google/wiki40b huggingface dataset:
Šliaužiančioji sidabriukė

Paplitimas ir augavietės

Savaime paplitusi Vakarų, Šiaurės, Centrinėje Europoje ir į rytus iki Krymo ir Kaukazo, taip pat ir Šiaurės Amerikoje. Lietuvoje dažnoka, bet nelengvai pastebima.
Auga spygliuočių ir mišriuose miškuose, dažniausiai ten, kur stora samanų danga. Mėgsta apydrėgnius, rūgštokus, vidutinio derlingumo dirvožemius. Randama iki 2000 m aukštyje.

Biologija

Tai daugiametis retai daugiau kaip 30 cm aukščio augalas, gausiai apaugęs paprastais ir liaukiniais plaukeliais. Turi nariuotą, žemės paviršiumi šliaužiantį šakniastiebį ir gana mėsingas šaknis. Stiebas status, šviesiai žalias, su liaukiniais plaukeliais. Lapai žiemoja, išauga elipsiški ar kiaušiniški, 1,1–3,2 cm ilgio ir 0,5–1,8 cm pločio, apysmailiai, pilkai žali, su tinklišku, labai ryškiu šviesesnių gyslelių piešiniu, beveik visi stiebo pamatinėje dalyje, aukščiau esantys gerokai mažesni, linijiški, turi makštį.
10–15 mažų, 3–4 mm ilgio, kvapnių, balsvų ar gelsvai balsvų žiedų susitelkę vienašonėje, siauroje, tankioje kekėje. Visas žiedynas, išskyrus vidinius apyžiedžio lapelius, gausiai apaugęs trumpais plaukeliais. Žiedlapiai 6, laisvi, smailiaviršūniai, vidiniai susiglaudę sudaro šalmą. Taurėlapiai 3–5,2 mm ilgio, vainiklapiai 3–4 mm ilgio. Lūpa sveika, 1,8–4,8 mm ilgio ir 1,4–3,2 mm pločio, giliau įgaubta, bet be pentino. Kuokelis 1. Pažiedės žalios, smailios, pailgos.
Žydi liepos ir rugpjūčio mėnesiais. Vaisius – dėžutė. Sėklos smulkios, kaip dulkės. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai šakniastiebiais.
Augalo chromosomų rinkinys diploidinis, 2n = 30, 32, 40.

Ekologija

Kaip ir kiti gegužraibiniai, sudaro mikorizę – šaknų simbiozę su grybais. Žiedus lanko kamanės.
Dažnai auga kartu su šiliniu viržiu (Calluna vulgaris), mėlyne (Vaccinium myrtillus). Mėgsta vietas, kur vyrauja paprastoji pušis (Pinus sylvestris) bei beržai (Betula spp).
Dekoratyvinė sodininkystė

Dekoratyvinė sodininkystė – augalininkystės šaka, kultūrinių ir laukinių augalų auginimas aplinkai puošti.
Apima žolių, medžių, krūmų, išsiskiriančių formos, spalvų, žiedų, lapų, vaisių gražumu, dauginimą, auginimą, kultūrinimą ir naujų veislių bei formų vedimą, komponavimą ir dekoratyvinių želdinių kūrimą.
Dekoratyvine sodininkyste rūpinasi želdinimo įmonės, dekoratyvinių augalų medelynai, botanikos sodai. Dekoratyvinės sodininkystės specialistus rengia Kauno kolegijos Kraštotvarkos fakultetas.

Istorija

Dekoratyvinės sodininkystės užuomazgų būta jau V tūkstantmetyje pr. m. e. Dekoratyviniai augalai buvo auginami senovės Egipte (Kleopatros sodai), Babilonijoje (Semiramidės sodai), Graikijoje, Indijoje, Kinijoje. Įvairių šalių dekoratyviniai sodai skyrėsi savo stiliumi, augalų įvairove ir jų kompozicija.
Ana Politkovskaja

Biografija

Gimė Niujorke SSRS diplomato šeimoje. 1980 m. baigė žurnalistiką Maskvos universitete, apgynusi diplominį darbą apie Marinos Cvetajevos kūrybą.
1982–1993 m. laikraščių „Izvestija“, „Vozdušnyj transport“ korespondentė, kūrybinio susiviejimo „ESKART“, leidyklos „Paritet“ bendradarbė. 1994–1999 m. laikraščio „Obščaja gazeta“ apžvalgininkė, ypatingųjų įvykių skyriaus redaktorė. 1999–2006 m. laikraščio „Novaja gazeta“ apžvalgininkė.
Ne kartą lankėsi karo veiksmų zonoje Čečėnijoje, pabėgėlių stovyklose Dagestane, parašė knygą „Kelionė į pragarą. Čečėnijos dienoraštis“. Kaupė informaciją apie neteisėtus Rusijos kareivių bei karinės žvalgybos GRU veiksmus prieš Čečėnijos piliečius, ne vieną kartą publikavo straipsnius apie tai, siekė teisminio nusikaltėlių persekiojimo – jų tarpe ir keturių GRU specialios paskirties Eduard Ulman vadovaujamo būrio narių, kaltintų dėl 6 taikių čečėnų nužudymo 2002 m. sausio mėnesį.
Už reportažų iš Čečėnijos seriją 2000 m. jai įteikta „Auksinė Rusijos plunksna“. 2002 m. rudenį per įkaitų dramą Maskvos teatre „Nord-Ost“ ji buvo viena iš derybininkų, palaikiusių kontaktą su čečėnų kovotojais jų prašymu. Aptarinėjo tai su Dūmos deputatu S. Juščenko, kuris netrukus buvo nušautas. Be to ji padėjo žuvusių karių motinoms teismuose, tyrė korupciją Rusijos gynybos ministerijoje ir Čečėnijoje dislokuotų jungtinių karinių pajėgų vadovybėje. Paskutiniame savo straipsnyje, kuris pasirodė rugsėjo pabaigoje, žurnalistė rašė apie čečėnų būrių, kariaujančių federalinių jėgų pusėje, sudėtį ir veiksmus. Sekančią dieną po jos laidotovių ji apdovanota žinomo italų žurnalisto Ticiano Tercani vardo tarptautine literatūrine premija.

Nužudymas

A. Politkovskajos kūną daugiabučiame name Maskvos centre, netoli nuomojamo buto, lifte praėjus net 55 min. nuo šūvių – 17.10 val. vietos laiku aptiko kaimynė. Greta mėtėsi pistoletas „Makarov-IŽ 71“ ir keturios gilzių tūtelės. Žurnalistė, parvažiavusi iš parduotuvės su produktų pilnais krepšiais užlipo į savo butą. Jai grįžus pasiimti iš mašinos likusių daiktų ir įėjus į liftą, žudikas peršovė A. Politkovskajai krūtinę, o paskui paleido kontrolinį šūvį į galvą. Kaip skelbiama, pareigūnai turi vaizdo įrašą su įtariamu žudiku beisbolininko kepuraite, šiuo metu kuriamas jo fotorobotas. Tačiau abejojama, ar nusikaltimas bus išaiškintas, nes A. Politkovkajos pavardė figūravo rusų tautos ir Rusijos valstybės priešų sąraše, kurį šių metų pavasarį paskelbė Liberaldemokratų partijos atstovas Valstybės Dūmoje Nikolajus Kurjanovičius.
Palaidota Maskvos Trojekurovo kapinėse.
Prieangis

Prieangis (lot. Vestibulum) – ovalios formos siaura (5 mm ilgio ir 3 mm pločio) ertmė, centrinio kaulinio labirinto dalis, esanti vidinėje ausyje. Į šoną nuo prieangio yra būgninė ertmė, prieš jį sraigė, o užpakalyje – pusratiniai kanalai.

Prieangio sandara

Šoninėje prieangio sienoje yra prieangio langelis (lot. Fenestra vestibuli), uždengtas kilpos pamato ir jos žiedinio raiščio. Priekyje vidinės prieangio sienos matyti sferinė kišenė (lot. Recessus sphericus) talpinanti prieangio labirinto apvalųjį maišelį. Už kišenės eina vertikali kaulinė prieangio skiauterė (lot. Crista vestibuli), kurios priekinis galas vadinamas prieangio piramide (lot. Pyramis vestibuli). Žemiau skiauterės, ties perėjimu į apatinę prieangio sieną, matyti nedidelis trikampis įdubimas - sraiginė kišenė (lot. Recessus cochlearis). Virš skiauterės yra elipsinė kišenė (lot. Recessus ellipticus) talpinanti pailgąjį (prieangio labirinto) maišelį. Vidinė prieangio siena yra perforuota mažomis akytųjų dėmelių (lot. Maculae cirbrosa) skylutėmis, kuriomis eina pusiausvyros nervo skaidulos. Elipsinės kišenės apačioje yra prieangio vandentiekio latako (lot. Aqueductus vestibuli) jungiančio prieangį su kaukolės ertme, atvara. Prieangio užpakalyje penkiomis angomis atsiveria pusratiniai kanalai; prieangio priekyje – sraigės prieangio laiptas.
Prieangio sienelėje yra dvi angos: ovalusis ir apvalusis langeliai, aptraukti elastinga plėvele – membrana, labai svarbia garsinių virpesių perdavimo mechanizmui.

Prieangio labirintas

Prieangio labirintui (lot. Labyrinthus vestibularis) priklauso du maišeliai – pailgasis ir apvalusis, esantys prieangyje, trys plėviniai pusratiniai latakai, išsidėstę kauliniuose pusratiniuose kanaluose, ir endolimfinis latakas su maišeliu. Prieangio labirintas yra plėvelinio labirinto dalis, esančio kauliniame labirinte.

Pailgasis maišelis

Pailgasis maišelis (lot. Utriculus) yra prieangio elipsinėje kišenėje ir iš dalies žemiau jos. Užpakalyje į jį penkiomis ataugomis atsiveria pusratiniai latakai: nuo priekinės sienos atskiria pailgojo ir apvaliojo maišelių latakas (lot. Ductus utriculosaccularis) nuo kurio atsišakoja endolimfinis latakas.

Apvalusis maišelis

Apvalusis maišelis (lot. Sacculus) mažesnis už pailgąjį ir yra prieangio sferinėje kišenėje ties sraigės prieangio laipto pradžia. Apvalusis ir pailgasis maišeliai susisiekia netiesiogiai per Y formos lataką. Nuo užpakalinės apvaliojo maišelio sienos atsišakoja endolimfinis latakas (lot. Endolymphaticus) ir susijungia su pailgojo ir apvaliojo maišelių lataku, eina prieangio vandentiekiu, ir baigiasi aklu endolimfiniu maišeliu (lot. Saccus endolymphaticus), smilkinkaulio piramidės užpakaliniame paviršiuje, kur sąveikauja su kietuoju smegenų dangalu. Nuo apvaliojo maišelio apačios trumpas jungiantysis latakas (lot. Ductus reuniens) nusileidžia žemyn ir atsiveria į sraigės lataką.

Kaulinis labirintas

Kaulinis labirintas, (lot. Labyrinthus osseus) - anatominė struktūra, sudaryta iš prieangio, pusratinių kanalų ir sraigės. Šio labinto ilgis apie 2 cm, o ilgoji ašis atitinka smilkinkaulio piramidės ilgąją ašį.
Kurpiko kadagys

Kurpiko kadagys – išskirtinis kadagys, augęs pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Kapiniškių kraštovaizdžio draustinyje, Margionių kaime. Saugomas nuo 2012 m. birželio 22 d.
Medis 7,0 m aukščio, apimtis 1,3 m aukštyje – 0,96 m. Kadagys aukštas, kamienas storas, auga kaimo pakraštyje, ežioje tarp kaimynų laukų. Kurpikų kadagiu pavadintas todėl, kad į namus atitekėjo jaunoji, kuri buvo kilusi iš kitos Margionių kaimo dalies, vadinamos Kurpikais.
2015 m. kadagys sunyko (nudžiūvo). 2017 m. išbrauktas iš saugomų GPO sąrašo.
Larisa Šiaulienė-Mantulina

Larisa Šiaulienė-Mantulina (1952 m. vasario 22 d. Panevėžyje), akordeonistė, muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija

1959–1967 mokėsi Panevėžio 3-ojoje vidurinėje mokykloje, 1962–1967 griežti akordeonu ir diriguoti mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje – technikume (akordeoną dėstė P. Lukoševičius, dirigavimą – R. Šidlauskienė).
1970–1971 Panevėžio pedagoginės muzikos mokyklos dėstytoja, nuo 1971 rudens Pakruojo J. Pakalnio vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1996 vyresnioji mokytoja. Daug metų vadovavo Pakruojo medicinos, veterinarijos ir autotransporto įmonės darbuotojų vyrų ir moterų vokaliniams ansambliams. 1981–1986 ir nuo 1989 Pakruojo kultūros namų mišriojo choro (kartu su Z. Ragulskiu) vadovė. Kolektyvą parengė 1983, 1984, 1985 rajoninėms dainų šventėms ir 1985 respublikinei dainų šventei, dalyvavo su juo mišriųjų chorų konkursuose Joniškyje ir Kelmėje, taip pat 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1995 Baltijos ir Siaurės šalių chorų festivalyje Rygoje (Latvija) ir 1997 analogiškame festivalyje Gotlande (Švedija). Choras koncertų surengė Pakruojyje, Joniškyje, Kelmėje, Pasvalyje, Linkuvoje, Žeimelyje, koncertavo Latvijoje.
Nuo 1995 L. Šiaulienė -ir mokytojų moterų vokalinio kvarteto vadovė. 1997 zoniniame „Sidabrinių balsų" konkurse kvartetas pelnė I laipsnio diplomą.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Brenivinas

Brenivinas (isl. brennivín) – Islandijos alkoholinis gėrimas, laikomas šalies ženklu. Brenivinas gaminamas iš rauginamo bulvių minkštimo, gardinamas kmynų sėklomis. Kartais vadinamas svarti dauði 'juodoji mirtis'.
Žolelių mirkymas alkoholyje, kad šis taptų pagardintu alkoholiniu gėrimu, yra daugiametė visų Skandinavijos šalių liaudies tradicija.

Etimologija

Gėrimo pavadinimo isl. brennivín 'degantis vynas' kilmė tokia pati kaip ir angliško brandy 'brendis' (iš ol. brandewijn), vok. Branntwein.

Vartojimas

Brenivinas turi neoficialų nacionalinio gėrimo statusą, jis yra tradicinis viduržiemio šventės Þorrablót gėrimas, tačiau daugelis islandų geria jį retai. Gėrimas yra stipraus skonio, turi daug alkoholio (37,5 %), bet turi dviprasmišką reputaciją – nors Islandija garsėja dideliais mokesčiais alkoholiniams gėrimams, tačiau brenivinas yra vienas pigesnių gėrimų Islandijos parduotuvėse, todėl dažnai suvokiamas kaip alkoholikų gėrimas.
Brenivinas geriamas paragavus firminio islandų patiekalo hákarl (džiovinta duobėse kelis mėnesius fermentuota rykliena), kad „nuplautų“ specifinį skonį.
Brenivinas yra panašus į skandinavų akvavitą, ypač daniškąjį jo variantą, kuris vadinamas dan. brændevin (šved. brännvin, norv. brennevin).
Juoda etiketė buvo sukurta, kad žmonės mažiau gertų šį gėrimą. Etiketės centre rate pavaizduoti Islandijos kontūrai.
Ankstyvasis Samguk laikotarpis

Kultūra

Šis laikotarpis susijęs su klestinčia geležies kultūra bei intensyviais santykiais su Kinija, kurie padėjo pagrindus vėlesniam laikotarpiui.
Wacław Kapusto

Biografija

Gimė 1925 m. liepos 29 d. Buivydžiuose. Po II pasaulinio karo pasitraukė į Lenkiją, apsistojo Mrongove. Nuo 1951 m. gyvena Olštyne. Nuo 1961 m. Lenkijos meninės fotografijos draugijos narys. Nuo 1965 m. tarptautinės meninės fotografijos federacijos narys. 1946-1956 m. dirbo fotografu valstybinėje įstaigoje. Nuo 1957 m. dirbo fotoreporteriu. Parengė nemažai fotografijos parodų tiek Lenkijoje, tiek ir užsienyje.
Polinksnis

Polinksnis – kalbos dalis, kuri atlieka tas pačias funkcijas kaip ir prielinksnis, bet nuo prielinksnio skiriasi tuo, kad eina ne prieš linksniuojamąjį žodį, o po jo.
Lietuvių kalboje vartojami polinksniai dėka, dėlei (pvz., Jo dėlei ir mes atėjome.), vardan, link(ui)) (pvz., Kelias vedė miško link(ui), vietoj. Kai kuriose kalbose (pavyzdžiui, turkų, japonų, hindi) prielinksnių nėra, vartojami tik polinksniai, pvz., hindi makan me 'name'.
Rodžerio Ekroido nužudymas

Aprašymas

Pasakotojas – Daktaras Džeimsas Šepardas. Istorija prasideda nuo daktaro Šepardo pacientės misis Ferar savižudybės. Mažame Kingz Eboto miestelyje apie ją sklando vardą purvinantys gandai apie jos vyro, užkietėjusio girtuoklio, mirtį. Žmonės taip pat šneka apie jos santykius su kaimo skvairu, džentelmeniškų pažiūrų Rodžeriu Ekroidu. Ekroidas pasikviečia vakarienės savo gerą draugą daktarą Šepardą ir papasakoja jam viską apie misterio Feraro mirtį – gandai pasitvirtina. Pasirodo, kažkas dėl šito dar ir šantažavo misis Ferar. Pokalbio su daktaru Šepardu metu, Ekroidas vakariniu paštu gauna laišką nuo misis Ferar, kurį ji išsiuntė prieš savo mirtį. Rodžeris Ekroidas nusprendžia, kad jo mylimoji tame laiške parašė kas ją šantažavo. Jis praneša daktarui Šepardui, kad norėtų laišką perskaityti vienas. Bet šmeižėjo tapatybė taip ir lieka neatskleista – Ekroidas negali kalbėti, mat jam virš marškinių apykaklės styro durklas.
Žmogžudystės tyrimo imasi Erkiulis Puaro, baigęs savo privataus seklio karjerą ir neseniai tapęs daktaro Šepardo kaimynu.
Ispanijos vėliava

Ispanijos vėliava yra vienas iš Ispanijos karalystės valstybinių simbolių.
Elena Mikalauskaitė-Kriščiūnienė

Biografija

Tėvas Kleopas Mikalauskas (1888–1971) – vargonininkas; buvo išvykęs į JAV ir Čikagoje mokėsi L. van Beethoveno konservatorijoje, o grįžęs į Lietuvą, daug metų vargonininkavo ir vadovavo chorui Raseiniuose. Motina Ona Paulikaitė-Mikalauskienė (1892–1980) – pianistė. Todėl ir Elenos pirmieji muzikos mokytojai buvo tėvai. 1948 baigusi Raseinių vidurinę mokyklą, keletą metų dirbo Raseinių kultūros namuose ir vadovavo chorui. 1950–1954 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. B. Piekarskis). Mokydamasi vadovavo Vilniaus ryšių klubo moterų ir vyrų chorams. Muzikos mokyklą baigusi su pagyrimu, 1955–1960 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. J. Motiekaičio klasė), kartu 1954–1956 dirbo muzikos vadove Vilniaus pirmuosiuose vaikų namuose.
1960–1986 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, keletą metų vadovavo merginų choro studijai. Parengė apie 60 jaunųjų chorvedžių. Konsultavo vidurinių mokyklų moksleivių chorus, dalyvavo metinių chorvedžių kursų baigiamųjų egzaminų komisijose Marijampolėje, Utenoje ir Zarasuose. Dukra Dalia Urbanavičienė – etnomuzikologe, Lietuvos muzikos akademijos dėstytoja.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Burbiškių piliakalnis

Piliakalniai

Pirmasis piliakalnis, Pilies kalnas, yra į vakarus nuo Paršežerio ežero. Stačiašlaitę 15–20 m aukščio kalvą iš pietų ir šiaurės juosia pelkėta žemuma, šiaurės vakaruose yra žemesnė aukštuma. Aikštelė pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi 100 x 40–50 m dydžio su kiek įdubusiu viduriu. Ją ariant rasta akmeninių kirvių, įvairių metalinių dirbinių. Išorinių įtvirtinimų liekanos greičiausiai sunaikintos ariant. Aikštelės 2 m aukščio šiaurės vakarinis šlaitas leidžiasi į 20 m pločio terasą, kurios 2 m aukščio šiaurės vakarinis šlaitas vėl leidžiasi į kitą 6 m pločio terasą 2 m aukščio išoriniu šlaitu. Paviršius dirvonuoja.
Antrasis piliakalnis (tiksliau – papilys), Paršpilio kalnas yra į pietryčius nuo pirmojo, už Melnyčios upelio. Kalva žema, juosiama pelkių, su ovalia 100 x 120 m dydžio lygia aikštele. Kultūrinis sluoksnis ryškus. Rastas akmeninis galąstuvas, žiestų puodų šukių, apdegusio molio tinko gabalų. Vakarinėje papėdėje, 8 m žemiau aikštelės iškastas 3 m pločio, 0,5 m gylio griovys, už kurio supiltas 1,5 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Papilio šlaitai vidutinio statumo, 8-12 m aukščio. Paviršius dirvonuoja.
400 m į vakarus nuo jų stūkso aukščiausia apylinkių kalva Sargakalnis. Jo kultūrinis sluoksnis neryškus.
600 m į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra V–XI a. senkapis (Burbiškių kapinynas). 1 km į šiaurės rytus nuo piliakalnių, tarp Pašežerio ir Lukšto ežero yra Sietuvos kūlgrinda.

Tyrimai

XX a. pradžioje piliakalnius žvalgė Liudvikas Kšivickis. Piliakalnių kompleksinius žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1948 m. ir 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Aplinkiniai piliakalniai

Šiuraičių piliakalnis 8 kmGetautės piliakalnis 27 kmGirgždūtė 15 km
Moteraičio piliakalnis 20 kmMedvėgalis 9 kmTreigių piliakalnis 5 kmPadievyčio piliakalnis 7 km
Rūbaičių piliakalnis 12 kmBilionių piliakalnis 6 km
Gedminiškės piliakalnis 12 km
USS Nimitz (CVN-68)

Istorija

Pirmą kartą į jūrą „Nimitz“ išplaukė 1976 m. liepos 7 d. Lėktuvnešis kartu su kreiseriais „USS South Carolina“ ir „USS California“ buvo dislokuoti Viduržemio jūroje. 1977 m. vasario 7 d. flotilė grįžo į bazę Norfolke, Virdžinijoje.
Antrasis reisas į Viduržemio jūrą, įvykęs 1977–1978 m., taip pat buvo taikus. Tačiau 1979 m. rugsėjo 10 d. „Nimitz“ išvyko į Evening Light operaciją, skirtą JAV ambasados darbuotojų, paimtų įkaitais Teherane (Iranas), išlaisvinimui. Irano dykumoje nukritus keliems sraigtasparniams, misija buvo nutraukta ir, po 144 parų jūroje, 1980 m. gegužės 28 d. lėktuvnešis grįžo namo.
Kitais metais sudužus ant lėktuvnešio besileidžiančiam lėktuvui EA-6 Prowler žuvo 14 žmonių, 45 buvo sužeisti.
1981 m. Persijos įlankoje, netoli Libijos paskelbtos „mirties linijos“ du patruliuojančius „Nimitz“ VFA-41 eskadrilės lėktuvus F-14As atakavo Libijos pilotai. Tačiau amerikiečių pilotai apsigynė ir pastaruosius numušė.
1985 m. „Nimitz“ vėl buvo išsiųstas į Viduržemio jūrą prie Libano krantų. Tai buvo atsakas į Libano šiitų musulmonų teroristų veiksmus, kai buvo užgrobtas Trans World Airlines skrydis TWA Flight 847, kuriuo skrido daug JAV piliečių. Lėktuvnešis jūroje prabuvo iki rugpjūčio.
1987 m. pasikeitė „Nimitz“ namų uostas ir nuo šiol jis buvo švartuojamas Bremertone, Vašingtono valstijoje.
1988 m. lėktuvnešis patruliavo prie Pietų Korėjos. Šiuo žingsniu buvo siekiama padidinti saugumą XXVIII vasaros olimpinėse žaidynėse Seule.
1988 m. spalio 29 d. „Nimitz“ buvo išsiųstas į Eastern Will karinę operaciją Arabijos jūroje.
1991 m. vasario 25 išvyko pavaduoti lėktuvnešio „USS Ranger“, dalyvavusio operacijoje „Audra dykumoje“. Grįžo į Bremertoną tų pačių metų rugpjūčio 24 d.
1993 m. vėl praleido kelis mėnesius Persijos įlankoje.
1996 m. kovą lėktuvnešis buvo išsiųstas patruliuoti Taivano vandenyse.
2001 m. lapkričio 13 d. „Nimitz“ namais tapo San Diego uostas Kalifornijoje.
2003 m. balandžio viduryje padėjo „USS Abraham Lincoln“ lėktuvnešiui atakuoti Iraką operacijoje „Irako laisvė“ (angl. Iraqi Freedom).
Tų pačių metų lapkričio 2 d. grįžo į San Diegą reguliariam patikrinimui bei remontui.
2005 m. kovą „Nimitz“ vėl buvo dislokuotas Persijos įlankoje. Grįžo lapkričio 8 d.
Malovas

Istorija

Įrodymai, jog čia būta senovės gyvenvietės, atrasti netoli Benalagto (13,6 km į pietvakarius nuo Malovo).
Airijos nepriklausomybės karo metu mieste veikė Šiaurės Korko regiono karinis štabas. Britų armijos barakai buvo vienintelis karinis priešininkų objektas, atitekęs Airijos išsivadavimo kariuomenei. Atsakydama į tai, Britų armija padegė kelias centre įsikūrusias įstaigas, namus.
Ponia King, britų armijos kapitono W. H. Kingo žmona, žuvo mūšių su Airių kariuomene metu. Už tai, britų karinės pajėgos nužudė tris geležinkelio darbuotojus: Patrick Devitt, Daniel Mullane and Bennett. Šios žmogžudystės paskatino Nacionalinės geležinkelininkų sąjungos įsitraukimą į karą prieš Didžiąją Britaniją.

Ekonomika

1980 metais sutvarkytas susisiekimas keliu ir geležinkeliu leido geriau plėtoti ryšius su Korku – antru pagal dydį miestu Airijoje. Malovas išsivystė, kaip gynybinis miestas, saugantis svarbų perėjimą per Blekvoterio upę. XVI amžiuje Malove buvo išsivysta žemdirbystė. Per amžius miestas garsėjo savo turgumi.
Nors XX amžiaus pradžioje mieste pradėta vystyti pramonė, jo ekonomika iki šių dienų paremta žemės ūkio produkcija. 2006 metais buvo uždarytas cukraus fabrikas, veikęs 75 metus.
Jonas Vitkevičius

Biografija

Gimė senoje Žemaitijos bajorų šeimoje. Slaptos anticarines Kražių moksleivių organizacijos „Juodieji broliai“ vienas iš įkūrėjų. 1824 m. kartu su kitais „Juodųjų brolių“ organizacijos nariais – Kražių gimnazijos mokiniais – karo teismo nuteistas mirties bausme, bet kaip nepilnamečiui mirties bausmė pakeista ir jis atiduotas kariuomenėn eiliniu kareiviu. Tarnaudamas kariuomenėje pramoko keletą užsienio kalbų, dėka savo gabumų atleistas iš drausmės dalinio.
Gyvendamas tremtyje Urale, o vėliau Orenburgo karinėse tvirtovėse, tyrinėjo Vidurinės Azijos tautų papročius, jų istoriją. Buvo poliglotas, mokėjo 19 kalbų. Didelę reikšmę gaunant karininko laipsnį turėjo pažintis su vokiečių keliautoju Aleksandru Humboltu. Artimai bendravo su Tomu Zanu.
1839 m. gegužės 6 d. rastas pagal vieną versiją – nušautas, pagal kitą – nusišovęs „Paryžiaus viešbučio“ kambaryje Peterburge. Jo kelionių aprašymai ir moksliniai tyrimai paskelbti knygoje „Užrašai apie Bucharos chanatą (P. Demezono ir J. Vit­kevičiaus ataskaitos)“.
Šis lietuvis yra minimas britų istoriko, meno istoriko, kuratoriaus ir žurnalisto William Dalrymple naujiausioje knygoje apie I Anglų - Afganų karą "Karaliaus sugrįžimas. Mūšis dėl Afganistano 1839-1842 m." ("Return of a King. The Battle for Afghanistan 1839-1842"), 2013 m. Autoriaus knygos yra laimėjusios daugelį literatūrinių premijų, tarp kurių Duff Cooper and Wolfson Prize. Nei viena autoriaus knyga nėra išversta lietuviškai.
Yra parašyta Regimanto Dimos romanas labai susijęs su jo gyvenimu "Vilniaus plovas".