google/wiki40b huggingface dataset:
Auksinis kompasas (filmas)

Filmavimas

Filmavimas prasidėjo „Šepertono studijose" 2007 rugsėjo 4 d. Paskutinės scenos nufilmuotos 2007 vasario 30 d. Keletas papildomų scenų buvo filmuojamos netoli Grindelvaldo Šveicarijoje 2007-ųjų gegužės pradžioje ir Redklifo aikštėje Oksforde birželio vidury. Peizažinės scenos buvo filmuojamos Skandinavijoje - Norvegijoje bei Svalbarde, tačiau nedalyvaujant aktoriams, nes prodiuseriai būgštavo, jog jauni aktoriai gali neatlaikyti didelių šalčių.
Liusi (filmas)

Siužetas

Liusi, 25-erių metų amerikietė, gyvena ir studijuoja Taipėjuje, Taivane. Jos vaikinas apgaule priverčia ją atlikto jo darbelį – pristatyti lagaminą su sintetiniais narkotikais, žinomais CPH4 pavadinimu, jo darbdaviui ponui Jangui, korėjiečių mafijos bosui. Sandorio metu nušaunamas Liusės vaikinas, o ji pati priverčiama nugabenti narkotikus į pardavimo taškus Europoje po to, kai į jos pilvo ertmę įsiuvama narkotikų pakuotė. Liusei bebūnant įkalintai, vieno iš jos pagrobėjo smurtinio akto metu prieš ją narkotikų pakuotė praplyštą ir narkotikams patekus į jos organizmą Liusė nepaliaujamu greičiu ima įgauti vis daugiau fizinių ir protinių sugebėjimų, tokių kaip telepatija, telekinezė, mintinės kelionės laiku bei gebėjimas pasirinkti nejausti emocijų ir jutiminių potyrių. Išžudžiusi pagrobėjus ji pasprunka su siekiu surasti kitus asmenis, taip pat gabenančius narkotikus...

Įvertinimas ir atsiliepimai

Filmas susilaukė didžiulio komercinio pasisekimo, tarptautiniu mastu uždirbo per 458 mln. JAV dolerių, tuo tarpu biudžetas tesiekė 40 mln. JAV dol. Iš kritikų daugiausia sulaukė teigiamų atsiliepimų, buvo pagirta Johansson vaidyba, pramoginių ir intriguojančių temų pateikimas bei vizualinis apipavidalinimas, bet kritikos sulaukta dėl absurdiško ir painaus siužeto.
Filmų vertinimo svetainėse Metacritic ir Rotten Tomatoes filmas atitinkamai įvertintas 61 balu ir 66 % iš 100.
Irena Ona Čibirienė

Biografija

Vyras Leonas Čibiras. 1948 m. baigė Vilniaus universitetą. 1962 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Toksoplazmozė kaip viena iš aklumo, silpnaregystės ir komplikuoto žvairumo priežasčių“, medicinos kandidatė. 1985 m. apgynė disertaciją „Hemodinamikos ir akies kraujagyslių struktūriniai-funkciniai pakitimai sergant reumatinėmis ligomis“, medicinos mokslų daktarė.
Nuo 1948 m. dirbo Vilniaus ir Kauno ligoninėse, Zoologijos ir parazitologijos institute, 1964–1990 m. – Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, 1994–1995 m. – Vilniaus universiteto Bendrosios terapijos ir reumatologijos klinikoje.

Mokslinė veikla

Kartu su kitais bendradarbiais išrado lazerinės šviesografijos metodą ankstyvajai sisteminės sklerodermijos diagnostikai. Patobulino reooftalmologijos metodą, skirtą akies dugno ir akies obuolio priekinio segmento kraujagyslėms fotografuoti. Pasiūlė įvairių sisteminių ir reumatinių ligų diferencinės diagnostikos būdų.
Hatjevilis

Istorija

Hatjevilis pradėjo kurtis 1961 m. iš pabėgėlių stovyklos, kurioje glaudėsi po uragano namus praradę Belizo miesto gyventojai.
Panevėžio Ryšių statyba

Panevėžio „Ryšių statyba“ – regbio klubas iš Panevėžio, įkurtas 1971 m.

Istorija

Komandą pavadinimu „Elektronas“ 1971 m. įkūrė Panevėžio tiksliosios mechanikos gamykla. 1972 m. klubas debiutavo Lietuvos regbio pirmojoje lygoje ir tapo varžybų nugalėtoju, taip iškovodamas teisę kitais metais rungtyniauti aukščiausioje lygoje. 1973 m. komandą pradėjo finansuoti baldų gamykla, todėl ekipa ėmė vadintis „Ąžuolo“ vardu. Visgi per kelis sekančius sezonus skambesnių pergalių panevėžiečiams pasiekti nepavyko (aukščiausias pasiekimas – 1974 m. čempionate iškovota šeštoji vieta), todėl 1976 m. baldų gamykla nutraukė komandos finansavimą. Klubas ir vėl grįžo į tiksliosios mechanikos gamyklos globą, taip pat sugrąžintas ir „Elektrono“ pavadinimas.
Panevėžiečių atgimimas prasidėjo 1978 m., kai vėl buvo laimėtos pirmosios lygos varžybos. Nuo 1979 m. „Elektronas“ grįžo į aukščiausiąją lygą, kur skirtingais pavadinimais be pertraukų rungtyniavo iki pat 2007 m. čempionato pabaigos. Per šį laikotarpį panevėžiečiai kartą tapo Lietuvos čempionais bei 2 kartus iškovojo Lietuvos regbio taurę.
Lobizmas

Istorija

Nors tam tikras lobizmo apraiškas galima aptikti senovės Graikijoje ir Romoje, tačiau modernaus lobizmo pradžia yra siejama su XVIII amžiaus pabaiga JAV. Tuometinė žiniasklaida bei visuomenė lobizmą laikė abejotinos reputacijos praktika, kuri kenkė demokratijai ir buvo smerkiama. Nors visuomenėje lobizmas buvo vertinamas neigiamai, pirmą kartą jį sureguliuoti ir pradėti lobistų registraciją nesėkmingai buvo pabandyta tik 1928 metais. Federalinis lobizmo reguliavimo aktas JAV buvo priimtas po Antrojo pasaulinio karo – jame apibrėžtas lobizmas, lobistams numatytos tam tikros pareigos (pavyzdžiui, registruotis, deklaruoti savo interesus, pajamas ir pan.) ir sankcijos už šių reikalavimų nesilaikymą.

Interesų grupės

Lobizmu gali užsiimti pavieniai asmenys arba jų grupės, vadinamos interesų grupėmis. Remiantis Europos Parlamento 2003 metų ataskaita, 2000 metais Briuselyje ir jo apylinkėse buvo apie 2600 registruotų interesų grupių, turinčių pastovius biurus. Iš jų maždaug trečdalis buvo Europos prekybos asociacijos, penktadalis – komercijos konsultantai, maždaug po 10 proc. – nevyriausybinės organizacijos, profesinės sąjungos, nacionalinio verslo asociacijos, apie 5 proc. – tarptautinės organizacijos ir apie 1 proc. – ekspertų grupės.
Interesų grupės paprastai skirstomos pagal atstovaujamus interesus. Europos Komisija juos siūlo skirstyti į dvi grupes – verslo arba visuomenės interesus. Visuomenės interesams atstovauja pelno nesiekiančios organizacijos arba jo siekiančios (pavyzdžiui, teisininkai, konsultantai).
Pagrindinė lobistų veikla – bendrauti su valstybės tarnautojais, kontroliuoti ir stebėti politinį ir vyriausybės darbą, konsultuoti valstybinio sektoriaus atstovus dėl politinės strategijos ir taktikos, plėtoti ir prižiūrėti savo grupės lobistinę veiklą.

Lobistų tipai

Kontraktiniai lobistai – pagal sutartį dirbantys lobistai, gaunantys atlyginimą už savo darbą. Šiam tipui priskirtini ir visi Vyriausiojoje tarnybinės etikos komisijoje (toliau – VTEK) registruoti lobistai, teikiantys ataskaitas VTEK ir deklaruojantys pajamas, gaunamas už lobistinę veiklą.
Etatiniai lobistai – organizacijų ir įmonių vadovai, prezidentai, direktoriai, atstovai ryšiams su visuomene, kurie atstovauja vienam klientui.
Lobistai ryšiams su įstatymų leidėjais – patarėjai, konsultantai, nesantys tų įmonių ar įstaigų etatiniai darbuotojai ir neužsiregistravę kaip lobistai VTEK. Šiai grupei priskirtinos konsultacinės, viešųjų ryšių kompanijos, kurios sutartiniu pagrindu vykdo lobistinę veiklą kieno nors naudai.
Lobistai savanoriai – negaunantys atlyginimo, atstovaujantys nepelno, visuomeninėms organizacijoms ar socialiai remtinoms grupėms.
Lobistai mėgėjai – dirbantys „iš idėjos“ arba patiriantys asmeninę naudą iš lobistinės veiklos konkrečiu atveju; lobistai mėgėjai, kovojantys prieš jiems labai nepatinkančią politikos kryptį ar įstatymo, nutarimo projektą.

Lobizmo padariniai

Lobizmas sukelia teigiamus (pavyzdžiui, aktyvesnis visuomenės grupių interesų atstovavimas) ir neigiamus padarinius. Iškyla grėsmė, kad sprendimai bus priimami ne daugumos, o lobizmui daugiau pinigų skiriančių asmenų ar grupių naudai.
Ižiniškių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis, dar vadinamas Papilės kalnu, Guru, o jo pylimas Guruku, yra stačiašlaitė kalva, kurią iš pietryčių, pietų ir pietvakarių juosia Šešuvis ir jo daubos. Dalis kalno nuplauta upės. Šlaitai 7–9 m aukščio. Kalvos viršuje, šiauriniame krašte, buvęs pylimas nulygintas 1956 m. suformuojant 16x9 m dydžio aikštelę šokiams. Lyginant pylimą jame buvo rasta molio tinko, žmonių kaulų. Išliko trikampė apie 100 m² ploto, iki 3 m ilgio, 14 m pločio aikštelės dalis. Papilės kalno papėdėje iškastas 17 m pločio, 4 m gylio griovys, už jo lanku buvo supiltas apie 85 m ilgio ir 3–5 m aukščio pylimas. Už jo yra 5 ha ploto senovės gyvenvietės liekanų.

Tyrimai

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1961 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Rasta lipdytos lygiu ir grublėtu paviršiumi keramikos, apdegusio molio gabaliukų, gyvulių kaulų, šlako, akmenų. Pylime rastas geležinis plačiaašmenis kirvis. Piliakalnis naudotas I tūkstantmetyje ir II tūkstantmečio pradžioje, gyvenvietė datuojama I tūkstantmečiu. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Aplinkiniai piliakalniai

Gudelių piliakalnis 14 km
Plusčių piliakalnis 20 kmPapilių piliakalnis 20 km
Pužų piliakalnis 4,6 kmMolavėnų piliakalnis 5 km
Papušinio piliakalnis 29 kmIvangėnų piliakalniai 19 kmGalkaičių piliakalnis 9 km
Kalnųjų piliakalnis 18 kmBatakių piliakalnis 21 kmJurbarko piliakalnis 34 kmKartupėnų piliakalnis 34 km
Veiviržėnų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Veiviržo kairiajame krante. Aikštelė trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 37 m ilgio, 34 m pločio rytiniame gale, 11 m pločio vakariniame gale, žemesniu vakariniu galu. Jos rytiniame krašte supiltas 3 m aukščio, 20 m pločio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į čia buvusį griovį ir už jo esantį papilį. Papilio aikštelė keturkampė, orientuota rytų – vakarų kryptimi, 35 m ilgio, 70 m pločio. Aikštelės pietiniame krašte supiltas 0,3 m aukščio, 6 m pločio pylimas, kurio išorinis 1,3 m aukščio šlaitas leidžiasi į čia buvusį griovį, už kurio yra antras 0,8 m aukščio, 8 m pločio pylimas. Šiaurinėje pusėje papilys nuo gretimų aukštumų atskirtas 8 m pločio, 4 m gylio grioviu, rytuose besijungiančiu su natūralia dauba. Šlaitai statūs, 15 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.
Šlaitai į Veiviržo slėnį nuslinkę. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais, papilio aikštelė dirvonuoja.

Aplinkiniai piliakalniai

Gerduvėnų piliakalnis 16 km
Gargždų piliakalnis 17 km
Dovilų piliakalnis 18 kmVėlaičių piliakalnis 28 km
Pakutuvėnų piliakalnis 28 kmPauškių piliakalnis 15 km
Žvaginių piliakalnis 14 kmLaistų piliakalnis 24 km
Vyskupiškių piliakalnis 2,5 kmNorgėlų piliakalnis 9 km
Treigių piliakalnis 28 kmMockaičių piliakalnis 6 km
Skomantų piliakalnis 7 kmŠiūparių piliakalnis 4 km
Pavilnučio piliakalnis 8 kmGedikų piliakalnis 13 km
Hiroshige

Utagawa Hiroshige (jap. 歌川広重, taip pat dar vadinamas Andō Hiroshige jap. 安藤広重, 1797 m. Edo, dabar Tokijas – 1858 m. spalio 12 d.) − XIX a. japonų ukiyo-e dailininkas ir vienas žymiausių šio žanro menininkų.
Mahė

Mahė, Maė (pranc. Mahé) – sala Indijos vandenyne, didžiausia ir svarbiausia Seišeliuose. Išsidėsčiusi salyno šiaurės rytuose. Plotas 155 km². Saloje gyvena 72 tūkst. gyventojų. Apie 90 % jų gyvena sostinėje Viktorijoje. Mahė pavadinta Mauricijaus gubernatoriaus Bertrand-François Mahé de La Bourdonnais garbei.
Salos pamatas kristalinis. Aukštis iki 905 m (Morn Seišelua k.). Salos centrinėje dalyje išlikę tropiniai miškai. Dauguma augalijos – endeminė. Mahėje yra 4 nacionaliniai parkai. Saloje yra 1971 m. atidarytas oro uostas.
Mahę 1609 m. pasiekė britai.
Vabalninko herbas

Istorija

1792 m. balandžio 26 d. Ldk Stanislovas Augustas Poniatovskis Vabalninkui pakartotinai suteikė miesto teises ir patvirtino herbą.
1997 m. kovo 8 d. Prezidento dekretu Nr. 1234 patvirtintas naujasis Vabalninko herbas.
Jonas Verseckas

Biografija

1939 m. Sokonių mokyklos mokytojas. 1940 m. priklausė Geležinio Vilko Lietuvos partizanų organizacijai, 1941 m. jos vadas.
Nuo 1988 m. aktyvus Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio narys, LPS Lazdijų rajono skyriaus pirmininkas.
Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1989–1992 m. Lazdijų skyriaus pirmininkas, 1989–1991 m. LSDP tarybos narys.
2000 m. apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu.
Pacų rūmai (Didžioji g.)

Istorija

Brauno atlase šioje vietoje buvo pažymėti triaukščiai Vaivados namai, matyt, pastatyti Trakų vaivados Grigaliaus Astiko. XVI a. pab. sklype stovėjo du namai: vienas priklausė Sluškoms, kitas buvo vadinamas Vytauto namu. Sluškų namą 1602 m. įsigijo kanauninkas Ambraziejus Beinartas ir įrengė bursą (bendrabutį). 1655 m. abu pastatai buvo apgriauti. 1673 m. bursos namą nusipirko Vilniaus kaštelionas, LDK etmonas Mykolas Kazimieras Pacas; prieš tai jis buvo nusipirkęs ir vad. Vytauto namą. Iki 1677 m. namai buvo atstatyti, sujungti ir tapo puošniais rūmais. M. K. Pacui išvykus į karą su Turkija, dalis rūmų buvo išnuomota pirkliams, pajamos ėjo Vilniaus šv. Petro ir Povilo bažnyčios statybai. XVIII a. kieme buvo pastatytas šiaurinis korpusas, skirtas virtuvei ir pagalbinėms patalpoms, ir pietinis korpusas su ratine ir arklidėmis. 1787 m. po Juozapo Paco mirties rūmai atiteko Liudvikui Mykolui Pacui. 1790 m. rūmai buvo sujungti su gretimu namu. 1810 m. buvo remontuoti.
1830 m. rūmai remontuoti dar kartą. Kai po 1831 m. sukilimo L. M. Pacas pabėgo į Prancūziją, rūmai buvo konfiskuoti. Juose įsikūrė Vilniaus gubernijos karinis štabas ir 1839–1841 m. įvykdyta rekonstrukcija caro patvirtintą inžinieriaus kapitono Grunto projektą. 1860 m. ir 1909 m. pastatas buvo vėl rekonstruojamas. 1916–1918 m. juose buvo nuolatinė lietuvių ir baltarusių liaudies dirbinių paroda. Tarpukariu rūmuose Vilniaus vaivadijos karinis štabas. 1945–2012 m. pastate buvo įsikūrusios įvairios VRM ir SAM įstaigos. 1980 m. buvo atlikta rekonstrukcija pagal A. Bučinskaitės projektą.
2012–2014 m. pastatas stovėjo apleistas.
Jurgis Aušra

Biografija

1994–1995 m. Klaipėdos miesto meras. 1995–1997 m. Klaipėdos apskrities valdytojas. 1998–2000 m. ekspedijavimo bendrovės UAB „Euroga“ generalinis direktorius. 2002–2010 m. AB „Klaipėdos nafta“ generalinis direktorius.
1990–1995 m. Klaipėdos tarybos deputatas, 1995 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Klaipėdos verslo ir technologijų kolegijos steigėjas.
Vytas Rukšėnas

Biografija

1984 m. baigė Vilniaus universitetą, matematikas. Lentvario Motiejaus Šimelionio vidurinės mokyklos matematikos vyr. mokytojas.
Nuo 1996 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Trakų rajono skyriaus narys.
1990–1995 m. Trakų rajono tarybos deputatas, nuo 2007 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Danguolė, vaikai Edita, Tomas.
Verslo vadybos mokykla

Verslo vadybos mokykla – aukštojo išsilavinimo mokykla, suteikianti verslo administravimo laipsnį. Tokio pobūdžio universitetas siūlo sąskaitybos, vadybos, ekonomikos, finansų, rinkodaros, žmogiškųjų išteklių vadybos, organizacinės elgsenos, ryšių su visuomene vadybos, strategijos valdymo, informacinės sistemų vadybos ir kiekybinės analizės studijų programas.
„ESCP Europe“ 1819 metais įkūrė ekonomikos mokslininkų ir verslininkų grupė, į kurią įėjo ekonomistas Jean-Baptiste Say ir prekybininkas Vital Roux. „ESCP Europe“ buvo pirma verslo mokykla pasaulyje.

Paskirtis

Verslo mokyklos XIX amžiaus pabaigoje imtos kurti politikų ir verslininkų iniciatyva. Jie suprato, kad verslininku negali tapti bet kuris arba kiekvienas turtą paveldėjęs žmogus. Norint sėkmingai valdyti verslą reikia sisteminių žinių ir praktikos, o vadovas turi turėti specialių įrankių ir metodiką. Todėl ir imta sisteminti bei mokymui pritaikyti praktines žinias – jos buvo perduodamos pirmiesiems tikriems mokslus išėjusiems verslo vadovams. Ilgainiui mokymo programos evoliucionavo: verslo mokyklos tuo pačiu metu ir skatino verslą vystytis, ir pačios naudojosi jo praktika, kurią paversdavo teorinėmis žiniomis.

Dėstomi dalykai

Verslo vadybos mokyklose dėstomos įvairios studijų programos, dažniausiai pritaikytos vadovams. Prestižinė „Sloan“ draugijos (angl. Sloan Fellowship) programa dėstoma tik MIT Sloan vadybos mokykloje bei Stanfordo ir Londono verslo mokyklose.

Lietuvoje

Lietuvoje pagrindinės yra trys verslo mokyklos. Tai Vilniaus universiteto tarptautinio verslo mokykla (VU TVM), ISM Vadybos bei ekonomikos universitetas ir Baltijos vadybos institutas, labiau žinomas kaip BMI. Vadybos mokslų rinkoje vieni pritraukia tik vadovus, kiti – perspektyviausius samdomus darbuotojus, kuriems vadybos žinių trūksta kopiant karjeros laiptais. Verslo vadovus pritraukti siekia visos mokyklos.
Herman Bernstein

Biografija

Gimė 1876 m. rugsėjo 21 d. Kudirkos Naumiestyje. Tėvas David Bernstein, motina Marie Elsohn. Brolis rašytojas Harry Hillel Bernstein. Būdamas 6 metų kartu su tėvais išsikraustė gyventi į Mogiliavą. 1893 m. emigravo į JAV, kur iš pradžių apsigyveno Čikagoje. 1901 m. vedė Sophie Friedman, su kuria susilaukė Violet Bernstein Willheim, Hilda Bernstein Gitlin, Dorothy Bernstein Nash ir David Bernstein.
1900 m. pradėjo žurnalisto karjerą, rašė straipsnius tokiuose laikraščiuose kaip New York Post, The Nation, The Independent ir Ainslee's Magazine. Jis buvo vienas iš laikraščio The New London Day įkurėjų ir redaktorių, taip pat redagavo The Jewish Tribune ir Jewish Daily Bulletin laikraščius. Kaip The New York Times laikraščio korespondentas, dažnai vykdavo į Europą. I pasaulinio karo metu, 1915 m. vyko į fronto linijas aprašyti apie vietinių žydų padėtį. 1912 m. dalyvavo prezidento Woodrow Wilson rinkimų kampanijoje.
1917 m. laikraštyje New York Herald aprašė apie Rusijos revoliuciją, 1919 m. tame pačiame laikraštyje aprašė apie Paryžiaus taikos konferenciją. 1918 m. išaiškino slaptą korespondenciją tarp Rusijos caro Nikolajaus II ir Vokietijos kaizerio Vilhelmo II. Tarpukariu laikraščiuose New York Journal-American ir Brooklyn Eagle dažnai rašydavo apie Europą ir Rusiją.
Bernsteinas ėmė interviu iš žymiausių savo amžininkų: Levo Tolstojaus, George Bernard Shaw, Auguste Rodin, Henri Bergson, Benedikto XV, Piotro Kropotkino, Levu Trockiu, Chaim Weizmann, Havelock Ellis, Romain Rolland, Albert Einstein ir Woodrow Wilson. Šie interviu buvo išleisti knygose With Master Minds: Interviews by Herman Bernstein ir Celebrities of Our Times.
1928 m. dalyvavo prezidento Herbert Hoover rinkimų kompanijoje. Už pagalbą prezidentas 1930 m. paskyrė Bernsteiną ambasadoriumi Albanijoje, kur jis dirbo iki 1933 metų. Už gerų santykių plėtojimą tarp JAV ir Albanijos, jam buvo suteiktas Sanderbego ordinas, kurį suteikė pats Albanijos karalius Albanijos Zogas.
Gyvendamas JAV aktyviai dalyvavo žydų bendruomenės gyvenime, priklausė įvairioms žydų organizacijoms. Dirbo Amerijos žydų komiteto sekretoriumi, taip aktyviai veikė Amerikos Sionistų organizacijoje. Rašė straipsnius apie galimybę įkurti Izraelio valstybę ir padėtį Palestinoje.
Mirė 1935 m. rugpjūčio 31 d. Šefilde, Masačusetse.

Vertimai, poezija, pjesės

Bernsteinas iš rusų į anglų kalbą išvertė nemažai Maksimo Gorkio, Leonido Andrejevo, Levo Tolstojaus ir Ivano Turgenevo. Taip pat pats rašė spektaklius, iš kurių The Mandarin (Mandarinas) ir The Right to Kill (Teisė žudyti) buvo parodyti Brodvėjaus teatruose. 1899 m. parašė poemą The Flight of Time and Other Poems (Laiko skrydis ir kitos poemos), 1902 m. parašė poemą In the Gates of Israel: Stories of the Jews (Izraelio vartuose: Žydų istorijos), 1903 m. Contrite Hearts (Atgailaujančios širdys). 1915 m. esperanto kalba parašė knygą La Rekta Gibulo (Tiesi kupra).
Latvijos dailės akademija

Istorija

Įsteigta 1921 m. V. Purvičio iniciatyva Aukštųjų dailės dirbtuvių, veikusių nuo 1919 m., pagrindu. Mintį Rygoje įkurti meno aukštąją mokyklą Vilhelmas Purvitis puoselėjo dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą, nuo 1909 m. vadovavęs Rygos meno mokyklai. 1915 m. vasarą evakuojantis mokykla buvo išvežta į Peterburgą ir faktiškai nustojo egzistavusi. Oficialus nutarimas stigti Latvijos dailės akademiją išleistas 1919 m. rugpjūčio 20 d. Tik sutvirtėjus nepriklausomai Latvijos Respublikai, atsirado galimybė įkurti dailės akademiją. Akademijos atidarymas vėlesniam laikui buvo atidėliojamas dėl patalpų trūkumo. Studijos prasidėjo tik po dvejų metų, akademijos oficialus atidarymas 1921 m. spalio 12 d. dėl lėšų trūkumo įvyko be iškilmingos ceremonijos. Iki pat 1940 m. aukštoji mokykla buvo įsikūrusi Geležinkelio valdybos pastate netoli Rygos centrinės stoties.
Latvijos dailės akademija turėjo Peizažinės tapybos (vadovas V. Purvitis, 1921–1944 m.), Figūrinės tapybos (vadovai J. R. Tilbergas, 1921–1932 m., Gedertas Eliasas, 1932–1944 m.), Dekoratyvinės tapybos (vadovas Janis Kuga, 1921–1944 m.), Grafikos (vadovai Richardas Zarinis, 1921–1938 m., Karlis Krauzė, 1938–1940 m.), Skulptūros (vadovai Konstantinas Rončevskis, 1921–1935 m., Karlis Zalė, 1936–1940 m.) ir Keramikos (vadovas Rudolfas Pelšė, 1924–1941 m.) meno studijas.
1944–1991 m. Latvijos TSR valstybinė dailės akademija, 1973–1988 m. Latvijos TSR valstybinė Zalkalnio dailės akademija. Iki 1991 m. buvo vienintelė akademijos rango dailės mokykla Baltijos šalyse. Iš viso tarpukario metais Latvijos dailės akademiją iš priimtų 860 studentų baigė 219, bet ne visi jie tapo žymiais menininkais.

Dėstytojai

Akademijoje dėstė: Karlis Miesniekas, Valdis Albergas, Romis Bemas, Borisas Berzinis, Nikolajus Breikšas, Karlis Brencenas, Inta Celminia, Burkardas Dzenis, Ludolfas Libertas, Janis Liepinis, Emilis Melderis, Konradas Ubanas, Valdemaras Tonė, Teodoras Zalkalnis, Karlis Zemdega

Studentai

Akademijoje studijavo: Valdis Albergas, Robertas Antinis, Ilzė Avuotinia, Georgas Barkanas, Biruta Baumanė, Borisas Berzinis, Ilmaras Blumbergas, Nikolajus Breikšas, Aleksandra Briedė, Ruta Bogustova, Inta Celminia, Lėja Davidova-Medenė, Arta Dumpė, Girtas Muižniekas.
Vilniaus kredito unija

Vilniaus kredito unija - kooperatiniais pagrindais sukurta kredito įstaiga, kuri teikia įvairias finansų paslaugas savo nariams.
Janka Kupala

Biografija

1909–1913 m. mokėsi švietimo kursuose Sankt Peterburge, 1915 m. – A. Šaniavskio liaudies universitete Maskvoje. 1908–1909 m. ir 1913–1915 m. gyveno Vilniuje, bendradarbiavo laikraštyje „Naša Niva“, 1914–1915 m. jo redaktorius. Nuo 1919 m. gyveno Minske, aktyviai dalyvavo kultūriniame ir visuomeniniame gyvenime. Per Antrąjį pasaulinį karą gyveno Maskvoje, tragiškai žuvo.
Baltarusijos (1928 m.) ir Ukrainos (1929 m.) mokslų akademijos narys.

Kūryba

Ankstyvajai lyrikai (rink. „Dūdelė“, 1908 m., „Guslininkas“, 1910 m., „Gyvenimo keliui“, 1913 m., „Palikimas“, 1922 m.) būdinga dramatinė įtampa, dideli išgyvenimai, tautosakos motyvai, muzikalumas, emocionalumas, tikėjimas baltarusių tautos kūrybine galia. Parašė tragišką poemą „Amžių daina“ (1910 m.). Poemose („Pilkapis“, 1912 m., „Bandarouna“, „Jinai ir aš“, abi 1913 m.) keliama liaudies kūrybos nemirtingumo, kovos už laisvę idėja, apdainuojamas valstiečio suvokiamas laimingas gyvenimas, kurį suteikia laisvas darbas ir meilė. Poema „Sapnas ant pilkapio“ (1912 m.) skirta maištininko romantiko, žmonių gynėjo ir kaimo bendruomenės santykiams. Asmenybės ir liaudies ryšys atskleidžiamas poemoje „Liūto kapas“ (1920 m.). XX a. ketvirto dešimtmečio poezija (rink. „Daina statybai“, 1936 m., „Iš širdies“, 1940 m.) reportažinė, tarybinės ideologijos.
Svarus jo indėlis kuriant baltarusių nacionalinę dramaturgiją. Komedijoje „Paulinka“ (1913 m.) išjuokiama smulkių bajorų gyvenimo būdas, pasipūtimas ir dvasinė menkystė. Dramoje „Išdraskytas lizdas“ (1919 m.) vaizduojamas sunkus bežemių valstiečių likimas. Geriausioje satyrinėje komedijoje „Čionykščiai“ (1924 m.) pirmasis atskleidė aktualią politinę problemą – Baltarusijos rytinių ir vakarinių kaimynų požiūrį į baltarusių tautinį atgimimą.
Kūryba į lietuvių kalbą pradėta versti XX a. pradžioje. 1913 m. Vilniuje pastatyta komedija „Paulinka“. Eilėraščių išspausdinta antologijose „Iš baltarusių poezijos“ (1952 m.), „Atplaukia Nemunu daina“ (1958 m.).
Burkardas Dzenis

Biografija

1905 m. Sankt Peterburge baigė Centrinę A. Štiglico techninio piešimo mokyklą, 1906 m. Paryžiuje tobulinosi pas O. Rodeną.
1910–1929 m. dailės pedagogas Rygoje, 1920–1941 m. Latvijos dailės muziejaus direktorius. 1922–1944 m. Latvijos dailės akademijos Taikomosios skulptūros studijos vadovas; nuo 1937 m. profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1950 m. emigravo į JAV.

Kūryba

Sukūrė portretų – biustų („Žmona“, 1906 m., 1922 m., „Ana Brigaderė“, 1911 m., „Janis Zalytis“, 1921 m., 1925 m.) ir reljefų („Karlis Ulmanis“, Linkolno universitetas, XX a. šeštas dešimtmetis), antkapinių paminklų („Adolfas Alunanas“, Jelgava, 1913 m., „Rudolfas Blaumanis“, Ėrgliai, 1923 m.), taikomosios (pirmasis Latvijos herbas, 1919 m., banknotai, pašto ženklai) ir knygų grafikos kūrinių. Ankstyvosioms skulptūroms įtakos turėjo O. Rodenas, vėlesniųjų – plastika santūri, grįsta realistiniais ir abstrakčių formų deriniais.
1926–1938 m. apdovanotas Prancūzijos, Švedijos, Norvegijos, Belgijos, Latvijos valstybiniais ordinais.