google/wiki40b huggingface dataset:
Steven Spielberg

Biografija

Per savo karjerą, kuri apima daugiau kaip 4 dešimtmečius, S. Spilbergas kūrė įvairių temų ir žanrų filmus – nuo mokslinės fantastikos ir nuotykių iki Holokausto, vergijos, karo ir terorizmo.
S. Spilbergas laimėjo Oskarą kaip geriausias režisierius filmuose „Šindlerio sąrašas“ (1993 m.) ir „Gelbstint eilinį Rajaną“ (1998 m.). Spilbergo filmai „Nasrai“ (1975 m.), „Ateivis“ (1982 m.) ir „Juros periodo parkas“ (1993 m.) sumušė pelningumo rekordus. Jo asmeninis turtas yra 3,6 mlrd. JAV dolerių.
Spilbergas vedė Amy Irving 1985 m., po to 1989 m. išsiskyrė 1991 m. vedė Kate Capshaw. Turi 6 vaikus.
Egidijus Domeika

Egidijus Domeika (1954 m. vasario 4 d. Rietavas – 1998 m. vasario 16 d. Vilnius) – Lietuvos baleto artistas, baletmeisteris, choreografas.

Biografija

1964–1972 m. mokėsi Maskvos choreografijos mokykloje. 1987–1992 m. studijavo choreografiją A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje.
Nuo 1972 m. Lietuvos operos ir baleto teatro artistas, nuo 1990 m. baletmeisteris. 1973–1977 m. dėstė M. K. Čiurlionio meno mokykloje.
Bižai

Aplinkinės gyvenvietės

Žiūrai – 1 kmMančiagirė – 3,5 kmMARCINKONYS – 8–11 km
Lietuvos kino studija

Lietuvos kino studija – 1940–1941 m. Lietuvos kino kronikos studija, 1945–1947 m. Kino kronikos studija, 1947–1954 m. Lietuvos kronikinių dokumentinių filmų kino studija, 1954–1956 m. Lietuvos kronikinių dokumentinių ir meninių filmų kino studija, 1956–2004 m. Lietuvos kino studija, 2004–2014 m. UAB „Lietuvos kino studija“ – buvusi didžiausia Lietuvos kino filmų kūrimo įmonė Vilniuje.

Istorija

Įkurta 1940 m. Kaune. Studijoje dirbo operatoriai Stepas Uzdonas, Stasys Vainalavičius, Alfonsas Žibas, iš TSRS atsiųsti kinematografininkai. Iki TSRS-Vokietijos karo sukurta 40 kino žurnalo „Tarybų Lietuva“ filmų, lietuvių kalba įgarsinta rusų vaidybinių filmų. Per TSRS-Vokietijos karą studijos veikla nutrūko. 1944 m. kino studija atkurta kaip kino korespondentų punktas Kaune. Jame dirbo operatoriai Vytautas Starošas, S. Uzdonas, S. Vainalavičius, režisierius Liudgardas Maculevičius, garso operatorius Tadas Balsys, nuo 1945 m. – režisierius Nota Liubošicas.
1947–1956 m. sukurta vaidybinių filmų su Rusijos kino studijomis (Mosfilm, Lenfilm). 1949 m. studija perkelta į Vilnių. Šeštojo dešimtmečio viduryje studijoje pradėjo dirbti Kinematografijos institutą Maskvoje baigę režisieriai Vytautas Mikalauskas, Vytautas Žalakevičius, operatorius Jonas Gricius. 1953 m. kartu su kino studija „Lenfilm“ pastatytas vaidybinis filmas „Aušra prie Nemuno“, rež. Arkadijus Faincimeris. 1957 m. jau pačioje Lietuvos kino studijoje sukurtas pirmasis vaidybinis filmas „Žydrasis horizontas“, rež. V. Mikalauskas.
1964 m. pastatyti filmavimo paviljonai. Iki 1989 m. studija buvo vienintelė kino kūrimo įmonė Lietuvoje, jos finansinė ir kūrybinė veikla priklausė nuo Valstybinio kinematografijos komiteto Maskvoje. Per metus buvo sukuriama apie 7 vaidybinius, apie 40 dokumentinių filmų ir apie 40 kino žurnalų „Tarybų Lietuva“. Nuo 1992 m. daugiausia veikia kaip technikos bazė Lietuvos privačių ir užsienio kino studijų filmams kurti. Nuo 1993 m. su užsienio kino studijomis sukurta daugiau kaip 50 vaidybinių kino ir televizijos filmų, serialų. Studijoje nuo 1990 m. kuriamas kino žurnalo „Valstybės kino metraštis“. 2004 m. privatizuota. 2014 m. įmonei iškelta bankroto byla.
Veikė 20 padalinių – Projektų vystymo, Aktorių atrankos, Dokumentikos ir kino kronikos, Kostiumų gamybos, Filmavimo ir apšvietimo technikos, Specialiųjų efektų, Vizualiųjų efektų, Dekoracijų apipavidalinimo, Rekvizito gamybos ir kt. Buvo 4 filmavimo paviljonai, didžiausias – 2470 m² ploto ir 15 m aukščio su garso izoliacija, filmavimo lauko aikštelės.
Lažpinigiai

Lažpinigiai – XV a. – XVI a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstiečių feodalui mokama piniginė renta, kuria buvo atsiperkama nuo lažo. Lažpinigius sudarė 1-1,5 kapos skatikų per metus. Taip pat lažpinigiais vadinama LDK valstiečių feodalui savininkui mokama piniginė renta už jiems naujai duotą sklypą arba įdirbti nenaudojamą žemę, asoda.
Petras Vaitiekūnas (1891)

Biografija

Gimė 1891 m. spalio 29 d. Kikonyse. 1907–1910 m. privačiai mokėsi vaistininku Vilniuje, 1911–1914 m. – Kauno kunigų seminarijoje, 1917–1918 m. studijavo Petrogrado dvasinėje akademijoje. 1914 m. dirbo subdiakonu Panevėžyje, 1915 m. – diakonu Vašokėnų dvare netoli Troškūnų. Provincijoje toliau mokėsi privačiai ir laikė egzaminus. Lietuvą okupavus vokiečiams, pasitraukė į Rusijos gilumą, toliau privačiai tęsė mokslus ir Petrogrado seminarijoje laikė egzaminus.
Kunigu įšventintas 1916 m. Peterburge ir paskirtas į Veližo mokyklą kapelionu. Apie 1918 m. paskirtas Kvėdarnos vikaru. Čia jis tapo vienu iš aktyviausių naujo gyvenimo propaguotojų ir kūrėjų. 1920 m. buvo perkeltas į Kauną. 1920–1921 m. ėjo Švč. Trejybės parapijos vikaro pareigas, kartu dirbo ir kapelionu bei tikybos mokytoju Kauno mokyklose. 1921–1923 m. dėstė tikybą ir kapelionavo Kauno 8-ojoje lenkų mokykloje. 1923 m. paskirtas Žaliojo kalno bažnyčios rektoriumi, 1924–1926 m. – Žemaičių vyskupijos kurijos notaru.
1927 m. liepos 28 d. paskirtas į Jonavą dėstyti tikybą ir kapelionu Jonavos progimnazijoje. 1927–1942 m. Jonavos parapijos klebonas. Dėstė tikybą progimnazijoje, rūpinosi miestelio ir parapijos kultūrine veikla, bažnyčios remontu ir rekonstrukcija, pasižymėjo kaip sumanus ūkio reikalų žinovas. 1937–1940 m. išrinktas Jonavos burmistru. Bolševikams okupavus Lietuvą, išvyko į Panevėžį, kurį laiką gyveno Baisogaloje ir buvo altarista, 1943 m. paskirtas kapelionu į Krakių progimnaziją, 1944 m. – Bukonių parapijos administratoriumi.
„Kaip niekas kitas iki tol Jonavoje, išvystė įvairiapusę veiklą, kokios iki tol miestelis nežinojo, skiepijo lietuvybę nutautėjusiame krašte“. P. Vaitiekūno iniciatyva vietoje senos varpinės (nugriauta 1934–1935 m.) Jonavos bažnyčiai pristatyti du bokštai, bažnyčios viduje pastatytas naujas choras, ji gražiai išdekoruota, kartu sutvarkyti šventovės požemiuose esantys Kosakovskių giminės palaidojimai, įrengta kripta. 1936 m. birželio 21 d. Jonavoje suruošė Tautos šventę. Kunigas buvo šaulių globėjas. Nugriautos stačiatikių cerkvės vietoje burmistro kunigo P. Vaitiekūno iniciatyva pradėtas statyti didžiulis pradžios mokyklos rūmas, į kurį mokykla persikėlė 1940 metais. Klebonaudamas Jonavoje turėjo galimybę dalyvauti Eucharistiniame kongrese Kartage (1930 m.) ir Dubline (1932 m.), lankėsi Jeruzalėje (1933 m.), lankėsi Jungtinėse Amerikos Valstijose (1939 m.). Mirė 1946 m. gegužės 22 d. palaidotas tėviškėje, Papilių kaimo kapinėse.
Ksilenas

Ksilenas (ksilolas) – lakusis organinis junginys, aromatinis angliavandenilis; terminas naudojamas trims dimetil - benzeno izomerams: o-ksilenui, m-ksilenui ir p-ksilenui. Priešdėliai ortho-, meta-, para- nurodo, prie kurio anglies atomo pagrindiniame benzeno žiede prijungta metilo grupė. Atitinkami IUPAC pavadinimai 1,2-dimetilbenzenas (o-), 1,3-dimetilbenzenas (m-), 1,4-dimetilbenzenas (p-).

Savybės

Ksilenas yra bespalvis, saldaus aromato, labai degus skystis. Natūraliai yra naftoje, dervoje, išsiskiria per miškų gaisrus. Izomerų cheminės savybės šiek tiek skiriasi. Lydymosi temperatūra tarp −47,87 °C (m - ksilenas) ir 13,26 °C (p - ksilenas). Virimo temperatūra visų izomerų apie 140 °C. Tankis apie 0,87 kg/l, mažesnio tankio nei vanduo, todėl praktiškai netirpus. Ore gali būti užuodžiamas 0,08–3,7 ppm koncentracijos, jaučiamas geriamame vandenyje 0,53–1,8 ppm.
p-ksilenas naudojamas tereftalio rūgšties gamybai (pastaroji yra poliesterių, naudojamų drabužių bei plastikinių butelių gamyboje, monomeras). Taip pat gali būti naudojamas kaip valymo agentas plienui, kaip pesticidas, dažų skiediklis.
Su oksidavimo agentais (pvz., kalio permanganatu), metilo grupė gali būti oksiduojama iki karboksilo rūgšties. Oksiduojant abejas metilo grupes, o-ksileno atveju gaunama ftalio rūgštis, p-ksileno – tereftalio.

Paplitimas ir poveikis žmogaus sveikatai

Ksilenai išgaunami iš naftos, pagal apimtį tai vienas iš 30 JAV daugiausiai gaminamų chemikalų. Naudojami kaip tirpikliai, spaudos, gumos, odos pramonėse. Namų vartojimo reikmenys, į kurių sudėtį gali įeiti ksilenai – įvairūs sintetiniai chemikalai (oro gaivikliai, valikliai, dažai, lakai); didesnės koncentracijos būna blogai vėdinamose patalpose bei su transportu susijusiose aplinkose, dažniausiai visų trijų izomerų mišinys.
Ksilenai klasifikuojami kaip pavojingi žmogaus sveikatai bei aplinkai. Į žmogaus organizmą patenka per kvėpavimo takus, odą, virškinamąjį traktą arba tiesioginį kontaktą su oda, akimis; trikdo žmogaus organų sistemų veiklą, įskaitant ir centrinės nervų sistemos. Didelėmis koncentracijomis sukelia galvos skausmą, apsvaigimą, nesiorientavimą, kitus sutrikimus; prie ypatingai didelės koncentracijos gali būti mirtina. Su tokiomis koncentracijomis paprastai galima susidurti dirbant tiesiogiai su ksileno gamyba susijusį darbą, įprastoje aplinkoje ksilenų koncentracija žymiai mažesnė. Chroniški efektai žmogaus sveikatai nėra tiksliai nustatyti, karcinogeniškumui patvirtinti nepakanka duomenų.
Jonas Juška (1815)

Biografija

Brolis Antanas Juška. Mokėsi Kražių kolegijoje, 1840-1844 m. Charkovo universitete studijavo klasikinę filologiją. Mokytojavo įvairiuose Rusijos miestuose, nuo 1875 m. – Kazanėje.

Mokslinė veikla

Bendravo su J. B. de Kurtenė. Recenzavo A. Šleicherio lietuvių kalbos gramatiką (1857, rusų k.). Veikale „Kalbos lietuviško liežuvio ir lietuviškas statrašimas arba ortograpija“ pateikė pirmą išsamesnę lietuvių kalbos tarmių klasifikaciją. Jas skirstė į žemaičių, Mažosios Lietuvos lietuvių, ariogališkių ir rytiečių, aptarė pagrindines ypatybes. Bendrinėje kalboje siūlė vartoti raides š, č arba i, ė vietoje sz, cz, v vietoj w, minkštumą žymėti dešininiu ženklu ('). Parašė lietuvių kalbos gramatiką (1863 m., rusų k., neišleista), joje pirmasis pavartojo terminus skaitvardis, galūnė, skiemuo. Rašė „Lietuvių kalbos šaknų žodyną“, lygino lietuvių, latvių ir prūsų kalbos žodžius, pateikė slavų kalbų atitikmenų. Rašė ir lietuvių-rusų-lenkų kalbų žodyną, bet abu liko nebaigti. Jonas Juška – pirmasis lietuvių kalbininkas, domėjęsis lietuvių kalbos ir sanskrito santykiais, sudarė lietuvių-sanskrito žodynėlį (rankraštis). Prisidėjo prie A. Juškos leksikografijos ir tautosakos veikalų rengimo, redagavo jo lietuvių-lenkų žodyną, galutinai suredagavo 10 lankų, išvertė iki L raidės į rusų kalbą, patikslino vertimą į lenkų kalbą.
Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia

Istorija

1387 m. Ldk Jogailos įsakymu pastatyta viena pirmųjų Lietuvoje bažnyčia (jos vieta nenustatyta), įsteigta parapija. Bažnyčiai turtų paskyrė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Privilegijai dingus, ji patvirtinta 1525 m. Nemenčinės bažnyčia XVI a. viduryje buvo gana turtinga. Jai priklausiusioje žemėje buvo 81 valstiečių sodyba. Maskvos kariuomenė bažnyčią 1655 m. sunaikino, iki 1680 m. atstatyta. Per Šiaurės karą (iki 1706 m.) bažnyčia sudeginta. Po 1712 m. atstatyta. 1775 m. įkurta Šv. Rožančiaus brolija. XVIII a. pab.-XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla.
Nemenčinėje 1774–1790 m. klebonavo poetas Adomas Naruševičius, vėliau Lucko vyskupas. Nemenčinės žemės 1803 m. paskirtos Vilniaus universitetui, kuris klebonui mokėjo atlyginimą. 1807–1824 m. Nemenčinėje klebonavo gamtininkas, Vilniaus universiteto profesorius Stanislovas Bonifacas Jundzilas (1761–1847 m.), 1824–1840 m. – Florijonas Bobrovskis, 1882 m. Vilniuje išleisto lenkų - lotynų kalbų žodyno autorius.
1848–1855 m. vietoj 1842 m. sudegusios pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Statyba rūpinosi 1851–1857 m. klebonavęs Antanas Kitkevičius-Kikutis (1805–1857 m.), kuris ir palaidotas Nemenčinėje. Bažnyčią 1855 m. rugsėjo 20 d. konsekravo vyskupas Vaclovas Žilinskis.
Ne visi Nemenčinės parapijos kaimų gyventojai 1849 m. kalbėjo lietuviškai. XIX a. pamaldos laikytos ir pamokslai sakyti tik lenkų kalba. 1892–1895 m. Nemenčinėje vikaravęs Mykolas Masiulis bažnyčioje pradėjo vartoti lietuvių kalbą. Jį iškėlus, parapija toliau lenkinta. XX a. pradžioje dar buvo 20 lietuviškai kalbančių parapijos kaimų. Lietuvių kalba bažnyčioje pradėta vartoti 1939 m., atgavus Vilniaus kraštą. Bažnyčia 1947 m. apdegė. 1950 m. suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, vienabokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora – akmenų mūro.
Šventoriuje stūkso Parčevskių koplyčia, kurioje palaidotas bažnyčios fundatorius Aleksandras Parčevskis.
Ignas Končius

Biografija

Gimė ūkininko šeimoje. 1899 m. įstojo į antrą Palangos progimnazijos klasę. 1903 m. baigė progimnaziją ir įstojo į Liepojos gimnaziją. Priklausė slaptam moksleivių būreliui, veikė tarp darbininkų. 1907 m. baigęs gimnaziją įstojo į Peterburgo universiteto Fizikos-matematikos fakultetą.
Studijų metais buvo Lietuvos tyrimo ratelio pirmininkas. 1910 m. Peterburgo lietuvių studentų draugijos pirmininkas. 1910 m. parašė pirmą astronominio tipo straipsnį ir paskelbė lietuviškoje spaudoje. 1911 m. Žemaitijoje surašinėjo ir fotografavo koplytėles ir kryžius, Plungėje surengė vaidinimą „Tadas Blinda“. Nuo 1911 m. žurnalo „Visuomenė“ bendradarbis.
1913 m. baigė universitetą, metus dirbo mokytoju Palangoje. 1915–1917 m. dirbo evakuotoje Palangos gimnazijoje Viru ir Stavropolyje, ten ėjo ir Žemės ūkio instituto asistento pareigas.
1921 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Dotnuvos žemės ūkio ir miškų mokykloje, vėliau – Žemės ūkio akademijos docentas. 1925 m. išrinktas Akademijos profesorių tarybos sekretoriumi.
1926 m. rudenį persikėlė į Kauną. Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakulteto eksperimentinės fizikos katedros docentas, dėstė fiziką. Valstybinės archeologijos komisijos narys, paruošė Įstatymą dėl senovės paminklų apsaugos, dalyvavo įvairiose etnografinėse ekspedicijose. 1932 m. profesorius, Kauno zoologijos sodo steigimo iniciatorius. Nuo 1927 m. „Kultūros“ žurnalo bendradarbis.
1939 m. lapkričio mėn. paskirtas Stepono Batoro universiteto laikinuoju valdytoju. 1940 m. grįžo į Kauną ir vadovavo fizikos katedrai iki pat Vytauto Didžiojo universiteto uždarymo (1943 m.). 1941 m. gegužės mėn. bolševikų suimtas ir uždarytas į Kauno kalėjimą. Prasidėjus karui, 1941 m. birželio 22 d. naktį nuvežtas į Vilnių, paskui – į Minsko kalėjimą. Červenės žudynių metu pavyko išvengti mirties. 1942–1943 m. Savitarpio pagalbos Vykdomojo komiteto pirmininkas.
1944 m. liepos mėn. su dviem sūnumis (Liudu ir Vytautu) pasitraukė į Vokietiją, Bairoite organizavo Savitarpio pagalbos komitetą. 1949 m. apsigyveno Bostone (JAV), dirbo Tafto universiteto Fizikinių tyrimų laboratorijoje. Užsiėmė drožyba iš medžio ir atsiminimų rašymu. Mirė Putname, palaidotas Šv. Kazimiero lietuvių kapinėse Čikagoje. 1996 m. rugsėjo mėn. palaikai perlaidoti Rasų kapinėse.

Veikla

Derindamas profesinę, švietėjišką ir visuomeninę veiklą išleido 20 mokslinių knygų, parašė per 300 mokslo populiarinimo straipsnių, parengė pirmąjį Lietuvoje „Meteorologijos“ vadovėlį (1924 m.), išspausdino studiją „Žemaičių padangės kryžių ir koplytėlių statistika“, išleido unikalią retrospekciją „Žemaičio šnekos“ (Londonas, 1961 m.) bei „Žemaičių kryžiai ir koplytėlės“ (Čikaga, 1965 m.).
Bendradarbiaudamas su kalbininku Jonu Jablonskiu paruošė fizikos terminų lietuvišką žodyną.
I. Končius spaudoje foto mėgėjus ir matininkus ragino fotografuoti kaimo žmonių darbus ir jų sukurtus dalykus. Jo nuotraukų negatyvų ir pozityvų yra Sankt Peterburgo valstybiniame etnografijos, Lietuvos nacionaliniame, Kauno M. K. Čiurlionio dailės, Šiaulių „Aušros” muziejuose. I. Končiaus vardu pavadinta Žlibinų Igno Končiaus pagrindinė mokykla.
Audrius Banevičius

Biografija

Visą profesionalo karjerą praleido Panevėžio „Ekrane“, su kuriuo 1993 ir 2005 m. laimėjo Lietuvos pirmenybes.
Nikas Perumovas

Nikas Perumovas (Nikolajus Perumovas, rus. Ник Перумов, rus. Никола́й Дании́лович Перу́мов; g. 1963 m. lapkričio 21 d.) – Rusijos rašytojas fantastas, kartais laikomas vienu iš rusiškosios maginės fantastikos pradininkų.
Plačiai pagarsėjo po pirmosios publikacijos – 1993 m. pasirodė epopėja „Tamsos žiedas“, kurios veiksmas vyksta Dž. R. R. Tolkino Viduržemėje.

Biografija

Nikolajus Perumovas gimė 1963 m. lapkričio 21 d. Leningrade.

Baigė Leningrado politechnikos instituto Fizikos ir mechanikos fakulteto Biofizikos katedrą. Dešimt metų dirbo slaptame Ypatingų švarių biopreparatų mokslinio tyrimo institute Leningrade, užsiiminėjo molekuline biologija.
Rašyti ėmė 8-ojo dešimtmečio pabaigoje. Tuo metu susižavėjo magine ir moksline fantastika, ypač Dž. R. R. Tolkino knygomis, kurias skaitė angliškai ir darėsi sau vertimą. Dalyvavo tolkinistų judėjime. Būdamas rašytoju mėgėju parašė pirmąją dilogiją „Tamsos nužengimas arba po 300 metų“, kurio veiksmas vyko Viduržemėje (Tolkino pasaulis).
Meldiškiai (Biržai)

Aplinkinės gyvenvietės

BIRŽAI – 18 km
Bokiškiai – 1,4 km
Špygiai – 1,6 km
Sližiai – 2,5 km
PAPILYS – 1,2 km
Ažubalis (Papilys) – 2,8 km
Dviguba žmogžudystė

Turinys

Komisaras Bruno Baltazaras dėl nusižengimo darbe perkeltas į policijos archyvą. Kartą jis pietauja mieste ir prasideda audra, žmonės slepiasi nuo lietaus ir griaustinio. Jai pasibaigus, vietiniame dvare randami du kūnai – kunigaikščio Del‘Orso ir elektriko – jie abu žuvo nuo žaibo. Elektriko, kuris mirė montuodamas ant stogo anteną, giminaitė, jauna maištininkė Tereza, reikalauja, kad būtų pradėtas tyrimas, nes toje vietoje buvo net 8 žaibolaidžiai. Kadangi niekas nenori imtis tyrimo, komisarui Bruno atsiveria puiki galimybė išgelbėti savo karjerą. Jis išsiaiškina, kad grafas prieš mirtį apsidraudė didele pinigų suma, kurią paveldėjo šio jauna žmona, o elektrikas iš jo prieš mirtį gavo didelę pinigų sumą. Aiškėja senos kunigaikščio šeimos paslaptys – Tereza pasirodo besanti jo nesantuokinė duktė, o tuo pačiu pretenduoja į palikimą. Tapusi taikiniu, ji išprovokuoja tikrąjį nusikaltėlį mėginti įvykdyti dar vieną žmogžudystę...
Šeduvos gimnazija

Istorija

Šeduvoje pirmoji parapinė mokykla įkurta 1542 m. Šeduvos miesto pradinės mokyklos archyviniuose dokumentuose mokyklos įsteigimo data nurodami 1890 metai, bet tuomet veikiančiose paprastai būdavo mokoma rusų kalba. Tikrąja įsikūrimo data laikytini 1916 m. Įkūrėjas – mokytojas Petras Marcinkevičius, minimas kartu su juo dirbęs Antanas Liaudanskas. Pirmasis buvo įsikūręs klasėje seserų Libonaičių name (dabar Vytauto g. 14), antrasis, mokęs berniukus, tos pačios gatvės Nr. 40. Tą katalikiškos krypties mokyklą globojo kun. Antanas Kiznis.
Šeduvos „Saulės“ draugijos skyrius 1918 m. rudenį įkūrė progimnaziją. Mokslas progimnazijoje prasidėjo neįprastu laiku – 1919 m. sausio 2 d. Pirmasis pedagogų tarybos posėdis įvyko sausio 7 d. Pastaroji data dažniausiai laikoma mokyklos įkūrimo diena. Pirmaisiais metais progimnazija įsikūrė privačiame name Kėdainių gatvėje Nr. 51, o besiplėsdama – Šiaulių gatvėje, taip pat privačiai.
Sparčiai augant mokinių skaičiui, didėjo ir klasių skaičius. 1920 m. gale jau mokėsi 1151 mokinys: I-13, II-38, III-46 ir IV-44. 1920/1921 m. m. progimnazija buvo pilnai sukomplektuota, išleista pirmoji laida. 1923 m. iš Šeduvos miesto valdžios nemokamai gautas žemės sklypas. Buvo paruoštas ir projektas, tačiau vyriausybė tuo metu rodomos iniciatyvos beveik nerėmė, todėl nutarta iš pradžių toliau nuo gatvės važiuojamos dalies statyti laikiną medinį pastatą, kurį ateityje, pastačius mūrinę mokyklą, būtų galima paversti bendrabučiu moksleiviams. 1924 m. atidaryti nauji progimnazijos rūmai.
1963 m. Šeduvoje pastatyta nauja 920 vietų vidurinė mokykla. 2005 m. rugpjūčio 1 d. Šeduvos vidurinė mokykla tapo Šeduvos gimnazija.
Aleksandras Karuža

Aleksandras Karuža (1906 m. vasario 28 d. Didžiajame Naugarde – 1981 m. kovo 5 d. Vilniuje) – iškilus Vilniaus krašto pedagogas.

Biografija

Gimė Rusijos imperijos kariuomenės liktinio Antano Karužos daugiavaikėje šeimoje. Po Pirmojo pasaulinio karo Karužai iškeliavo į Lietuvą ir 1922 m. sausio 1 d. pasiekė Vilnių. Tų pačių metų vasario 15 d. mirė motina Konstancija, o po trijų dienų ir tėvas Antanas – abu karantine užsikrėtę vidurių šiltine. Našlaičiais likusius penkis vaikus Vilniaus švietimo draugija „Rytas“ apgyvendino prieglaudoje, jie pradėjo mokytis Vilniaus mokyklose. Sesuo Marija Karužaitė-Horodničienė tapo garsia Lietuvos oftalmologe, o brolis Antanas Karužas – žinomu Lenkijos pianistu ir muzikos pedagogu, Lenkijos muzikos įrašų režisūros mokyklos įkūrėju.
1925 m. baigęs Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, A.Karuža įstojo į Vilniaus lietuvių mokytojų seminariją (1927 m. ją lenkų administracija uždarė ir Aleksandras seminarijos nebaigė). Vėliau dirbo Lietuvių mokslo draugijoje, gyveno švietimo draugijos „Rytas“ bendrabutyje. 1929 m. eksternu išlaikė egzaminus pradinės mokyklos mokytojo vardui gauti ir po metų buvo paskirtas lietuvių švietimo draugijos Pašaminės mokyklos mokytoju. Ši lietuvių mokykla buvo vienintelė, kuriai lenkų valdžia tarpukariu leido veikti nekliudomai.
1931 m. Aleksandras Karuža vedė Sofiją Murauskaitę, 1932 m. jiems gimė dukra Giedrė, 1943 m. – sūnus Jaunius, o 1945 m. – dukra Aušra. 1933 m. kaime buvo įkurtas Vilniaus krašto kultūros švietimo draugijos Pašaminės skyrius (pirmininke Sofija Karužienė), atidaryta lietuviška skaitykla. Mokykla buvo pavadinta Dr. Vinco Kudirkos vardu.
Nuo 1939 m. A.Karuža dirbo vienos iš Vilniaus pradinės mokyklos vedėju, miesto švietimo skyriaus inspektoriumi. Po Antrojo pasaulinio karo neakivaizdžiai studijavo geografiją Vilniaus pedagoginiame institute, kurį 1949 m. baigė su pagyrimu. Buvo paskirtas Lietuvos TSR švietimo ministerijos inspektoriumi, 1953–1968 m. dirbo Vilniaus 11-osios vidurinės mokyklos direktoriumi. 1960 m. jam suteiktas LTSR nusipelniusio mokytojo vardas. 1970 m. išėjo į užtarnautą poilsį.
Llallawavis scagliai

Buvęs paplitimas

Šių neskraidančių paukščių gerai išsilaikę griaučiai rasti dabartinės Argentinos šiaurės vakaruose iš plioceno epochos, maždaug prieš 3,5 milijonus metų.

Foroakiniai paukščiai

Foroakinių (Phorusrhacidae) šeima priskiriama neskraidantiems plėšriesiems paukščiams, kurie dabar randami tik fosilijose. Foroakinių paukščių šeima žinoma iš Pietų Amerikos Kainozojus eros, iš Šiaurės Amerikos žemyno pleistoceno – plioceno epochų ir Afrikos eoceno epochos. Paukščiai buvo masyvaus kūno sudėjimo, svėrė iki 70 kg ir siekė 0,9-2 m ūgį. Kainozojaus eroje foroakiniai paukščiai buvo vyraujantys plėšrūnai bei viena labiausiai įspūdingiausių paukščių grupių.

Apibūdinimas

Tarp visų foroakinių (Phorusrhacidae) šeimos rūšių fosilijų, apie 95 procentus šių paukščių griaučių puikiai išsilaikė iki šių dienų. Pasak palentologų, jo griaučiai atskleidžia anatomijos detales, kurios retai išlieka kitose fosilijose – įskaitant klausos regioną, pilną gomurį, gerklas, trachėją, kai kurie akių srities kaulai – leidžiantys suprasti visų kitų foroakinių paukščių jutimą. Anot Daktaro Federico Degrange iš Kordobos valstybinio universiteto (Universidad Nacional de Córdoba) Argentinoje, šie paukščiai turėjo vidutinę klausą – girdėdavo 380-4230 hercų garsus. Patys skleisdavę žemo dažnumo garsą, kurį naudodavo tarpusavio bendravime.
Lyginant su kitomis foroakinių šeimos rūšimis, Llallawavis scagliai palyginus buvo nedideli – vidutinio dydžio, svėrė apie 18 kg bei buvo 1,2 m ūgio. Manoma gyvendavo atvirose pievose.

Pavadinimo kilmė

Mokslinė lotynų kalba Llallawavis scagliai pavadinimo pirma žodžio dalis „Llallaw“ kečujų kalba reiškia didingas, o lotynų kalba „avis“ reiškia paukštį. Rūšies pavadinimą nusakantis žodis „Scaglia“ buvo suteiktas pagerbiant gamtininką ir Museo Municipal de Ciencias Naturales Lorenzo Scaglia muziejaus esančio Buenos Airėse buvusį direktorių Galileo Juan Scaglia, gyvenusį 1915–1989 metais.