google/wiki40b huggingface dataset:
Prancūzijos futbolo lyga

Prancūzijos profesionalų futbolo lyga (Ligue de Football Professionnel) – Prancūzijos futbolo lyga, jungianti profesionalų klubus, kurių komandos žaidžia 3 aukščiausiuose Prancūzijos futbolo lygmenyse – Ligue 1 bei Ligue 2 divizionuose ir Championnat National.
Profesionalų futbolo lyga Prancūzijos futbolo federacijos pavedimu organizuoja Prancūzijos profesionalų čempionato (Championnat de France de football) varžybas, kurias sudaro Ligue 1 bei Ligue 2 divizionai, taip pat Prancūzijos lygos taurės (Coupe de la Ligue) turnyrą, kuriame atkrentamųjų varžybų principu iš abiejų divizionų komandos kovoja dėl taurės ir teisės atstovauti Prancūziją UEFA taurės varžybose.
Nuo 2005 m. liepos mėn. lyga taip pat organizuoja jaunimo komandų varžybas bei moterų komandų varžybas (pagrindines ir jaunių).

Istorija

Jau XX a. 3 dešimtmečio pabaigoje profesionalūs Prancūzijos futbolo klubai nusprendė kurti juos vienijančią organizaciją, tačiau futbolo federacija nesutiko su visišku profesionalų atskyrimu ir 1932 metų spalio 23 d. įkūrė vidinę organizaciją, jungiančią „mėgėjų klubus, kuriuose žaidžia profesionalūs sportininkai“.
Antrojo pasaulinio karo metu Viši režimui reikalaujant profesionalūs klubai atsisakė profesionalių žaidėjų paslaugų, priimdami mėgėjus. Išlaisvinus Prancūziją, jau 1944 m. spalio 27 d. klubai susibūrė į juos vienijančią lygą, pavadintą „Autorizuotų klubų grupe“. „Grupė“ vėliau pervadinta Nacionaline futbolo lyga (Ligue Nationale de Football), o nuo 2000 metų pavadinimas pakeistas į Profesionalų futbolo lygą.
Mantvydiškis

Aplinkinės gyvenvietės

Gajūnai – 1 km
Richard Lester

Biografija

1951 m. baigė psichologiją Pensilvanijos universitete. 1956 m. apsigyveno Didžiojoje Britanijoje.
Trumpametražiame filme „Bėgantis, šokinėjantis ir ramiai stovintis filmas“ (The Running, Jumping and Standing Still Film 1959 m.) išryškėjo jo ankstyviesiems filmams būdingi bruožai – fragmentiškas siužetas (triuku, komišku dialogu grindžiami nesusiję epizodai), fantasmagorija, juodasis humoras, neįprasti rakursai, pagreitintas ir sulėtintas filmavimas, dinamiškas montažas. Filmuose „Sunkios dienos vakaras“ (A Hard Day’s Night 1964 m.) ir „Gelbėk!“ (Help! 1965 m.) vienas pirmųjų pritaikė muzikinio vaizdo klipo estetiką (vaidino grupė „The Beatles“). Filme „Įgūdis ir kaip jį įgyti“ (The Knack and How to Get it 1965 m., Kanų kino festivalio prizas) perteikė septinto dešimtmečio jaunimo laisvą, miesčioniškas vertybes neigiantį gyvenimo būdą. Sukūrė antikarinę satyrą „Kaip aš laimėjau karą“ (How I Won the War 1967 m.), kurioje parodijuojamas ir karinio filmo žanras, antiutopiją „Gyvenamasis kambarys“ (The Bed Sitting Room, 1969 m., Berlyno kino festivalio prizas).
Vėlesniems filmams būdinga įvairių žanrų – vadinamųjų špagos ir apsiausto („Trys muškietininkai“ The Three Musketeers 1973 m.), vesterno („Bačas ir Sandansas: Ankstyvosios dienos“ Butch and Sundance: The Early Days 1979 m.), fantastinių („Supermenas II“ 1980 m., tęsinys „Supermenas III“ 1983 m.) filmų stilizacija.
Mantagailiškio dvaras

Istorija

Šalia dvaro sodybos yra rasta IV-V amžiaus gyvenvietė. Taip pat yra yra unikalus senas parkas su išlikusiais medžiais ir daugybe karstinių įgriuvų (smegduobių). Jis minimas kaip pagonių šventa vietovė Gojus.
1645 m. Juozapo Narūnavičiaus-Noranskio pieštame Biržų kunigaikštystės žemėlapyje Mantagailiškio dvaras ir parkas yra pažymėtas kaip pono Montygailo žemė.
XVIII a. minimi Mantagailiškio savininkai Rochus ir Helena Kušelevskiai.
1811 m. dvaro valda su 247 žmonėmis priklausė Vilkmergės pavieto vicemaršalkai Ignacijui Kušelevskiui. Po Ignacijaus mirties 1837 m. (palaidotas Užubalių kapinėse) dvarą ėmė valdyti jo sūnūs – 25 metų Mauricijus ir 32 metų Mykolas Kušelevskiai.
Apie 1847 m. Mantagailiškis tapo baronų Holšteinų valda. Šie ir pastatė dabartinius dvaro rūmus. Tikėtina, kad dvaras naujai giminei perėjo vedybų keliu, kai Mykolo ir Mauricijaus sesuo Konstancija Kušelevskytė 1828 m. ištekėjo už barono Karolio Holšteno iš Padaičių dvaro.
1860 metais dvaro savininku buvo Jozefas Holštenas su žmona Michalina ir dviem sūnumis. J.Holštenas buvo stambus dvarininkas, taip pat valdęs Padaičius, Bitniškius, Likėnus. 
Po caro manifesto dėl baudžiavos panaikinimo valstiečiai atsisakė atlikinėti baronui prievoles, tad teko kviesti rusų kazokus ir rengti valstiečiams karines egzekucijas.
1890 metais Mantagailiškio dvare buvo surašyti 75 dvaro gyventojai.
1900 m. dvarą paveldėjo Jozefo sūnus Henrikas Holštenas. Jis buvo vienas iš nedaugelio dvarininkų, likęs gyventi nepriklausomoje Lietuvoje. Yra išlikęs jo 1919 metais rašytas prašymas Pabiržės valsčiaus komitetui: Atsižvelgdamas į neramų laiką, meldžiu valsčiaus komiteto pasirūpinti man nuo Lietuvos valdžios leidimą turėti ir nešioti šautuvą dėl medžioklės ir teisę turėti revolverį.
1904 m. dvarą valdęs baronas H.Holstenas pasirašė statutą dėl telefono ryšio įvedimo kartu su kitų apylinkės dvarų šeimininkais: baronu Vilhelmu fon Ropu iš Pajiešmenės dvaro, Andre Holstenu iš Padaičių dvaro, grafu C.Komorowskiu iš Pabiržės dvaro, S.Ordynecu iš Kaunių dvaro, Daudžgirių dvaro savininku barono Vilhelmo fon Ropo žentu Friedrichu von Reiswitzu, grafo Alfredo Tiškevičiaus Biržų Astravo dvaro įgaliotiniu M.Jastržembskiu, baronu Pauliumi fon Ropu iš Ąžuolpamūšės dvaro ir dar vienas žmogus, kurio pavardės Biržų krašto muziejuje laikomame statute jau neįmanoma įskaityti.
Iki žemės reformos dvare gyveno 77 gyventojai. Po dvarų parceliacijos, apie 1924 metus, dalį dvaro valdė Holštenai, o dalį žemės ir baltuosius rūmus nusipirko broliai Dučinskai. 
Henrikas Holštenas mirė 1930 m., o Bronislava Holšten – 1947 metais. Abu palaidoti Užubalių kapinėse.
Tarybiniais laikais dvaro teritorijoje buvo gamybinis ūkis, tarybinio ūkio kontora, vėliau jame gyveno žmonės, kurie negailėdami niokojo dvarvietėje buvusius pastatus.
Pirmąjį Lietuvos nepriklausomybės dešimtmetį sugriuvo rūmų stogas ir lubos. 1994 metais dvaras grąžintas buvusių jo savininkų palikuonims – broliams Dučinskams. Vėliau dvarą įsigijo Sigitas Kalkys.
Sausio 21

Vardadieniai

Agnietė (Agnė) – Augis (Augas, Augius) – Augė – Augūnas – Augūnė – Galgintas – Galigina – Galiginas – Galiginta – Galigintas – Garsė – Ina – Inesa – Ineta – Ineza (Inezė)
Gražina Kernagienė

Gražina Virginija Kernagienė-Blynaitė (g. 1918 m. balandžio 8 d. Odesoje – 2013 m. balandžio 25 d.) – lietuvių teatro aktorė. Palaidota Antakalnio kapinėse.

Biografija

1935–1940 m. studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete. 1935–1937 m. lankė Pirmąją Kauno dramos studiją. 1937–1940 m. Valstybės teatro, 1940–1984 m. (su pertraukomis) Vilniaus valstybinio teatro aktorė.
Vyras Aleksandras Kernagis, sūnus Vytautas Kernagis .
Popiežius Leonas I

Biografija

Apie 422–432 m. arkidiakonas Romoje. Jo pontifikato metu žlungančią Vakarų Romos imperiją siaubė barbarai, todėl Leonas I reiškėsi ne tik kaip Bažnyčios, bet ir kaip valstybės vadovas – 452 m. derėjosi su hunų, 455 m. – su vandalų vadais, kad šie nežudytų žmonių ir nedegintų Romos.
Bažnyčios reikaluose pasižymėjo kaip ortodoksijos saugotojas ir Apaštalų Sosto teisių gynėjas. Kovojo su erezijomis ir jų skleidėjais monofizitais, pelagijonais, Manio, Prisciliano sekėjais. Gynė Romos bažnyčios viršenybę Aleksandrijos ir Antiochijos bažnyčių atžvilgiu, stiprino Romos bažnyčios įtaką Afrikoje, Galijoje ir Ilyrijoje. Siekdamas išsaugoti Bažnyčios vienybę jis nusileido Aleksandrijos bažnyčiai dėl Velykų datos apskaičiavimo.
Po jo popiežiumi tapo Hilarijus.

Filosofija

Atskleisdamas monofizitų klaidingus teiginius aiškiai pasisakė už dvi Jėzaus Kristaus prigimtis viename asmenyje. Pabrėžė, kad abiejų prigimčių savybės, sujungtos viename asmenyje, liko nesumaišytos, bet vienijamos vieno dieviškojo asmens. Jo kristologinis mokymas išplaukė iš soteriologijos supratimo – kad išgelbėtų žmoniją, Jėzus privalėjo būti ir Dievu, ir žmogumi. Savo mokymą išdėstė laiške vyskupui Flavianui  Chalkedono susirinkimas 451 m.) priėmė Leono I Didžiojo koncepciją, ją dogmatizavo ir galutinai pasmerkė monofizitus.
Skelbė Romos vyskupo viršenybę kitų vyskupų atžvilgiu. Pabrėžė popiežiaus išskirtinumą, teigė, kad jis nėra pirmas tarp lygių, bet turi aiškią jurisdikcijos pirmenybę ir teikia įgaliojimus kitiems vyskupams. Teologiškai pagrindė popiežiaus atsakomybę už visą Bažnyčią. Jėzaus Kristaus valia tarėsi esąs apaštalo Petro įpėdinis, turintis valdžios pilnatvę, kurią Jėzus Kristus suteikė apaštalui Petrui.  Paveiktas Eusebijo Cezarėjiečio politinės teologijos idėjų teigė, kad valstybė privalo globoti ir ginti tikėjimą nuo eretikų, padėti išlaikyti bažnytinę drausmę, todėl pavedė imperatoriui šaukti visuotinius bažnyčios susirinkimus ir organizuoti sinodus.
Šlapyninis vijukas

Morfologija

Kriauklė ruda, blizgi, ovali, 1,7–1,9 mm ilgio ir 1,2 mm pločio, turi iki 5 vijų. Kriauklės angoje 4 maži dantukai.

Ekologija

Šlapyniniai vijukai gyvena šlapioje aplinkoje.
Tautvydas Barštys (1958)

Biografija

1977 m. baigė Alytaus politechnikumą, technikas-mechanikas. 2005 m. Kauno technologijos universitete baigė vadybos ir verslo administravimo studijas. 2009 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, gyvulininkystės technologijos magistras. 2014 m., apgynęs disertaciją tema „Seleno ir vitamino E įtaka viščiukų broilerių produktyvumui, virškinimo procesams ir produkcijos kokybei“, tapo zootechnikos mokslų daktaru.
1993 m. įsteigė „Kauno grūdų“ akcinę bendrovę. 1996 m. bendrovė įsigijo „Kaišiadorių paukštyno“, 1997 m. – „Vilniaus paukštyno“ bendroves, 1999 m. – „Zelvės“ įmonę. Įmonių grupės „Kauno grūdai“ valdybos pirmininkas. Nuo 2006 m. balandžio 26 d. Lietuvos grūdų perdirbėjų asociacijos prezidentas. 2006 m. atliktais žurnalo „Veidas“ tyrimo duomenimis, verslininkas T. Barštys turtingiausių Lietuvos žmonių 30-uke užima 15 vietą.
2003 m. vienas iš Rolando Pakso rinkimų kampanijos rėmėjų. 2003–2007 m. pagal LLDP sąrašą, 2007–2011 m. Liberalų ir centro sąjungos sąraše ir nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 
LMKL krepšinio klubo „Viktorija“ prezidentas. AB „Kauno grūdai“ labdaros ir paramos fondo pirmininkas. „Kauno grūdai-1“ komandos narys, „Horn Grand Prix“ autolenktynių dalyvis (Porsche 911 GT3). Prabangių automobilių kolekcininkas bei kelių autoklubų narys, automobilininkas mėgėjas, automobilių sporto entuziastas, lakūnas, skraidantis privačiu lėktuvu.
Žmona Sigita, sūnus Tautvydas.
Juozas Gustaitis

Biografija

1929–1932 m. mokėsi Valstybės teatro vaidybos mokykloje (Andriaus Olekos-Žilinsko kursas). Nuo 1932 m. dirbo Valstybės teatre. 1933–1934 m. vaidino Jaunųjų teatre, jam iširus, 1934 m. išvyko į JAV, kur lankė privačią A. Gudman vaidybos mokyklą. 1935 m. vaidino Valstybės teatre (nepilną sezoną). 1936 m. atvyko į Londoną, mokėsi Dartington Hall Michailo Čechovo studijoje pietų Anglijoje.  1936–1940 m. vaidino Valstybės teatre.
1940–1946 m. Vilniaus valstybinio dramos teatro aktorius, režisierius. 1946–1949 m. pirmasis Klaipėdos muzikinės komedijos teatro vyr. režisierius. 1949–1952 m. Kauno valstybinio muzikinio dramos teatro vyr. režisierius. 1952–1964 m. LSSR operos ir baleto teatro vyr. režisierius, 1964–1972 m. režisierius. 1953–1956 m. ir nuo 1962 m. LSSR konservatorijos dėstytojas.
Parašė pjesę „Obelys žydės“ (su Juozu Chlivicku, pastatyta ir išleista 1949 m.), libretus Antano Račiūno operai „Marytė“, Vytauto Klovos operoms „Vaiva“ ir „Duktė“.
Tchibo

Tchibo (tar. „čibo“) – Vokietijos kavos apdirbimo ir prekybos bendrovė; kavos rūšies prekės ženklas. Įkurta 1948 m. Hamburge Carl Tchilling-Hiryan ir Max Herz. Pavadinimas atsirado iš pavardės Tchilling ir vokiško kavos pupelių pavadinimo Bohnen junginio. Pradžioje bendrovė tik maldavo kavą ir tiekdavo ją Hamburgo apylinkėse. Dabar „Tchibo“ turi savo firmines parduotuves Vokietijoje, Šveicarijoje, JK, Austrijoje, Lenkijoje, Čekijoje, Turkijoje, Nyderlanduose. „Tchibo“ kava parduodama ir daugelyje Rytų Europos šalių, įskaitant Baltijos valstybes.
Alfonsas Petravičius

Biografija

1940–1943 m. mokėsi Raseinių pradžios mokykloje, 1943–1944 m. Raseinių gimnazijoje, 1946–1951 m. Raseinių vidurinėje mokykloje, 1951–1957 m. studijavo Kauno medicinos institute.
1957–1964 m. ir 1995–1996 m. Raseinių ligoninės gydytojas, 1964–1994 m. vyr. gydytojo pavaduotojas, nuo 1997 m. Raseinių rajono savivaldybės gydytojas.
Nuo 1994 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Raseinių rajono skyriaus narys.
1991–1995 m. Raseinių rajono tarybos narys, sveikatos apsaugos komisijos pirmininkas.1995–1997 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys.
Supletyvizmas

Supletyvizmas (iš lot. suppletio 'papildymas') − žodžio formų sudarymas iš skirtingų šaknų, kamienų, priesagų ar galūnių, kurių negalima paaiškinti sisteminiais žodžio dalių pokyčiais ar garsų kaita. Istoriškai supletyvizmas aiškinamas kaip senovėje buvusių atskirų žodžių arba jų dalių formų įtraukimas į tą pačią paradigmą. Besimokantieji svetimos kalbos tokias žodžių formas paprastai suvokia kaip „netaisyklingąsias“, „nereguliariąsias” ir jos gali sudaryti sunkumų.
Jonas Lukauskas

Biografija

1954 m. baigė Zarasų gimnaziją. 1954–1957 m. mokėsi Kijevo jungtinėje savaeigės artilerijos karo mokykloje, leitenantas. 1957–1959 m. tarnavo Baltarusijos karo apygardoje (Lydoje) ir Pabaltijo karo apygardoje.
1959–1960 m. Kauno miesto komjaunimo komiteto instruktorius. 1960–1961 m. Kauno technikos mokyklos Nr. 2 direktoriaus pavaduotojas kultūriniam darbui ir gamybinio mokymo meistras. 1961–1962 m. Panevėžio mėsos kombinato techninės informacijos inžinierius ir civilinės gynybos viršininkas, VU neakivaizdžiai studijavo pramonės ekonomiką.
1962–1963 m. LLKJS Panevėžio miesto komiteto II-asis, 1963–1968 m. I-asis sekretorius. 1966 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1968–1973 m. LKP CK organizacinio-partinio darbo skyriaus instruktorius. 1971–1974 m. neakivaizdžiai studijavo Aukštojoje partinėje mokykloje prie SSKP CK. 1973–1975 m. LKP CK organizacinio-partinio darbo skyriaus inspektorius. 1975–1985 m. LKP Šiaulių miesto komiteto I-asis sekretorius. 1985–1986 m. partinės komisijos prie LKP CK pirmininkas. 1986–1988 m. partinės kontrolės komisijos prie LKP CK pirmininkas. 1988–1990 m. LSSR liaudies kontrolės komiteto pirmininkas. 
Nuo 1976 m. LKP CK narys. Nuo 1980 m. LSSR AT deputatas. 
1993 m. LR Krašto apsaugos Karinių objektų inspekcijos organizacinio, 1993–1995 m. Ginkluotųjų pajėgų štabo (nuo 1994 m. Generalinis štabas) Bendrojo, 1994 m. Karinių problemų skyriaus, 1995 m. Kariuomenės vadovybės aparato Aptarnavimo tarnybos viršininkas. 1994 m. lapkričio 21 d. prezidento Algirdo Brazausko dekretu Nr. 443 suteiktas Lietuvos kariuomenės pulkininko laipsnis.  1995 m. gruodžio 5 d. išleistas į atsargą.
Pryšmantai I

Istorija

Kad Pryšmantuose gyventa nuo seno liudija čia rastas žalvario amžiaus akmeninis kirvis. Tarpukario rašytiniuose šaltiniuose minima, kad kaime kasant žvyrą aptikta žalvario dirbinių. Šie šaltiniai mini kalvelę, vadinamą Švedų mūšio vieta.
Ežeruonos ir Šiaulupio upelių santakoje yra senos kaimo kapinės, vietinių vadinamos piliakalniu, pilaite. Šiaurės rytinėje jų dalyje auga senas ąžuolas – 20 m aukščio, kamieno skersmuo 1,4 m., lajos skersmuo – 5 metrai.
1959 metais čia gyveno 249 gyventojai.

Ariškiai

Ãriškiai – senovės kaimas, buvęs Pryšmantų kaimo vietoje. Minimas nuo 1385 m. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose (vok. Arisken, Ariskin) kaip laisvųjų valstiečių gyvenvietė prie Ežeruonos upės, viena iš nedaugelio išlikusių Vokiečių ordino nusiaubtame Žemaitijos pietvakarių pakraštyje. Ragainės komtūro 1427 m. laiške nustatant sieną tarp Lietuvos ir Vokiečių ordino minimi Worischken vietovė veikiausiai yra Ariškiai.
1561 m. sudarytame Jurbarko valsčiaus inventoriuje aprašyta Ariškėnų (lenk. Oryszkanskye) vaitystė, kurioje yra senasis Ariškių (Oryszki) kaimas. Pagal J. ir P. Pryšmontaičių, valdžiusių po du valakus žemės, pavardę 1562 m. inventoriuje kaimas jau vadinamas Pryšmontaičiais (Prysmątayci, Prysmuntayci).
Anksčiau lietuvių istoriografijoje Ariškiai nepagrįstai tapatinti su Hermano Vartbergės ir Vygando Marburgiečio kronikose minima Arvisten, Anvisten vietove – Aristava. Klaidingai manyta, kad ten stovėjusi Ariškių pilis.
Pilkalnio apskritis

Geografija

Apėmė Mažosios Lietuvos rytinę dalį iki Didžiosios Lietuvos sienos, ėjusios Nemunu ir Šešupės upe, jos plotas 1060 km². Ribojosi su Vilkaviškio, Šakių, Pagėgių, Tilžės, Įsruties, Gumbinės, Stalupėnų apskritimis.
Apskrityje 1945 m. buvo du miestai – Pilkalnis, 1938 m. pervadintas Šlosbergu ir Širvinta bei Lazdynų miestelis, 237 seniūnijos ir 6 valstybiniai dvarai. Apskrityje buvo 7 evangelikų liuteronų parapijos: Kusai, Lazdynai, Malviškės, Pilkalnis, Šilėnai, Širvinta ir Viliūnai.
Didžiausios apskrities upės – Įsrutis, Šešupė ir jos intakai Alksnė, Jotija, Siesartis, Nova.

Istorija

Seniausi archeologiniai radiniai apskrityje siekia 11 000-10 000 m. iki m.e. Tai 1936 m. Opšrūtų kaime kasant durpes rasti vėlyvojo paleolito kaulo dirbiniai. Vienas 22 cm ilgio ietigalis buvo padarytas iš skelto stumbro blauzdikaulio. Kitoje vietoje rastas durklas priskirtinas Kundos kultūrai. 
XIII a. šioje teritorijoje gyveno prūsai nadruviai. Vokiečių ordinas šiose vietovėse įsitvirtino tik XIV a. viduryje, kai buvo numalšintas Didysis prūsų sukilimas. Tačiau iki 1709–1711 m. maro ir po jo sekusio bado krašte daugumą gyventojų sudarė lietuvininkai laukininkai. Po to prasidėjusi Didžioji Prūsijos kolonizacija pakeitė gyventojų tautinę sudėtį.
1818 m. apskrityje buvo 7 parapijos. Landratas įsikūrė Pilkalnyje. 1876 m. rugpjūčio 10 d. Kamantai buvo prijungti prie Ragainės apskrities. 1938 m. rugsėjo 7 d. naciai pervadino daugelį Mažosios Lietuvos vietovių. Išvertus į vokiečių kalbą Pilkalnio pavadinimą ir apskritis pervadinta Šlosbergo vardu. 1939 m. apskritį sudarė 2 miestai ir 28 valsčiai. 1945 m. sausio 1 d. apskrityje buvo Pilkalnio ir Širvintos miestai, 237 savivaldybės ir 6 valstybiniai dvarai. 
1944 m. rudenį apskritį okupavo TSRS. Po Antrojo pasaulinio karo sudaryta Potsdamo sutartis 50 metų kraštą perdavė valdyti Tarybų Sąjungai. Buvo sudaryta Kaliningrado sritis, joje – Krasnoznamensko rajonas, apėmęs beveik visą Pilkalnio apskritį.
1894 m. per apskritį nutiestas geležinkelis Tilžė–Stalupėnai bei valstybinis plentas. XX a. pradžioje iš Pilkalnio į Lazdynus su atšakomis į Širvintą ir Stabartynus (Derištalį) įrengtas siaurojo geležinkelio tinklas - Pilkalnio siaurukas (vok. Pillkaller Kleinbahn).

Lietuviai

Vokiečių oficialios statistikos duomenimis, 1890 m. Pilkalnio apskrityje iš 46 664 gyventojų lietuviais užsirašė 6090, apie 13,1 % žmonių.
Rekstino miškas

Rekstino miškas plyti Panevėžio rajono rytuose, Gitėnų miškų masyve. Priklauso Panevėžio miškų urėdijos Raguvėlės girininkijai. Mišką kerta Aukštaitijos siaurasis geležinkelis, teka Juostos upelio dešinysis intakas Rekstinas.
Rekstino miškas patenka į Europos Sąjungos saugomų gamtinių teritorijų tinklo NATURA 2000 teritoriją. Čia saugomi reti laukiniai paukščiai, kiti gyvūnai ir jų buveinės. Šiame miške gyvena ir yra tokios saugomos rūšys, kaip tetervinai, mažieji ereliai rėksniai, lūšys, auga dėmėtosios gegūnės. Miške galima sutikti vilkų, lapių, kiškių, stirnų, žalčių. Pavasarį miško šlaitus puošia žibuoklės, vasarą sirpsta mėlynės, rudenį žydi viržiai, gausu grybų, bruknių.
Miške yra Juostos hidrografinis draustinis, saugomi ekosistemos pavyzdiniai plotai. Mišką sudaro pelkiniai pušynai ir beržynai, eglynai, mišrūs miškai su eglėmis, bei šlapieji juodalksnynai. Šiame miške yra išskirtas pušies sėklinis medynas.
Baltijinė linažolė

Paplitimas

Rūšis aptinkama Baltijos pajūrio rytiniuose krantuose. Rytų Baltijos pajūrio smėlynų endemas. Lietuvoje auga tik pajūrio smėlio kopose.

Aprašymas

Augalas – daugiametis, plikas su nežymiai melsvu apnašu. Stiebas kylantis, rečiau stačias, 15–40 cm aukščio, nešakotas ar viršutinė dalis šakota, kartais ir apatinė dalis su atsilenkusiomis, aukštyn kylančiomis šakomis. Lapai pražanginiai, linijiški ar linijiškai lancetiški, 1–4 mm pločio, lygiakraščiai, pliki. Lapai ir stiebas padengti plonu vaškiniu sluoksniu.
Žiedai susitelkę stiebo ir šakų viršūnėse į retas kekes; žiedkočiai 4–7 mm ilgio, pliki. Taurelė 2–3,5 mm ilgio. Vainikėlis 13–16 mm ilgio, geltonas; pentinas smailus, šiek tiek rausvas.
Žydi gegužės–rugpjūčio mėnesiais. Vaisius – dėžutė, kiaušiniškai rutuliška, 5–7 mm ilgio, beveik dukart ilgesnė už taurelę. Sėklos plokščios, sparnuotos; sparnelis platus.

Apsauga

Į Lietuvos raudonąją knygą rūšis įrašyta nuo 2005 m.
Rūšis nyksta, kai atviros vietos apauga krūmais, smėlyje kaupiasi humusas, netinkamai naudojamos ir tvarkomos baltosios pajūrio kopos.
Andrius Bialobžeskis

Andrius Bialobžeskis (g. 1967 m. rugsėjo 25 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius.

Biografija

Mokėsi Vilniaus Karoliniškių gimnazijoje.
1992 m. baigė Lietuvos muzikos ir teatro akademiją. Nuo 1997 m. dirba Jaunimo teatre aktoriumi.
Belitungas

Belitungas (indonez. Pulau Belitung) seniau Bilitonas (Billiton) sala Pietryčių Azijoje, Karimatos sąsiauryje, tarp Sumatros ir Borneo salų. Priklauso Indonezijai, Bankos-Belitungo provincijai. Plotas 4833 km².
Vyraujantis paviršius – žemuma (~40 m aukščio); yra pavienių granitinių kalvų (didžiausias aukštis 510 m). Drėgnieji tropiniai miškai. Auginami ryžiai, kokospalmės, kukurūzai, kaučiukmedžiai. Kasama alavo rūda (nuo 1851 m.). Žvejyba.
Saloje gyvena ~200 tūkst. gyventojų; daugiausia malajų ir kinų. Pagrindinis miestas ir uostas – Tandžungpandanas.
Merkinės mūšis

Pasiruošimas

Mintis užpulti Merkinę 1945 m. spalį kilo Merkio rinktinės vadui Adolfui Ramanauskui-Vanagui. Žvalgybinį darbą atliko gimnazijos mokinys, vadinamas Žvalgo slapyvardžiu – paruošė detalų miestelio planą, kuriame buvo pažymėti visi namai, griuvėsiai, apkasai, bunkeriai, stribų, rusų ir komunistų namai, galimos atsišaudymo kryptys bei svarbią reikšmę turintys objektai: rusų štabas, NKVD būstinė, kalėjimas, valsčius, paštas, kooperatyvas, sandėliai ir kt.
Sprendimas pulti Merkinę priimtas A apygardos vado Juozo Vitkaus-Kazimieraičio vadavietėje po to, kai 1945 m. gruodžio 4 d. Puvočiuose žuvo trys partizanai, tarp kurių buvo Marcinkonių bataliono vadas Lionginas Švalkus-Šernas.

Pasekmės

Pasak Aro Lukšo, Merkinės mūšiu baigėsi aktyvių partizanų kovos veiksmų etapas, reikalavęs daug aukų. Šis etapas pasižymėjo atviromis pozicinėmis partizanų ir gausių NKVD pajėgų kautynėmis. Dzūkijoje didėjant NKVD pajėgų koncentracijai, partizanams teko skirstytis į mažesnius kovinius vienetus ir vietoje atvirų kautynių rengti pasalas ir puolimo taikiniais rinktis kolūkius.
Wacław Ritschel

Biografija

1816 m. baigęs politechnikos institutą Prahoje, 1820 m. V. Ričelis atvyko į Varšuvą. 1824 m. Varšuvos universitete buvo paskirtas laikinai eiti profesoriaus pareigas, 1828 m. tapo profesoriumi. Tuo pačiu metu jis dar kuravo statybų sritį vyriausybinėje Vidaus reikalų komisijoje. 1831 m. išėjo iš uždaryto universiteto. 1837 m. gavo indigenatą. 1845 m. buvo Varšuvos–Vienos geležinkelio komiteto narys. Nuo 1850 m. – generalinis statybininkas, 1856 m. valstybės patarėjas. Projektavo, vertino ir vykdė daugelio statomų objektų priežiūrą Lenkijos Karalystėje.

Veikla Lietuvoje

V. Ričelis buvo vyriausias pašto stočių statybų architektas Vilniaus gubernijoje. Išlikę jo projektuoti pašto stočių kompleksai prie trakto Sankt Peterburgas–Varšuva. Jis stengėsi pastatų kompozicijoje išryškinti Lietuvai būdingas architektūrines detales. Stočių namams pritaikė prieangio tipo portikus, primenančius kaimo trobų galus, ūkiniams trobesiams naudojo cemento, tinko ir skaldos mozaiką, tuo metu labai paplitusią Lietuvos architektūroje. Visi išlikę V. Ričelio projektuoti pašto pastatai išsiskiria savita kompozicija ir išraiškingomis formomis. Prie trakto statyti kelių tipų pastatai: kelio prižiūrėtojų pastatai – sarginės („kašarkos“), pakelės karčemos, sargybos užkardos („stražarkos“) bei arklių pašto stotys. Iki šiol geriausiai yra išlikusios Utenos, Ukmergės, Jonavos, Kauno ir Kalvarijos stotys.
Naide Gomes

Biografija

Sportininkė 2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse atstovavo San Tomei ir Prinsipei 100 m barjerinio bėgimo rungtyje. Distanciją įveikusi per 14.43 s ji liko paskutinė savo grupėje ir į kitą etapą nepateko. 2001 m. gegužės 22 d. sportininkė gavo Portugalijos pilietybę ir pradėjo atstovauti šiai šaliai. 2004 m. pasaulio uždarų patalpų čempionate Gomes penkiakovės kovoje iškovojo auksą. Nuo 2002 m. lengvaatletė pradėjo aktyviau varžytis šuolių į tolį sektoriuje.