Italijos frontas (Pirmasis pasaulinis karas)

Prieškario laikotarpis

Net būdama Trilypės sąjungos nare kartu su Austrija-Vengrija ir Vokietija, Italija nepaskelbė karo 1914 m. rugpjūtį, argumentuodama savo sprendimą tuo, kad šis aljansas buvo gynybinio pobūdžio, todėl Austrijos-Vengrijos agresija neįpareigojo Italijos įsitraukti į konfliktą. Italija ilgą laiką varžėsi su Austrija-Vengrija įvairiose srityse, pradedant nuo Vienos kongreso 1814–1815 m., kuris užtikrino kai kuriuos Italijos regionus Austrijos imperijai.
Dar svarbiau, radikalus nacionalistinis politinis judėjimas pavadinimu Neišpirkta Italija (it. Italia irredenta), įkurtas XIX amžiaus devintą dešimtmetį, pradėjo teigti, jog etniškai itališkos Austrijos-Vengrijos žemės turi priklausyti Italijai, įskaitant Austrijos Litoralį ir Tirolio grafystę. XX amžiaus antro dešimtmečio pradžioje ekspansionistinės judėjimo idėjos buvo labai populiarios tarp Italijos politinio elito. Šių italais apgyvendintų Austriškų regionų aneksija tapo pagrindiniu Italijos karo uždaviniu, kurį buvo galima sulyginti su Prancūzijos tikslu atgauti Elzaso ir Lotaringijos regionus iš Vokietijos. Nepaisant to, iš 1,5 milijono žmonių, gyvenusių tose Austrijos-Vengrijos žemėse, tik 45 % šnekėjo itališkai, o kitą dalį gyventojų sudarė slovėnai, vokiečiai ir kroatai. Šiaurinėje Dalmatijoje, kuri irgi buvo vienas iš Italijos karinių tikslų, itališkai kalbančių gyventojų populiacija sudarė tik 5 %.
Ankstyvuosiuose karo etapuose Sąjungininkų diplomatai įsiteikinėjo Italijai, siekdami jos įstojimo į Sąjungininkų aljansą. Tokie diplomatiniai ryšiai baigėsi Londono sutartimi 1915 m. balandžio 26 d., kuria Italija atsisakė visų įsipareigojimų Trilypei sąjungai. Gegužės 23 d. Italija paskelbė karą Austrijai-Vengrijai.
Italijos įsitraukimas į karą buvo planuojamas slapta, pagal 1915 m. Londono sutartį. Sutartis buvo pasirašyta Britanijos užsienio reikalų sekretoriaus Edvardo Grėjaus, Italijos užsienio reikalų ministro Sidnio Sonino ir Prancūzijos užsienio reikalų ministro Džiulijaus Kambono.

Pirmieji Isonzo upės mūšiai

Pirmieji Isonzo upės (slovėn. Soča) mūšiai buvo pradėti italų, norint užimti Goricijos miestą ir Kraso plynaukštę.
Puolimų pradžioje Italijos ir Austrijos-Vengrijos karių santykis buvo trys su vienu italų naudai, bet pastarieji nesugebėjo prasiskverbti pro stiprias Austrijos-Vengrijos gynybines linijas palei Julijos Alpes bei Goricijos regiono šiaurės vakarų aukštumas. Pagrindinė to priežastis buvo tai, jog austrų pajėgos buvo sutelktos aukštesnėse vietovėse, todėl italai savo puolimą turėjo atlikti kopdami aukštyn. Nepaisant aukštesnių Italijos armijos pareigūnų profesionalumo, italų kariai nebuvo tinkamai pasiruošę bei stokojo moralės.
Kaip ir dauguma tuometinių kariuomenių, Italijos kariuomenė transportui naudojo arklius, kuriems vis dėlto nepavyko gabenti įvairių reikmenų tokiose nelygiose Alpių kalnyno vietovėse pakankamai greitai. Taip pat naujai paskirtas italų vadas Luidžis Kadorna buvo labai nepopuliarus tarp Italijos karių. Negana to, įrangos ir amunicijos trūkumas per Italijos-Turkijos karą Libijoje 1911–1912 m., stabdęs tuometinės kovos vystimąsi, nežadėjo greitos baigties ir šiame kare.
Po dviejų savaičių italai pabandė surengti dar vieną puolimą (tik šįkart su daugiau artilerijos), bet vėl buvo nugalėti. Dar viena ataka, pasitelkiant 1 200 sunkiųjų ginklų, buvo surengta spalio 18 d. ir tęsėsi iki lapkričio 4 d., bet italai vėl nepasiekė savo tikslo.

Asiago puolimas

Po Italijos atsidūrimo aklavietėje austrų pajėgos pradėjo planuoti kontrataką Trento provincijoje ir nukreipė savo pajėgas link Asiago plynaukštės su tikslu nusigauti iki Po upės ir taip atskirti antrąją, trečiąją ir ketvirtąją Italijos armijas šiaurės rytų Italijoje. Puolimas buvo pradėtas 1916 m. kovo 11 d., pasitelkiant 15 divizijų, bet atakos tikslas taip ir nebuvo pasiektas.

Vėlesni Isonzo upės mūšiai

Vėliau 1916 m. palei Isonzo upę vyko dar keturi mūšiai. Šeštasis Isonzo upės mūšis, pradėtas italų 1916 m. rugpjūtį, tapo daug sėkmingesniu nei prieš tai buvę. Šis puolimas italams nesuteikė jokio strateginio pranašumo, bet jiems pavyko užimti Goricijos miestą, kas suteikė didelio entuziazmo italams. Per Septintąjį, Aštuntąjį ir Devintąjį Isonzo upės mūšius, vykusius nuo 1916 m. rugsėjo 14 iki lapkričio 4 d., nebuvo pasiekta jokių įspūdingų rezultatų, išskyrus tai, kad buvo sumažintos ir taip nusilpusios abiejų tautų armijos.
Nuo 1915 m. gegužės iki 1917 m. rugpjūčio italų kariai turėjo dalyvauti viename puolime per tris mėnesius – tai dažniau nei buvo reikalaujama iš karių Vakarų fronte. Negana to, Italijos kariuomenės pasižymėjo ypatinga disciplina, įskaitant bausmes už pažeidimus, kurios buvo daug griežtesnės nei vokiečių, prancūzų ar britų kariuomenėse.
Artilerijos ugnys uolėtose Italijos vietovėse sukeldavo 70 % daugiau nuostolių nei lygiose Belgijos ir Prancūzijos vietovėse. 1917 m. rudens pabaigoje italų armija neteko daugiausiai karių, o karo pabaigos vis dar nebuvo matyti. Visai kitaip atrodė austrų valdžios atstovams. Rugpjūčio 25 d. imperatorius Karolis I parašė Vokietijos kaizeriui tokį laišką: „Patirtis, įgauta vienuoliktame mūšyje, verčia mane manyti, kad dvyliktame seksis dar prasčiau. Mano kariuomenės vadai ir drąsūs kariai nusprendė, kad tokiai situacijai galima užbėgti už akių tik surengus išankstinį puolimą. Deja, mes neturime priemonių, kurios yra reikalingos mūsų kariams.“
1916 m. gruodžio 13 dieną, kuri buvo pavadinta „Baltuoju penktadieniu“, 10 000 karių žuvo nuo sniego lavinos Dolomitinėse Alpėse.

1917 m. – Vokietija atvyksta į frontą

Po nedidelių laimėjimų Dešimtame Isonzo upės mūšyje italai nukreipė savo ataką prieš austrų priekines linijas dviem kryptimis: į šiaurę ir į rytus nuo Goricijos. Austrai apsigynė rytuose, bet italų pajėgos, vadovaujamos Luidžio Kapelo, sugebėjo prasibrauti pro priekines austrų linijas ir užimti Banjšice plynaukštę. Strategiškai italai jau buvo ant pergalės slenksčio, bet negalėjo jos užsitikrinti, nes produktų tiekimo linijos negalėjo pakankamai greitai aprūpinti fronto, todėl italų priekinės linijos buvo priverstos atsitraukti.
Po Vienuoliktojo Isonzo upės mūšio austrai sulaukė desperatiškai reikalingo pastiprinimo iš Vokietijos armijos, kuris atskubėjo po nepasisekusio 1917 m. liepos mėnesio rusų puolimo, kurį organizavo Aleksandras Kerenskis. Vokiečiai supažindino Austrijos frontą su infiltravimo taktika ir padėjo parengti naują puolimą. Tuo tarpu maištai ir krentanti karių moralė žlugdė Italijos armiją iš vidaus. Kariai gyveno blogomis sąlygomis ir dalyvavo atakoje po atakos, kurios dažniausiai duodavo minimalią arba jokios naudos.
1917 m. spalio 24 d. austrai ir vokiečiai pradėjo Kaporeto mūšį, pasitelkdami milžiniškas artilerijos ugnis ir pėstininkus, kurie, naudodamiesi moderniomis infiltravimo taktikomis, aplenkė stipriausius priešo taškus ir smogė Italijos pajėgoms iš užnugario. Pirmos dienos pabaigoje italai atsitraukė 19 kilometrų iki Taljamento upės.

Pjavės upės mūšis (1918 m. birželis)

Milžinišku greičiu užimančių svarbias pozicijas austrų produktų tiekimo linijos nebespėjo aprūpinti, todėl jie buvo priversti sustoti ir persigrupuoti. Italai buvo nustumti iki savo gynybinių linijų iki Pjavės upės, šalia Venecijos. Iki to momento jų armijos aukų skaičius šiame kare siekė 600 000. Dėl šių praradimų, Italijos vyriausybė ragino stoti į armiją visus taip vadintus 99-ųjų berniukus (it. Ragazzi del '99), t. y. tuos vaikinus, kuriems tuo metu buvo 18 metų. 1917 m. lapkritį britų ir prancūzų kariai pradėjo stiprinti italų frontą. Daug svarbesnė nei Sąjungininkų karinis pastiprinimas buvo britų, prancūzų ir britų pagalba strateginėmis medžiagomis (anglimis, plienu ir t. t.), kurių Italijai visuomet labai trūkdavo. 1918 m. pavasarį Vokietija patraukė savo karius iš Italijos fronto, ruošdama juos artėjusiam Pavasario puolimui Vakarų fronte.
Tuomet austrai pradėjo diskutuoti, kaip būtų galima užbaigti karą Italijoje. Austrijos-Vengrijos generolai nerado bendro sprendimo, kaip turėtų būti surengtas galutinis puolimas. Austrijos Erchercogas Josifas Augustas nusprendė rengti puolimą dviem kryptimis, nors ir buvo žinoma, kad tokiu atveju kalnuose dviems Austrijos-Vengrijos armijoms nepavyks bendrauti tarpusavyje.
Pjavės upės mūšis prasidėjo apgaulinga ataka netoli Tonalio perėjos, kurią italai lengvai atrėmė po dviejų dienų kovos. Austrų dezertyrai išdavė artėjančios atakos planus italams, kas leido pastariesiems perkelti savo dvi armijas tiesiai link Austrijos armijos smaigalio. Kitas smaigalys, vadovaujamas generolo Svetozar Boroević von Bojna, iš pradžių patyrė sėkmę, bet vėliau orlaivis susprogdinimo jų produktų tiekimo linijas bei atvyko italų pastiprinimas.

Lemiamas Vitorijo Veneto mūšis (1918 m. spalis–lapkritis)

Sąjungininkų nusivylimui, po Pjavės upės mūšio nebuvo rengiama jokia kontrataka. Mūšio metu Italijos armija patyrė milžiniškus nuostolius ir manė, kad puolimas būtų pavojingas sprendimas. Generolas Armando Dijazas laukė pastiprinimo iš Vakarų fronto.
1918 m. spalį Italija pagaliau turėjo pakankamai karių, kad būtų galima pradėti puolimą. Puolimo tikslas buvo Vitorijo Veneto miestas, einantis palei Pjavės upę. Italijos armija prasiskverbė pro tarpą netoli Satilės miesto ir prisijungė prie pastiprinimo, kuris sunaikino austrų gynybines linijas. Lapkričio 3 d. 300 000 austrų karių pasidavė.
Lapkričio 3 d. Austrija-Vengrija nusiuntė paliaubų vėliavą italų vadui, prašydama paliaubų ir taikos sąlygų. Sąlygos buvo sutartos telegrafu kartu su Sąjungininkų valdžios organais Paryžiuje ir austrų vadu. Paliaubos su Austrija buvo pasirašytos Villa Giusti, netoli Padujos, lapkričio 3 d. ir įsigaliojo lapkričio 4 d., trečią valandą popiet. Austrija ir Vengrija pasirašė atskiras paliaubas, po ko sekė Habsburgų monarchijos nuvertimas ir Austrijos-Vengrijos žlugimas.

Aukos

Bendras aukų skaičius Isonzo upės mūšiuose buvo milžiniškas. Maždaug pusė karo aukų – apie 300 000 iš 600 000 – nukentėjo būtent prie Isonzo upės. Austrijos-Vengrijos aukų skaičius, nors ir nebuvo toks didelis kaip Italijos, bet vis tiek siekė maždaug 200 000 (iš bendro 1 200 000).

Šiaurinės Dalmatijos okupacija

1918 m. lapkritį, besibaigiant kariniams veiksmams regione, kariuomenė užgrobė didelę dalį Dalmatijos regiono, kuris buvo pažadėtas jai Londono sutartimi. 1918 m. lakričio 5-6 d. Italijos pajėgos pasiekė Visą, Lastovą, Šibeniką ir kitas Dalmatijos pakrantės vietoves. 1918 m. admirolas Enrico Millo pasiskelbė save Italijos gubernatoriumi Dalmatijoje.