google/wiki40b huggingface dataset:
Bonero vėliava

Bonero vėliavoje yra didelis mėlynas trikampis apatiniame dešiniajame kampe ir mažesnis geltonas trikampis viršutiniame kairiajame kampe. Trikampiai atskirti balta įstriža juosta, kurioje yra juodas kompasas ir raudona šešiakampė žvaigždė. Mėlynas ir geltonas trikampiai vaizduoja jūrą ir saulę, o skiriamoji balta juosta - dangų. Spalvos: raudona, balta ir mėlyna, taip pat parodo Bonero ištikimybę Nyderlandų Karalystei. Juodas kompasas vaizduoja Bonairės populiaciją, kuri atsirado iš keturių pasaulio kampų. Raudona šešiakampė žvaigždė vaizduoja šešias Nyderlandų Antilų salas: Sint Marteną, Sint Eustatijų, Sabą, Arubą, Kiurasao ir Bonerą.
Įdarbinimas

Įdarbinimas – veikla, kuria siekiama surasti arba padėti susirasti darbą (t. y. įdarbinti fizinį asmenį); tarpininkavimas tarp darbuotojo ir darbdavio, tokių paslaugų teikimas.

Tarpininkavimo įdarbinant paslaugos

Tarpininkavimo įdarbinant paslaugas ieškantiems darbo asmenims nemokamai teikia Lietuvos darbo birža, Lietuvos Respublikoje įsteigtas juridinis asmuo ar jo filialai, kurių steigimo dokumentuose nurodytas veiklos tikslas – tarpininkavimo įdarbinant paslaugų teikimas.
LR darbo kodeksas (87 str.) iš dalies reglamentuoja sistemą teisinių, ekonominių, socialinių ir organizacinių priemonių, kurias teikia valstybė, savivaldybė arba Lietuvoje įsteigtas juridinis asmuo, valstybėje narėje įsteigtas juridinis asmuo ar kita organizacija, ar jų filialai, įsteigti Lietuvoje ar kitoje valstybėje narėje, arba Lietuvos Respublikos ar kitos valstybės narės pilietis, kitas fizinis asmuo, kuris naudojasi Europos Sąjungos teisės aktuose jam suteiktomis judėjimo valstybėse narėse teisėmis, padedantys ieškančiam darbo asmeniui įsidarbinti (valstybė narė – bet kuri Es valstybė narė ar Europos ekonominės erdvės valstybė).
Gemini apdovanojimai

„Gemini“ apdovanojimai (angl. Gemini Awards) teikti Kanados kino ir televizijos akademijos už išskirtinius pasiekimus Kanados televizijos srityse.
Pirmą kartą surengti 1986 m. ir pakeitė ACTRA apdovanojimus. Ceremonijos metu apdovanojimai išdalyti net 87 kategorijose, taip pat įteikti ir specialūs apdovanojimai, tokie kaip apdovanojimas už gyvenimo pasiekimus.
2012 m. balandžio mėn. Kanados kino ir televizijos akademija paskelbė, jog „Gemini“ apdovanojimai, kartu su Genie apdovanojimais, yra nutraukiami ir bus pakeisti nauja apdovanojimų ceremonija, žinoma Kanados ekrano apdovanojimų vardu, kuri bus dedikuota visoms Kanados medijų formoms, įskaitant televiziją, kiną ir skaitmenines medijas.
„Gemini“ apdovanojimai apžvelgdavo tik produkciją anglų kalba. Akademija taip pat organizuoja atskirą apdovanojimų ceremoniją, pavadinimu Prix Gémeaux, kuri skirta produkcijai prancūzų kalba.
Kazimieras Nestoras Sapiega

Biografija

Lietuvos žymios magnatų Sapiegų giminės atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Lenkijos armijos generolo-majoro Jono Sapiegos (m. 1757) ir Elžbietos Branickos (1734–1800), Braclavo kašteliono Petro Branickio ir Valerijos Šembek, dukters sūnus. Elžbieta Branicka buvo viena pirmųjų Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio meilužių.
Jo tėvas Jonas Sapiega mirė už 8 mėnesių po Kazimiero Nestoro gimimo. Jo auklėjimu užsiėmė motina Elžbieta ir dėdė Pranciškus Ksaveras Branickis. 1767–1772 metais mokėsi Varšuvos riterių mokykloje (kadetų korpuse), vėliau tęsė mokslus karinėse akademijose Turine, Paryžiuje ir Strasbūre.
1772 m. kovo 11 d. Kazimieras Nestoras Sapiega gavo LDK artilerijos pulkininko titulą. 1773 m. balandžio 28 d. įtakojant savo dėdės, Karūnos didžiojo etmono Pranciškaus Ksavero Branickio, gavo Lietuvos artilerijos generolo titulą.
1773–1776 metais keliavo po Europos šalis. Prancūzijoje studijavo artileriją, teisę ir filosofiją. 1776 metais savo dėdės įsakymu grįžo į ATR, nors pats pripažino, kad nebaigė savo išsilavinimo. Užsienio kelionės metu vedė dienoraštį. Buvo išrinktas vienu iš šešių Maltos ordino komandorų.
1776 m. gruodžio 13 d. tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi. Tais pačiais metai nesėkmingai bandė būti išrinktas į seimą nuo Slanimo pavieto.
1778 metais palaikant Lenkijos karaliui Kazimieras Nestoras Sapiega buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Bresto pavieto. Tame seime buvo išrinktas deputatu į Nuolatinės tarybos karinį departamentą. 1779 m. sausio 1 d. tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Nuo 1775 metais buvo aktyvus masonų ložės narys.
1780 metais Kazimieras Nestoras Sapiega buvo antrą kartą išrinktas pasiuntiniu į seimą, kuriame karaliui palaikant iškėlė savo kandidatūrą į Pastovios Tarybos maršalkos postą, bet pralaimėjo kunigaikščiui Stanislovui Poniatovskiui.
1784 metais buvo išrinktas į seimą nuo Bresto pavieto ir tapo vienu iš opozicinės partijos vadovų. 1786 metais taip pat veikė seime. Dar labiau sustiprino savo pozicijas, kaip parlamento opozicijos vadovas prieš karalių Stanislovą Augustą Poniatovskį, veikdamas kartu su Pranciškumi Ksaveru Branickiu ir Stanislovu Feliksu Potockiu.
1788 metais Kazimieras Nestoras Sapiega buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Bresto pavieto į Ketverių metų seimą. Spalio 7 d. jį išrinko LDK konfederacijos maršalka. Kaip Lietuvos maršalka vadovavo seimo darbui kartu su Karūnos maršalka Stanislovu Malachovskiu.

Šeima

1784 metais Kazimieras Nestoras Sapiega vedė Aną Cetner (m. 1814), Lietuvos didžiojo maršalkos Juozapo Sanguškos (1740–1781) našlę. Tais pačiais metais sutuoktiniai išsiskyrė. Iki 1788 metų tęsėsi teismo procesas dėl turto dalybų. Daugiau vedęs nebuvo ir vaikų neturėjo.
Kirkė

Graikų mitologijoje Kirkė – saulės dievo Helijo ir okeanidės Persės dukra. Deivė gyvenusi Ajajės saloje.
Dzing (provincija)

Geografija

Dzing provincijos didžiausia upė buvo Jangdzė, ir provincija apėmė jos vidurupio baseiną. Kita svarbi upė buvo Han - vienas didžiausių Jangdzės intakų, atitekantis iš šiaurės. Iš pietų į Jangdzę tekėjo kitos upės - Siangas, Zi, Li, Juanas. Derlingi upių slėniai sudaro milžinišką Janghano lygumą, kurioje gausu ežerų. Didžiausias ežeras - Dongtingas.
Beveik iš visų pusių lygumas supo auštumos arba kalnų grandinės. Vakaruose tai buvo Daba kalnai, kurie atskyrė nuo Sičuano (senovės Ling), šiaurės rytuose - Dabie kalnai, kurie skyrė nuo Siu, rytuose - Mufu kalnai, kurie atskyrė nuo Jang. Pietuose driekėsi Nanlingo kalnynas už kurio gyveno pietiniai barbarai vietai. Tradiciškai šiaurine regiono riba buvo Han upės aukštupis, kuris skyrė nuo Ju provincijos.

Priešistorė

Dzing provincija - vienas svarbiausių ryžių prijaukinimo ir auginimo arealų. VII tūkst. pr. m. e. teritorijoje suklestėjo neolitinė Pengtoušano kultūra, kurią vėliau keitė Dasi (5000-3300 m. pr. m. e.), Čiudzialingo (3500-2600 m. pr. m. e.), Šidziahe (2500-2000 m. pr. m. e.) kultūros. II tūkst. pr. m. e. arealas patyrė kultūrinę įtaką iš Vidurio lygumos Longšano kultūros, tačiau vėliau vėl suklestėjo vietos stiliaus bronzos dirbiniai ir kultūriniai artefaktai.

Valstybingumas

Vidurio lygumą II-I tūkst pr. m. e. valdžiusios dinastijos Sia, Šangai ir Džou žvelgė į Dzing provincijos gyventojus kaip į barbarus, įvardindami juos nanman. Nuo II tūkst. pr. m. e. II pusės čia klestėjo smulkios valstybėlės, kurių svarbiausios buvo E, Dzing ir kitos. I tūkst. pr. m. e. pradžioje visą regioną suvienijo Dzing, kuri vėliau buvo vadinama Ču.
Nepaisant nuolatinių kultūrinių mainų su Vidurio lygumos karalystėmis, Ču išlaikė savo kitoniškumą. Jį simbolizavo ir išskirtinė valdovų pavardė - Siong (daugumos tuometinių Kinijos karalysčių valdovai, pabrėždami ryšius su Vidurio lygumos Džou dinastija turėjo pavardę Dzi).
Per IX-V a. pr. m. e. Ču tapo viena galingiausių Kinijos karalysčių. Jos užkariavimai siekė toli už Dzing provincijos ribų - didžiausios ekspansijos laikais Ču valdė ir teritorijas Ju bei Siu provincijose, o nuo 334 m. pr. m. e. nukariavo ir kaimyninę Jue (Jang provincijoje). Nepaisant to, 223 m. pr. m. e. pati Ču buvo užkariauta savo pagrindinės konkurentės, Čin karalystės, ir prijungta prie Kinijos imperijos.
Fandžio įlanka

Fandžio įlanka (pranc. Baie de Fundy, angl. Bay of Fundy) yra Atlanto vandenyne, prie Kanados (Naujojo Bransviko ir Naujosios Škotijos), bei JAV (Meino) krantų; Meino įlankos šiaurės rytinė dalis. Įlanka garsėja didžiausiais potvynio lygio svyravimais pasaulyje (amplitudė tarp potvynio ir atoslūgio – 18 m). Įlankos ilgis 300 km, plotis 90 km, gylis iki 208 m. Svarbiausias uostas – Sent Džonas. Dėl bangų abrazyvinės veiklos pakrantėse susiformavo gilūs urvai. Pakrantėse paukščių perimvietės.
Ferdinandas Kaunas

Ferdinandas Vytautas Kaunas, Kaunackis (g. 1921 m. gegužės 9 d. Kivyliuose, Skuodo valsčius) – Lietuvos gydytojas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija

1944 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą ir pasitraukė į Austriją. Dirbo Linco amerikiečių karo ligoninės Civilinio skyriaus vyr. gydytoju. 1946–1948 m. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Linco skyriaus pirmininkas. 1949 m. išvyko į JAV. Specializavosi šeimos medicinos srityje. 1955–1957 m. tarnavo JAV kariuomenėje, majoras. Nuo 1957 m. dirbo Loreto (Čikaga) ligoninėje, 1973–1975 m. vyr. gydytojas. 1979 m. įgijo šeimos gydytojo specialybę.
1962–1964 m. Ilinojaus lietuvių gydytojų draugijos, 1971–1973 m. Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos pirmininkas. Su kitais įsteigė Lietuvių fondą, ilgametis jo tarybos narys. JAV lietuvių bendruomenės veikėjas. Vienas Lietuvių medicinos muziejaus Čikagoje kuratorių.
Karalienės mokytojų seminarija

Karalienės mokytojų seminarija – mokytojų seminarija, speciali vidurinė mokykla, rengusi pedagogus lietuviškoms mokykloms, 1811–1926 m. veikusi Karalienėje (vok. Karalene, nuo 1938 m. Luisenberg, Įsruties apskritis, nuo 1946 m. rus. Зелёный Бор – Zelionyj Bor, Kaliningrado sritis).

Istorija

Seminarija įsteigta 1811 m. rugpjūčio 5 d. Šveicarų pedagogo J. H. Pestalocio mokinys K. A. Celeris ją įsteigė Prūsijos karalienės Luizės lėšomis. Iki 1882 m. tai buvo vienintelė specialioji vidurinė mokykla, rengusi pedagogus Mažosios Lietuvos mokykloms. 1819 m. seminarijai suteiktos valdinės mokyklos teisės. Į ją buvo priimami tik vyrai, po 25-30 kasmet, baigusieji parapines mokyklas ir 2 m. (vėliau 3 ar 4 m.) mokęsi parapijose veikiančiuose parengiamuosiuose kursuose. Mokslas truko 3-4 metus. Dauguma seminaristų buvo lietuvininkai, iki 1818 m. daugiausia našlaičiai ir neturtingų tėvų vaikai, valstybės lėšomis išlaikomi internate.
XIX a. pirmoje pusėje buvo mokoma remiantis J. H. Pestalocio pradinio ugdymo metodikomis ir A. Dystervego pedagogų rengimo idėjomis. Vėliau įsigalėjo pietizmo ir Prūsijos vokiečių nacionalistinė ideologija. Buvo mokoma vokiečių kalba, iki 1882 m. kaip dalykas dėstyta ir lietuvių kalba. Rektoriais dirbo ir lietuvininkai J. Romeikis (1891–1898 m.) ir Valteris Tomušaitis (1898–1904 m.). Iki 1911 m. seminarija parengė 2208 mokytojus, iki 1926 m. ją baigė 2 385 absolventai.
Karalienės mokytojų seminarija turėjo bažnyčią, biblioteką (1875 m.apie 31 000 tomų), mokomąjį sodą ir bityną. Jos auklėtiniai daug nuveikė puoselėdami Mažosios Lietuvos sodininkystę ir bitininkystę. Pedagoginę praktiką būsimieji mokytojai atlikdavo Povyliškių kaimo pavyzdinėje triklasėje mokykloje. 1882 m. įsteigus Ragainės ir Įsruties, o 1900 m. ir Klaipėdos mokytojų seminarijas, Karalienės mokytojų seminarijos reikšmė sumažėjo.

Auklėtiniai

Seminariją baigė žymūs Mažosios Lietuvos lietuvių raštijos ir spaudos darbuotojai: Fridrichas Bajoraitis, Ferdinandas Augustas Borkas, Adomas Einaras, Albertas Fiulhazė, Johanas Ferdinandas Kelkis, Kristupas Kropaitis, Vilhelmas Kučius, Jurgis Meškaitis, Endrikis Radžiūnas, Robertas Rudaitis, Mikelis Šapalas, Erdmonas Šesnakas, Jonas Urbonas, Jonas Greičius, Karlas Josukas, Ermanas Juška, Kristupas Kūmutaitis, Richardas Ožaitis, Kristupas Piečaitis, Julius Pričkaitis, Mauras Pucas, Augustas Šalna, Augustas Šimanskis, Augustas Varnaitis, Vilhelmas Zingeris, Vilhelmas Matulis ir kiti.
Vilnius (choras)

Valstybinis choras „Vilnius“ – Lietuvos valstybinis choras, įkurtas 1970 m.

Istorija

Choro „Vilnius“ ištakos siejamos su 1928 m. Lietuvoje prasidėjusiu aklųjų bei silpnaregių švietimu, jų ir muzikiniu lavinimu. Laikui bėgant muzikinė sklaida sparčiai plėtėsi, kol 1970 m. ji tapo tvirtu pagrindu įkuriant profesionalųjį aklųjų ir silpnaregių chorą. Svariausias nuopelnas įgyvendinant šią idėją priskiriamas Lietuvos aklųjų draugijos tarybos nariui, ilgamečiam choro direktoriui (1972–1995) Juozapui Kairiui. 1970 balandžio 24 dieną Lietuvos aklųjų draugija priėmė sprendimą dėl mišraus kamerinio choro įkūrimo.
Per savo gyvavimo laikotarpį choras yra parengęs per 100 stambios formos kūrinių ir apie 1000 chorinių miniatiūrų apie 300 įrašytų kūrinių saugoma LRT fonduose, o ryškiausios ir vertingiausios programos įrašytos į 14 kompaktinių plokštelių. 2010 m. choras „Vilnius“ jubiliejinius metus pradėjo tapęs valstybiniu choru.
Skalvos keleivis

Skalvos keleivis – Pamario laikraštis, ėjęs 1991–1992 m. Šilutėje.

Istorija

Įsteigė ir leido UAB „Skalva“ 1 kartą per savaitę. Tiražas 1991 m. – 5000 egz., 1992 m. – 4600 egz.
Rašė apie Mažosios Lietuvos istoriją, dabartį, Šilutės rajono aktualijas.
Rugsėjo 13

Vardadieniai

Barmantas – Barvydė

Įvykiai

(kol kas nėra)
Zenonas Stundžia

Biografija

1972 m. baigė Utenos rajono Saldutiškio vidurinę mokyklą. 1981 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius radijo konstruktorius, technologas. 2003 m. Šiaulių universitete baigė paveldosaugą.
1977 m. Panevėžio gamyklos „Ekranas“ inžinierius konstruktorius, 1978–1983 m. Šiaulių eksploatacinio techninio ryšių mazgo inžinierius, vyresnysis inžinierius, 1983–1995 m. Daugėlių statybinių medžiagų gamybinio susivienijimo meistras. 1995–1997 m. Kuršėnų miesto seniūno pavaduotojas, 1997 m. Šiaulių rajono savivaldybės kontrolierius, 1997–2000 m. Šiaulių apskrities viršininkas. Nuo 2001 m. Kultūros paveldo departamento Šiaulių teritorinio padalinio vyr. valstybinis inspektorius.
1995 m, 1997–1998 m., 2003 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys. 
1992 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai, 2008 m. Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Šiaulių rajono skyriaus narys.
Sutuoktinė Delfina, vaikai Donata, Jolita.
Ščiukiškis

Istorija

XIX a. pab. buvo Pavermenio dvaro palivarkas. 1968 m. prijungtas prie Užžartėlės, vėliau atkurtas.
1990 m. Formulės 1 sezonas

Sezono apžvalga

Pirmos sezono lenktynės vyko Finikse (JAV). Lenktynes po įnirtingos kovos laimėjo Ayrton Senna. Kituose etapuose atsirado kova tarp Ayrton Senna ir Alain Prost. Per paskutines 3 lenktynes Alain Prost buvo pavojingai priartėjęs prie lyderio, bet jam nepavyko laimėti.
Gleivas

Gleivas (angl. glaive) – ilgakotis ginklas su vienašmenės kalavijo geležtės tipo antgaliu koto viršūnėje. Nuo fošaro gleivas skiriasi tuo, kad gleivo ašmenų linija iškila, o fošaro – įdubusi. Gleivu galima durti, tačiau jis labiau pritaikytas kertamiesiems smūgiams.
Gleivas panašus į japonišką naginatą ar kinišką guandao, tačiau gleivo antgalis (geležtė) tvirtinamas mova (kaip kirvio galva ar ieties antgalis), o ne įkote (kaip naginata ar kalavijai).
Paprastai antgalio geležtė būna apie 45 cm ilgio (plotis apie 5 cm), koto ilgis – apie 2 m. Gleivo geležtė gana panaši į falčiono geležtę. Kartais gleivo geležtės nugarėlė turi nedidelį kablį, skirtą raiteliams užkabinti ir nuo arklio numesti. Tokie gleivai kartais vadinami gizarmiškais gleivais (angl. glaive-guisarmes).
Pagal 1599 m. Džordžo Silverio (George Silver) traktatą „Gynybos paradoksai“ (Paradoxes of Defense) gleivas naudojamas panašiai kaip kvotestafas, bilas, alebarda ar partizanas.
Kiaukliai (Šiauliai)

Istorija

Kaimo rytinėje dalyje, 20 m į vakarus nuo Bukiškio upės, 15 m į pietus nuo kelio Gaižaičiai–Kiaukliai yra Kiauklių senosios kapinės (MC kodas 4657).
Nuo 1589 m. kaimas priklausė įsteigtai Šiaulių ekonomijai. 1649 m. Gruzdžių trakto revizijos akte Kiaukliai priskiriami Biržių ir Paliesių vaitijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Piktuižių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Šakynos valsčiui, nuo 1920 m. Gruzdžių valsčiaus Mimaičių seniūnijai, nuo 1950 m. – Šakynos apylinkės kaimas. 1950–1990 m. kaimas priklausė Šakynos tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Mimaičiai – 1,3 km
Mikaičiai – 6,5 km
Miknaičiai – 6 km
Valakai – 3,8 km
Jankūnai – 7 km
Gedvydžiai – 3,5 km 
 KURŠĖNAI – 28 km
Diržiai – 1,7 km 
 ŠIAULIAI – 29 km
Bučiūnai – 4,8 km
Pietų Ivo Džima

Pietų Ivo Džima (jap. 南硫黄島, oficialiai Minami-Iōtō, taip pat Minami-Iwō-jima, Minami-Iōjima 'Pietų sieros sala') – piečiausia Vulkaninių salų, priklausančių Ogasavaros salynui, sala, esanti 60 km į pietus nuo Ivo Džimos. Ji nutolusi 1300 km į pietus nuo Tokijo ir 330 km pietų-pietryčių kryptimi nuo Čičidžimos.
Salos plotas siekia 3,4 km², pakrantės ilgis – 7,5 km., aukščiausia vieta – 916 m virš jūros lygio (aukščiausia Ogasavaros salose). Priskiriama Ogasavaros kaimui, kuris įeina į Tokijo sudėtį. Sala negyvenama.
Įkapės

Įkapės (archeologija) – kartu su mirusiuoju laidojami jo asmeniniai daiktai, ginklai, darbo įrankiai, keramika, papuošalai, buities ir ritualiniai reikmenys bei apranga.

Istorija

Įkapės randamos jau akmens amžiaus kapuose. Paprotys dėti įkapes susijęs su tikėjimu pomirtiniu gyvenimu. Iš įkapių galima spręsti apie mirusiojo verslą, laikotarpio visuomenės struktūrą, religiją, ūkio raidą. Kariui į kapą buvo dedami ginklai, amatininkui – amatų, žemdirbiui – žemdirbystės įrankiai. Moterų įkapės daugiausia buvo darbo įrankiai (pjautuvas, verpstukas, adata, yla, žirklės) bei papuošalai. Įkapės – įvairios paskirties ir vertės; randama ir brangių metalinių dirbinių. Pasižymėjusius karius ir karo vadus laidojo kartu su kovos žirgais ir puošnia apranga.

Itin daug informacijos gauta ištyrus faraono Tutanchamono kapą Egipte, skitų pilkapius – Čortomlykas, Tolstaja Mogila Ukrainoje; juose rasta auksinių ir sidabrinių dirbinių – ginklų, papuošalų, indų, puoštų įvairiais ornamentais ir reljefais, gyvenimo scenomis, skulptūromis.

Lietuvoje

Lietuvoje ankstyviausios įkapės randamos mezolito Biržulio gyvenvietėse ir stovyklavietėse. Tai strėlės (išliko tik titnago antgaliai) ir žvėrių dantų kabučiai – amuletai. Neolito kapų su įkapėmis pavyzdžiai: Duonkalnio gyvenvietė, alkas ir kapinynas, Plinkaigalio kapinynas ir Plinkaigalio piliakalnis, Kuršių nerija, Kretuono gyvenvietės ir kapinynas. Šio laikotarpio įkapes sudaro ginklai (akmeniniai kirvukai, skeltės, kauliniai ietigaliai) ir papuošalai – amuletai: pragręžti žvėrių dantys, gintaro kabučiai.
Pradėjus naudoti metalą įkapės tapo įvairesnės, pirmaisiais amžiais jų pagausėjo. Pajūrio geležies amžiaus kapuose randama simbolinių įkapių. Tai įvairūs miniatiūriniai dirbiniai – keramika, juostų audimo įrankiai, kirvukai, kapliai, dalgiai, neturėję praktinės paskirties. Įkapės buvo dedamos tam tikra tvarka pagal etninės grupės papročius. Darbo įrankiai ir buities reikmenys buvo dedami dažniausiai galvūgalyje, ietys – prie kairiojo šono smaigaliu prie galvos. Plintant krikščionybei nuo XV a. paprotys dėti įkapes ėmė nykti, bet pavienių daiktų, dažniausiai monetų, dar randama XVI a. – XVII a. kapuose.
Kruonio herbas

Aprašas

Laukas sidabrinio žaibo pavidalo kaspinu perskeltas iš kairės, dešinysis viršutinis laukas raudonas, kairysis apatinis – juodas.

Simbolika

Žaibas – elektros energijos simbolis, kadangi vietovė visoje Lietuvoje žinoma kaip Kruonio hidroakumuliacinės elektrinės įsikūrimo vieta.

Istorija

Herbas patvirtinas 2007 m. gegužės 9 d. LR prezidento dekretu.
Tajai (grupė)

Karalystės po XIII a.

Nors atskiruose tajų regionuose jau VIII a. susiformavo ankstyvosios tajų valstybės, didžiausias tajų klestėjimas buvo po XIII a., kuomet tajų kilmės dinastijos įsitvirtino derlinguose upių slėniuose. Čia buvo vykdoma masinė vietos gyventojų taizacija. Tuo pat metu tajai perėmė aukštesnę ir senesnę vietos kultūrą, paremtą Indijos kultūra: meno principus, filosofiją, Theravados budizmą, senųjų monų ir khmerų rašto sistemų pagrindu sukūrė atskiras rašto sistemas.
Svarbiausios tajų valstybės po XIII a. buvo Lanna, Van Sango, Ajutajos, Ahomo karalystės, Šanų konfederacija. Jose konsolidavosi atskiros tajų etninės grupės: šiaurės tajai, lao, tajai, šanai, pietų tajai ir kt.
Nuo XV a. tajų valstybės susidūrė su grėsme iš kaimyninio Mianmaro ir Kinijos, kurios siekė įsigalėti tajų regione. XVIII a. pradžioje Lansangas subyrėjo į keturias valstybes, kuriose įsigalėjo Tailandas. XIX a. pabaigoje didžiumą tajų gyvenamų sričių galutinai pasidalino Britų Indija (šanų teritorijas), Tailandas (tajų ir dalies lao teritorijas) ir Prancūzijos Indokinija (lao ir kitas teritorijas).
Veižas

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad pirminė upėvardžio lytis Veržas (tą rodytų ir vietovardis Veržininkai). Tokiu atveju pavadinimą galima kildinti nuo žodžio veržtis („su jėga eiti, trykšti“), veržti („stipriai spaudžiant rišti, spausti“).
Erikas Jonauskis

Klubinė karjera

Karjerą kaip profesionalas pradėjo 2018 m. tačiau tais metais A lygos rungtynėse nežaidė.
2019 m. debiutavo FK Palanga pagrindinėje komandoje.

Karjera rinktinėse

<...>
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 1997–1998 m.

Finalas

Finale dalyvavo 4 musulmonų ir 2 kroatų klubai, o serbų klubai dalyvauti šiame turnyre atsisakė.
Eduardas Kalninis

Biografija

Tapybos mokslu pradėjo su tėvais 1914–1917 m. gyvendamas Tomske pas J. Moškevičių. 1923–1932 m. studijavo Latvijos dailės akademijoje pas V. Purvytį, nuo 1945 m. joje dėstė, nuo 1955 m. profesorius. 1970 m. TSRS dailės akademijos narys.

Kūryba

Nutapė didingą, rūstų jūros grožį perteikiančių peizažų, žanrinių kompozicijų, vaizduojančių žvejų gyvenimą („Sielininkai“ 1935 m., „Naujos burės“ 1945 m., „Permainos“ 1949 m., „Septintoji Baltijos regata“ 1952–1954 m., „Latvijos žvejai Atlante“ 1957 m., „Distancija“ 1967 m., „Baltijos jūros audra“ 1972 m.). Paveikslai realistiniai, būdinga virtuoziškai ištobulinta toninė modeliuotė, apibendrinimas, romantinė nuotaika, vėlesniems paveikslams – ekspresija, patosas.  Nuo 1927 m. dalyvavo parodose.
Virgainiai

Aplinkinės gyvenvietės

Viduklės geležinkelio stotis – 1 km
Paberžis – 2 km
Lauksminiškės – 1 km
TrakiškiaiKampaičiai – 3 km
Aleknai – 1 km
Viduklė – 3 km

Istorija

Nuo XVIII a. žinomas Virgainių dvaras, kurio sodyba stovėjo Žemaičių plento pietinėje pusėje, tarp Viduklės ir Nemakščių.
Dvaras priklausė bajorams Bogdanavičiams. XIX a. jį įsigijo lenkų kilmės bajorai Konarskiai, tarpukariu tapę Kanarskais. I. Konarskis buvo 1831 m. sukilėlių laikinosios Raseinių apskrities valdžios narys. 1893 m. Adomas Konarskis valdė 513 dešimtinių (per 560 ha) žemės.
1916 m. dvaro žemių vakariniu pakraščiu okupacinė karinė vokiečių valdžia nutiesė geležinkelio liniją Lauksargiai–Šilėnai (dabar Pagėgiai–Radviliškis), šalia Žemaičių plento pastatė Viduklės geležinkelio stotį.
Lietuvos žemės reformos metu pusė dvaro žemės buvo paimta valstybės nuosavybėn ir išdalinta kumečiams bei Viduklės valsčiaus savanoriams. Paskutinioji dvarininkė Jadvyga Grincevičiūtė-Kanarskienė (1886–1945) 1941 m. birželio 14 d. ištremta į Syktyvkarą (Komija, Rusijos Federacija).
1941 m. birželio 23 d. prie Virgainių dvaro surengtoje pasaloje raudonarmiečiai nušovė vermachto kareivį. Keršydami už tai, vokiečių kariškiai Viduklėje suėmė ir sušaudė 5 lietuvius ir 1 žydą.
Sovietmečiu Virgainių dvaro sodyboje veikė kolūkio ūkinis-gamybinis centras ir gyveno kolūkiečių šeimos. Vėliau ji buvo nugriauta, o dvarvietėje ir aplinkui ją susiformavo naujakurių gyvenvietė.

Etimologija

Vietovardžio kilmė nėra aiški. Manoma, kad kilo nuo lotynų kilmės asmenvardžio „Virgas“ ir preisagos „-ain-“. 
Rašytiniuose šaltiniuose rašomas lenk. Wirgojnie, vok. Wirgoine, rus. Виргойне; Виргойняй, Виргaйняй, liet. Virgainiai.
Vaiguva

Aplinkinės gyvenvietės

UŽVENTIS – 12 km 
 Junkilai – 7 km
ŠAUKĖNAI – 16 km 
 Dubėnai – 6 km
Petrališkė – 10 km 
 KRAŽIAI – 15 km
Pakėvis – 4 km 
 KELMĖ – 15 km

Pavadinimo kilmė

Vietovardis turi šaknį vaig- ir priesagą -uva. Tokia šaknis yra būdinga baltų ir kai kurių kitų indoeuropiečių kalboms, ypač vandenvardžiams. Ją galima būtų sieti su liet. viglas – „vikrus“, latv. viegls – „lengvas“, dak. vaigas – „greitas, skubus“ ir kt. Iš to galima daryti prielaidą, kad šaknies vaig- reikšmės buvo „greitumas, vikrumas“ ir „lankstumas, vingiuotumas“. Su kuria reikšme buvo susijęs vietovardis Vaiguva, sunku nustatyti, ypač dėl to, kad tos reikšmės yra gana artimos ir susijusios etimologiškai. Priesaga -uva yra būdinga lietuviškiems pavadinimams.