google/wiki40b huggingface dataset:
Santa Maria del Fiore

Basilica di Santa Maria del Fiore - pagrindinė Romos katalikų bažnyčios arkivyskupystės Florencijoje katedra (Duomo), garsėjanti savo kupolu.
Bažnyčia stovi Piazza del Duomo aikštėje kartu su varpine bei garsiąja Švento Jono baptisterija (Florencija).

Katedros meno muziejus

Katedros meno muziejus (it. Museo dell'Opera del Duomo) yra muziejus prie katedros esančiame pastate. Jame sukaupta viena reikšmingiausių skulptūros kolekcijų pasaulyje. Skulptoriai, kurie reprezentuoti: Donatelas, Mikelandželas ir kiti. Muziejuje yra originalios garsiosios Florencijos baptisterijos Giberčio kurtos durys, pramintos „Rojaus vartais“.
Petras Stirbys

Petras Stirbys (g. 1948 m. vasario 4 d. Šiuraičiuose, Klaipėdos rajonas) – kardiochirurgas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, profesorius.

Biografija

1955–1963 m. mokėsi Skomantų aštuonmetėje mokykloje (Klaipėdos raj.), 1963–1966 m. – Švėkšnos vidurinėje, 1966–1972 studijavo Kauno medicinos institute. 1981 m. apgynė daktaro, 1988 m. habilituoto daktaro disertacijas, 1991 m. suteiktas profesoriaus vardas.
1972–1973 m. atliko internatūrą Klaipėdos Respublikinėje ligoninėje, 1973–1974 m. pagal paskyrimą dirbo Klaipėdos medicinos mokykloje, 1974–1978 m. – Kauno Medicinos institute moksliniu bendradarbiu, 1978–1983 m. – Kauno klinikose. 1983 m. grįžo į Kauno medicinos institutą. 1989–1991 m. – KMA (KMU) prorektorius gydymo reikalams, nuo 1992 – Širdies elektrostimuliacijos klinikos vadovas, o nuo 1995 m. dar ir KMU Kardiologijos klinikos gydytojas, kardiochirurgas. Per darbo praktiką implantavo daugiau kaip 5000 elektrostimuliatorių.
Lietuvos, Europos kardiologų draugijos narys, Niujorko (JAV) MA tikrasis narys, Šiaurės Amerikos širdies elektrostimuliacijos ir elektrofiziologijos, Pasaulio širdies ritmo, Tarptautinės kardiovaskulinės, Tarptautinės nesočiųjų riebalinių rūgščių ir lipidų tyrimų draugijų narys.
15 išradimų autorius ar bendraautoris, 150 mokslinių publikacijų, 80 straipsnių laikraščiuose autorius.
Siurenas

Istorija

Miestas išsistatęs ant Mont Valérien kalvos, šioje vietoje dar keltai buvo įsirengę šventvietę. Jo pavadinimas pirmąkart buvo užrašytas lotyniškai – lot. Surisnæ. 918 m. Prancūzijos karalius Karolis III Naivusis šią vietovę dovanojo Sen Žermen de Prė abatijos globėjui Paryžiaus grafui Robertui. 1593 m. Siurene karalius Henrikas IV Burbonas pasakė savo žinomą kalbą susirinkusiems Katalikų lygos (pranc. Ligue catholique) nariams.
1844 m. pastatyti galingi gynybiniai įtvirtinimai, žinomi Fort du Mont-Valérien vardu. Pirmojo pasaulinio karo metu Siurenas tapo rankinių granatų gamybos centru. Dar 1898 m. mieste įsikūrė automobilių gamintoja Darracq, kurią 1935 m. nupirko Talbot–Lago (vėliau pasižymėjusi mašinų Formulei 1 gamyboje). Ilgametis miesto meras Henri Sellier (valdė 1919–1941 m.) pastatė nebrangiai nuomojamų butų rajoną, kuris išliko ir yra saugomas valstybės kaip istorijos paminklas. Antrojo pasaulinio karo metais okupacinė nacistinės Vokietijos kariuomenė tvirtovę naudojo Pasipriešinimo kovotojams kalinti. Pokaryje šioje vietoje buvo pastatytas paminklas, kasmet birželio 18 d. vyksta tų įvykių atminimo ceremonija.
Algimantas Dabašinskas (1947)

Algimantas Dabašinskas (g. 1947 m. gruodžio 25 d. Opšrūtų k., Marijampolės r.) – pedagogas ir chorvedys.

Biografija

1967 m. baigęs Igliaukos vidurinę mokyklą (muzikos mokėsi pas K. Balicką), iki 1969 m. pabaigos tarnavo sovietų armijoje. 1970–1974 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (chorvedybos mokėsi pas A. Jozėną ir B. Razauskienę).
Nuo 1974 m. rudens Miroslavo (Alytaus r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų bei mišriojo choro vadovas. Pastarąjį parengė 1979 ir 1983 m. mokyklinių chorų zoninėms varžyboms, o jaunučių 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei. Su moksleiviais 1990 m. koncertavo Punsko, o 1997 m. – Jurbarko vidurinėse mokyklose.
Nuo 1995 m. Pivašiūnų parapijos bažnyčioje pradėjo rengti mokyklinio jaunimo religinės muzikos festivalius.
Nuo 1979 m. Alytaus rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas.
1996 m. chorvedžiui suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.
Be pedagoginio darbo, A. Dabašinskas 1976–1992 m. su pertraukomis dirbo Miroslavo, Kumečių, Vankiškių ir Pupsodžio kultūros namuose, kur vadovavo įvairiems meno mėgėjų būreliams. 1984–1992 m. buvo Alytaus miesto mišriojo choro „Putinas" chormeisteris, konkursuose ir koncertuose pasireiškė ir kaip choro solistas tenoras.
Nuo 1996 m. Alytaus Šv. Kazimiero bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. Choras dalyvauja tradiciniuose Šv. Cecilijos religinės muzikos festivaliuose Šv. Kazimiero bažnyčioje, ėmė rengti sekmadieninius vidurdienio koncertus bažnyčioje. A. Dabašinskas savo chorams kuria religinės muzikos kūrinius, diriguoja Alytaus rajono dainų šventėse.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Vladimiras Čchikvadzė

Vladimiras Čchikvadzė (rus. Чхиквадзе Владимир Викторович, g. 1945 m. gruodžio 28 d. Maskvoje) – Rusijos diplomatas, Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Lietuvoje.

Biografija

Gimė žymaus teisės mokslininko Viktoro Čchikvadzės šeimoje.1969 m. baigė Maskvos valstybinį tarptautinių santykių institutą (МГИМО), 1990 m. – TSRS Diplomatinę akademiją. Moka anglų ir ispanų kalbas.
1969–1973 m. dirbo TSRS ambasadoje Kolumbijoje (kultūros atašė), 1976–1979 m. – Angoloje (konsulinio skyriaus vedėjas). Vėliau – TSRS Užsienio reikalų ministerijos Konsulinio skyriaus darbuotojas, 1987–1989 m. – Vyriausiosios Kadrų ir mokymo įstaigų valdybos viršininko pavaduotojas. 1990–1996 m. – TSRS (vėliau-Rusijos) generalinis konsulas Barselonoje, vėliau – Rusijos URM Informacinio aprūpinimo departamento direktorius. 2000–2005 m. – Rusijos ambasadorius Čilėje, 2005–2008 m. – Rusijos URM Saugumo departamento direktorius.
2008 m. gegužės – 2013 m. spalio mėn. – Rusijos ambasadorius Lietuvoje.
Prūsų žemės teisynas

Prūsų žemės teisynas (vok. Allgemeines Landrecht für die preußischen Staaten, ALR - Bendroji krašto teisė prūsiškoms valstybėms, Visuotinis Prūsijos žemių teisynas) - 1794 m. priimtas privatinės ir viešosios teisės sąvadas.

Istorija

Priimtas valdant Friedrich II ir Friedrich Wilhelm II. Prūsų žemės teisyno projektą parengė teisėtyrininkai Carl Gottlieb Svarez (civilinė teisė) ir Ernst Ferdinand Klein (baudžiamoji teisė), darbamas vadovavo Prūsijos didysis kancleris Johann Heinrich von Carmer, paskirtas 1780 m. balandžio 14 d. kabinetiniu orderiu. Prūsų žemės teisynas buvo pirmoji ir vienintelė išsami, visa apimanti teisės sistematizacija Prūsijoje.
Visuotinis Prūsijos žemės teisynas turėjo kiekvienam suprantamai pateikti teisės normas.
ALR pradžioje buvo parengtas kaip Bendrasis teisynas Prūsijos valstybėms („Allgemeines Gesetzbuch für die Preußischen Staaten“, AGB, 1792 m.). Tačiau Prūsų žemės teisynas po Prancūzijos revoliucijos įvykių perdirbtas, įtrauktos reakcionierių bei konservatyviųjų sluoksnių reikalautos normos, pašalinta daug prigimtinės teisės, laisvių nuostatų arba jos apribotos (pvz., gerovė kaip valstybės tikslas).
Visuotinis Prūsijos žemės teisynas reguliavo įvairius teisinius santykius iš šių teisės sričių: bendroji civilinė teisė, šeimos ir paveldėjimo teisė, lenų teisė, luomų teisė, savivaldos teisė, valstybinė teisė, religijos teisė, policijos teisė, baudžiamoji ir bausmių vykdymo teisė. Prūsų žemės teisynas itin didelės apimties: jame iš viso per 19 000 nuostatų. Teisynas itin kazuistinis, juo siekta sureguliuoti kone kiekvieną gyvenimo atvejį (kazusą).
Valdas Kazlauskas (1961)

Biografija

Kazlų Rūdos pagrindinės mokyklos kūno kultūros mokytojas.
Nuo 2011 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys nuo „Jaunosios Sūduvos“ koalicijos. 
Žmona Eugenija, vaikai Eglė, Jogailė.
Dalius Bitaitis

Biografija

1982-1988 m. Vilniaus pedagoginiame institute įgijo matematikos mokytojo kvalifikaciją, 1997-1999 m. VU – socialinio darbuotojo kvalifikaciją, 2001 m. VU socialinio darbo magistras.
1988-1992 m. UAB „Jaunimo įdarbinimo centro „Svaja“ direktorius; UAB „Delta“, direktorius, UAB „Jolita“, direktorius; 1992–1997 m. SP UAB „Bursa“ direktoriaus pavaduotojas. 1997–1999 m. SP UAB „Stabuva“ direktorius, 1999–2002 m. Vilniaus apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų, švietimo ir kultūros departamento Socialinių reikalų skyriaus vedėjas, 2004–2008 m. Tarptautinės teisės ir verslo kolegijos Verslo vadybos katedros dėstytojas (antraeilės pareigos), 2004–2006 m. Mykolo Riomerio universiteto Socialinio darbo katedros dėstytojas-asistentas (antraeilės pareigos). Nuo 2002–2011 m. Vilniaus specialiųjų globos namų „Tremtinių namai“ direktorius.
2000 m. Jungtinių Tautų Vystymo programa „Žmogaus socialinės raidos“ kursas. 2006–2008 m. Socialinio darbo patirties sklaida Europos Sąjungos valstybėse: Olandija, Portugalija, Ispanija, Italija – seminarų organizatorius, pranešėjas. 2006 m. Tarptautinės konferencijos (7 šalys) „Žmogaus gyvenimo kokybė stacionarioje globoje“ organizatorius, vedėjas (Vilnius)
2007 m. Globos įstaigų vadovų pirmojo Pasaulinio kongreso Berlyne dalyvis. 2008 m. Tarptautinės gerosios patirties sklaidos dienos Lietuvoje globos įstaigų vadovams (5 šalys) organizatorius. Baigiamosios konferencijos „Teisinė socialinės globos bazė. Finansavimo mechanizmai“ LR Seime organizatorius, vedėjas.
Nuo 2011 m. vasario 1 d. LR SADM viceministras. Kuruojamos sritys: bendruomenių, šeimos, vaikų ir jaunimo, piniginės paramos, socialinių paslaugų, socialinės integracijos, lygių galimybių, Europos Sąjungos paramos lėšų administravimo, kiek tai susiję su šiomis sritimis.
Vedęs, 2 vaikai.
Žiuljeta ir Žiuljeta

Turinys

Džuljeta Vidal dirba populiariame žurnale „Penelopė“, o Džuljeta Rozenek – pardavėja parduotuvėje. Pastaroji tampa „Penelopės“ surengto konkurso nugalėtoja ir pirmoji Džuljeta turi parengti apie ją reportažą. Padavėjos vyras Bobas, nevykėlis boksininkas, nenori, kad žmona pozuotų žurnalo nuotraukoms, tačiau ši nepaklauso ir susipažinusios abi Džuljetos netrunka tapti geromis draugėmis. Dėl nevykusio straipsnio žurnalistė netenka darbo ir abi moterys nusprendžia pradėti leisti savo žurnalą. „Įpykusios moterys“, aštriai pasisakantis moterims aktualiomis temomis, greitai tampa populiariu, tačiau tai ima griauti Bobo ir Džuljetos santuoką. Jiems tenka iš naujo persvarstyti savo santykius, kuriuos sutvirtina žmonos nėštumas, tuo tarpu antroji Džuljeta, įpratusi manipuliuoti vyrais taip, kaip jai naudinga, įsimyli jūreivį iš Kanados...
Prancūzijos futbolo federacija

Istorija

Prancūzijos futbolo čempionatus nuo 1894 m. pradėjo organizuoti Prancūzijos atletinių sportų bendrijų sąjunga (Union des sociétés françaises de sports athlétiques).
1907 m. kovo 23 d. sąjungos futbolo atšaka atskirta, įkuriant Prancūzijos federacijos komitetas (Comité français interfédéral), jau 1908 m. priimtas į FIFA. Komitetas tarp 1907 m. iki 1914 m. organizavo Prancūzijos trofėjaus varžybas, 1917 m. pradėjo organizuoti Prancūzijos taurės varžybas.
1919 m. balandžio 7 d. komitetas reorganizuotas į futbolo federaciją. 1944 m. profesionalūs klubai susibūrė į Prancūzijos futbolo lygą, kuri pradėjo organizuoti aukščiausių divizionų varžybas, o nuo 2005 m. – ir jaunimo bei moterų varžybas.
Visuomeninė norma

Visuomeninė norma, socialinė norma – visuomeninio elgesio taisyklė, privaloma individui. Ji apibrėžia socialinės veikos formas tam tikroje socialinėje situacijoje. Požymiai skiriasi kiekvienoje visuomenėje, sąlygoti jos raidos. Išorinė normų išraiška įvairi – tai gali būti tiek rašytinės, tiek ir nerašytinės taisyklės.
Socialines normas pagrindžia moralė, etika, religija, teisė, kiti socialiniai reiškiniai bei visuomeniniai reguliatoriai. Laikymąsi užtikrina socialinė kontrolė.
Socialinės normos struktūra – hipotezė, dispozicija, sankcija. Hipotezėje nustatomos taisyklės galiojimo sąlygos, dispozicija nusako elgesio variantą (veiką), sankcijoje numatoma poveikio priemonė už atitinkamą veiką.
Pirmasis iš sociologų norminį taisyklių poveikį tyrė Émile Durkheim, vėliau – Talcott Parsons (tyrinėjo normų poveikį individų elgesiui).

Rūšys

Teisės norma, moralės norma, religinė norma.
Elsvorto žemė

Elsvorto žemė (angl. Ellsworth Land) – kraštas vakarų Antarktidoje, į pietvakarius nuo Antarktidos pusiasalio, tarp 62 ir 102° v. il. Iš šiaurės skalaujama Belingshauzeno jūros, rytuose ribojasi su Merės Berd žeme, o vakaruose įsiterpia Ronės šelfinis ledynas. Ledo dangos storis iki 3000 m. Rytinėje dalyje iškilę Elsvorto kalnai (aukštis iki 5140 m, Vinsono masyvas – aukščiausia žemyno vieta).
Ši žemė patenka į Čilės ir Jungtinės Karalystės pretenzijų sritis.
Elsvorto žemę 1935 m. atrado amerikiečių lakūnas Linkolnas Elsvortas ir pavadino savo tėvo Džeimso Elsvorto garbei.
Pnevai

Istorija

Minimi nuo 1256 m.
Spalio 21

Vardadieniai

Hilarija – Raitvilas – Uršulė
Aleksejevkos kaimo gyvenvietė

Istorija

Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje Nemunu su Pagėgių savivaldybės Vilkyškių seniūnija, Jurbarko rajono savivaldybės Viešvilės seniūnija, Smalininkų seniūnija, rytuose su Šakių rajono savivaldybės Sudargo seniūnija, pietryčiuose su Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko, pietuose su Krasnoznamensko miesto, Vesnovo kaimo gyvenvietėmis, pietvakariuose su Nemano rajono Lunino kaimo ir Nemano miesto gyvenvietėmis.
2010 m. Rusijos gyventojų surašymo duomenimis buvo 3007 gyventojai.

Turizmas

Dolžanskojės kaime yra medžioklės namai, Nikolskojėje – poilsio namai „Elnio vartai“ (Оленьи врата).
Kozelskas

Paveldas

Mieste išlikęs 1777 m. statytas soboras, Viešpaties Apreiškimo cerkvė (1810 m.), akmeniniai pirklių namai (XIX a.). Apylinkėse gausu vienuolynų: 3 km nuo Kozelsko, Žizdros dešiniajame krante, yra Optinos vyrų vienuolynas (XV a., restauruotas 1987 m.), už 12 km yra Šamodrino moterų vienuolynas, Klykovo vyrų vienuolynas. Už 6 km yra Berezičių dvaro rūmų liekanos.

Istorija

Kozelskas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1146 m., kuomet priklausė Černigovo kunigaikštystei. 1238 m. miestą apgulė mongolai–totoriai; apgultis tęsėsi 7 savaites, miestiečiai nukovė vieną Batijaus karvedžių, todėl priešui užėmus miestą visi jo gyventojai buvo išžudyti, o miestas sudegintas. 1446–1494 m. Kozelskas priklausė LDK. 1494 m. atiteko Maskvos didžiajai kunigaikštystei. 1776 m. Kozelskui suteiktas miesto statusas. Antrojo pasaulinio karo metais Kozelsko lageryje laikyti lenkų karininkai.
Henrikas Senkevičius

Biografija

Slapyvardis „Litwos“. Kilęs iš totorių, apsigyvenusių Lietuvoje XV ir XVI amžiuje, bajorų (herbas „Oszyk“). Varšuvoje baigė gimnaziją. 1866–1870 m. mokėsi Medicinos ir Istorijos-Filologijos fakultetuose pagrindinėje mokykloje (nuo 1869 m. Varšuvos universitetas).
Spaudoje, dar būdamas studentu, debiutavo savaitraštyje „Przegląd Tygodniowy“. Nuo 1873 m. nuolatinis „Gazeta Polska“ feljetonistas. Nuo 1874 ėmė vadovauti savatraščio „Niwa“ literatūriniam skyriui. Vėliau, nuo 1882 m. – konservatyvaus laikraščio „Žodis“ (lenk. Słowo) redaktorius.
1881 m. vedė Mariją Szetkiewicz, kuriai 1885 m. mirus nuo tuberkuliozės, liko su dviem vaikais. 1888 m., kai anoniminis gerbėjas suteikė jam 15 tūkstančių rublių, sukūrė savo žmonos vardo fondą, iš kurio mokėjo stipendijas tuberkulioze sergantiems kultūros veikėjams. 1893 m. įvyko antrosios vedybos su Marija Wołodkowicz iš Odesos, kurios 1895 m. baigėsi skyrybomis žmonos iniciatyva. 1904 m. dar viena santuoka su Marija Babska.
1876–1879 lankėsi JAV, kur daug bendravo su jaunimu, nemažai keliavo, stebėjo tragišką emigrantų likimą. Grįžęs į Europą kurį laiką gyveno Paryžiuje, 1879 lankėsi Lvove, pabuvojo Venecijoje ir Romoje. Nuo to laiko daug keliavo, keitė gyvenamąją vietą: Austrija, Anglija, Italija, Lietuva, Prancūzija, Šveicarija, 1886 m. – Rumunija, Bulgarija, Turkija, Graikija. 1891 m. keliavo po Afriką, buvo Egipte ir Zanzibare.
1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, išvažiavo į Šveicariją. Ėmė vadovauti Paramos nukentėjusiems nuo karo Lenkijoje komiteto veiklai. Stengėsi paveikti Europos ir Amerikos šalių viešąją nuomonę Lenkijos naudai.
Mirė 1916 m. Šveicarijoje, Veve miestelyje, nebaigęs rašyti „Legionų“. Palaidotas Šveicarijoje vietinėje katalikų parapijoje, o 1924 m. palaikai perkelti į Varšuvos Šv. Jono katedros rūsį.
Antanas Karužas (1869)

Antanas Karužas (1869 m. Rusijos imperijos Suvalkų gubernijos Marijampolės apskrities Veiverių valsčiaus Grigaliūnų kaime – 1922 m. vasario 18 d. Vilniuje) – Rusijos imperijos kariuomenės kariškis.

Biografija

Po Veiverių pradinės liaudies mokyklos baigimo buvo pašauktas į Rusijos carinę armiją. Atitarnavęs privalomą laiką, nusprendė likti kariuomenėje toliau. Liktinis A.Karužas atostogų tėviškėje metu vedė Konstanciją iš gretimo Petkeliškių kaimo. Su šeima apsigyveno Didžiajame Naugarde, kur buvo įsikūręs jo dalinys. Dalyvavo Rusijos–Japonijos kare, buvo sužeistas ir apdovanotas ordinu. Dirbo pulko štabe raštininku ir kt. 1904 m. gimė duktė Marija, 1906 m. sūnus Aleksandras, 1908 m. duktė Anelė, 1909 m. dukra Genovaitė, 1911 m. sūnus Antanas.
Po Pirmojo pasaulinio karo Karužai iškeliavo į Lietuvą ir 1922 m. sausio 1 d. pasiekė Vilnių. Tų pačių metų vasario 15 d. mirė motina Konstancija, o po trijų dienų ir tėvas Antanas – abu karantine užsikrėtę vidurių šiltine karantine. Našlaičiais likusius penkis vaikus Vilniaus švietimo draugija „Rytas“ apgyvendino prieglaudoje, po to bendrabutyje. Jie pradėjo mokytis Vilniaus mokyklose, vėliau lankė Vytauto Didžiojo gimnaziją. Aleksandras Karuža tapo žymiu Vilniaus krašto pedagogu, Marija Karužaitė-Horodničienė – garsia Lietuvos oftalmologe, Antanas Karužas – žinomu Lenkijos pianistu ir muzikos pedagogu, Lenkijos muzikos įrašų režisūros mokyklos įkūrėju.
Hermis (bankas)

Istorija

Įkurtas 1991 m. spalį pertvarkius Lietuvos banko Naujamiesčio skyrių. 1999 m. buvo įsigytas, o 2000 m. – prijungtas prie Vilniaus banko.
Valdybos pirmininkė – Nadiežda Novickienė.
Semnanas

Istorija

Semnanas buvo žinomas Achemenidų laikais (558–336 pr. m. e.). Vėliau suklestėjo Partų imperijos laikais. 427 m. Semnaną sugriovė seldžiukai. Vėliau miestas nukentėjo nuo Abasidų valdymo ir mongolų antpuolių. Kadžarų laikais mieste pradėta plėtoti pramonė, pastatyta daug vertingų statinių.
Česlovas Bobinas

Česlovas Bobinas (g. 1949 m. rugpjūčio 22 d. Jateliškiai, Krekenavos valsčius) – Lietuvos agronomas daržininkas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1973 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1980 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
Nuo 1973 m. dirba Sodininkystės ir daržininkystės institute; 1983–1992 m. direktoriaus pavaduotojas, nuo 1992 m. direktorius.

Mokslinė veikla

Mokslinių tyrimų kryptis – daržovių sėklininkystė ir kopūstų selekcija.
Norbutai

Istorija

1966 m. spalio 24 d. Norbutų kaimas prijungtas prie Bitininkų, tačiau vėliau atkurtas.
Émile Bernard

Emilis Bernaras (pranc. Émile Bernard, 1868−1941 m.) – Prancūzijos dailininkas, dailės teoretikas, literatas. Geriausiai žinomas dailės teorijomis ir draugyste su garsiausiais XIX a. pb. postimpresionizmo menininkais.

Biografija

Emilis Bernaras gimė 1868 m. balandžio 28 d. Lilyje. 1878 m. jo šeima persikėlė į Paryžių, kur 1885 m. E. Bernaras įstojo mokytis į akademinio dailininko Fernano Kormono (1845−1924) studiją, kurioje jo draugais tapo bendramoksliai Luji Anketenas ir Anri de Tuluz-Lotrekas. Pastarasis 1885 m. pabaigoje nutapė E. Bernaro portretą. Fernanas Kormonas nebuvo patenkintas, kai rado E. Bernarą tapant nuogą modelį žaliais ir raudonais dažais. Jis pašalino mokinį iš studijos motyvuodamas, kad jis kelia joje sumaištį. 1886 m. E. Bernaras išvyko tapyti po Normandijos ir Bretanės vietoves. Bretanėje jis sutiko P. Gogeną. 1887 m. E. Bernaras teorizavo naujus tapybos stilius, Paryžiuje jis kūrė kartu su A. de Tuluz-Lotreku, L. Anketenu ir V. van Gogu. Kartu su L. Anketenu jis išvystė naujo stiliaus, kluazonizmo, sampratą. 1888 m. Pont Avene, Bretanėje, E. Bernaras šią sampratą perteikė P. Gogenui, kuris ją perėmė. 1889 m. dailininkas išvystė naują teoriją − sintetizmą. Pont Aveno dailininkų grupė 1889 m. suorganizavo savo parodą Volpini kavinėje prie pat pasaulinės parodos Paryžiuje vartų, tačiau ji jokio dėmesio iš publikos nesulaukė. Vėliau P. Gogenas neigė bet kokią E. Bernaro įtaką jam, pastarasis tvirtino, kad jo įtaka buvo lemiama P. Gogenui. E. Bernaras įvedė daug naujovių į postimpresionistinį judėjimą, tačiau jo teorizavimais kur kas geriau pasinaudojo talentingesni dailininkai − Polis Gogenas ir Vincentas van Gogas, nei jis pats.
1889 m. E. Bernaras buvo vienu pirmųjų, kuris spaudoje iškėlė P. Sezano talentą. Jis ypač propagavo V. van Gogo dailę ir buvo svarbiausiu jo pirmosios personalinės parodos 1892 m. organizatorių Paryžiuje. Stengėsi atkreipti publikos dėmesį į O. Redoną. 1893 m. E. Bernaras iškeliavo po Viduržemio jūros šalis, pabuvojo Jeruzalėje, Konstantinopolyje. Iki 1904 m. gyveno Kaire, nutapė paveikslų orientalistiniais motyvais. Keliavo į Ispaniją, Italiją. 1904 m. grįžęs į Marselį su žmona aplankė P. Sezaną Ekse. 1905 m. E. Bernaras buvo visiškai sužavėtas senovės klasikinio, ypač Venecijos dailininkų, meno, kurį pamatė muziejuose ir nusisuko nuo modernistinės tapybos. Jis įsteigė klasikinio meno propagavimo organizaciją Rénovation esthétique, kuri gyvavo 5 metus, ir parašė 2 knygas susijusia tema. Nuo 1922 m. E. Bernaras daugiausiai gyveno Venecijoje, Italijoje. Išleido veikalus apie Mikelandželą ir P. Sezaną, rašė poeziją, kūrė baldus, gobelenus, skulptūras, iliustracijas ir kt. Emilis Bernaras mirė 1941 m. balandžio 16 d. Paryžiuje. Jo plati korespondencija su P. Gogenu, V. van Gogu, O. Redonu ir P. Sezanu yra vienas iš reikšmingiausių šaltinių, nušviečiančių modernistinės dailės raidą XIX ir XX a. sandūroje. Jo kūrinių yra Van Gogo muziejuje Amsterdame ir Orsė muziejuje Paryžiuje.
Singapūro katė

Singapūro katė (angl. Singapura Cat) – smulkiausia ir natūrali trumpaplaukių naminių kačių (Felis catus) veislė. Žinoma ir veisiama beveik vien Jungtinėse Valstijose.

Istorija

1975 m. Singapūre apsilankę du JAV piliečiai pastebėjo nedideles liaunas taškuoto kailiuko kates, besibastančias miesto gatvėmis. Šie amerikiečiai keletą jų parsivežė į JAV ir išvedė veislę, išryškinančią šių kačių skiriamuosius požymius. XX a. devintojo dešimtmečio pabaigoje Singapūro kates pripažino dauguma kačių augintojų, jos pradėtos veisti.
Singapūro veislės kačių iki šiol pasitaiko Singapūro gatvėse ir namuose. Šios katės poruojamos tik tarpusavyje, kad veislė išliktų gryna.

Charakteris

Šios katės draugiškos meilios, prisirišusios prie žmonių, su kuriais gyvena. Nepažįstamų bijo. Labai smalsios, ištvermingos, ramaus būdo, žaismingos iki pat senatvės.

Fizinės savybės

Šios katės smulkios, raumeningų kojų su mažomis ovaliomis letenomis. Kūnas kresnas, bet ne masyvus. Plona uodega vidutinio ilgumo arba ilga, jos galiukas šiek tiek bukas.
Kaklas trumpokas, raumeningas, Ausys labai didelės. Didelės migdolo pavidalo akys žalios su tamsiai rudu apvadu. Plaukas trumpas, minkštas, prigludęs prie odos.
Vienintelė pripažinta Singapūro katės spalva – dramblio kaulo su tamsrudžiais taškais. Kojų vidus gali būti ruožuotas.
Intelektinis kapitalas

Intelektinis kapitalas yra organizacijai priklausantis ar prieinamas naudoti intelektinis turtas, turintis potencialą kurti vertę, kur intelektinis turtas suprantamas, kaip tam tikram subjektui priklausantis, su intelektu ar jo naudojimu susijęs vertingas objektas, o potencialas kurti vertę suprantamas kaip turto gebėjimas dabar ar ateityje produktyviai dalyvauti vertės kūrimo procese, atsižvelgiant į turtą naudojančio subjekto priimtus strateginius sprendimus.