google/wiki40b huggingface dataset:
Vyšnių kauliukų išėmiklis

Vyšnių kauliukų išėmiklis – virtuvės įrankis pašalinti kauliukams iš vyšnių ir kitų panašių kaulavaisių (pvz. trešnių, alyvuogių). Paplitę rankiniai ir automatiniai prietaisai, gaminami iš tinkamo sąlyčiui su maistu plastiko su metalo detalėmis.
Vyšnia yra apvalus arba pailgas sultingas kaulavaisis. Jo kauliukas apvalus arba kiaušiniškas, lygiu paviršiumi. Kauliukų branduoliai nenaudingi, todėl ruošiant uogienes, pagardus ir kitus patiekalus, įvairiais būdais yra šalinami iš vyšnios vaisiaus. Be pramoniniu būdu gaminamų modernių prietaisų, buityje taikomi ir alternatyvūs kauliukų išėmimo būdai, naudojant plaukų segtukus, kanceliarines sąvaržėles, kokteilių šiaudelius ir kt.

Veikimo principas

Rankiniai prietaisai būna įvairių formų, laikomi rankoje. Vienas paprasčiausių – strypinis, su spaudomu spyruokliuojančiu stūmokliu, kurio pagalba vyšnių kauliukai išimami po vieną.
Automatiniai vyšnių kauliukų išėmikliai yra našesni. Priklausomai nuo modelio, per valandą išimama kauliukų maždaug iš 12 kg vyšnių. Apdorojamos ne tik šviežios, bet ir konservuotos, šaldytos vyšnios. Tokiame prietaise vyšnios suberiamos į priėmimo indelį viršuje. Vaisiai slenka žemyn ir patenka į angą, kurioje juos po vieną suspaudžia nuleidžiamo stūmoklio antgalis ir lengvai išstumia kauliukus. Jie išbyra į apatinį konteinerį, o vyšnios be kauliukų latakėliu nurieda į paruoštą dubenį. Kai nuleistas stūmoklis atleidžiamas ir atšoka, kita vyšnia su kauliuku automatiškai įkrenta į jai skirtą laisvą vietą. Priklausomai nuo vaisiaus kauliuko dydžio, parenkamas reikalingas kiaurymės skersmuo. Stabilumo užtikrinimui įrenginys tvirtinamas prie stalo paviršiaus.
Gruodžio 19

Šventės

(kol kas neįvestos)

Vardadieniai

Gerdvilas, Darijus, Lėja, Rimantė
Marija Žmuidzinavičienė

Biografija

Mokėsi Mintaujos mergaičių gimnazijoje ir Vilniuje. Varšuvoje ir Paryžiaus Aukštojoje stomatologijos mokykloje studijavo odontologiją. Nuo 1907 m. pradžios turėjo stomatologijos kabinetą Vilniuje, o po Pirmojo pasaulinio karo iki mirties – Kaune. Įsteigus Lietuvos universitetą, kurį laiką dirbo Medicinos fakultete, odontologijos klinikoje. 1909 m. spalio 10 d. ištekėjo už dailininko Antano Žmuidzinavičiaus. Jiems gimė duktė, vėliau tapusi vertėja Giedrė Žmuidzinavičiūtė-Gučienė.
Besimokydama Vilniuje, gynė lietuviškas organizacijas nuo lenkų puolimų, talkininkavo broliui Vladui platinant slaptąją spaudą. 1905–1906 m. Paryžiuje išrinkta lietuvių draugijos „Lithuania“ pirmininke. Nuo 1906 m. vasaros kartu su taip pat stomatologe Sofija Gimbutaite Vilniuje kėlė į viešumą lietuvių meno problemas. Nuo 1907 m. sausio 9 d. įvykusios Pirmosios lietuvių dailės parodos Vilniuje aktyviai dalyvavo rengiant visas parodas, globodavo į Vilnių atvykstančius dailininkus.
1907 m. dalyvavo Steigiamajame Lietuvių dailės draugijos susirinkime Vilniuje, buvo daugelio draugijos valdybų narė. Priklausė „Motinos ir vaiko“ draugijai. Nuo 1930 m. dirbo Šaulių moterų centro organizacinėje komisijoje, buvo tarybos narė. Nuo 1933 m. Šaulių moterų centro pirmininkė, 1935–1936 m. Šaulių moterų vadė.
Morongas

Istorija

Įkurtas 1302 m. Iki 1945 m. priklausė Rytų Prūsijai, buvo Morungeno apskrities centras.
Juozas Kunskas

Juozas Kunskas (1909 m. sausio 20 d. Daniūnai, Ramygalos valsčius – 1980 m. sausio 17 d. Baisogala) – Lietuvos agronomas zootechnikas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija

1935 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1958 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1935–1948 m. Žemės ūkio akademijos dėstytojas. 1948–1952 m. Gyvulininkystės mokslinio tyrimo stoties (Baisogaloje) Gyvulių šėrimo skyriaus vedėjas. 1952–1980 m. dirbo Gyvulininkystės institute, 1952–1976 m. Gyvulių šėrimo ir pašarų technologijos skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo sritis – gyvulių šėrimas, pašarų gamybos ir paruošimo technologijos, gyvulininkystės produkcijos kokybė. Kartu su kitais sukūrė efektyvią žolės miltų gamybos ir naudojimo gyvuliams šerti sistemą.
Papilys (pilis)

Papilys (angl. lower ward, base court, outer bailey, vok. Vorburg, Niederburg, Außeren Burghof, rus. подол) – įtvirtinta piliakalnio papėdės gyvenvietė, kurios įtvirtinimai gerokai galingesni už paprastos papėdės gyvenvietės įtvirtinimus.
Papiliai Lietuvos archeologų darbuose neretai painiojami su priešpiliais ir papėdės gyvenvietėmis. Vienas papilio ir priešpilio skirtumų – priešpilis yra grynai gynybinis pilies (piliakalnio) sistemos elementas, o papilys būdavo ne tik įtvirtintas, bet ir gyvenamas (įvirtinta gyvenvietė). Todėl priešas, užėmęs papilį, ne tik sumažindavo besiginančiųjų gynybines galimybes, bet ir galėdavo gauti nemažą karo grobį.
Papilys būdavo už piliakalnį didesnė teritorija, apjuosta gynybiniu grioviu ir/ar pylimu. Papilius paprastai įrengdavo vietoje, kuri būdavo apsaugota gamtinių (reljefo) kliūčių – pvz., aukštumoje šalia piliakalnio. Kartais priepiliai būdavo įrengiami atskiroje kalvos dalyje ar už gilaus gynybinio griovio. Tuomet juos neretai laiko atskirais piliakalniais (pvz., Kernavės Pilies Kalnas, Veliuonos antras piliakalnis).
Neretai papiliai būdavo įrengiami lengviausiai prieinamoje piliakalnio pusėje (Piliakalniai, Veliuona), tuo jie gali priminti priešpilius.
Papilyje gyvendavo daugiausia amatininkai, galbūt pirkliai. Spėjama, kad papiliai galėdavo tapti būsimo miesto užuomazga. Lietuvoje papiliai aptikti maždaug 11 % vėlyvųjų piliakalnių.
Saskatūnas

Istorija

Pirmieji nuolatiniai gyventojai Saskatūne apsigyveno 1883 m. 
Miesto teisės Saskatūnui suteiktos 1903 m. 
1906 m. mieste jau gyveno 4500 žmonių.
Nubai

Šių laikų nubai

Senovės nubų palikuonys tebegyvena buvusios senovės Nubijos teritorijoje, kuri dabar daugiausia priklauso Egiptui. Apie 50 tūkst. nubų buvo perkraustyti Asuano užtvankos statybos metu (1960–1970 m.), nes patvenktas Nilas užliejo jų žemes.
Dalis perkeldintų nubų toliau užsiima žemdirbyste, o dauguma dirba Egipto miestuose. Anksčiau arabų kalbą mokėjo tik vyrai nubai, kurie keliaudavo ieškodami darbo. Dabar ją mokyklose, radijo ir televizijos dėka išmoksta vis daugiau moterų nubių. Vis daugiau nubių dirba nebe namų ūkyje.

Religija

Dabar nubai išpažįsta islamą. Nubų religinis gyvenimas yra islamo ir tradicinių senųjų nubų tikėjimų sinkretizmas. Senovėje nubų religija irgi buvo mišinys – tradicinės vietinės ir Egipto religijų mišinys. Iki paplintant islamui nemaža dalis nubų buvo krikščionys.
Senovinė Napata buvo svarbus Nubijos religinis centras, išsidėstęs Džebel Barkalyje – ant masyvios smiltainio uolos, kuri senovės nubams priminė piestu stovinčią kobrą.
Senovės egiptiečių žyniai skelbė, kad Napata buvo senovinės dievo Amuno tėviškė, kas stiprino Napatos kaip religinio centro padėtį. Napata buvo svarbi tiek nubams, tiek senovės egiptiečiams. Apie 2500 m. Nubijoje buvo garbinami tiek vietiniai nubų, tiek egiptiečių dievai.
Nubų karaliai ir karalienės buvo laidojami netoli Džebel Barkalio piramidėse kaip ir Egipto faraonai. Nubai piramides statė Nuryje (Nuri, ties Džebel Barkaliu, priešingame Nilo krante), El Karru vietovėje ir Merojėje (piečiau Džebel Barkalio).
Didysis baltasis garnys

Išvaizda

Baltasis garnys yra maždaug pilkojo garnio dydžio. Patinas visas baltas, pakaušio ir pagurklio plunksnos truputį pailgėjusios. Vasarą nugaros plunksnos būna puošnios su plačioms vėtyklėmis, ilgesnės net už uodegą. Pilka oda apie akis žalia. Snapas juodas, pamatinė jo dalis geltona. Kojos juodos. Rainelė geltona.
Patelė panaši į patiną, tik jos „puošniosios“ nugaros plunksnos trumpesnės. Jaunikliai panašūs į suaugusius paukščius poilsio apdaru.

Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo pietinės Čekijos, Slovakijos, Austrijos iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Dnepro, Dono, Volgos žemupius, Šiaurės Kazachstaną, Mongoliją, Amūro vidurupį, Primorę. Į pietus paplitęs iki okeaninių pakrančių, Irano, Mažosios Azijos, Balkanų pusiasalio. Taip pat gyvena Šiaurės ir Pietų Amerikoje, Afrikoje, Australijoje, Zondo salose, Naujojoje Zelandijoje. Žiemoja pietinėse arealo dalyse.
Gyvena pietiniuose kraštuose, retkarčiais užklysta ir į Lietuvą.

Biologija

Perėjimo laikotarpiu aptinkamas didelėse pelkėse, upių senvagėse, ežerų pakrantėse, salose, apaugusiose plačia nendrių ir krūmų juosta. Maitinasi tiek sūrių, tiek gėlų vandenų seklumose, kanalų ir tvenkinių pakraščiuose, ryžių laukuose. Retesnis sausose ir šlapiose pievose. Per klajones gali sustoti prie įvairių seklių vandens telkinių.
Didysis baltasis garnys – atsargus, bailus paukštis. Maitinasi atvirose vietovėse, kad iš tolo pastebėtų priešą. Pabaidytas staigiai kyla aukštyn. Pakilęs iki tam tikro aukščio, ištiesia kojas atgal, kaklą sulenkia būdinga garniams „S“ forma ir, lėtai plasnodamas sparnais, skrenda tolyn nuo pavojaus vietos. Skrisdamas būna dar atsargesnis. Retai tupia į medžius. Aktyvus dieną, bet per vidurdienio karštį laikosi kolonijose.
Skrisdamas į pietus, prisijungia prie kitų būrių, dažnai – pilkųjų garnių. Peri kartu su garniniais bei irklakojiniais paukščiais. Dėtyje paprastai būna 3–4 kiaušiniai, kuriuos peri abu poros nariai apie 25 dienas. Jaunikliai lizdus palieka po maždaug 54 dienų.
Minta daugiausia žuvimis, varliagyviais, vabzdžiais ir jų lervomis, bestuburiais, augalais.
Žmogus-pelėda

Žmogus-pelėda (angl. Owlman), kartais vadinamas Kornvalio žmogumi-pelėda arba Mawnan žmogus-pelėda yra kriptidas, kuris buvo neva pastebėtas 1976 m. viduryje Mawnan kaime, Kornvalyje. Žmogus-pelėda kartais lyginamas su Amerikos kriptozoologinėje literatūroje minimu žmogumi-drugiu.
Žmogaus-pelėdos istorija prasidėjo, kai su paranormalių reiškinių tyrinėtoju Tony "Doc" Shiels susitiko žmogus, Don Melling, kuris Kornvalyje lankėsi per atostogas.
Baronas Miunhauzenas

Baronas Miunhauzenas (Baron Münchhausen, 1720 m. gegužės 11 d. Bodenverderyje, Vezerberglandas – 1797 m. vasario 22 d.) – pasakojimų ir istorijų herojus, tikrovėje žinomas kaip Karlas Frydrichas baronas fon Miunchhauzenas (Karl Friedrich Hieronymus Freiherr von Münchhausen, kur Freiherr ('laisvasis ponas') yra vokiškas aristokrato titulas freiheras, atitinkantis baroną).

Gyvenimas

Jaunystėje buvo išsiųstas tarnauti pažu Brunsviko-Liūneburgo kunigaikščiui Antoniui Ulrichui II, vėliau tarnavo Rusijos kariuomenėje. Rusijos kariuomenėje tarnavo iki 1750 m., dalyvavo dviejose kampanijose prieš Turkiją. Kelios jam priskiriamos istorijos – tokia kaip garsioji kelionė patrankos sviediniu – siejamos su karo prieš Turkiją kontekstu.
Vilniaus Jono Pauliaus II progimnazija

Istorija

Mokykla įsteigta 1994 m. Nuo 1990 m. lenkų bendruomenė siekė, kad lenkų tautybės mokiniai mokytųsi gimtąja kalba, nes daugelis to meto lenkų mokyklų buvo įsikūrusios rusų mokyklose ir darželiuose, dirbo dviem pamainomis.
1992 m. susikūrė organizacija, padėjusi statyti naują lenkų mokyklą Vilniuje. Organizacijos nariai Česlav Okinčic, Adam Blaškevič, A. Mileišo, K. Žabelovič, B. Sobieski, J. Čiž, Česlavas Mickievič, H. Malevski, T. Sokolovska stengėsi gauti lėšų mokyklai statyti. Padėjo daugybė žmonių visame pasaulyje. Didžiausią sumą (344 000 JAV dolerių) skyrė Lenkijos Senatas, padėjo profesorius J. Borovski, E. Smoktunovič, Lenkijos ambasadorius profesorius Jan Vidacki ir generalinis konsulas D. Rzenieševski. Statybos darbus rėmė ir būsimų mokinių tėvai. Mokyklą statė įmonė „Vilprim“ (direktorius P. Skrinskas). Statybą prižiūrėjo Vilniaus miesto savivaldybė ir „Kapitalinė statyba“.
1994 m. statant mokyklą, tapo aišku, kad pastatas per mažas. Mokykloje mokytis turėjo 900 mokinių, o 1995 m. mokėsi 1772, 1997 m. mokėsi 2250 mokinių. I, II klasių pradinukai išsibarstė po 6 vaikų darželius. Mokyklos bendruomenė ėmė brandinti mintį reorganizuoti mokyklą į pagrindinę ir vidurinę. 2002 m. susikūrė dvi mokyklos: Vilniaus Jono Pauliaus II pagrindinė mokykla Justiniškėse, Rygos g. 10 ir Jono Pauliaus II vidurinė mokykla, nuo 2004 m. gimnazija Karoliniškėse, V. Druskio g. 11/7.
Imperatorius Karolis VII

Biografija

Kilęs iš Vitelsbachų dinastijos. Tėvas Bavarijos kurfiurstas Maksimilianas II Emanuelis, tuo metu Ispanijos Nyderlandų vietininkas, motina Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Jono III Sobieskio duktė Teresė Kunigunda. 1700-1714 m., kai vyko Ispanijos įpėdinystės karas buvo išvežtas į Vieną, kur jį auklėjo jėzuitai.

Valdymas

1717 m. vadovavo bavarams, kurie Šventosios Romos imperijos kariuomenės gretose kovojo su Turkija, pasižymėjo užimant Belgradą. 1731 m. protestavo prieš Pragmatinę sankciją, pagal kurią Austrijos sostas turėjo tekti Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Karolio VI vyriausiai dukteriai Marijai Teresei, tačiau vėliau ją pripažino.
1740 m. mirus Karoliui VI Karolis Albertas atnaujino savo pretenzijas ir 1741 m. sudarė sąjungą su Prancūzija ir Ispanija, kuri buvo nukreipta prieš Mariją Teresę. Joms padedant buvo išrinktas imperatoriumi. Kilo Austrijos įpėdinystės karas, Austrijos kariuomenė įsiveržė į Bavariją. Karolis Albertas tapo antiaustriškos koalicijos marionete. 1744 m. Prancūzijos ir Prūsijos pastangomis jam buvo grąžinta Bavarija.
Po Karolio VII mirties jo sūnus Maksimilianas III Juozapas buvo priverstas atsisakyti pretenzijų į imperatoriaus sostą.
Senovės Sirijos istorija

Priklausomybės laikotarpis

732 m. pr. m. e. finikiečių ir aramėjų valstybes nukariavo asirai, tačiau 612 m. pr. m. e. atėjo Asirijos žlugimo metas. Siriją į savo valdžią paėmė Nabuchodonosaras iš Babilonijos. 538 m. pr. m. e. krašte įsitvirtino Persijos Achemenidai.
Šventoji Tradicija

Šventoji Tradicija – katalikų ir stačiatikių dogmatiniai teiginiai – kitas po Biblijos jų tikėjimo šaltinis.
Bažnyčios laiko Šventąją Tradiciją Dievo apreikšta. Šventąją Tradicija vadinama todėl, kad dalis jos tekstų yra anksčiau žodžiu plitę religiniai priesakai. Ypač didelė reikšmė Šventajai Tradicijai teikiama Katalikų Bažnyčioje. Jos Šventąją Tradiciją sudaro apaštalų pamokslai, Bažnyčios tėvų veikalai, visų visuotinių ir kai kurių vietinių Bažnyčios susirinkimų nutarimai, popiežių laiškai bei enciklikos. Stačiatikių Bažnyčioje Šventąja Tradicija laikomi Bažnyčios tėvų veikalai ir tik pirmųjų 7 visuotinių Bažnyčios susirinkimų nutarimai. Protestantai jos išvis nepripažįsta. Dėl Šventosios Tradicijos, kaip tikėjimo šaltinio, buvo kilę daug diskusijų. Dėl šių ginčų įvyko daug skilimų, atsirado įvairių krikščionybės atšakų ir sektų.
Judaizme Šventąją Tradiciją dalinai atitinka Talmudas, islame – suna.
Kulkšnė

Augalų morfologija

Daugiamečiai žoliniai augalai.
Stiebas apaugę plaukeliais.
Lapai neporiškai plunksniški.
Žiedai sutelkti kekėse, išaugusiose lapų pažastyse.
Ankštys įvairių formų, su išilginėmis pertvaromis.

Nuodingumas

Visas augalas nuodingas, turi indolizidinio alkaloido svainsonino (swainsonine), kuris inhibuoja lizosominę alfa-manozidazę (lysosomal alpha-mannosidase).
Žmonių apsinuodijimai nėra tinkamai kliniškai aprašyti, tačiau gyvūnų apsinuodijimai yra aprašyti neblogai. Gyvuliai, priėdę kulkšnės, apsinuodija svainsoninu, kuris sukelia lizosomų pritvinkimą (lysosomal storage disease), kuri pasireiškia kaip lokoizmas (angl. locoism). Lokoizmo simptomai: hiperaktyvus ir agresyvus elgesys, pastirusi nerangi eisena, traukuliai, mažėjanti judesių koordinacija, silpnumas ir mirtis. Lokoizmu susirgti gali gyvuliai priėdę kulkšnių ar drugišių (Oxytropis) bei sukučių Ipomoea carnea, kadangi šie augalai irgi turi svainsonino.
Kulkšnė Astragalus membranaceus žolinėje medicinoje naudojama virusiniam miokarditui gydyti.
Ksenofontas

Ksenofontas (Xenophon; g. apie 450 – m. 354 m. pr. m. e.) – senovės graikų rašytojas, istorikas, Atėnų karvedys ir politinis veikėjas. Be istorinių knygų parašė ir filosofinių. Taip pat yra parašęs porą veikalų apie žirgus ir jų paruošimą („Apie jojimo meną“ laikomas pirmuoju jojimo vadovėliu).
Būdamas Sokrato mokiniu, siekė populiaria forma pateikti Sokrato asmenį ir jo mokymą. „Kiropedijoje“ – savotiškame tendencingame istoriniame romane, kuriame aprašoma Persijos valdovo Kiro Senojo gyvenimas ir veikla, Ksenofontas vaizduoja valdovo idealą, susiedamas filosofinius mokymus su realiu politinių santykių Rytuose supratimu. Po Ksenofonto taip pat išliko „Atsiminimai apie Sokratą“, „Sokrato apologija“, „Puota“, kuriuose Sokrato mokymas pateikiamas per jo pritaikymo gyvenime prizmę. Šiuose kūriniuose daugiau vietos skiriama Sokrato asmeniui, o ne jo filosofijai.
Jis taip pat buvo vienas žymiausių antikos laikų, graikų ekonomikos mąstytojų. Jo darbuose pirmą kartą bandoma teoriškai įprasminti ekonominę graikų visuomenės tvarką. Ksenofonto žymiausias ekonomikos traktatas „Economicosas“ (arba „Apie namų ūkį“). Pagrindinės Ksenofonto ekonominės mintys: 1. Pagal Ksenofontą – tai mokslas apie savo ūkio turtėjimą. 2. Ekonominio gyvenimo idealas – autarkinis žemės ūkis. Žemdirbystė pagal svarbą buvo prilyginama menui. 3. Prekyba kaip profesija buvo laikoma graiko nevertu užsiėmimu. Ksenofontas kritikavo stambiąją prekybą. Jis pasisakė už natūralų, uždarą ūkį. 4. Nagrinėjo darbo pasidalijimo problemą. Darbo pasidalijimą Ksenofontas siejo su rinka: darbo pasidalijimas auga, plečiantis rinkai. Į ekonominės minties istoriją Ksenofontas pateko kaip mąstytojas, vienas pirmųjų nagrinėjęs darbo pasidalijimą. 5. Nagrinėjo pinigų problemą. Ksenofontas atkreipė dėmesį į pinigus kaip į koncentruotą turtą, kurį galima panaudoti ūkio reikalams. Ksenofonto darbuose išryškintos 2 pinigų funkcijos: 1) pinigai yra mainų priemonė; 2) pinigai yra turtas. Jis pasisakė prieš prekybinį ir skolinamąjį kapitalą. 6. Atkreipė dėmesį į vertės problemą. Vertę tapatino su vartojamąja verte. Ksenofontas vienas pirmųjų iškėlė dviejų prekės savybių problemą, t. y. naudingumo (vartojamosios vertės) ir mainomosios vertės problemą. Galima teigti, kad Ksenofontas yra pakankamai svarbus antikos laikų ekonomikos mąstytojas, nes minimas šalia tokių garsių antikos filosofų kaip Platonas.
Ignalinos rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Ignalinos rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Ignalinos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Veikla

Pirmasis posėdis įvyko 2011 m. balandžio 6 d. Ignalinos rajono savivaldybės meru 20 balsų šeštąjį kartą išrinktas Bronis Ropė, mero pavaduotoju Henrikas Šiaudinis. Savivaldybės administracijos direktoriumi paskirtas nuo 2001 m. gruodžio mėn. šias pareigas ėjęs Rimantas Mačys.
Jonas Valentas Čepulis

Biografija

1955 m. baigė Joniškėlio žemės ūkio technikumą. 1955–1973 m. žemės ūkio, komjaunimo ir liaudies kontrolės darbuotojas Pakruojo rajone. 1960 m. baigė tris kursus Lietuvos žemės ūkio akademijoje. 1973 m. Maskvoje baigė Neakivaizdinę aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1973–1975 m. dirbo LKP CK. Nuo 1975 m. LKP Pakruojo rajono komiteto I-asis sekretorius. 1976–1981 m. LKP Revizijos komisijos narys.  Pensininkas, LR Seimo nario Jono Juozapaičio padėjėjas-sekretorius.
1959–1989 m. Pakruojo rajono Liaudies deputatų tarybos deputatas. 1980–1985 m. LSSR AT deputatas. Nuo 1981 m. kandidatas į LKP CK narius. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narys. 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.  2003–2007 m. Sveikatos apsaugos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas. „Vairo“ ir „Berželio“ sodininkų bendrijų, Butų savininkų bendrijos pirmininkas.
Našlys, vaikai Rita, Gintaras.
Grūtas

Aplinkinės gyvenvietės

DRUSKININKAI – 7 km
Stasys Jokubka

Biografija

1913 m. su tėvais atvyko į Lietuvą. Mokėsi Panevėžio gimnazijoje, Panevėžio mokytojų seminarijoje.
1927 m. emigravo į Braziliją. Dirbo kavos plantacijose, įvairius darbus San Paule. Nuo 1928 m. bendradarbiavo periodinėje spaudoje – laikraščiuose „Rytojus“, „Mūsų žodis“, „Darbas“. 1946 m. su kitais surengė Pietų Amerikos lietuvių suvažiavimą Montevidėjuje. Po Antrojo pasaulinio karo daug kartų lankėsi Lietuvoje, bendradarbiavo su sovietine valdžia. Nuo 1947 m. Čikagoje dirbo laikraščio „Vilnis“ redakcijoje, 1972–1990 m. redaktorius. 1990 m. išvyko į Braziliją. 
Parašė propagandinės publicistikos, apsakymų, atsiminimų knygų.
Brazilija olimpinėse žaidynėse

Istorija

1914 m. buvo įkurtas Brazilijos olimpinis komitetas. 1920 m. Brazilija debiutavo olimpinėse žaidynėse. Pirmosiose savo žaidynėse Brazilija laimėjo 3 medalius, po vieną kiekvienos spalvos, visus sportiniame šaudyme. Nuo to laiko šalis dalyvavo visose vasaros olimpinėse žaidynėse išskyrus 1928 m. Nuo 1992 m. šalis reguliariai dalyvauja ir žiemos olimpinėse žaidynėse (populiarus kalnų slidinėjimas, bobslėjus, snieglenčių sportas). Brazilija yra tarp lyderių tinklinio (paplūdimio ir salės), dziudo, buriavimo olimpinių medalių rikiuotėse. Geriausias šalies pasiekimas – 5 aukso medaliai ir 16 vieta medalių lentelėje 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Romato durpynas

Romato durpynas – durpynas Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 8,5 km į šiaurės vakarus nuo Kaišiadorių, Gaižiūnų miškuose. Plotas – 2,99 km². Durpynas driekiasi iš pietryčių į šiaurės vakarus apie 5 km. Iš jo šiaurės vakaruose išteka Šešuvos intakas Želva, o pietryčiuose Lomenos intakas Romatas. Kiek šiauriau telkšo Paraisčio pelkė.
Iki pradedant durpių gavybą 65 % durpių pelkėje buvo mišraus tipo, 35 % – tarpinio. Didžiausias nenusausinto durpių klodo storis buvo 13,0 m, vidutinis – 4,8 m. Pelkėje būta ~11,8 mln. m³ durpių. Durpės aukštapelkinės, viksvinės kimininės ir medieninės tarpinės. Jų vidutinis susiskaidymas 23 %, peleningumas 4,5 %, drėgnumas 92 %. Po durpėmis, dugne, driekiasi molis, smėlis, priemolis, priesmėlis.
Nuo 1959 m. Romato durpyne vykdoma pramoninė kraikinių durpių gavyba (kasė Jonavos durpių įmonė). 1986 m. buvo iškasta 23 % durpių išteklių. Dabar durpyną kasa UAB „Romato durpynas“ (būstinė – Paromatės Krušonys).
Konsulinės funkcijos

Konsulinės funkcijos - užsienio valstybėse atliekamos administracinės funkcijos, taip pat funkcijos, susijusios su valstybės, jos fizinių ir juridinių asmenų gynimu bei jų interesų apsauga (gynyba). Konsulines funkcijas vykdo konsuliniai pareigūnai bei diplomatai.
Melno ežeras

Aprašymas

Sudėtingos formos rininės kilmės ežeras. Vandens paviršiaus plotas skirtinguose šaltiniuose įvairuoja: nuo 155,2 ha iki 162,5. Telkšo 79,4 m v. j. l. aukštyje. Vidutinis gylis siekia 4,3 m. o didžiausias – 10,5 m. 2005 m. ištyrus vandenį, jis buvo priskirtas III švarumo klasei. Pasiekiamas vaivadijos keliu Nr. .
Nirahas

Nirahas – gyvatės pavidalo dievybė šumerų mitologijoje, Dero miesto dievo globėjo Ištarano pasiuntinys. Manoma, kad Nirahas, kaip dievybė su gyvatės pavidalo apatine kūno dalimi, gali būti pavaizduotas ant Akado imperijos laikotarpiu (XXIII–XXII a. pr. m. e.) datuojamų cilindrinių antspaudų. Viename iš archeologinių radinių dievybė žymima dingir-muš („dievas-gyvatė“) ženklais. Labiausiai Nirahas siejamas su Vidurinės Babilonijos karalystės laikotarpiu datuojamais riboženklių akmenimis kudurru, ant kurių gyvatė pavaizduota greta dievybės simbolio.
Nirahas yra ankstyva dievybė, minimas Faros dievų sąraše. Be to, dievybės vardas sutinkamas kaip asmenvardžių dėmuo – Šumero karalių sąraše minimas Akšako dinastijos valdovas Puzur-Nirahas. Teoforinių asmenvardžių daugiausia aptinkama pietinėje Babilonijoje. Apie Niraho kultą žinoma mažai. Aišku tai, kad Nirahas buvo svarbi vietinio Dero panteono dievybė, tačiau žinios apie jo kultą šiame mieste netiesioginės. Asirijos imperijos laikų įrašuose minima, kad karalius Asarhadonas grąžinęs Derui Niraho bei kitų dievų statulas. Kaip globėjiška dievybė, buvo garbinamas Nipūre, Ekur šventykloje, nors Niraho kultas didesnės svarbos neturėjo. Po Vidurinės Babilonijos karalystės laikotarpio Niraho kultas palaipsniui nunyko.