Mantra

Mantra (skr. मन्त्र = mántra) – sakralinė formulė, meditacijos skiemuo, garsinė dievybės inkarnacija, naudojama indiškos kilmės religijose (hinduizme, budizme, sikhizme, džainizme). Tai garsinių skiemenų seka, paprastai tariama arba giedama ją kartojant kelis, keliolika ir dar daugiau kartų (recituojama), aklamuojama). Šiuolaikiniai naujieji religiniai judėjimai (Naujasis amžius) dažnai gana plačiai naudoja mantras dėmesio sutelkimui ir tam tikrų savybių, galių ugdymui. Kai kurios naujosios afirmacijų praktikos (dvasinė savitaiga) remiasi mantrų naudojimo patirtimi.

Kilmė

Žodis mantra kyla iš sen. indų kalbos veiksmažodžio man- / manyate („manyti, mąstyti, protauti“) ir instrumentinės priesagos -tra-. Tai yra proto žadinimo, veikimo bei magijos priemonė. Mantrų rečitavimo praktika klostėsi vedų, kurios pačios yra mantros, laikotarpiu. Tiek pats žodis mantra, tiek veiksmažodis mantrayate („kartoti mantras, rečituoti, posmuoti, užkalbėti“) sutinkamas jau Rigvedoje. Kiekvienas atskiras vedų (ypač Rigvedos) posmas laikomas savarankiška mantra. Vėliau ši mantrinė praktika perėjo į hinduizmą ir visas kitas indiškas religijas. Mantrų soteriologinė svarba pabrėžiama upanišadose.
Daugelis svarbiausių mantrų paimtos iš Rigvedos arba upanišadų posmų. Vėliau mantros labai išpopuliarintos tantrizme. Dažnai mantromis vadinami bet kokie religiniai, nebuitine kalba išreikšti poetiniai tekstai.

Praktikų formos

Mantra soteriologinį veiksmingumą įgyja tik iniciacijos metu mokytojo perduota mokiniui. Rečitavimas leidžia realizuoti mantros, laikomos garsine dievybės inkarnacija, dievybės, mokytojo ir paties rečituotojo tapatybę. Esti įvairių mantrų atlikimo būdų: vedinėje tradicijoje mantros atliekamos garsiai, pagal griežtas prozodijos taisykles apeigų metu arba mokytojo ir mokinio žinijos perdavos (svādhyāyá) metu. Tantrinėse praktikose išsivystė atlikimo pašnibždomis, mintyse būdai. Iškilus bhakti judėjimams, paplito mantrų atlikimas garsiai, dainuojant, su ritminiu muzikiniu pritarimu, miniose (bhadžana).

Mantros veikimas

Mantra laikoma priemone dievybei sužadinti. Pasak Algio Uždavinio, mantra yra sakralinė formulė, užkeikimas, dieviškosios būties statinį skrodžiantis galios vektorius ir komunikacijos įrankis. Ištarus atitinkamą mantrą, transcendentinis pradas pasirodo kaip kiekvienam tikrovės lygmeniui imanentiškas veikimas. Mantros yra noetiniai visų medžiaginių daiktų „kūnai“ – nekintančios demiurginės formulės, iš kurių išauga laikini fiziniai pavidalai. Konkrečios mantros neatsiejamos nuo konkrečios dievybės, kuriai jos atstovauja. Dievybės galią slepia ir parodo jos vardas arba atitinkama mantra. Tantriniame hinduizme mantros naudojamos drauge su jantromis: mantra laikoma garsiniu dievybės kūnu, o jantra – simboliniu regimuoju.
Mantrose svarbiausia prasmė suteikiama ne tekstui (kuris gali būti ir semantiškai beprasmis), o garsui. Laikoma, kad tariamos mantros moduliuoja gyvasties alsavimą (praną). Nors pagrindinė mantrų paskirtis – dievybės įkūnijimas, tačiau plačiai naudojamos mantros ir kasdienėms, gydomosioms reikmėms.

Mantros ir maldos

Svarbiausias mantros kartojimo elementas – tai vieningas proto, kalbos ir kūno atsidavimas mantros virpesiams, taigi mantros kartojimas gali būti gretinamas su religinių, dvasinių giesmių giedojimu, tačiau nederėtų jo prilyginti maldai. Mantros kartojimo metu pats ją atliekantis asmuo yra ištirpinamas būties virpesyje, lieka tik „beasmenė tikrovė“. O besimeldžiantysis asmeniškai bendrauja su meldžiamuoju asmeniu.
Šiuo požiūriu mantros ir maldos santykis išreiškia vieną esmingiausių skirtumų tarp indiškų ir abraominių religijų: santykį tarp beasmenio brahmano ir asmeninio Dievo, skirtumą, kurį dalis indiškų tikėjimo srovių laiko iliuziniu.

Budizmas

Budizme, panašiai kaip kitur, mantromis laikomi dvasine galia pakrauti garsiniai skiemenys, kelių skiemenų sekos arba ištisos giesmės, sudarytos iš tokių skiemenų (dharanės). Mantros perteikia arba išreiškia tam tikras kosmines galias ir tam tikrų budų savybes. Kartais kaip mantra yra kartojamas tiesiog budos vardas.
Nenutrūkstamas mantrų kartojimas, kaip viena iš meditavimo formų, taikomas daugelyje budizmo mokyklų, ypač didelė reikšmė mantroms teikiama vadžrajanos mokyklose, dėl ko ši budizmo šaka net katrais vadinama „mantrajana“. Čia mantros dažnai laikomos proto apsaugos priemone. Dvasiškai transformuojant kūno, kalbos ir proto aspektus, mantros daugiausiai siejamos su kalbos perkeitimu, joms keliama užduotis išvystyti tobulus kalbos virpesius, sutaurinti kalbos dovaną. Mantrų kartojimas beveik visada yra siejamas su vizualizavimu (kaip proto užimtumu) ir tam tikra kūno padėtimi, mudra (kaip kūno užimtumu).
Tantrizme su mantra susijusi dar viena kombinuota praktika, kuomet tariamas skiemens virpesys yra vizualizuojamas kaip skiemens užrašas priešais save arba savyje. Tada virpesys (skiemens garsas) susivienija su vizualizuojamu skiemens užrašu, taip pat susilieja su vizualizacijos formomis ir spalvomis, kuriomis persiima dvasinio praktiko kūnas ir protas.
Mantros kartojimas pats savaime nepriveda prie nušvitimo, tačiau tai padeda nuraminti protą, po to lengviau įsiklausyti į vidinę tylą, bent jau taip teigia dzen budizmo mokymas.

Naujasis amžius

Mantros plačiai naudojamos Naujojo amžiaus dvasinio judėjimo praktikose. Jos neatsiejamos nuo šiame judėjime naudojamų meditavimo sistemų, energetinių čakrų sistemos pratybų ir kitų sričių. Mantras naudoja daugelis Naujojo amžiaus veikėjų. Tačiau čia jos naudojamos dažniausiai visiškai nesiejant, arba tik labai silpnai siejant, su originalia rytietiška mantrų naudojimo tradicija. Pačiuose Rytuose, kartu su Vakarų įtaka, mantrų gelminė reikšmė dažnai pamirštama ir jos imamos naudoti grynai mechaniškai.