senovės Romos bronzinės sparninės segės, du plokšteliniai antsmilkiniai su užsegimu, du ietigaliai ir įmovinys kirviui. Yra pilkapių su griautiniais II−IV a. kapais.
1790 m. Bajoriškiai priklausė Pajuostės dvarui (2 kiemai, 18 gyventojų).
Teismo medicina

Teismo medicina (teisės medicina) – medicinos ir teisės mokslų šaka, taikanti medicinos ir gamtos mokslų žinias teisėsaugos institucijų veikloje. Ji svarbi atliekant teismo medicinos ekspertizes.
Mikalojus Stadnickis

Biografija

Riterio Mikalojaus Stadnickio sūnus.
Kirilas Genikas

Kirilas Genikas (ukr. Кирило Геник; 1857 m. Bereziv Nižnij, Galicija – 1925 m. vasario 12 d., Vinipegas, Kanada) buvo Ukrainos kanadiečių imigracijos agentas.

Biografija

Kirilas Genikas gimė 1857 metais Bereziv Nižnij, Galicijoje, tėvas Ivanas Genikas, kaimo meras, mama Ana Pertsovič (Анни Перцович). Genikas pradėjo studijuoti Kolomijoje, prieš išvykdamas į dabar vadinamą Ivano Frankovską tęsti pedagogikos mokslų. Jis įgijo bakalauro laipsnį Lvove ir 1879 m. buvo paskirtas mokytoju į Nadvirnos apskritį. 1882 m. Genikas grįžo į savo gimtąjį kaimą ir ten įkūrė mokyklą. Per 1880-osius metus jis įsteigė malimo verslą ir gamintojų kooperatyvą, kurį pavadino „Karpatų krautuvė“. 1890 metais jis buvo išrinktas į Kolomijos miesto tarybą, to paties miesto, kuriame jis pradėjo savo studijas.
Kažkuriuo metu Genikas sutiko Jozefą Oleskivą (Олеськів Йосип), žmogų, kuris skatino ukrainiečių imigraciją į Kanadą. Oleskivas paklausė Geniką, ar jis galėtų palydėti ir vadovauti jo antrai ukrainiečių grupei, plaukiančiai į Kanadą, ir padėti jiems ten įsikurti. Genikas su žmona ir keturiais vaikais prisijungė prie 64 ukrainiečių, kurie 1896 m. birželio 22 d. išsilaipino Kvebeko mieste. Genikas nugabeno savo grupę pirmiausia į Vinipegą, o paskui – į vietovę, kurioje buvo įkurtas Stuartburnas, Manitoba, kuri dabar laikoma pirmąja Ukrainos kanadiečių bendruomene Vakarų Kanadoje. Rugpjūčio mėnesį Genikas paprašė naujakurio sklypo Stuartburne, bet greitai pakeitė savo nuomonę ir persikėlė į Vinipegą. Tą patį mėnesį Oleskivas rekomendavo Geniką Kanados Vidaus reikalų departamentui kaip imigracijos agentą. Rugsėjo mėnesį Genikas tapo Departamento darbuotoju vyriausybės vertimams žodžiu ir raštu, kai to reikėdavo. Dirbdamas imigrantų agentu, Genikas Kvebeke susitikdavo su naujais Ukrainos kanadiečiais imigrantais, skatindavo juos vartoti anglų kalbą, nesivaržyti tradicinių papročių, ir, kai tik reikėdavo, būdavo jų patarėju. Jo darbo krūvis stulbinančiai išaugo, stipriai padidėjus ukrainiečių imigracijai į Kanadą – taip išaugo, kad 1898 m. Genikas tapo Kanados vyriausybės algą gaunantis ir visu etatu dirbantis žmogus. Jis tapo pirmuoju ukrainiečiu Kanados vyriausybės tarnautoju, dirbančiu visą darbo dienos laiką.
1899 metais Genikas savo namuose įsteigė Taraso Ševčenkos (Шевченко Тарас) skaityklą, o 1903 metais – pirmąjį laikraštį Kanadoje ukrainiečių kalba „Kanados ūkininkas“ (Kanadskyi farmer). Nors pats nebuvo religingas, Genikas manė, kad krikščionybė turi egzistuoti nepriklausomai nuo graikų stačiatikių ar rusų stačiatikių normų ir kartu su Vinipego presbiterionų dvasininkais 1903–1904 m. įkūrė „Nepriklausomą graikų bažnyčią“. 1911 metais po vyriausybės rinkimų, kuriuos Geniko didžiausią palankumą turinti Liberalų partija pralaimėjo ir turėjo trauktis iš vyriausybės, Genikas neteko darbo ir savo gyvenimą baigė dirbdamas viešojoje sferoje. Kurį laiką jis gyveno Jungtinėse Valstijose, bet vėliau grįžo į Vinipegą, kur 1925 m. vasario 12 d. mirė.
Iki mirties Genikas labai išgarsėjo ir Ukrainos kanadiečių bendruomenėje buvo taip gerai žinomas, kad imtas vadinti „Kanados caru”.
Haiku (operacinė sistema)

Ištakos

Projektas prasidėjo, kai Palm, Inc. nupirkusi Be Inc. nutraukė BeOS tolesnį kūrimą bei palaikymą, palikdama šios operacinės sistemos vartotojus be galimybės ją atnaujinti.
OpenBeOS projekto tikslas – perkurti BeOS atvirojo kodo pagrindu, išlaikant suderinamumą su BeOS programomis.
2004 m. projektas, kad nekiltų keblumų dėl teisių į pavadinimą „BeOS“, buvo pervadintas į Haiku. Šį vardą balsavimu išrinko patys vartotojai. 
Buvo įkurta Haiku, Inc. – ne pelno organizacija, įsikūrusi Niujorko valstijoje.

Kūrimas

Haiku operacinė sistema kuriama išimtinai C++ programavimo kalba.
Jos branduolys yra specialiai pritaikytas labai dideliam lygiagrečių procesų ir komandų gijų skaičiui.
Daugiaveiksmiškumas ir gijų gausa leidžia Haiku maksimaliai išnaudoti papildomus kompiuterinės sistemos procesorius.
Haiku naudoja pažangią BFS failų sistemą. Ji labai sparti, turi metaduomenų sistemą, kurioje yra integruotas tekstinis failų aprašymas ir vektorinės jų piktogramos.
Duburys

Istorija

Astravos saloje buvo dvaras, žmonės keldavosi plaustu į salą ir dirbdavo baudžiauninko darbus, tačiau pasikeitus technologijoms, žmonės pastatė pylimą skersai ežerą, kuris tiesiu keliu veda į salą.
Kadaise Rūros upėje, kuri išteka iš ežero buvo vandens malūnas, vandens lygis buvo žymiai aukštesnis, dabar likę tik griuvėsiai.
Astravos saloje rengiamos skautų stovyklos, 2009 ir 2011 metais vyko „Tundros“ festivalis, 2016 m., 2017 m., 2020 m. – „Mėnuo Juodaragis“.
Žuklijų II piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Vilkokšnio ežero šiauriniame krante esančioje atskiroje kalvoje, 100 m į vakarus nuo pirmojo piliakalnio. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 23x17 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, 4-6 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų ir duobių, dirvonuoja.

Aplinkiniai piliakalniai

Aukštadvario piliakalnis 12 kmStrėvos piliakalnis 9 kmTrakų piliakalnis 22 kmMirgelių piliakalnis 8 kmTurgelių piliakalnis 52 km
Žuklijų I piliakalnis 0,1 kmVoniškių piliakalnis 14 km
Einoronių piliakalnis 20 kmKrūminių piliakalnis 26 km
Girežerio piliakalnis 32 kmKiaulėkų piliakalnis 25 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Obuolių sultys

Obuolių sultys – sultys, spaudžiamos iš obuolių. Saldus skonis atsiranda dėl obuoliuose esančio natūralaus cukraus. Šiais laikais nemaža dalis produkcijos yra gaminamos pramoniniu būdu, įskaitant pasterizavimą ir aseptinę pakuotę. Taip pat gaminamos obuolių sultys iš koncentrato.  Daugelyje šalių, įskaitant JAV, Kiniją, Vokietiją ir Lenkiją, obuolių sultys yra vienas iš labiausiai paplitusių nealkoholinių gėrimų. 2000 m. pasaulyje buvo pagaminta apie 660 tūkst. tonų obuolių sulčių koncentrato.

Poveikis sveikatai

Pasak vieno tyrimo, gerina pelių atmintį;
OTP Oulu

Istorija

1992–1994 m. buvo prisijungęs prie FC Oulu klubo.
Vaclovas Jonas Goštautas

Vaclovas Jonas Goštautas (pranc. Venceslas Jean Gasztowtt, lenk. Wacław Jan Gasztowtt; 1844 m. spalio 20 d. La Guerche-sur-l'Aubois, Prancūzijoje – 1920 m. kovo 18 d. Paryžiuje) – Prancūzijoje gyvenęs lenkų literatūros tyrinėtojas ir vertėjas, emigrantų bendruomenės veikėjas.

Biografija

Tėvas – Žemaitijos bajoras Mauricijus Goštautas (1809 m. Żaśno (neidentifikuotas kaimas Šiaulių apskrityje)–1878 m. Šolė) – buvo gydytojas, po dalyvavimo 1831 m. sukilime turėjęs pasitraukti į Prancūziją. Šioje šalyje vedė Nanine Boyer, jiems gimė sūnus Vaclovas Jonas.
V.J.Goštautas įgijęs dailės bakalauro diplomą, vadovavo lenkų mokyklai Paryžiaus priemiestyje Batignolles, kurioje prieš tai pats mokėsi. Laikinojo lenkų emigracijos komiteto, Lenkų lygos ir Nacionalinės lygos narys, Laisvosios Lenkijos komiteto veikėjas. Vertė į prancūzų kalbą ir tyrinėjo lenkų literatūrą (daugiausiai Juliaus Slovackio ir Adomo Mickevičiaus kūrybą). Kartu jis įkūrė ir nuo 1875 m. redagavo žurnalą „Bulletin Polonais”. Sūnus Tadas (pranc. Thadée Gasztowytt, turk. Sejfeddin Bej) tapo šio leidinio korespondentu Turkijoje, vėliau stojo savanoriu į Osmanų kariuomenę ir buvo paskirtas šios šalies diplomatu Salonikuose.
Javata

Simboliai

Oficiali miesto gėlė – indinis rododendras, medis – Camphor Laurel.
Vaškų Šv. Juozapo bažnyčia

Istorija

Tikėtina, kad miesteliui rastis padėjo apie 1665 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. Tiksli data, kada Vaškuose pastatyta pirmoji bažnyčia nežinoma, tačiau bažnyčios inventoriaus knygoje yra parašyta, kad pro Vaškus į Biržus pas gydytoją važiavęs keleivis, pavarde buvo Grotus. Šalia kalnelio kur dabar yra Vaškų bažnyčia jis sustojęs ir leidęs arkliams pasiganyti, o pats užmigęs ir susapnavęs, kad jam reikia čia pastatyti bažnyčią. Pabudęs jis susirado šių žemių savininką ir įkalbėjęs jį perleisti kalnelį, ėmėsi statyti Vaškų bažnyčią, tačiau nebaigęs darbų mirė.
Dokumentai liudija, kad medinę koplyčią 1665 m. pabaigęs statyti šių žemių savininkas Jonas Staševskis. Retkarčiais į ją atvykdavo Saločių kunigas laikyti pamaldų. Karų su Švedija ir maro metais buvo apleista; bažnytiniai reikmenys išgabenti į Saločius. 1766 m. Andriejus Staševskis pastatė naują medinę bažnyčią. Jam padėjo pirmasis bažnyčios rektorius kunigas Kristoforas Staševskis.
1766 m. Vaškuose apsigyveno kunigas, bažnyčiai suteiktos parapijos teisės (iki tol buvo Saločių filija). Zvanagalos dvaro savininkai Staševskiai ir kiti dvarininkai skyrė bažnyčiai valaką žemės ir 13 000 auksinų. Jai susenus, 1793 m. pastatyta nauja medinė kryžminio plano bažnyčia. Jos statybą parėmė Juozapas Lionginas Staševskis ir Konstancija-Puzinaitė-Staševskienė. Prie bažnyčios pastatyta medinė varpinė. Joje buvo 3 varpai. 1835 m. įkurta parapinė mokykla.
1878 m. prašyta leisti statyti naują mūrinę bažnyčią, kurios sąmatinė vertė 28 235 rb. Statyti neleista, kol nebus surinkta daugiau kaip pusė sąmatoje numatytų pinigų. Surinkus 17 000 rb, statyti 1880 m. leista. Klebono Broniaus Stasevičiaus rūpesčiu 1881 m. pabaigoje pastatyta dabartinė bažnyčia. Grūžių ir kitų Kalneliškių dvaro savininkas paaukojo statybinės medžiagos už 65 000 rb. Klebonas B. Stasevičius 1887 m. įrengė 25 registrų vargonus, 1888–1890 m. – 5 altorius, 1892 m. įsigijo Kryžiaus kelio stočių paveikslų. Bažnyčią 1894 m. konsekravo Žemaičių vyskupas Mečislovas Paliulionis.
1907 m. įsteigta parapijos bibliotekėlė. Nuo 1908 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Per Pirmąjį pasaulinį karą varpai išvežti į Rusiją. 1932 m. nupirktas bronzinis varpas. 1934 m. bažnyčia apdengta skarda. 1938 m. klebonas Jonas Didžiulis su parapijiečiais bažnyčią suremontavo.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, turi romaninio ir klasicizmo stiliaus bruožų, raudonų plytų, stačiakampio plano (43 × 17 m), dvibokštė. Vidus 3 navų, dengtų skliautais. Įrengti 5 altoriai. Rūsyje palaidoti 8 žmonių, tarp jų ir bažnyčios statytojo, klebono prelato B. Stasevičiaus (mirė 1903 m.) palaikai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas nuo 1981 m. klebonavęs Vytautas Antanas Jasiūnas (1930–1991 m.).
Saldžioji stevija

Pavadinimas

Dabartinio mokslinio lotyniško rūšies pavadinimo autorius šveicarų botanikas Moisés de Santiago Bertoni, 1884 emigravęs į Pietų Ameriką, gyvenęs 1857–1929 metais.

Paplitimas

Natūraliai auga Pietų Amerikos žemyne – Paragvajaus plokščiakalniuose. Kaip cukraus pakaitalas introdukuota daugelyje šalių, įskaitant ir Lietuvą.

Augimvietės

Šis augalas natūraliai auga pusiau drėgno klimato Paragvajaus regione. Ten metinis kritulių kiekis apie 1500–1700 mm. Tad augalas puikiai ištveria drėgmę, bet neatlaiko sausros, kuri tiesiogiai pakenkia saldžiosios stevijos lapeliams. Ganėtinai pakanti žemesnei temperatūrai, nors žiemos periodu jų augimas lėtesnis. Idealiausia temperatūra sėklų sudaiginimui + 20ºC.

Morfologija

Iš pirmo žvilgsnio labai panašiai atrodo į Lietuvoje gerai žinomas mėtų genties augalus, nors pagal mokslinę klasifikaciją priklauso skirtingoms augalų šeimoms. Užauga 70-100 cm aukščio su 2-3 cm ilgio lapeliais. Žydi baltais, smulkiais žiedeliais.

Istorija ir panaudojimas

Pietų Amerikos indėnų gentis gvaraniai nuo seno šį augalą naudojo kaip saldiklį. O europiečiams tapo žinoma nuo XVI a., kada ten apie jos kaip saldiklio savybes pirmieji sužinojo ispanų konkistadorai. Vėliau ją apie 1888 metus tyrinėjo į Pietų Ameriką emigravęs šveicarų botanikas Moisés de Santiago Bertoni, kurią 1899 metais aprašė botaniškai.
Dėl lapų saldumo laikoma vienu saldžiausių pasaulyje augalu. Jos lapai 10-15 kartų saldesni už paprastą cukrų. O iš jos lapų išskiriamas natūralus, nemaistingas saldiklis neturintis kalorijų žinomas kaip steviozidas 250–300 kartų saldesnis už cukrų. Labai tinka vartoti sergantiems cukriniu diabetu. Saldžioji stevija dabar plačiai vartojama Japonijoje, Kinijoje ir kaip nuo seno – Pietų Amerikoje.
Svetimi (TV serialas)

Tema

Tai Edvino Kalėdos populiariaus romano trilogijos antroji dalis. Ši daugiaserijinė kriminalinė drama – serialo „Nemylimi“ tęsinys, kuriame taip pat netrūksta ne tik naujų meilės trikampių ir teisybės paieškų istorijų, bet ir netikėto veiksmo. Čia vienų herojų audringi jausmai sproginės dėl netikėtų naujų pažinčių ir naujos meilės, kitų – dėl išlikimo ir net gyvybės. Seriale sukasi nusikalstamo pasaulio ypatumų bei meilės peripetijų verpetas.

Siužetas

Po ilgų kalėjimo metų Viktoras išeina į laisvę ir susiduria su žiauria realybe: jo buvusi žmona Asta verčiasi prostitucija, o dukra auga vaikų namuose. Zylė sulaikomas, kaip įtariamas žmogžudyste. Normantas yra vedęs Ingą, kad tik toji niekam neprasitartų, jog jis, kaip ir Zylė – įsivėlęs į sutenerio Žoros nužudymą. Živilė žino Normanto paslaptį ir iš meilės Normantui taikstosi su meilužės padėtimi.
Viktoras dingsta. Jam prireikia laiko pabūti vienam, kad rasti jėgų grįžti ten, kur yra nemylimas ir buvo ne kart išduotas. Normantas kaip tik gali padeda broliui stotis ant kojų. Stengiasi iš policijos išvaduoti ir Zylę. Tik Lorensas laikosi savos taktikos – kovoti ne su pasekmėmis, o su priežastimis. Griaudėja sprogimas, žūsta žmogus, snaiperis tyko savo aukos, bet pats papuola į spąstus – štai į šitokį neramų pasaulį grįžta Viktoras, turėdamas didžiulę viltį susigražinti iš vaikų namų savo dukrą. Asta žūtbūt stengiasi atgauti Viktoro pasitikėjimą, jo meilę, tačiau Viktorui sunku pamiršti praeitį. Nepadeda nė tai, kad jis, Asta ir Mildutė - vėl visi kartu. Viktoras įsimyli kitą. Asta daro viską, kad tik sugriautų Viktoro meilę.
Zylė paleidžiamas. Jis susidraugauja su Armaniu Lugers, profesionaliu žudiku, kurį Zylės tėvas siuntė pašalinti Makarą. Zylė dega noru surasti tėvo žudikus ir pasodinti į teisiamųjų suolą. Tačiau atsiradę daiktiniai įrodymai, paslaptingai dingsta, paskui save nusinešdami gyvybę.
Normantas labai bijo įkliūti policijai, todėl visai susipainioja tarp savo moterų: gudriosios Ingos ir jautriosios Živilės. Už tai jam tenka skaudžiai mokėti. Živilė jį palieka, tačiau Normantas negali su tuo susitaikyti. Zylė simpatizuoja Živilei, bet mano, kad ji skirta tik Normantui. Zylei į pagalbą dėl dingusio tėvo ateina žavi prokurorė Rugilė ir tarp jų ima megztis ne tik dalykiniai santykiai. Lorensas netenka savo brangiausių žmonių ir nieko nelaukdamas nori atkeršyti žudikams. Tačiau karas tik prasideda ir bus sunku atskirti, kas savas, o kas svetimas. 
Viktoras grįžta į Vilnių. Jam prireikė laiko pabūti vienam, kad rasti jėgų grįžti ten, kur yra nemylimas ir buvo ne kart išduotas. Normantas kaip tik gali padeda broliui stotis ant kojų. Viktoras nori, kad dukra pripažintų jį kaip tėvą ir vis atlaidžiau ima žiūrėti į buvusios žmonos padarytas klaidas, mėgina suprasti Astą, kuri žūtbūt ima stengtis susigrąžinti Viktorą kaip mylimą tėvą ir vyrą. Tačiau praeities nuodėmės trukdo įsiplieksti meilei tokiai kokia jinai buvo.
Beriozovka (Parabelis)

Lietuviai

1951 m. gruodžio ir 1952 m. birželio mėn. į Beriozovką iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremta 54 šeimos ir 12 pavienių asmenų. 1951 m. darbingi šeimų nariai apie 200 km iš Alatajevo ėjo pėsti upės ledu; jų šeimos atvežtos 1952 m. pavasarį. Tremtiniai gyveno taigoje pastatytuose barakuose, kirto ir plukdė mišką, į kirtavietes 5–10 km eidavo pėsti arba gyvendavo jose savaitėmis. Tremtiniai badavo, daug jų sirgo, mirė, žuvo, buvo sužaloti. Į Lietuvą tremtiniai pradėjo grįžti 1956 m. Beriozovkos kapinėse buvo palaidota 12 lietuvių. 1989 m. daugumos palaikai parvežti į Lietuvą. Beriozovka XX a. pabaigoje buvo labai sumažėjusi – dalį gyvenvietės ir kapinių nuplovė upės vanduo.