google/wiki40b huggingface dataset:
Ekologiškas maistas

Ekologiškas maistas – sertifikavimo įstaigos sertifikuoti maisto produktai, kurie nurodyti patvirtinamajame dokumente kaip ekologiški. Maistas, užaugintas nenaudojant sintetinių trąšų (mineralinių trąšų), taip pat sintetinių genetiškai pakeistų organizmų, antibiotikų, herbicidų ir pesticidų. Vietoj jų naudojamos organinės trąšos, biologinė kenkėjų kontrolė. Atsižvelgiama į gyvūnų gerovės reikalavimus. Ekologiškuose maisto gaminiuose draudžiama naudoti sintetinius maisto priedus.
Ekologiško ūkininkavimo šalininkai teigia, kad taip užaugintas maistas prisideda prie gamtos apsaugos (mažesnė dirvos, vandens taršos). 2016 m. Švedijos maisto tarnybos tyrimas neparodė, kad ekologiški ūkiai mažiau kenktų  gamtai nei įprasti.
Europos sąjungoje, JAV, Kanadoje bei kitose šalyse reikalaujama, kad ekologiška produkcija būtų sertifikuota ir pažymėta ženklu. Už tai atsakingos regioninės, nacionalinės ir tarptautinės organizacijos (JAV žemės ūkio departamentas, Europos Komisija). Daugelyje šalių nenaudojamos maisto pavadinimo asociacijos su ekologija: JAV, JK (angl. organic), Prancūzijoje, Vokietijoje (pranc. biologique, vok. biologische).

Lietuvoje

Lietuvoje ekologiškos produkcijos augintojų ir gamintojų statusą suteikia viešoji įstaiga „Ekoagros“. Ekologiškumo reikalavimus atitinkantys ūkiai gauna oficialų sertifikatą ir ženklą, kuriuo žymima ekologiška produkcija. 2016 m. sertifikuoti 2 539 ekologinės gamybos ūkiai Lietuvoje. „Ekoagros“ perspėja, jog turguje vadinama ekologiška produkcija gali būti patręšta ir su chemikalais, auginta naudojant herbicidus, pesticidus, tačiau pasitaiko atvejų, kai parduodama ekologiška produkcija ir be sertifikato, mat jo neapsimoka turėti smulkiems ūkininkams.
Bachčisarajus

Pavadinimas ir asociacijos

Miesto pavadinimas kilo iš turkų kalbos ir reiškia „Auksiniai rūmai“.
Tarp rusakalbių miestą išgarsino jo romantiškas atvaizdavimas Aleksandro Puškino poemoje „Bachčisarajaus fontanas“ (1822). Bachčisarajaus peizažams kelias poemas savo „Krymo sonetuose“ (1825) skryrė ir Adomas Mickevičius.
1979 m. sovietų astronomo Nikolajaus Černycho atrastas asteroidas „3242 Bakhchisaraj“ buvo pavadintas miesto garbei.
Valuikai

Istorija

1593 m. įkurta Valuikų tvirtovė. XVII a. tapo apskrities centru. Per Rusijos–ATR karus Valuikų tvirtovė ne kartą sudeginta. XIX a. pab. miestą pasiekė geležinkelis. 1966 m. prie Valuikų prijungta Socgorodoko miesto tipo gyvenvietė.
Leonard Bernstein

Leonardas Bernšteinas (Leonard Bernstein, 1918 m. rugpjūčio 25 d. – 1990 m. spalio 14 d.) – amerikiečių kompozitorius, pianistas, dirigentas, muzikos lektorius. Jis buvo vienas pirmųjų JAV gimusių ir gavusių išsilavinimą dirigentų,sulaukusių pasaulinės šlovės. Pasak "The New York Times", tai buvo vienas talentingiausių ir sėkmingiausių muzikų JAV istorijoje. Labiausiai žinomas kaip New York Philharmonic orkestro dirigentas ir miuziklo „Vestsaido istorija“ autorius.

Biografija

Gimė Lorense (Masačiūsetsas) žydų šeimoje, atvykusioje iš Rusijos. Senelės prašymu buvo pavadintas Luisu, tačiau tėvai visada vadino Leonardu. Vardą jis oficialiai pasikeitė sulaukęs šešiolikos metų. Leonardo Bernšteino tėvas buvo verslininkas ir iš pradžių nebuvo patenkintas sūnaus domėjimusi muzika. Kita vertus, jiedu dažnai eidavo į koncertus. Išgirdęs skambinant pianinu, Bernšteinas susižavėjo ir ėmė mokytis skambinti pats.
Baigęs mokyklą, mokėsi Harvardo universitete, paskui – Curtis muzikos institute Filadelfijoje.
1943 m. debiutavo kaip dirigentas ir iškart sulaukė pasisekimo. 1945 m. paskirtas Niujorko miesto simfoninio orkestro vadovu. 1947 m. pirmąkart dirigavo Tel Avive. Po Antrojo pasaulinio karo sparčiai populiarėja tarptautinėje scenoje. 7 dešimtmetyje JAV išgarsėjo dėl televizijai rengtų „jaunimo koncertų“. 1989 m. per Kalėdas dirigavo Bethoveno Devintąją simfoniją koncerte, skirtame Berlyno sienos griuvimui. Šis koncertas gyvai transliuotas daugiau nei dvidešimtyje šalių. Tai progai Bernšteinas pakeitė Šilerio „Odės džiaugsmui“ tekstą: žodį „džiaugsmas“ (Freude) pakeitė „laisve“ (Freiheit).
1951 m. vedė čilietę aktorę Feliciją Montealegre, su ja susilaukė trijų vaikų. Pora išsiskyrė 8 dešimtmetyje, Felicijai sužinojus, kad Bernšteinas turėjo homoseksualių santykių. Po skyrybų kompozitorius gyveno su Tomu Kotranu. Jis sugrįžo pasirūpinti žmona, jai sunkiai susirgus.
Leonardas Bernšteinas palaidotas Greenwood kapinėse, Niujorke, JAV.

Kūryba

Bernšteinas parašė tris simfonijas, dvi operas, penkis miuziklus ir kt. Jo kūrinius veikė žydų liturginė muzika, Gustavas Maleris, Džordžas Geršvinas, taip pat jo draugas Aaronas Koplandas.
Bernšteinas yra gavęs nemažai „Grammy“ ir „Tony“ apdovanojimų. „Grammy“ 1964 m. gavo už geriausią albumą vaikams, 1974 ir 1987 m. – už geriausią operos įrašą, o 1991 m. –už geriausią šiuolaikinį akademinės muzikos kūrinį. „Tony“ apdovanojimą 1953 m. gavo už geriausią muziką miuziklui.
Žinomiausi kūriniai: miuziklas „Vestsaido istorija“ (1957), operetė „Candide“ (1956), „Serenada“ smuikui, styginiams ir perkusijai (1954), dainų ciklas šešiems dainininkams ir orkestrui „Songfest“ (1977), vienaveiksmė opera „Bėdos Taitije“ (1952 m.), muzika Brodvėjaus spektakliui „Piteris Penas“ (1950) ir kt.
El Porveniras

Istorija

El Porveniras oficialiai tapo kunų sostine 1915 m.
2003 m. referendumas dėl Lietuvos Respublikos narystės Europos Sąjungoje

2003 m. referendumas dėl Lietuvos Respublikos narystės Europos Sąjungoje – privalomasis referendumas dėl Lietuvos Respublikos narystės Europos Sąjungoje. Referendumas vyko dvi dienas – 2003 m. gegužės 10 ir 11 d. Referendume dalyvavo 63,37 % visų rinkėjų, už Lietuvos narystę ES pasisakė 91,07 % balsavusiųjų.

Referendumo priešistorė

Oficialūs santykiai ir bendradarbiavimas tarp Lietuvos ir Europos Bendrijos prasidėjo 1991 m. rugpjūčio 27 d., kai Europos Bendrija (Europos Sąjungos pirmtakė) nusprendė pripažinti Lietuvos nepriklausomybę.
1995 m. gruodžio 8 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybė įteikė oficialų prašymą priimti į ES. 1997 m. liepos mėn. paskelbtoje Europos Komisijos nuomonėje pateikiama išvada, kurioje rekomenduojama nedelsiant pradėti stojimo derybas su penkiomis asocijuotomis Vidurio ir Rytų Europos (VRE) valstybėmis: Čekija, Estija, Vengrija, Lenkija ir Slovėnija. Tuo tarpu likusios penkios šalys, tarp kurių buvo ir Lietuva, nebuvo įvertintos kaip pasirengusios narystei.
Stojimo derybos buvo oficialiai baigtos 2002 m. gruodžio 12-13 d. Kopenhagoje vykusiame Europos Vadovų Tarybos susitikime.
2003 m. balandžio 16 d. Atėnuose Ministras Pirmininkas Algirdas Brazauskas ir Užsienio reikalų ministras Antanas Valionis pasirašė stojimo į Europos Sąjungą sutartį.
Paskutinis žingsnis norint įstoti į ES liko referendumas.

Referendumo klausimas

Referendume buvo parengtas toks teiginys: Pritariu Lietuvos Respublikos narystei Europos Sąjungoje. Rinkėjai žymėjo TAIP arba NE skiltis.

Balsavimas paštu

7,59 % (196622 rinkėjai)

Balsavimo rezultatai

Taip – 91,07 % (1504264 rinkėjai)
Ne – 8,93 % (147527 rinkėjai)
Kauno rajono savivaldybės taryba

Kauno rajono savivaldybės taryba – Kauno rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama pagal Savivaldybių tarybų rinkimų įstatymą (žr. Lietuvos politinė sistema).
Tarybą sudaro 27 tarybos nariai. Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Bésame Mucho

„Bésame Mucho“ – romantinė ispaniška daina, 1940 m. parašyta penkiolikmetės poetės meksikietės Consuelo Velázquez. Pavadinimas reiškia maždaug „bučiuok mane vėl ir vėl“ ar „bučiuok mane labai“ (į įvairias kalbas jis būdavo verčiamas labai įvairiai, bet bendra prasmė tokia).
Pirmasis šią dainą įrašė dainininkas Emilio Tuero. Šiuo metu tai yra viena iš daugiausiai kartų skirtingų atlikėjų įrašytų dainų pasaulyje. „Besame Mucho“ buvo daug kartų buvo naudota įvairiuose filmuose garso takeliuose: Great Expectations, Arizonos svajonė, The Naked Gun 2½: The Smell of Fear, Junona, Moscow Does Not Believe In Tears, Mona Lisa Smile ir kituose.
2007 m. kompozitorius Steve Wiest už Besame Mucho aranžuotę buvo nominuotas Grammy apdovanojimui.
Rolandas Kriščiūnas

Išsilavinimas

1993 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė verslo informatikos studijas, bakalauras. 1995 m. Clingendaelo Tarptautinių santykių institute (Haga, Olandija) baigė Europos Sąjungos studijas. 1996 m. Ohajo universitete (Ohajo valstija, JAV) baigė ekonomiką, ekonomikos magistras. 2008 m. Švedijos institute (Stokholmas, Švedija) baigė vadybos studijų programą.

Darbinė veikla

1993 m. – 1994 m. Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos Ekonomikos departamento Ekonominės analizės skyriaus trečiasis sekretorius, 1996 m. – 1998 m. – pirmasis sekretorius.
1998–2001 m. dirbo JAV, buvo Lietuvos Respublikos ambasados Vašingtone pirmasis sekretorius dvišaliams ekonominiams santykiams.
Nuo 2001 m. iki 2004 m. dirbo Finansų ministerijos Europos Sąjungos programų valdymo departamento direktoriumi, 2004 m. – 2009 m. buvo ministerijos sekretorius, 2009–2012 m. – viceministras (kuruojamos sritys – finansinių paslaugų reglamentavimas, ES sanglaudos politika, struktūrinė parama, fiskalinė politika, euro įvedimas Lietuvoje, ECOFIN klausimai, tarptautinė finansinė parama, tarptautinės finansų institucijos .
2012–2015 m. buvo užsienio reikalų viceministras, kuravo santykius su ES institucijomis, ekonominės diplomatijos, Lietuvos užsienio prekybos, ekonominio saugumo politikos, eksporto ir investicijų klausimus.
Nuo 2015 m. rugpjūčio 3 d. – Lietuvos ambasadorius Jungtinėse Amerikos Valstijose. Skiriamuosius raštus JAV prezidentui B.Obamai R.Kriščiūnas įteikė 2015 m. rugsėjo 17 d.
Samuelis Levas Oginskis

Biografija

1620 m. paskirtas Trakų stalininku, 1625 m. rotmistras, Darsūniškio seniūnas. 1633 m. Trakų tijūnas. Jam buvo pavesta globoti Surdegio stačiatikių vienuolyną (Ukmergės apskritis). 1635 m. tapo karaliaus Vladislovo IV dvariškiu.
Abu sūnūs, Simonas Karolis ir Jonas, perėję į katalikybę tapo pradininkais dviejų įtakingiausių Oginskių šakų, dariusių didelę įtaką LDK gyvenime XVII–XIX a., pradininkais.
Lazerinis nivelyras

Plėtra

Pati pirmoji lazerinio nivelyro koncepcija buvo sukurta XX amžiaus 8-ojo dešimtmečio pradžioje, o plokštuma projektuojama besisukančio lazerio ir linijinis lazeris buvo užpatentuoti 9-ojo dešimtmečio pabaigoje. Šiuo metu plačiai naudojamų, kompaktiškų, lęšiais paremtu lazerinių nivelyrų konstrukcija buvo užpatentuota ir pradėta gaminti paskutinio dešimtmečio pabaigoje.

Rotacinis lazerinis nivelyras

Rotacinio lazerinio nivelyro veikimo principas yra paremtas greitai besisukančiu lazeriniu šviesos spinduliu, kuris projektuoja plokštumą aplink save 360 laipsnių kampu horizontaliai arba vertikaliai. Lazerinės šviesos projektavimas vyksta lazeriui šviečiant į besisukančią prizmę su veidrodžiu, kad būtų išgaunama plokštuma. Jeigu nivelyras nėra savaime susigulsčiuojantis, būna galimybė reguliuoti projektuojamą plokštumą su vizualiai matomais spiritiniais gulsčiukais ir rankiniu būdu reguliuojamais sraigtais. Lazerio šviesos aptikimui yra naudojama speciali gaudyklė su judančio lazerio aptikimo sensoriumi, kuri duoda signalą (dažnu atveju - garsinį), kai sensorius aptinka lazerio skleidžiamą šviesą. Gaudyklė yra tvirtinama prie liniuotės, tam, kad galima būtų atlikti tikslius matavimus.
Cthulhu Mythos

Cthulhu Mythos – Ktulo mitai, išgalvota visata, sukurta H.P. Lavkrafto bei kitų autorių, savo kūryboje naudojusių Lavkrafto motyvus bei jo ypatingą rašymo stilių. Šią sąvoką pirmą kartą panaudojo Augustas Derletas, kuris pabandė suklasifikuoti Mitų būtybes. Ktulo mitai pavadinti fantastinės būtybės Ktulo, snaudžiančio Ramiojo vandenyno gelmėse paskendusiame mieste R'lyeh ir gebančio veikti žmonių protus, vardu. Šis personažas pirmą kartą pasirodė 1928 m. žurnale „Weird Tales“ išspausdintame H.P. Lavkrafto apsakyme „Ktulo šauksmas“ (The Call of Cthulhu).
Petras Montvila

Petras Montvila – karininkas, pulkininkas leitenantas, Lietuvos Respublikos gynybos atašė Rusijoje. P. Montvila yra baigęs Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademiją, vyresniųjų štabo karininkų kursus Baltijos gynybos koledže.

Profesinė veikla

Krašto apsaugos sistemoje dirba nuo 1992 m.
P.Montvila yra tarnavęs Jungtinių Tautų apsaugos pajėgų misijoje Kroatijoje, ėjęs štabo viršininko pareigas Vytauto Didžiojo jėgerių batalione, štabo viršininko-vado pavaduotojo pareigas Didžiojo Lietuvos etmono Jonušo Radvilos mokomajame pulke, tarnavęs NATO tarptautiniame kariniame štabe Briuselyje (Belgijoje), vadovavęs Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio bendrosios paramos logistikos batalionui, taip pat šio bataliono pagrindu suformuotai Lietuvos nacionalinės paramos elemento septintajai karių pamainai, ji buvo atsakinga Afganistane dislokuotų Lietuvos karių logistinį aprūpinimą.
2017 m. paskirtas Lietuvos Respublikos gynybos atašė Rusijoje.
Sforcų pilis

Istorija

Pilies istorijos pradžia datuojama 1368 m., kada Milano hercogas Galeazas II Viskontis nurodė toje vietoje pastatyti pilį šalia Milano senovinės gynybinės sienos. Pastatytoji pilis buvo stačiakampis pastatas su vidiniu kiemu ir bokštais jo kampuose. Vėliau Viskončiai už jos pradėjo įrenginėti parką. 1447 m. nuvertus Viskončių valdžią ir įvedus Milane respublikinę santvarką buvo nutarta pilį nugriauti. Pusiau apgriautą pilį apie 1450 m. nutarė atstatyti naujieji Milano valdytojai hercogai Sforcos. Frančeskas I Sforca užsakė darbus architektui Giovanni da Milano. Po to pilyje dirbo architektas Antonio Filarete (kuris suprojektavo įėjimo bokštą). Apie 1466 m. mirus Frančeskui I Sforcai pilis buvo beveik baigta.
XV a. pabaigoje valdęs Lodovikas Sforca ir jo žmona Beatričė Estė pavertė pilį vienu prašmatniausių kunigaikščių rezidencijų Europoje. Nuo 1494 m. pilyje dirbo Donatas Bramantė, 1498 m. – Leonardas da Vinčis, kurio dalis dekoracijų išlikę. 1499 m. pilį užėmė prancūzų įsiveržėliai ir nuo to laiko pilis pradėjo nykti. 1513 m. pilis buvo atkariauta Masimiljano Sforcos, po to vėl prarasta. 1521 m. žaibas sugriovė Filaretės bokštą. 1525 m. pilį galutinai atsiėmė Frančeskas II Sforca. Nuo 1565 m. pilis buvo fortifikuota, iškastas gynybinis griovys, pastatyta citadelė.
XVIII a. pilis priklausė paeiliui ispanams, prancūzams, austrams. 1800 m. Napoleonas liepė sunaikinti pilies įtvirtinimus, po ko iš pilies liko jos pradinis variantas, labiau panašus į rūmus. 1814 m. pilis paversta Austrijos kariuomenės kareivinėmis. 1848 metais, sukilimo prieš austrų valdžią metu, pilis buvo apšaudyta iš patrankų. Po Italijos suvienijimo 1861 m. iš pilies buvo likę beveik vien tik griuvėsiai. Buvo svarstoma apskritai jos likučius nuvalyti, tačiau apsigalvota. Nuo 1893 m. pagal Luca Beltrami projektus pilis atstatyta (kartu su Filaretės bokštu) ir 1905 m. atiduota miesto visuomenei kaip muziejus.
Tai bent

Tai bent – pramoginio pobūdžio dvisavaitis laikraštis, ėjęs 1994–1996 m. Vilniuje.

Istorija

Leido Linas Virginijus Medelis. Leistas vietoje „Bentski laikraščio“. Spausdino kryžiažodžius, įdomybes, žaidimus. Tiražas 1994 m. – 24 300 egz., 1995 m. – 7000 egz. Nuo 1996 m. leistas kaip laikraščio „Pirmadienis“ vidinis priedas.
Redaktoriai: Ramūnas Strumskis, R. Sribikienė.
Kanistras

Kanistras (angl. jerrycan, vok. Kanister, rus. kанистра) – stačiakampio gretasienio formos hermetiškai uždaromas bakas su rankena ir siauru kakleliu, skirtas skysčiams laikyti ir gabenti. Gaminamas iš plieno, plastiko, kai kurių kitų medžiagų. Kanistro dydis toks (iki 20 l), kad žmogus galėtų nesunkiai panešti.
Kanistrai išrasti 1937 m. Vokietijoje (tada vadinti vok. Wehrmachtskanister). Tada jie buvo 20 l talpos, gaminti iš štampuoto lakštinio plieno, turėjo 3 rankenas nešiojimui. Kanistro žiotys buvo uždaromos svirtiniu uždoriu. Kanistrai buvo standartinio dydžio, aukšto iš šonų suploto stačiakampio gretasienio pavidalo. Kanistrai buvo sukonstruoti ir kaupti ruošiantis būsimam karui, tad prieš karui prasidedant sandėliuose buvo sukrautos tūkstančiai kanistrų.

Sudedamieji kanistrai

Sudedamasis kanistras (rus. складная канистра, angl. pack-flat canister) – specifinė plastikinio (paprastai polietileninio) kanistro rūšis, kurios vientisas korpusas lankstus (dumplių ar maišo) pavidalo. Viršutinė dalis su siauru kakleliu, rankena ir uždoriu yra kieti.
Skirtas daugiausia geriamajam vandeniui laikyti ar gabenti, nors yra tokių kanistrų ir degalams gabenti. .
Mijės prefektūra

Istorija

Seniau Mijės prefektūros vietoje buvo Isės, Šimos ir Igos žemės bei rytinė dalis Kijo žemės. Meidži restauracijos metu, 1871 m., teritorija nuo Kisosanseno upių iki šiaurės (dabartinėmis dienomis – Cu miestas) tapo Anocu prefektūra, o likusi pietinė dalis – Vatarajaus prefektūra. 1872 m. laikinai pakeitus Anocu prefektūros sostinę į Jokaičį, ši prefektūra buvo pavadinta Mijės prefektūra. Tačiau tik 1876 m. Mijės prefektūros teritorijos buvo išplėstos kaip dabar – tada prie jos buvo prijungta kaimyninė prefektūra iš pietų.

Geografija

Mijės prefektūra ribojasi su Gifu, Aičio, Šigos, Kioto, Naros ir Vakajamos prefektūromis, o prefektūros krantus skalauja Ramusis vandenynas. Didžioji dalis prefektūros – kalnuota. Tankiausiai apgyvendinti prefektūros šiaurės rytai, išilgai Isės įlankos, kur driekiasi lygumos.
2000 m. duomenimis, 64,8 % šios prefektūros teritorijos sudaro miškai, 11,5 % teritorijos naudojami žemės ūkiui, 6 % teritorijos apgyvendinta, 3,8 % teritorijos sudaro keliai ir 3,6 % teritorijos sudaro upės.

Ekonomika

Mijės prefektūroje daugiausiai gaminama įvairių transporto priemonių, ypač laivų bei mašinų, detalės. Taip pat vyrauja ir tradicinė žemės ūkio pramonė: auginami ryžiai, jaučiai, renkami perlai.

Turizmas

Pateikiami labiausiai turistų lankomi objektai:
Bielsko valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919-1934 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Dubiažino, Lubin Košcelnų ir Pasinkų valsčiams. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Bielsko rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1952-1954 m. ir 1973-1976 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Augustovo, Chrabolų, Dobromilo ir Vidovo valsčiams. 1945-1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Augustovas, Bankai, Biala, Bielanovščizna, Bolestai, Bžešcianka, Chrabolai, Deniskai, Dobromilas, Dubiažinas, Dvuras, Gajas, Graboviecas, Hačkai, Hendzelas, Holodai, Hrineviče Duže, Hrineviče Male, Husakai, Jaceviče, Knoridai, Knoridi Gurne, Knoridi Podlešne, Knoridi Šredniai, Knorozai, Korpačas, Košarka, Kotlai, Kozlai, Kožinas, Kožino Male, Kživa, Levkai, Loknica, Lubin Košcelnai, Lubin Rudoltai, Malinovas, Mienkiše, Mokre, Na Branskiejas, Nalogai, Ogrodnikai, Orlanka, Ožechoviče, Parcevas, Pasinkai, Pietžikovo Golombkai, Pietžikovo Viškai, Pilikai, Pilipkai, Ploskai, Plutiče, Podbiele, Proneviče, Raikai, Raiskas, Sakai, Serakovizna, Skžipki Duže, Skžipki Male, Sobotčizna, Sobutka, Stolovačas, Strikai, Stupnikai, Šastalai, Ševele, Treščotkai, Truskai, Užikai, Vidovas, Voroniai, Zavadai, Zubovas ir Žepnevas.
Kazimieras Liaudis

Biografija

Prieš Pirmąjį pasaulinį karą su šeima išvyko į Rusiją, ten įsitraukė į bolševikų partijos veiklą. 1917 m. pab. – 1919 m. Raudonosios gvardijos, 1919–1924 m. Sovietų Rusijos kariuomenės karys. Dalyvavo kovose su Vokietijos, Ukrainos Liaudies Respublikos, Lenkijos kariuomenėmis, slopino pasipriešinimą bolševikams Vidurinėje Azijoje. Nuo 1925 m. SSKP narys. 1925–1932 m. dirbo partinį, švietimo darbą. 1932–1939 m. Raudonosios armijos ir karinio jūrų laivyno politinis darbuotojas. 1939–1941 m. Dnieprodzeržinsko elektrinės statybos viršininko pavaduotojas. 1941–1943 m. Vokietijos okupuoto Dnieprodzeržinsko pogrindinio Ukrainos KP(b) komiteto sekretorius. 
1944 m. grįžo į Lietuvą, LKP(b) Biržų apskrities komiteto sekretorius. 1944–1945 m. LKP(b) CK sekretorius, atsakingas už žemės ūkį, 1945–1947 m. LKP(b) CK 3-asis sekretorius. 1947–1950 m. LSSR žemės ūkio ministras ir Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas. Vadovavo prievartinei valstiečių ūkių kolektyvizacijai ir trėmimams. 1948–1950 m. LSSR Ministrų tarybos ir LKP CK įgaliotinis trėmimams Zarasų, Rokiškio, Utenos, Anykščių, Ukmergės apskrityse, 1950–1953 m. Klaipėdos srityje. 1950–1953 m. LKP Klaipėdos srities komiteto I-asis sekretorius, 1953–1954 m. LKP CK II sekretorius. 1954 m. LSSR vidaus reikalų ministras, 1954–1959 m. LSSR KGB pirmininkas, 1956 m. KGB generolas majoras. Plėtė KGB agentūrą Vilniuje ir Kaune, didino padalinius rajonuose, bet nesugebėjo sulaikyti Lietuvoje stiprėjančių lietuvių patriotizmo, tautinio atgimimo tendencijų. 1960 m. iš LSSR KGB pirmininko pareigų atleistas.
1944–1959 m. LKP CK ir CK biuro narys, 1960–1986 m. LKP Revizijos komisijos pirmininkas. 1946–1954 m. SSRS AT, 1951–1959 m. ir 1963–1989 m. LSSR AT deputatas. 1976 m. Socialistinio darbo didvyris.
Stanisław Gruszczyński

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje Liudvinavo kaime netoli Vilniaus. Lankė mokyklą Vilniuje, kur 1905 m. dalyvavo mokinių streike. 1912 m. išvyko iš Vilniaus ir apsigyveno netoli Varšuvos. Dirbo įvairius darbus teatre, tuo pačiu metu mokėsi dainuoti. Varšuvoje dirbdamas viešbutyje susipažino su dainininku Władysław Walter, kuris jį pakvietė į operetę. 1915 m. debiutavo teatreTeatrze Nowości. 1916 m. debiutavo Varšuvos operos teatre, kur atliko vaidmenį Džiuzepės Verdžio Aidoje.
Varšuvos operos teatre dirbo iki 1931 m. ir 1936-1938 metais. Tarpukariu keliavo po Europą ir dainavo žymiausiuose Europos operos teatruose Hamburge, Lisabonoje, Madride, Barselonoje ir Milano La Scaloje. Įsigijo vilą Milanuveke, tačiau ten gyvendamas tapo alkoholiku.
II pasaulinio karo metu dirbo valytoju bei kitokius neprofesionalius darbus. Po karo dirbo Varšuvos bibliotekoje, 1947-1950 m. kultūros namuose Mazovijos Grodziske, 1950-1957 m. Varšuvos operos konsultantu. Palaidotas Povonzkų kapinėse.