google/wiki40b huggingface dataset:
Staliniečio kelias

Staliniečio kelias – Troškūnų rajono laikraštis, ėjęs nuo 1951 m. sausio 13 d. iki 1959 m. gruodžio 10 d. Troškūnuose.

Istorija

LKP Troškūnų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus, 1951 m. – vienąkart-dukart per savaitę. Spausdino Panevėžio spaustuvė. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1959 m. – 2150 egz.
Laikraštis uždarytas 1959 m. gruodžio 7 d. panaikinus Troškūnų rajoną ir jo teritoriją perdavus Anykščių rajonui. Teritorijoje platintas Anykščių laikraštis „Kolektyvinis darbas“.
Pasaulio treko čempionatas

Pasaulio treko čempionatas – kasmetinis geriausių pasaulio dviračių treko sportininkų varžybos, kurias organizuoja tarptautinė dviračių sporto sąjunga (UCI).
Šiuo metu į pasaulio čempionatą įtrauktos šios rungtys: keirinas, laiko intervalo varžybos, individualaus persekiojimo lenktynės, komandinio persekiojimo varžybos. taškų lenktynės, skratčas, sprintas, komandinis sprintas.
Pirmasis čempionatas įvyko 1893 m. Niujorke, JAV. Čempionato viea keičiame kasmet, dažniausiai varžybos rengiamos Europoje.
Antanas Mykolas Potockis

Biografija

Lenkijos žymios magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Smolensko vaivados Aleksandro Jono Potockio (m. 1714) ir Terezos Tarlaitės (m. po 1739) antrasis sūnus, Lvovo kašteliono Juozapo Potockio brolis ir Lenkijos rašytojo Povilo Stepono Potockio anūkas.
1728 metais gavo Lietuvos didžiojo pastalininkio pareigybę, 1729 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. 1732 metais Antanas Mykolas Potockis buvo paskirtas Belzo vaivada.
1733 metais palaikė Stanislovo Leščinskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. Augusto III valdymo metu (1734–1763) buvo respublikonų partijos veikėjas, Prancūzijos ir Prūsijos šalininkas.
Aktyvus politikas ir diplomatas, gerai susipažinęs su europietiškais reikalais.
Už savo nuopelnus buvo apdovanotas lenkišku Baltojo erelio (1745), rusišku Švento Aleksandro Neviškio (1726) ordinais.
Valdė Golovčino, Horkų (Oršos pavietas), Krasnopolės (Mozyriaus pavietas) dvarus, po vedybų su Sapiegų giminės atstove įsigijo Zelvą (Valkavisko pavietas), Čarliono kaimą (Gardino pavietas) ir kitus dvarus.
Elektros išlydis

Elektros išlydžiu vadinama elektros srovės tekėjimas dujose. Normaliomis sąlygomis dujos yra dielektrikas, nes jose laisvųjų elektronų ir jonų yra labai mažai. Kai dujas veikia veikia rentgeno, radioaktyvūs, kosminiai ir kiti jonizuojantys spinduliai, elektrinis laukas, aukšta temperatūra ir kiti veiksniai, vyksta dujų jonizacija. Jeigu prie dviejų elektrodų prijungiama įtampa, jonai ir elektronai pradeda judėti ir dujomis pradeda tekėti elektros srovė.

Nesavaiminis išlydis

Tai toks dujų laidumas, kurį sukuria pašalinis jonizatorius ir kurį galima pastebėti tik tol, kol veikia jonizatorius. Kai yra nuolatinis jonizatorius, didinant įtampą tarp elektrodų, iš pradžių kartu proporcingai didėja srovė, paskui srovė stiprėja lėčiau ir galiausiai visai nebestiprėja. Ši nusistovėjusi srove vadinama soties srove. Soties srovė sunaudoja visus išorinės jonizacijos sukurtus jonus ir elektronus.
Laima Jonutytė

Biografija

L. Jonutytė gimė Klaipėdoje, kur 1978 metais baigė Klaipėdos St. Šimkaus konservatoriją. Profesinį tobulėjimą tęsė Lietuvos muzikos akademijoje, mokėsi pas vokalo pedagogę Aldoną Kisielienę, ir 1985 metais įgijo operos solistės specialybę. Tais pačiais metais jauna solistė, pakviesta dirigento Rimo Geniušo, pirmą kartą pasirodė Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro scenoje J. Haydno operoje „Žvejė“. Netrukus įvyko ir oficialus debiutas teatre: P. Čaikovskio operoje „Eugenijus Oneginas” solistė atliko Larinos vaidmenį. Šiame teatre savo profesinę karjerą tęsia iki šiol.
Sėkminga pradžia teatro scenoje L. Jonutytei atvėrė duris tiek solinei karjerai, tiek pedagoginei veiklai.

Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras

Per savo kūrybinę karjerą artistė LNOBT ir užsienio teatrų scenoje įkūnijo daugiau nei 32 įvairius vaidmenis. Kompozitoriaus P. Eötvöso pageidavimu, atlikti Martinos Labordė vaidmenį ji buvo pakviesta į premjerinius operos „Meilė ir kiti demonai“ spektaklius Strasbūro operos teatre, kur dvi pirmąsias premjeras dirigavo pats Péter Eötvös.
Solistei dirigavo Mstislav Rostropovič, Kszysztof Penderecki, Justus Frantz, Jacek Kaspszyk, David Pary, P. Borin, G. Mais, Z. Zidvards, Ingo Ernst Reihl, Juozas Domarkas, Jonas Aleksa, Gintaras Rinkevičius, Saulius Sondeckis, Petras Bingelis, Martynas Staškus, Vytautas Viržonis, Modestas Pitrėnas ir kt.
L. Jonutytė gastroliavo Kinijoje , Bulgarijoje, Ispanijoje, Vengrijoje, Vokietijoje, JAV, Didžiojoje Britanijoje, Lotynų Amerikos šalyse, Estijoje, Latvijoje, Baltarusijoje ir kt.

Solinė karjera

Solistė dažnai dainuoja kameriniuose koncertuose, yra parengusi daugelio kompozitorių dainų programas. Solo partijas L. Jonutytė yra atlikųsi J. S. Bacho, A. Dvorako, W. A. Mozarto, F. Mendelssohn-Bartholdy, F. Schuberto, G. F. Handelio, L. van Beethoveno, G. Mahlerio ir kitų kompozitorių oratorijose, kantatose, mišiose.
Dalyvavo Schlesvig-Holsteino muzikos festivalyje Vokietijoje, Ravenos festivalyje Italijoje, Tarptautiniame muzikos festivalyje San Lorenzo de El Escorial Ispanijoje, Niurnbergo tarptautiniame sakralinės muzikos festivalyje Vokietijoje, Haydno – Schuberto festivalyje Vilniuje, Pažaislio muzikos festivalyje, yra nuolatinė daugelio muzikos festivalių dalyvė Lietuvoje.
Siekdama sėkmės solinėje karjeroje artistė daug laiko skyrė saviugdai bei profesiniam tobulėjimui. 2010 metais L. Jonutytė stažavosi ir vokalinius gebėjimus ugdė pas vieną žymiausių pasaulio mecosopranų, Niujorko Metropolitano operoje dainuojančią Cynthia Lawrence.
Danguolė Sadūnaitė

Danguolė Sadūnaitė (g. 1931 m. lapkričio 18 d. Amalių dv., Kauno aps.) – poetė, vertėja.

Biografija

Poetė 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vakarus. Mokėsi Detmoldo ir Greveno (Vokietija) lietuvių gimnazijose. Didžiojoje Britanijoje, Šiaurės Velso universitete studijavo vokiečių ir anglų literatūrą. Nuo 1963 m. gyvena JAV.

Kūryba

Vyresniosios egzodo kartos poetė, pirmieji jos eilėraščiai pasirodė „Ateityje“, vėliau bendradarbiavo su „Europos lietuviu“, „Lietuvių dienomis“, „Aidais“ ir kt. Pirmasis eilėraščių rinkinys „Vasaros medžiuose“ (1961) pasižymėjo tematikos ir stiliaus originalumu. Vėlesniuose rinkiniuose „Kai tu arti manęs“ (1965), „Tu esi mano žemė“ (1968), „Laiškai Dievui“ (1970), „Pakeliui į Emmaus“ (1974), „Baltas Ievos medis“ (1977, Lietuvių Rašytojų Draugijos premija)
D. Sadūnaitė išleido tris eilėraščių rinkinius anglų kalba: „To Regions of No Admitance“ („Kraštai, kur draudžiama įžengti“, 1968), „Recollections of a Childhood“ („Vaikystės atsiminimai“, 1971) ir „And There Was the Moon Throwing Stones at Birds“ („Ir buvo mėnulis, svaidęs akmenis į paukščius“, 1978).

Apdovanojimai

Už eilėraščių rinkinį "Baltas Ievos medis“ (1977) gavo Lietuvių Rašytojų Draugijos premiją.
Vitorija-Gasteisas

Istorija

Miestas įkurtas VI amžiuje.
Dirvoninis kalviukas

Paplitimas

Paplitęs Europos vidutinio klimato juostoje, dalyje Azijos bei šiaurės vakarų Afrikoje. Migruojantis paukštis, žiemoja Afrikoje ir Indijos subkontinente.

Išvaizda

Ilgis apie 16 cm, išskleistais spranais – apie 27 cm. Svoris – apie 23 g.

Elgsena

Deda 4-5 maždaug 21x16 mm dydžio baltus su gelsvu atspalviu taškuotus kiaušinius. Peri 13-14 dienų. Jaunikliai lizde praleidžia apie 14 dienų.
Žmogėdrystė

Žinduoliai

Žinomiausi yra tigrai, leopardai, liūtai, pumos žmogėdros. Paprastai žmogėdromis tampa susenę ir sužaloti plėšrūnai, kurie nepajėgia sumedžioti įprastinio grobio. Šiuo požiūriu pavojingesnės yra patelės žmogėdros, kadangi jų jaunikliai, nuo mažens šeriami žmogiena, išsyk tampa žmogėdromis. Taip pat pasitaikydavo žmogėdrų lokių.

Ropliai

Garsiausi žmones puolantys ropliai yra krokodilai.

Žuvys

Iš žuvų žmogėdryste pagarsėję kai kurios ryklių rūšys, piranijos ir kt.

Maitėdos

Žmogėdromis galėtų būti vadinami maitėdžiai, kurie minta rastais žmonių lavonais, tačiau dažniausiai žmogėdromis nevadinami. Žmonių lavonais gali misti daug maitėdžių gyvūnų. Tarp jų unguriai, vėžiai, įvairūs maitėdžiai vabzdžiai. Žmogėdromis pavadinti gali būti tik maitėdžiai paukščiai, pavyzdžiui, grifai. Pastarieji, esant galimybei, kartais atakuoja ir dar gyvus silpnus žinduolius, jų tarpe ir žmones.
Kreiviškių akmuo

Kreiviškių akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas Molėtų rajone, Dubingių seniūnijoje, Kreiviškių kaime, apie 900 m į rytus nuo kelio  A14  Vilnius–Utena  į Bijutiškio pusę, atviro lauko pakraštyje. Kelio nuorodų nėra.
Riedulys vadinamas „Velnio akmeniu“. Šiaurės vakarų šoninėje plokštumoje ant akmens daug gamtinės kilmės įdubimų, kur įžiūrima „ėriuko pėda“, apie 90 cm ilgio „dvigubos grandinės“ atspaudai.
Praviena

Etimologija

Pravienos vardo etimologija neaiški. Spėjama šaknis *prav-/prau̯- siejama su skr. प्रु, प्रवते = pru-, pravate „šokteli, šokinėja“, skr. प्रव = prava- „plaikstąsis, plevenantis“, sen. isl. frār „greitas, gyvas, vikrus“, sen. skand. Frawa- „šokantis“.
Etnografų užrašytas vietinių žmonių pasakojimas apie upelės vardo kilmę: Rumšiškių ponas, kai siųsdavęs tarną į Užusalių dvarą, taip aiškindavęs kelią: „Pravažiuosi pro vieną upelę, paskui dar pro vieną…“ Ta antroji „pro vieną“ ilgainiui ir imta vadinti Praviena. Nuo upės pavadinimo vardą gavo miestelis Pravieniškės, žymus pataisos namais.
Rimantas Urbonas

Biografija

R. Urbonas 1959 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. Po to 4 metus dirbo įvairiose Lietuvos melioracijos organizacijose. 1966 m. baigė aspirantūrą prie LŽŪA Melioracijos katedros ir pradėjo dirbti Akademijoje dėstytoju. 1967 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją, 1970 m. jam suteiktas docento vardas. 1968–1971 m. dirbo LŽŪA Hidromelioracijos ir Žemėtvarkos fakulteto dekanu. 1975–1978 – dirbo Afrikoje, kur dėstė Malio Respublikos Žemės ūkio politechnikos institute. Grįžęs iš užsienio, R. Urbonas toliau dirbo Melioracijos katedroje docentu, dėstė žemių sausinimo discipliną būsimiesiems hidrotechnikos inžinieriams.
1989 m. tapo Akademijos rektoriumi. Jis buvo pirmasis LŽŪA rektorius, Lietuvos Atgimimo laikotarpiu aktyviai dalyvavęs kuriant ir tvirtinant naują Lietuvos žemės ūkio universiteto statutą, pertvarkant studijas pagal Vakarų universitetų modelį. Pasibaigus rektoriaus kadencijai 1994 m., iki pat mirties dirbo profesoriumi Melioracijos katedroje. Profesoriaus vardas suteiktas 1990 m.
1988 m. įsitraukė į Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veiklą, buvo vienu iš šio judėjimo grupės lyderių LŽŪA. Jis buvo ilgametis Lietuvos Žemės ūkio akademijos, Lietuvos vandens ūkio instituto tarybų narys, įkūrė Universiteto profesorių klubą, iki pat mirties buvo jo prezidentas.

Akademinė veikla

Paskelbė virš 130 mokslinių ir mokslo populiarinimo straipsnių melioracijos, sausinimo, drenažo, hidrologijos, vandens balanso, aplinkosaugos temomis. Vienas ir kartu su bendraautoriais parašė 6 vadovėlius, keletą knygų, metodinių patarimų studentams.
Biotitas

Biotitas – filosilikatinis mineralas, kurio sudėtyje yra kalio, magnio, geležies ir aliuminio. Randamas granitinėse uolienose, gneisuose ir skalūnuose, pegmatito gyslose taip pat slūgso metamorfinėse uolienose. Biotitas yra tobulo skalumo ir turi bazalinį skilimą. Pavadintas prancūzų fiziko Žano Baptistės Bioto garbei.
Kietumas pagal Moso skalę – 2,5-3,0, specifinis tankis – 2,7-3,1.
Mineralas matinio blizgesio. Yra žalsvos, rudos, juodos spalvos.

Radimvietės

Biotitas randamas Vezuvijaus ugnikalnio lavoje, taip pat daug kitų Europos vietų. JAV jis randamas pegmatituose Naujojoje Anglijoje, Virdžinijoje, Šiaurės Karolinoje ir granituose Paik Pyko kalnuose, Kolorade.
Krona

Krona (vok. Krone, iš lot. Corona 'karūna') – kai kurių Europos valstybių naudojamo piniginio vieneto bendras pavadinimas.

Istorija

Visų Europos kronų pirmtake laikoma 1340 m. Prancūzijoje nukaldinta auksinė moneta, ekiu variantas kurondoras (pranc. couronne d’or), kurioje buvo vaizduojama karūna, iš kur ir kilo pavadinimas. Iš pradžių moneta svėrė 5,44 g, 1385 m. – 4,08 g, o 1436 m. – 3,5 g.
1475–1683 m. vietoj jos Prancūzijoje pradėtos kaldinti ekiu su saule (écu d’or au soleil). Jų pavyzdžiu pradėtos kalti vietinės monetos aplinkinėse šalyse: taip 1526 m. atsirado Anglijos krona (Crown), Ispanijos eskudas (1537 m., Escudo), Nyderlandų kurondoras (1540 m.), Danijos krona (1618 m.). 1755 m. Austrijos Nyderlanduose pradėta kaldinti talerio atmaina kronentaleris.
1857 m. vienijant vokiečių žemes, auksinė krona (vok. Goldkrone) tapo vienu iš Vokietijos piniginių vienetų. Ji turėjo 10 g aukso ir buvo lygi 1 markei.
Nuo XIX a. II pusės kronos pavadinimo pinigai tapo nacionaline valiuta kai kuriose Europos valstybėse. 1873 m. Kronos pradėtos leisti Danijoje ir Švedijoje, 1875 – Norvegijoje, 1918 m. – Islandijoje. 1928 m. skandinaviškų kronų pavyzdžiu buvo pradėta leisti ir Estijos krona (naudota iki 2010 m. su pertrūkiu 1941–1992 m.).
1892 m. Austrijos-Vengrijos krona tapo pagrindine valiuta Austrijoje-Vengrijoje ir pakeitė čia naudotą Austrijos-Vengrijos guldeną. Ją sudarė 10 helerių (filerių Vengrijoje), ir ji prilyginta 0,5 guldeno. Krona naudota iki Austrijos-Vengrijos iširimo 1918 m. Beveik visos šioje teritorijoje susikūrusios valstybės savo valiutas vadino kronomis. Taip atsirado Austrijos krona (naudota iki 1925 m.), Vengrijos krona (Korona, naudota iki 1926 m.), Fiumės krona (Corona, naudota iki 1920 m.), Jugoslavijos krona (Kruna, naudota iki 1920 m.), Čekoslovakijos krona (Koruna, naudota iki 1993 m., su pertrauka 1939–1945 m.). II pasaulinio karo metais Čekijoje buvo naudojama Bohemijos ir Moravijos krona, o Slovakijoje – Slovakijos krona (Koruna, atgaivinta 1993 ir naudota iki 2008 m.). Čekijos krona naudojama nuo 1993 m.
Samudera

Istorija

Ši valstybė buvo natūrali besikeičiančios prekybos sistemos išdava. Transmalakinei prekybai prarandant reikšmę, vis svarbesnis tapo Malakos sąsiauris, todėl uostai ties juo tapo būtini. Pirmu tokiu žymiu uostu ir tapo Pasajus, ilgainiui virtęs vieta, kur susitikdavo pirkliai iš viso Malajų salyno ir Indijos vandenyno pakrančių.
Pasajaus valstybė ir vadinama Samudera. 1267 m. jos karalius Merah Silu priėmė islamą ir tapo pirmuoju sultonu Malik ul Salih.
Valstybė tapo svarbiu islamo kultūros židiniu, vienu pirmųjų Malajų salyne. Čia į malajų kalbą buvo verčiami islamo raštai, susiformavo islamo terminija, arabų rašto pagrindu sukurtas Javi raštas. Visi šie pasiekimai buvo perduodami toliau į salyną, platinant raštą, islamą ir malajų kalbą, kuri tapo lingua franca.
Nuo XIV a. Samuderą ėmė stelbti naujas stiprus uostas – Melaka, ilgainiui monopolizavęs prekybą. Politiškai valstybė atsidūrė gretimo Ačeho įtakoje. 1521 m. Pasajų užėmė portugalai, taip pabaigę valstybės egzistavimą.
Sudėtinis tranzistorius

Sudėtinis tranzistorius – vieną tranzistorių imituojantis dviejų (kartais ir daugiau) tranzistorių junginys. Sudėtinio tranzistoriaus bazė yra pirmojo tranzistoriaus baze, emiteris – antrojo tranzistoriaus emiteris, kolektorius – kartu sujungti abiejų tranzistorių kolektoriai. Tranzistoriai sujungiami kaip parodyta schemoje. Jie gali būti vienodo galingumo arba antrasis tranzistorius gali būti galingesnis (maksimali kolektoriaus srovė yra antrojo tranzistoriaus leidžiama kolektoriaus srovė).
Praeityje šis mazgas buvo surenkamas iš atskirtų tranzistorių. Šiuo metu gaminami vadinamieji Darlingtono tranzistoriai – du pagal sudėtinio tranzistoriaus schemą sujungti tranzistoriai viename korpuse. Sidnėjus Darlingtonas užpatentavo galimybę patalpinti du ar tris tranzistorius į vieną korpusą, tačiau patentas neapima didesnio tranzistorių skaičiaus (toks patentas būtų apėmęs visas šiuolaikines integrines mikroschemas).

Sziklai pora

Kitas žinomas sudėtinio tranzistoriaus tipas yra Sziklai pora, pasiūlyta George C. Sziklai. Šiame tipe naudojami du tarpusavyje priešingos struktūros tranzistoriai. Sziklai pora turi tokį pat didelį srovės stiprinimo koeficientą, kaip ir Darlingtono pora, tačiau jai atidaryti pakanka maždaug pusės Darlingtono tranzistoriui reikalingos įtampos, apie 0,6 V (tiek pat reikia ir paprastam tranzistoriui).
Pastebėta, jog schema greičiau dirba jei tarp pirmojo tranzistoriaus kolektoriaus ir antrojo tranzistoriaus bazės įterpiama kelių šimtų omų varža. Viename korpuse pagaminta Sziklai pora dažnai turi ir šį rezistorių.
Rasos

Pavadinimas ir ištakos

Manoma, kad vasaros saulėgrįža švenčiama nuo labai senų laikų: pasak Pranės Dundulienės, šios šventės susiformavo ankstyvosios gimininės santvarkos laikais. Rašytiniuose šaltiniuose apie jas pirmąkart užsimenama 1372 m. Senieji lietuvių papročiai pasirodė esą gajūs ir išsilaikė iki XIX a.
Autentiškas baltiškas saulėgrįžos šventės pavadinimas nėra žinomas. Rasos šventės, Kupolės ir kiti pavadinimai yra jau krikščioniškų laikų paveldas. Pirmasis šią šventę Rasa pavadino Teodoras Narbutas 1835 metais. Jonas Basanavičius pastarąjį pavadinimą bandė susieti su romėnų dies rosarum (rožių dienomis). Pilypo Ruigio ir Gotlibo Milkaus XVIII – XIX a. pradžios žodynuose vasaros saulėgrąža vadinama Saulėmis. Kupolių pavadinimas siejamas su vienu iš seniausių apeiginių šventės elementų, taip pat su augmenijos klestėjimu, vešėjimu. Krešės – prūsiškas pavadinimas, susijęs su augmenijos vešėjimu.
2003 m. vasaros saulėgrįžos šventė Lietuvoje paskelbta nedarbo diena, tačiau įstatyme minimos Joninės. Tai sukėlė diskusijų tarp siekiančių atskirti šiuolaikines Jonines ir senąsias Rasas. Tačiau dėl aukščiau minėtų priežasčių nėra visai aišku, kaip turėtų vadintis senąsias tradicijas tęsianti šventė. Vienas iš argumentų už vienaskaitinį Rasos arba Rasos šventės pavadinimų: Vilniuje daugiskaitinės Rasos visų pirma asocijuojasi su Rasų kapinėmis (dr. Libertas Klimka). Tačiau Rasa arba Rasos lieka populiaresnės už Kupoles, Saules, Krešes ar tiesiog Vasaros saulėgrįžą.

Prasmė

Vasaros saulėgrįža – tai ilgiausios dienos ir trumpiausios nakties metas, opozicinė šventė žiemos saulėgrįžai, Lietuvoje švenčiamai kaip Kūčios bei Kalėdos. Pagrindinis šventės tikslas – užtikrinti augalų augimą bei klestėjimą, apsaugoti derlių nuo stichinių nelaimių, dvasių, raganų. Nors dabar Rasos arba Joninės švenčiamos naktį iš birželio 23 d. į 24-tąją, tradiciškai ilgiausios dienos šventės būdavo pradedamos švęsti sparčiai imus ilgėti dienoms, t. y. maždaug gegužės mėnesio pabaigoje. S. Daukantas rašo, kad Rasos šventė buvo švenčiama keturiolika dienų. Kai kur išliko paprotys švęsti nuo birželio 24 d. iki birželio 29 d.

Rasos šiandien

Atėjus krikščionybei, pamažu nyko senoji šventės prasmė, tačiau pagrindiniai elementai išliko. Per XIX ir XX a. vasaros saulėgrįžos švenčių tradicijos sunyko. 1881 m. Rasą ant Rambyno atgaivino Vydūnas. Nepriklausomoje Lietuvoje šventė tapo populiaresnė. 1967 m. Kernavėje Rasos šventę ėmė švęsti Romuva. Dabar sunku atkurti šventės apeigas, todėl nebijoma varijuoti, kurti patiems. Nors paprastai šiandien šventė vadinama krikščionišku Joninių vardu, yra siekiančių atsiriboti, švęsti Rasas, tęsti senąsias tradicijas. Svarbiais šventės elementais išlieka vanduo, ugnis, žolynai, apeigose neapsieinama be laužų, vainikų, kupoliavimo.
Ranga Group

„Ranga Group“ – statybų ir investicijų į nekilnojamąjį turtą bendrovė.
Bloga reputacija (filmas)

Turinys

Intravertišką studentę Mišelę į vakarėlį pakviečia populiariausias universiteto vaikinas Aronas. Paveikta šio žavesio, mergina sutinka su pasiūlymu, tačiau pasilinksminimas baigiasi liūdnai – Aronas su dviem draugais ją nugirdo ir išprievartauja. Dar blogiau, kad po šio įvykio kitos merginos apkaltina Mišelę neva ši pati viliojusi ir siekusi vaikinų dėmesio. Atstumta aplinkinių, taip pat ir savo pačios motinos, po keleto dienų mergina pasirodo universitete iššaukiančiai apsirengusi ir turinti vieną tikslą – atkeršyti savo skriaudėjams...
XIII (komiksas)

XIII (Trylika) – Prancūzijos ir Belgijos komiksų serija, kurią rašė ir piešė belgai Jean Van Hamme ir William Vance. Komikse rašoma apie pagrindinį herojų, sergantį amnezija, kuris ieško būdų kaip atsiminti savo praeitį.
Komikso siužetas taip pat įkvėpė ir Robert Ludlum, jis parašė knygą Bornas. Sunaikinta tapatybė XIII pirmą kartą buvo išleistas 1984 m. Spirou žurnale, vėliau buvo išleistas Dargaud. 2003 m. pagrindinė 5 serijos komiksų tomų siužeto linija buvo panaudota kuriant to paties pavadinimo video žaidimą XIII.
Kazys Starkevičius

Biografija

Nuo 1963 m. mokėsi Rokų pradinėje mokykloje, 1967 m. perėjo į Kauno 13-ąją vidurinę mokyklą. Ją baigė 1974 m. 1974–1979 m. studijęs Vilniaus valstybinio universiteto Istorijos fakultete įgijo bibliotekininko ir bibliografo, 1984–1989 m. VU Teisės fakultete – teisininko specialybes.
Nuo 1979 m. dirbo Lietuvos mokslinės techninės informacijos instituto Kauno filiale informacijos sektoriaus vedėju. 1982–1990 m. buvo Kauno rajono ir miesto vykdomojo komiteto inspektorius, Bendrojo skyriaus vedėjas. 1990–1995 m. dirbo Kauno miesto savivaldybės Bendrojo skyriaus vedėju, 1995 m. – Teisės skyriaus vedėju, 1995–1997 m. – savivaldybės administratoriumi.
1997–2000 m. buvo Kauno apskrities viršininkas.
Išrinktas į 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybas. 2000–2001 m. ir 2003–2004 m. buvo Kauno miesto savivaldybės mero pirmasis pavaduotojas. Išrinktas į 2004-2008 m., 2008-2012 m. kadencijos Seimus. 2008–2012 m. – Lietuvos žemės ūkio ministras. Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Dalyvavo Sąjūdžio veikloje. Tėvynės sąjungos narys nuo 1996 m. 1999 m. įkūrė Lietuvos šeimos ūkininkų sąjungą ir buvo jos tarybos pirmininkas 1999–2004 m.
Isė (Japonija)

Istorija

Miesto istorija tiesiogiai susijusi su Didžiaja Isė šventykla, kurią sudarė dvi atskiros dalys, viena nuo kitos išsidėsčiusios per 6 km. Gyvenvietės ėmė kurtis aplink šias dvi šventyklas. Edo laikotarpiu Isė buvo populiarus piligrimystės maršrutas. Aplink vidinę šventyklą įsikūrusi gyvenvietė buvo pavadinta Udži, o tolėliau esanti – Jamados pavadinimu. Edo laikotarpiu šiogūnatas Jamadoje įsteigė magistratą.
Meidži laikotarpyje, 1889 m., šios dvi gyvenvietės buvo sujungtos į vieną savivaldos vienetą, pavadintą Udžijamada. Šis pavadinimas išsilaikė 66 metus ir lig šiol tebenaudojamas kaip sinonimas. 1906 m. suteiktas miesto statusas. 1909 ir 1930 m. mieste nutiestos dvi geležinkelio linijos, jungusios su Osakos ir Nagojos miestais. 1931 m. atidaryta Udžijamados traukinių stotis. Antrojo pasaulinio karo pab. miestą bombardavo JAV B-29 bombonešiai. To pasekoje, sudegė apie 39 % miesto. 1955 m. pavadinimas pakeistas į Isė. To priežastis buvo išvengti pavadinimų painiavos tarp šio ir vėliau įkurtų Udžio (Kioto prefektūra) bei Jamados (dab. Kama, Fukuokos prefektūra) miestų. 1959 m. miesto apylinkes nusiaubė nuožmus taifūnas.

Miesto simboliai

Oficialus miesto medis yra sakura (Oyane-zakura).
Kultūrinis sluoksnis

Kultūrinis sluoksnis – žemės sluoksnis, kuriame aptinkama žmogaus veiklos pėdsakų.
Kultūrinis sluoksnis per ilgą laiką susidaro gyvenamojoje vietovėje. Jame būna organinių, buitinių, statybinių ir gamybinių atliekų. Kultūrinis sluoksnis – svarbiausias gyvenamosios vietos požymis. Iš jame rastų senovės statinių, ūkinių atliekų, buities reikmenų (darbo įrankiai, apyvokos daiktai), įvairių dirbinių (keramika, geležies šlakas, papuošalų, ginklų), jų gamybos priemonių liekanų nustatoma vietovės apgyvendinimo laikotarpis, gyvenusių žmonių etninė priklausomybė, rekonstruojama gyvensena. Kartais randama nuo vieno iki keliolikos kultūrinių sluoksnių – jų skaičius rodo naujus vietovės apgyvendinimo ar gyvenvietės atstatymo laikotarpius. Juos dažniausiai žymi degėsių, žemės ar smėlio sluoksniai. Čatal Hujuke rasta 13 kultūrinių sluoksnių.
Kultūrinio sluoksnio storis būna nuo kelių cm iki keliolikos metrų. Kultūrinių sluoksnių randama laikinose ir nuolatinėse senovės gyvenvietėse, piliakalniuose ir jų papėdžių gyvenvietėse, piliavietėse, miestų vietose, senamiesčiuose. Lietuvoje storiausias kultūrinis sluoksnis aptiktas Vilniaus senamiestyje – 7 m storio.