google/wiki40b huggingface dataset:
Uolainė

Istorija

Uolainės istorija glaudžiai susijusi su Rygos ir senosios Europos prekybos ir pašto kelių artumu. Miesto istorija nėra labai ilga – tik XVII a. Misos intako, Uolainės upelio, krante buvo pastatyta Šv. Olafo bažnyčia. Parapija gavo Uolainės pavadinimą. Dabar Uolainės pavadinimą yra perėmęs miestas, o istoriniu centru yra tapę Jaunolainiai.
Šiuo metu Uolainės teritorija yra netoli istorinės Vidžemės ir Kuržemės ribos ir užima 6,8 km², mieste gyvena apie 13 tūkst. žmonių.
Apie miesto plėtimąsi galima pradėti kalbėti nuo 1956 m., kai Uolainėje prasidėjo naujų gamyklų statyba. 1959 m. likvidavus klijų gamyklą Rygoje, ji buvo perkelta į naujas patalpas Uolainėje. 1963 m. durpių gamyklos darbininkų kūrimasis tapo ir Uolainės miesto kūrimusi ir išlaikė šį statusą iki 1967 m. vasario 20 d., kai 332 ha dydžio teritorija su 7000 gyventojų gavo miesto teises.
1960–1980 metai yra Uolainės vystymosi metai. Jau aktyviai dirbo didžiosios įmonės – plastmasių perdirbimo gamykla, cheminių reagentų gamykla, eksperimentinė klijų gamykla, vyko cheminių medikamentų gamyklos statyba. Įdomu, kad tuo metu Uolainėje dirbo vienintelė Latvijoje įstaiga, gydanti nuo alkoholizmo – Uolainės darbo profilaktoriumas.
Svarbias permainas miestui atnešė 1990 metų pradžia. Visos Uolainės įmonės priklausė SSRS pramonės kompleksui ir jų gamybos mastai augo iki pat 1990 metų. Po 1991 metų gamyba didžiosiose gamyklose sumažėjo. Keičiantis ekonominei ir politinei situacijai, greitai plėtėsi privatus sektorius.
Iki 1991 metų Uolainėje veikė didžiosios įmonės: plastmasių perdirbimo gamykla, cheminių medikamentų gamykla, eksperimentinė klijų ir želatinos gamykla, cheminių reagentų gamykla.
Šiuo metu Uolainė tampa puošni, plėtojama infrastruktūra – sistemingai daroma viskas, kad gyventojai jaustųsi puikiai ir suvoktų Uolainę, kaip savo namus ir šių dienų Latvijos miestą.

Sportas

Uolainėje įkurtas futbolo klubas AFA Olaine.
Mahahualis

Istorija

Iki XX a. pab. Mahahualis buvo mažas žvejų kaimas. Pastačius kruizinių laivų uostą Nuevo Mahahualį suklestėjo turizmas. 2007 m. kaimą nuniokojo uraganas „Dynas“.
Kamerūnas

Gamta

Kamerūne išskiriami šeši pagrindiniai ekologiniai regionai: jūrų ir pakrančių, drėgnųjų tropinių miškų, kalnų, tropinių savanų, pusdykumių ir gėlųjų vandenų. Iš viso šalyje aptinkama 9000 augalų, 297 žinduolių, 849 paukščių, 373 varliagyvių ir roplių, 451 žuvų rūšis. Apie 175 rūšys yra endeminės.
Išskirtiniausi Kamerūno gyvūnai yra įvairių rūšių primatai (lygumų gorilos, šimpanzės, babuinai), afrikiniai drambliai ir buivolai, hipopotamai, žirafos, gepardai.
42 % Kamerūno dengia miškai, didelė jų dalis yra palyginti retai medžiais apaugusių savanų tipo. Saugomos teritorijos sudaro 7,4% viso šalies ploto. Dža faunos draustinis yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Aplinkos problemos

Didžiausios aplinkos problemos Kamerūne yra biologinės įvairovės, augalų ir gyvūnų buveinių (ypač miškų) nykimas, dykumėjimas (šiaurinėje dalyje), pernelyg dideli medžioklės ir žvejybos mastai.
Per 1990–2010 m. laikotarpį miškų šalyje sumažėjo 18 %. Medžiai kertami kaip žaliava, kuras arba siekiant plėsti žemdirbystei tinkamus plotus. Dėl nepakankamos kontrolės tai vyksta ir saugomose teritorijose.
Biologinės įvairovės nykimą skatina auganti medžioklė, tarptautinė prekyba gyvūnais, plantacijų (bananų, kaučiuko, alyvpalmių, arbatos ir kt.) plėtra. Kadangi laukinių gyvūnų mėsa yra populiarus maistas šalyje, nemažai žmonių medžioja tiek savo reikmėms, tiek prekybai. Daliai rūšių grėsmę kelia ir trofėjinė medžioklė.

Švietimas ir sveikatos apsauga

2001 m. raštingumas Kamerūne siekė 67.9% (vyrų – 77%, moterų – 59,8%). Dauguma vaikų turėjo galimybę lankyti valstybines mokyklas, kurios yra pigesnės nei privačios ar religinės. Švietimo sistema paremta tiek britiškuoju, tiek prancūziškuoju variantais, daugumoje mokyklų pamokos vyksta prancūzų ar anglų kalbomis. Kamerūne vaikų mokyklos lankomumas vienas aukščiausių Afrikoje. Mergaitės lanko mokyklas rečiau nei berniukai, daugiausiai dėl kultūrinio požiūrio, namų ruošos, ansktyvų vedybų ir nėštumo bei seksualinių užpuldinėjimų. Nors lankomumas aukštesnis pietinėje dalyje, neproporcingai didelis mokytojų skaičius dirba būtent ten, o šiaurinėje dalyje esančiose mokyklose nuolat trūksta darbuotojų.
Sveikatos priežiūros kokybė vertinama prastai. Neskaitant didžiųjų miestų, įranga dažnai esti nešvari, jaučiamas jos stygius. Vidutinė gyvenimo trukmė 2012 m. tebuvo 54,71 meto, o tai yra vienas žemiausių rodiklių pasaulyje. Dažniausios ligos – dengė karštligė, filariozė, leišmaniozė, maliarija, meningitas, šistosomozė ir miegligė. ŽIV/AIDS paplitimas šalyje siekia 5.4% 15–49 m. amžiaus grupėje, nors įsitvirtinusi socialinė stigma dirbtinai sumažina užfiksuotų atvejų skaičių. Tradiciniai gydytojai išlieka populiari alternatyva Vakarų medicinai.
Liudas Dovydėnas

Biografija

Mokėsi Čedasų pradžios mokykloje, baigė tik tris jos skyrius. 1927 m. pašauktas atlikti karinę prievolę dirbo husarų pulko bibliotekininku. Nuo 1928 m. bendradarbiavo periodinėje spaudoje. 1938 m. Lietuvių rašytojų draugijos sekretorius. 1940 m. TSRS okupuotos Lietuvos Liaudies seimo atstovas, seimo pirmininko pavaduotojas, Švietimo komisariato darbuotojas. 1940 m. rugpjūčio 25 d. išrinktas LTSR AT prezidiumo pirmininko pavaduotoju. Už tai naciai norėjo jį sušaudyti, tačiau užstojo kultūros visuomenė. Vokiečių okupacijos metais paskelbė rašinių apie to seimo užkulisius. 
1944 m. artėjant frontui, pasitraukė į Vakarus. Arkliu pakinkytu vežimu keliavo per Suvalkiją, buvo priverstas kasti apkasus, pasimetė su šeima, patyrė karo siaubą. Vėliau su šeima susitiko, atsidūrė karo pabėgėlių stovykloje Vakarų Vokietijoje. 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Skrantone (Pensilvanijos valstija), ten sukūrė tėviškę primenančią sodybą. 1949–1951 m. dirbo žurnalistinį darbą, redagavo žurnalus „Lietuvio kelias“ ir „Nemunas“. Per du dešimtmečius artimai susidraugavo su krašto žmonėmis, jų gyvenimą aprašė daugelyje savo apsakymų ir novelių. 1998 m. kartu su žmona Elena grįžo į Lietuvą.

Kūryba

Išleido buitinių apsakymų rinkinius „Cenzūros leista“ 1931 m., „Buvo žmogus be kojų“ 1932 m., melodramatišką romaną apie provincijos mokytojų gyvenimą „Ieškau gyvenimo draugo“ (2 tomai, 1934 - 1935 m.). Romane „Broliai Domeikos“ (1936 m.) vaizdavo kaimo kasdienybę, žmonių buitinius ir psichologinius konfliktus. Stiliui būdingas gyvas pasakojimas, humoras. Vengė tiesioginio moralizavimo, pirštu parodomų vertybių. Į moralines aukštumas jis skaitytoją veda per meniškai profesionalų pasakojimą. Per devynerius metus išleido net dvylika knygų, kurios sudarė daugiau nei 2200 puslapių.
1943 m. išleido publicistinę knygą „Užrašai“, kurioje kritiškai aprašė sovietinės okupacijos įvykius. Emigracijoje sukurtose apysakose ir apsakymuose („Vasaros vidudienis“ 1979 m.) poetiškai vaizduojama prieškario kaimas, gimtinės gamta. Kai kuriuose kūriniuose yra lietuvių išeivių buities realijų.
Parašė prozos kūrinių jaunimui („Kelionė į pievas“ 1936 m., „Jaujos pasakos“ 1938 m., „Varpinės šuva“ 1939 m.), kn. „Žmonės ant vieškelio“ (1949 m.) apie lietuvių gyvenimą karo pabėgėlių stovyklose. Atsiminimų knygoje („Mes valdysim pasaulį“ 1 t. 1970, anglų kalba 1971 m.) atskleisti stalinizmo nusikaltimai lietuvių tautai ir žmonijai. Už tai sovietmečiu buvo paskelbtas liaudies priešu, stengtasi nutylėti jo gausią kūrybą. Nebuvo ji minima nei vidurinėse, nei aukštosiose mokyklose.
Grožinės literatūros kūrinių išversta į anglų, latvių, estų, suomių, rusų kalbas.
Leges Barbarorum

Leges Barbarorum (lot. 'barbarų įstatymai') - atskirų germanų genčių paprotinių teisinių normų rinkiniai, naudoti ginčams spręsti, surašyti lotynų kalba V-IX a., iki XI a. pildomi naujovėmis. Apėmė daugiausia baudžiamosios teisės nuostatas, kiekvienam konkrečiam nusikaltimui buvo nustatyta piniginė bauda. Privatinės ir viešosios teisės nuostatų praktiškai nėra.

Istorija

Leges Barbarorum surašymą lėmė nauji visuomeninio gyvenimo reikalavimai kuriantis stambesnėms genčių valstybėlėms, stiprėjant jų centrinei valdžiai. Vieni leges barbarorum surašyti karaliaus nurodymu papročių žinovų, kiti bendradarbiaujant valdovams ir tautos susirinkimams, panaudojant ir negermanų teisės šaltinius.
Barbarų įstatymais pavadinti humanistinės pakraipos teisininkų XIII a., kai Europoje vėl buvo pradėti perimti romėnų teisės principai, taip pabrėžiant germanų teisinės kultūros primityvumą lyginant su vėlyvaisiais viduramžiais vėl atrastais Justiniano Corpus iuris civilis.
Abliatyvas

Abliatyvas (lot. ablativus iš ablatus – nuneštas, atskirtas) – lotynų, senovės iranėnų kalbų linksnis, kuris dažniausiai reiškia atskirtį. Taip pat vartojamas finougrų kalbose (estų, suomių, vengrų), evenkų, kai kuriose tiurkų kalbose ir kt. Abliatyvas atsako į klausimus iš ko? nuo ko?
Tradicinėje lyginamojoje kalbotyroje abliatyvas laikomas vienu iš aštuonių indoeuropiečių prokalbės linksnių. Kaip manoma, rytų baltų kalbose jis imtas vartoti kilmininko reikšme ir taip atsiradęs lietuvių kalbos o kamieno kilmininkas (darb-o, brol-io, dag-io). Senosios abliatyvo reikšmės ieškoma tokiuose junginiuose su kilmininku, kaip „obuolys šakos atsiskyrė“, „senis vengė (kratėsi) degtinės“ ir kt. Tačiau kai kurie kalbininkai mano, kad baltų kalbose tokio linksnio niekad nėra buvę. Yra abejojančių ir dėl jo egzistavimo indoeuropiečių prokalbėje: atskirą jo formą turėjo tik o kamieno vardažodžių vienaskaita, bet dviskaitoje o kamieno abliatyvas sutapo su naudininku−įnagininku, daugiskaitoje − su naudininku. Kitų paradigmų vardažodžių vienaskaitos abliatyvas buvo sutapęs su kilmininku, o kituose skaičiuose sutapimo būta tokio paties, kaip ir o kamieno vardažodžių.
Naujoji Vilnia

Žymūs žmonės

1926 m. birželio 22 d. Naujojoje Vilnioje gimė žymus lenkų rašytojas, scenaristas, režisierius Tadas Konvickis.
Knavų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Skosos piliakalnis 10 kmGribtainių piliakalnis 7 kmBiržų piliakalnis 23 kmMuldeniekų piliakalnis 18 kmDignajos piliakalnis 40 kmZiemelių piliakalnis 7,5 kmAlksnių piliakalnis 8 kmAknystės piliakalnis 13 km
Žibėčiai I

Istorija

Žibėčiai pirmą kartą paminėti 1581 m. vasario 13 d. kai Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Steponas Batoras pasirašė privilegiją, kuria savo broliui Gabrieliui Bekešui Skornatui padovanojo Ukmergės paviete esantį Alantos dvarą su jam priklausančiais Kristupiškių ir Kirdeikiškių dvareliais, Germaniškio (Armoniškio) ir Gelminiškio dvarus ir kaimus: Jėgžlius, Žibėčius, Spulius, Ruškonis, Pevernytę, Antaliežius, Trumponius, Laičius, žemes prie Salotės ežero, Gojų, Kibildžius, Vargulius, Dragužius su juose gyvenančiais valstiečiais. Kaimas minimas 1598 m. Alantos dvaro kaimų sąraše. XVI–XX a. priklausė Alantos parapijai.

Pavadinimo kilmė

Kaimo pavadinimas pagal legendą kilęs nuo žiburio, naktimis degusio ant Dirvės kalno trobelės lange, kuris rodydavo kelią nakties keliautojams ir padėdavo nepaklysti nakties glūdumoje. O keliauninkai, pamatę šviečiantį žiburėlį, sakydavo – žiba čia žiburėlis, žybčioja.
Sūdėnų senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi pailgoje, apie 120 m ilgio, 30 m pločio ir 0,5–1,0 m aukščio kalvelėje. Paviršius nelygus, duobėtas, žemėja link kraštų. Apaugusios spygliuočių jaunuolynu, o pietvakarinis galas nukastas.
Teritorijos plotas – 1900 m².

Istorija

Kapinės veikė nuo XV a. iki XVIII a. pab. Jose laidoti Sūdėnų ir Žynelių kaimų gyventojai. Nuo XIX a. iki XX a. pr. buvo užkasami savižudžiai, neatpažinti skenduoliai, nekrikštyti kūdikiai. Pasakojama, kad kapinėse daug žmonių buvę palaidota 1710–1711 m. – vadinamaisiais Didžiojo maro metais, dėl to jas pradėta vadinti Maro kapais (Markapiais, Maro kapeliais). Mirusiems atminti nuo seno kapinėse stovėjo monumentalus medinis kryžius.
XX a. I pusėje kalvos pietvakariniame gale buvo kasamas smėlis. Duobėse rasta žalvarinių papuošalų, geležinių ietigalių ir kirvių, žmonių griaučių.
1935 m. kapines žvalgė Laukžemės pradžios mokyklos mokytojas Jonas Kungys, 1956 m. – kraštotyrininkas Vladas Šaulys ir muziejininkas Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė.
1972–1984 m. kapinės buvo paskelbtos vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV-533), 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L547), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Butano vėliava

Butano vėliavą sudaro baltas drakonas geltoname ir oranžiniame fone. Vėliava padalyta į dvi dalis per įstrižainę iš apatinio kairiojo kampo į viršutinį dešinįjį. Drakono atvaizdas yra įstrižainės centre, atsuktas į dešinę pusę.
Ši vėliava su nedideliais pakeitimais naudojama nuo XIX a. Dabartinę formą ji įgijo 1960 m.
Vėliavoje vaizduojamas drakonas, Druk, arba Griaustinio Drakonas, reiškia Butano vardą (išvertus iš tibetiečių kalbos Butanas reiškia „Drakono žemė“). Nasruose drakonas laiko brangenybes, simbolizuojančias turtą. Geltonas fonas simbolizuoja pasaulietinę monarchiją, o oranžinis – budizmo religiją.
Ši vėliava – viena iš nedaugelio pasaulyje, kurios viena pagrindinių spalvų yra oranžinė, ir viena iš dviejų, vaizduojančių drakoną (kita yra Velso vėliava).
Boeing Yellowstone projektas

Boeing Yellowstone projektas – specialus projektas, kuriuo Boeing padalinys Boeing Commercial Airplanes siekia visiškai atnaujinti savo orlaivių parką. Šiuo projektu bus visiškai atnaujintos lėktuvų kompozicinės medžiagos, padidintas elektronikos valdymo sistemų skaičius, naudojami nauji turboventiliatoriniai varikliai. Yellowstone vadinamas visas projektas, o atskiri lėktuvai vadinami Y1, Y2 ir Y3.
Pirmasis šio projekto lėktuvų, kuris pasirodė 2011 m., buvo Boeing 787 Dreamliner – pirminis jo kodinis pavadinimas buvo Y2.
Stebėjimo programos

Tinklo valdymo programos

Pastaroji programų rūšis skiriasi nuo tinklo stebėjimo programų pagal paskirtį. Kai kada jos panašios į stebėjimo programas, tačiau turi papildomų galimybių, skirtų įvairių įrenginių valdymui, dažniausiai – naudojant SNMP protokolą. Kai kada tinklo valdymo galimybės tokiose programose tampa pagrindinėmis ir stebėjimo priemonės (pvz., įspėjimo ar statistikos) tampa tik patogiu papildymu. Nemaža dalis tokių programų būna specialzuotos, skirtos vieno gamintojo įrangai stebėti ir valdyti, pvz., Cisco gaminamas Cisco Works programų paketas. Yra ir bendro pobūdžio tinklo valdymo programų.

Kitos paskirties stebėjimo programos

Be tinkle dirbančios įrangos stebėjimo, yra ir programų, skirtų specializuotiems uždaviniams. Pavyzdžiui, tipiškos stebėjimo programos dirba įvairiose signalizacijos sistemose: specializuotame mikrokompiuteryje esanti programa laikas nuo laiko apklausia įvairius daviklius (šiluminius, akustinius ar kitokius) ir atradusi QoS nukrypimus nuo nustatytų ribų, įjungia signalizaciją. Pačios sudėtingiausios programos naudojamos atmosferos reiškinių stebėjimui: QoS duomenys šiuo atveju būna gaunami per palydovus (fotonuotraukos), tokie duomenys analizuojami ir, naudojant sudėtingas atmosferos simuliacijos programas, prognozuojami orai ateinančioms 5-6 dienoms. Tokios programos reikalauja milžiniškų skaičiavimo resursų, tad joms dažniausiai panaudojami patys galingiausi pasaulio superkompiuteriai.
Battle.net

Battle.net – JAV kompanijos „Blizzard“ sukurtas internetinis žaidimų tinklas, pradžioje skirtas išimtinai „Diablo“ žaidimui, bet vėliau pritaikytas ir „Warcraft II“. Dabar jame galima žaisti šios kompanijos sukurtus žaidimus: „Diablo“ 1 ir 2, „Warcraft“ 2 ir 3, „Starcraft“ ir visus šių žaidimų papildymus, kaip kad „Starcraft: Brood War“.

Veikimo principas

Žaidėjas iš žaidimo meniu patenka į prisijungimo skiltį, kur susikuria vardą ar su senu vardu prisijungia prie sistemos. Prisijungus patenkama į pokalbių kanalą, kuris labai primena IRC. Paprastai patenkama į savo valstybės kanalą, bet žaidėjai gali kurti ir kitus kanalus. Pokalbių kanale randamas žaidimo partneris ir tuomet sukuriamas „žaidimo kanalas“. Į žaidimo kanalą, kuris toks pats pokalbių kanalas, tik skirtas jau pasiruošusiems žaisti, turi sueiti žaidėjai, o susirinkus pakankamam jų skaičiui, įjungiamas startas ir pradedama žaisti. Tokia sistema nors iš pirmo žvilgsnio sudėtinga ir beprasmė, bet labai skatina bendravimą tarp žaidėjų, suteikia galimybę lengvai rinktis su kuo žaisti, susirasti draugus ir labai sumažina pagrindinio serverio apkrovimus, kadangi pradėjus žaisti pagrindinis žaidimo serveris tampa nebereikalingas. Žaidimo serveriu tampa vieno iš žaidėjų kompiuteris. Trūkumas tas, kad tokia sistema linkusi į techninius „užlūžimus“ ir ~5 % atvejų nepavyksta sėkmingai atlikti žaidimo.

StarCraft II

„Blizzard“ užsiminė, kad šis žaidimas naudos smarkiai atnaujintą ir modernizuotą Battle.net sistemą. Kaip esminis patobulinimas buvo įvardinta galimybė šnekėtis balsu.

bnetd

GNU bnetd yra sukurta. Tai programinė įranga, leidžianti steigti privačius Battle.net serverius ir taip žaisti su piratinėmis žaidimo kopijomis, išvengiant CDKEY patikrinimo internetu. Nepaisant to, kad „Blizzard“ laimėjo teisminius procesus su reikalavimu uždrausti tokio tipo programas, bnetd puikiai veikia ir dabar.
Kantaučių pagrindinė mokykla

Istorija

Mokykla įkurta 1898 m. 
2016 m. rugsėjo 1 d. Kantaučių pagrindinė mokykla reorganizuota į Plungės Senamiesčio mokyklos Kantaučių skyrių.

Direktoriai

Be valdžios
Manvilis Filipovas

Manvilis Filipovas (g. 1935 m. lapkričio 18 d. Kaune) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija

Baigęs Plungės vidurinę mokyklą, 1954 m. įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą ir vienus metus choro dirigavimo mokėsi pas B. Daukintaitę-Razauskienę. 1955–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. V. Ūsevičius). 1958–1963 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Krogerto klasė).
1958–1959 m. Plungės kultūros namų meno vadovas, subūrė moterų chorą ir vokalinį ansamblį. 1959–1962 m. Palangos vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir akordeonų orkestro vadovas, dėstė dirigavimą metiniuose chorvedžių kursuose, akompanavo chorams. 1962–1964 m. Klaipėdos 1-osios vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1964 m. Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, kurį laiką dėstė ir Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose. Pedagogas išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
M. Filipovas vadovavo Klaipėdos statybos tresto moterų chorui ir vokaliniams ansambliams, Lietuvos aklųjų draugijos Klaipėdos miesto kultūros namų moterų chorui (1968–1973) ir vyrų vokaliniam ansambliui. Konsultavo Tauragės, Šilutės ir Plungės rajonų meno mėgėjų kolektyvus. Žmona Angelina Grigaitytė-Filipovienė irgi muzikė – Klaipėdos 2-osios vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir vaikų choro vadovė: chorą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms bei Klaipėdos miesto dainų šventėms.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Čedasų valsčius

Čedasų valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Čedasai.
Rūdė

Geografija

Rūdės upelio pradžia yra šaltiniuotoje pievoje netoli Kristijono Donelaičio gatvės kapinių Besarabijos rajone. Aukštupyje esantys balų rūdos sluoksniai vandenį nudažo rudai. Didžioji upelio dalis kanalizuota, jis srovena vamzdžiais po geležinkeliu greta geležinkelio stoties, po Rūdės ir Pakalnės gatvėmis, kerta Ežero gatvę ir Kalniuko rajone pagal ją teka šalia senųjų Šiaulių kapinių. Rūdė įteka į Talšos ežerą už stačiatikių kapinių.
Rūdės ir Vilniaus gatvių sankirtoje upelio vanduo maitina fontaną (nuotraukoje).

Istorija

Upėvardis kildinamas nuo žodžių rūda („neapdirbtas metalas, prasta pelkėta žemė“), rūdis, rūdė („rūdynas“), rūdys („parudavusios vietos, oksidavęsis metalas“).
Istoriniais laikais upelis turėjo būti pakankamai vandeningas, nes tapo natūralia apsaugine kliūtimi, juosusia kalvas Talšos ežero krante, ant kurių pastatytose pilyse buvo įsikūrę pirmieji Šiaulių miesto gyventojai.
1831 m. malšinti sukilimo atvykusios Rusijos carinės kariuomenės pulkininkas Kriukovas, norėdamas pasigirti dideliais laimėjimais prieš sukilėlius, savo pranešime rašė: „Tiesiog po žygio forsavome Rudės upę ir sėkmingai užėmėme Šiaulių miestą…“

Tarša

Į upelį patenka paviršiniai lietaus vandenys, o kartu su jais ir naftos produktai bei kita tarša. Pakalnės gatvėje upelis teršiamas ir buitinėmis nuotekomis. Žemupyje upelį teršia dar ir Kalniuko gyventojų nuotekos bei fekalijos, kurios patenka ir į Talšos ežerą.
Numatoma, įgyvendinant Ventos – Lielupės baseinų aplinkosauginę programa, Kalniuko rajone nutiesti vandentiekio bei nuotekų kanalizacijos vamzdynus, prie kurių prijungus visus gyvenamuosius namus upelio tarša būtų sustabdyta. Tvarkant Talšos ežerą numatyta sutvarkyti ir upelio krantus, kad jis taptų patrauklus miestelėnams ir miesto svečiams.
Labaišiškiai

Istorija

1852 m. Joniškio bažnyčios knygoje užrašytas Labaišiškių dvaras, minima karčema.
Vitas Katkevičius

Biografija

Baigė Kalvarijos maisto pramonės technikumą, maisto pramonės įrengimų technikas-mechanikas.
1999 m. Kybartų specialiosios internatinės mokyklos šilumos ūkio prižiūrėtojas. Kybartų seniūnijos vyresnysis specialistas.
1999–2011 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narys. 2000–2003 m. ir nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys. 
Kybartų bendruomenės tarybos narys. Žmona Vitalija, vaikai Agnius, Linas, Eglė.
Fabio Di Tomaso

Vaikystė ir jaunystė

Nors Fabio gimęs Kvebeke, savo vaikystę ir jaunystę praleido Boulogne Sur Mer miestelyje, netoli sostinės Buenos Airių. Vėliau pradėjo studijuoti aktorystę ir dirbo kelis darbus. Būdamas 16 metų, jis išreiškė susidomėjimą sukurti muzikos grupę. Jis sukūrė muzikos grupę „Poketers“, kartu su Sebastiánu Rubio (vokalistas), Santiago Prado (trimitininkas), ir Luciano Iriarte (gitaristas).

Karjera

Jo debiutas buvo Resistiré telenovelėje, kurioje suvaidino homoseksualą, vardu „Chavjeras“. Vėliau dalyvavo „Padre Coraje“ telenovelėje, kur suvaidino Lautara Costa, sūnų miesto mero Manuel Costa.
2004 metų pabaigoje, jis gavo pasiūlymą suvaidinti vieną iš pagrindinių vaidmenų telenovelėje „Floricienta“, todėl atsisakė toliau vaidinti telenovelėje "Padre Coraje".
2005 m. kovo mėnesį antrame „Floricienta“ telenovelės sezone su Florencia Bertotti, Juan Gil Navarro, Benjamín Rojas ir Isabel Macedo Fabio suvaidino personažą El Conde Máximo Augusto Calderón de la Hoya. Nepaisydamas kritikos, kad pakeitė „Floricienta“ telenovelės pagrindinį personažą, Fabio sugebėjo įgyti pripažinimą iš žiūrovų.
Vėliau, kai pavyko sulaukti pripažinimo su personažu Máximo, Fabio Di Tomaso pabandė sukurti kitokį vaidmenį televizijoje. Ir taip prisijungė prie komedinės telenovelės Juanita, la soltera, kurioje vaidino ir pagrindinė aktorė Soledad Fandino. Čia Fabio gavo antagonisto Renzo vaidmenį.
2007 m. birželį, jis dalyvavo britų autorės Sarah Kane ir režisieriaus Leonor Manso vaidinime „Aniquilados“.

Asmeninis gyvenimas

Nuo 2004 m. iki rugpjūčio 2012 m. turėjo romaną su Argentinos aktore Melina Petriella.
Kęstutis Kasparas

Biografija

1987 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1983–1990 m. dirbo Kauno IX forto muziejuje. Nuo 1987 m. Kauno kolegijos, vidurinių mokyklų istorijos mokytojas. 1988–1992 m. dalyvavo Sąjūdžio veikloje, 1991–1992 m. savaitraščio „Kauno aidas“ vyr. redaktorius. 1993–1994 m. redagavo žurnalą „Fantastika. Detektyvai“. 1992–1995 m. dirbo Vytauto Didžiojo universitete, 1995–1997 m. – Lietuvos istorijos institute. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Tremties ir rezistencijos muziejaus Kaune direktorius.

Mokslinė veikla

Tęstinio leidinio „Laisvės kovų archyvas“ iniciatorius, 1997–2006 m. vyr. redaktorius, suredagavo t. 1–2 ir 20–37. 1996–1999 m. parašė sudijų apie 1944–1945 m. lietuvius desantininkus, teorinę pasipriešinimo sampratą ir jo klasifikaciją, Didžiosios Kovos apygardos istoriografiją, lietuvių ir lenkų pogrindžių santykių genezę TSRS okupacijos pradžioje (1944–1945 m.). Suredagavo partizanų, politinių kalinių, tremtinių prisiminimų, poezijos knygų.