Manhatano projektas

Istorija

Viena iš versijų, įgyvendinant atominio ginklo sukūrimą, priklauso vengrų fizikui, emigrantui iš Vokietijos Leo Scilardui (Leó Szilárd). Ši mintis jam gimė 1933 m. rugsėjį. Po metų jis jau užpatentavo grandininės reakcijos aprašymą. 1939 m. atominės fizikos srityje jau buvo gana toli pažengta, tad vasarą jis bando atkreipti ir JAV karo vadovybės dėmesį, bet nesėkmingai. Ledai pajudėjo po susitikimo su A. Einšteinu (Albert Einstein), kuris tą vasarą lankėsi JAV. Einšteinas pažadėjęs padėti. Tais pačiais metais prezidentui F. Ruzveltui (Franklin D. Roosevelt) perduodami du A. Einšteino laiškai. Pirmajame buvo perspėjimas, kad „Vokietijoje labai išaugo urano problemos interesas“, o kitame buvo vystoma idėja sukurti specialią vyriausybinę organizaciją, kuri savarankiškai spręstų visas problemas, susijusias su atominės bombos kūrimo programa. „Manheteno projektas“ išsirito iš „kokono“, nors dar ir neturėjo oficialaus statuso. Ne paskutinį žodį tarė ir prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas.
1941 m. gruodžio 7 d. Kalifornijos universitete (Berklis) E. Laurenso (Ernest Lawrence) laboratorijoje buvo intensyviai dirbama su uranu-235. 1942 m. pavasarį Čikagos universiteto slaptoje metalurgijos laboratorijoje buvo atliekamas didelio galingumo ilgalaikis grandininės reakcijos eksperimentas. Tad Arturas Komptonas (Arthur Compton), Nobelio premijos laureatas, Čikagos universiteto metalurgijos laboratorijos vadovas ir Robertas Openheimeris (Robert Oppenheimer), Kalifornijos universiteto profesorius fizikas teoretikas, tampa mokslinio kolektyvo, kuris turės „sukurti stebuklą“, koordinatoriais. 1942 m. kovą V. Bušas (Vannevar Bush) karo meto Nacionalinio gynybos mokslinio komiteto (NDRC; National Defense Research Committee) vadovas informavo prezidentą, kad visi skaičiavimai ir eksperimentai rodo, kad bomba bus pagaminta apie 1944 m., jos galingumas pranoks visus lūkesčius. 1942 m. rudenį prezidentas F. Ruzveltas priėmė sprendimą. Taip gimė iki tol JAV istorijoje nematyta savo veiklos įvairove, finansinėmis galimybėmis, atskaitinga tik prezidentui (kongresas net nežinojo) programa. Šios grandiozinės programos vadovu buvo paskirtas Pentagono statytojas, inžinerinių pajėgų pulkininkas Leslis Grovesas (Leslie Groves). Buvo sugalvotas ir pavadinimas „Manheteno inžinerinis projektas”, veikęs su savo dukterinėmis įmonėmis 19-oje valstijų ir Kanadoje. L. Grovesas gavo brigados generolo laipsnį ir buvo įtrauktas į projekto Politinį komitetą kartu su V. Bušu, J. Konantu (James Conant) iš NDRC, karo ministru G. Stimsonu (Henry L. Stimson), generolu D. Maršalu (Col. James Marshall) ir viceprezidentu H. Volesu (Henry A. Wallace). Komitetui vadovavo karo ministras G. Stimsonas, kuris rūpinosi projekto gyvybingumu ir aprūpinimu, R. Openheimeris paskirtas projekto moksliniu vadovu. Tokiu būdu G. Stimsonas, V. Bušas, L. Grovesas ir R. Openheimeris tapo „Manheteno projekto“ administraciniu branduoliu, kuris turėjo labai didelį autoritetą ir įtaką tarptautiniuose reikaluose, tik prezidentas F. Ruzveltas buvo vienu laipteliu aukščiau jų.

Los Alamos

Šios slaptos laboratorijos užduotis buvo atominės bombos surinkimas ir bandymas. Iš pradžių būdama grynai mokslinių tyrimų laboratorija ir vykdanti mokslinius ir teorinius darbus, vėliau peraugo ir į inžinerinį – techninį lygį. Pagrindinai sukomplektuota komandiruotų iš Kalifornijos universiteto mokslininkų. Iš pradžių net nebuvo aišku, kas bus naudojama bombai: uranas-235, plutonis ar abu kartu. Buvo neaišku, kokiame pavidale bus tiekiama branduolinė medžiaga, neaiški bombos techninė ir mechaninė struktūra. 1943 m. gegužę laboratorijai vadovauti paskirtas kadrinis armijos karininkas, trečio rango kapitonas, gerai nusimanantis artilerijoje, balistikoje ir sprogstamosiose medžiagose, V. S. Parsonas (William Sterling Parsons).

Artėjant prie dienos „X“

Naudojant bombą karo tikslais, didelę rolę vaidina aviacija. Nors iki 1944 m. dar tiksliai nebuvo žinomi bombos gabaritai ir svoris, jau buvo galvojama, kas tai gali būti. R. Openheimeriui pasitarus su Los Alomoso specialistais, prieita išvada, kad teks naudotis tuo metu esančiais strateginiais bombonešiais B-29 (žinoma, perdarius bombų metimo mechanizmus ir talpyklas). Tad JAV oro pajėgoms iškeliami trys pagrindiniai uždaviniai: pirma – operaciją atlikti lėktuvais, sugebančiais nešti atominę bombą ir galinčiais skristi ilgus atstumus; antra – parengti ir apmokyti lakūnus ir aptarnaujantį personalą; trečia – nuskristi ir numesti bombą, nepriklausomai nuo aplinkybių. Iš 504-ojo aviacijos pulko buvo suformuota 509-oji strateginių bombonešių eskadrilė iš 225 karininkų ir 1542 aptarnaujančiųjų, vadovu paskirtas Paulius Tibetsas (Colonel Paul Tibbets). Jau 1944 m. rugsėjo 30 d. trys B-29 buvo paruošti ir pradėjo treniruotes su „Dručkio“ tipo didelio galingumo bombomis. Dar 11 B-29 paruošti 1945 m. sausio 1 d. Treniruotėse visada dalyvaudavo „Manheteno projekto“ specialistai, kurie mokė, kaip elgtis su bombomis ore ir ant žemės. Jos vyko Vendover–Fild (Wendover-Field) karo bazėje (Juta) 160 km nuo Solt Leik Sičio. 1945 m. kovą apsisprendus dėl bombos konstrukcijos, likusį laiką iki rugpjūčio 9 d. buvo vykdomos bombų metimo treniruotės.

Tiniano sala

Pagrindinė JAV Ramiojo vandenyno oro pajėgų bazė buvo Guamo saloje, bet 1944 m., parenkant vietą iš kur B-29 turi skristi į Japoniją, pasirinkta buvo Tiniano sala. Mat čia buvo visos galimybės plėsti infrastruktūrą ir ji 160 km arčiau Tokijo. 509 strateginė eskadrilė į Tinianą persikelia 1945 m. balandį. Gegužę Los Almose parenkama 37 specialistų komanda, kuri turės kontroliuoti bombos surinkimą, instruktuoti ekipažą ir koordinuoti projekto eigą. Birželį prasideda treniruojamieji lėktuvų skrydžiai (su 2,5 t bombomis) į Japonijos miestus, esančius netoli atominio bombardavimo vietų. Daug dėmesio skiriama manevrui, kuris bus atliekamas numetus bombą, kad būtų galima saugiai grįžti atgal. Skrydžiai vyksta 3–5 km aukštyje, bet žinoma, kad saugiai atliekant apsisukimo manevrą operacijos metu, aukštis turės būti apie 10 km.

Potsdamas: iki ir po.

Prezidentas H. Trumenas (Harry S. Truman) žinojo, kad bombos „Trinity” išbandymas yra numatytas liepos viduryje ir išplaukdamas į Potsdamo konferenciją (1945 m. liepos 16 d.-1945 m. rugpjūčio 2 d.) Vokietijoje, jautėsi truputį prislėgtas. Iš vakaro jis rašė: „Aš nenoriu niekur važiuoti, bet aš padarysiu tai, be ko jau nieko negalima sustabdyti“. Atvykęs į Berlyną ir sužinojęs apie V. Čerčilio (Winston Churchill) nerimą dėl Europos žemyno likimo, susijusio su komunizmo plitimu, optimizmo neįgavo. Guodė tik mintis, kad jėgų pasiskirstymą Potsdame gali lemti tik sėkmingas bandymas Alamogorde (Alamogordo). Konferencijos atidarymo metu J. Stalino (Joseph Stalin) tonas ir užimama pozicija buvo puolamojo pobūdžio, bet H. Trumenas jau nusiramino, mat liepos 16 d. iš Vašingtono gauta įžymioji slaptoji telegrama : „Šiandien ryte operacija praėjo sėkmingai […], dar nėra pilnos informacijos, rezultatai puikūs, pranoko visus lūkesčius […]“ Tą pačią dieną derybose su J. Stalinu, H. Trumenas pasakė: „Pas mane taip pat yra dinamito užtaisas, bet aš dabar jo nesiruošiu sprogdinti“. Jis įsigijo priemonę, tuo pačiu ir pasitikėjimą, troškimą perimti iniciatyvą derybose, nesvarbu kiek kainuotų. Dabar Antrojo pasaulinio karo finalą turi vainikuoti atominio ginklo panaudojimas, kuris priverstų kapituliuoti Japoniją greičiau, nei TSRS įsitrauks į karą Tolimuosiuose Rytuose. Bet kol kas niekas negalėjo iš anksto pasakyti, kaip „Manheteno projekto“ naujagimis elgsis karo sąlygomis. Liepos 21 d. kurjeris pristatė visus bandymo rezultatus. Liepos 24 d. rytiniame pasitarime svarstomos įsiveržimo į Japonijos salas detalės, apie TSRS įsijungimą į karą su Japonija. Bet pagrindinė scena buvo suvaidinta vakariniame posėdyje prie apvaliojo stalo 20 val. J. Stalinas neparodė jokio ypatingo dėmesio, tik palinkėjo sėkmingai panaudoti atominį ginklą prieš japonus. Jis neuždavė nei vieno klausimo. Kažkas paskui pasakė, kad J. Stalinas paprasčiausiai pramiegojo radikalią revoliuciją pasaulio politikoje ir diplomatijoje – termobranduolinio ginklo atsiradimą. Nebuvo kam paaiškinti, kokią didelę rolę naujas ginklas vaidins tarptautiniuose santykiuose. Buvo žinoma: didelė TSRS mokslininkų grupė (A. Joffe (Abram Ioffe), P. Kapica (Pyotr Kapitsa), I. Kurčiatovas (Igor Kurchatov)) galėjo tai padaryti. Konferencijos metu priimta rezoliucija dėl neatidėliotino Japonijos kapituliavimo liepos 24 d. Japonijos buvo atmesta. Šviesofore užsidegė žalia šviesa. G. Stimsonas ir L. Grovesas sėdo rašyti prezidento pranešimą dėl Hirošimos bombardavimo. Liepos 31 d. su tekstu supažindinamas H. Trumenas tik paprašo iki rugpjūčio 2 d. nieko nepradėti, tą dieną konferencijos dalyviai išsiskirstydami spaudžia vienas kitam rankas.

Alamogordas (Alamogordo, Naujoji Meksika)

„Dručkio“ tipo konstrukcijos atominės bombos su kodiniu pavadinimu „Trinity“ bandymas pagal planą numatytas 1945 m. liepos viduryje. Iš pradžių buvo sugalvota bombą susprogdinti specialiai tam užsakytame ir pagamintame plieniniame konteineryje, jis net buvo atvežtas į artimiausią geležinkelio stotį. Bet paskutiniu momentu atsisakyta, nes manyta, kad sprogimo metu jis neišsilydys ir taps papildomu pavojaus šaltiniu. Bandymams vadovavo fizikas K. Bainbridžas (Kenneth Bainbridge). Jis pirmiausia parinko vietą, kuri turėjo būti apie 27 x 40 km ploto, mažai apgyvendintoje teritorijoje. Ta vieta tapo Alamogordo oro pajėgų bazė. Atėjo 1945 m. liepos 16 d.
Ištrauka iš 1945 m. liepos 18 d. generolo L. Groveso (Leslie Groves) ataskaitos karo ministrui:
“1945 m. liepos 16 d. 5 val. 30 min. Alamogordo oro pajėgų bazės teritorijoje (Naujosios Meksikos valsija) buvo pirmą kartą istorijoje atliktas atominės bombos sprogdinimas. Bomba nebuvo numesta iš lėktuvo, o susprogdinta ant 33 m aukščio plieninės platformos. Sėkmingas sprogdinimas pranoko optimistiškiausias prognozes. Pagal visus šiuo metu turimus duomenis galima spręsti, kad bombos galingumas atitiko 10-15 tūkstančių tonų trinitrotoluolo ekvivalentą. Smogiamoji banga turėjo gigantišką jėgą. Šviesos blyksnis už 32 km buvo kelis kartus ryškesnis už vidurdienio saulę. Po sprogimo susiformavo didžiulis ugnies kamuolys, kuris išsilaikė keletą sekundžių. Po to jis pasidarė grybo formos ir ryškumas sumažėjo. Šviesa buvo aiškiai matoma Albukerke (Albuquerque), Santa-Fe, Silver Sityje (Silver City) ir kituose taškuose, nutolusiuose apie 290 km. Susidaręs dulkių kamuolys greitai kilo į viršų ir pasiekė 11 km aukštį (12,5 km virš jūros lygio). Debesis be kliūčių perėjo pro 5 km auštyje esančią didelio temperatūrų skirtumo zoną, sukeldamas dar du sprogimus. Manoma, kad tai geležies garų jungimosi su deguonimi rezultatas. Dėl sprogimo susidarė taurės formos krateris, kurio centre buvo 37 m skersmens ir 1,8 m gylio duobė, aplink 370 m spinduliu buvo viskas išnaikinta. Už 500 m nuo sprogimo vietos buvo 220 tonų 21 m aukščio įbetonuotas plieninis cilindras. Po sprogimo cilindras išrautas iš betono, persuktas ir perplėštas pusiau. Dulkės ir radioaktyviosios dalelės nusėdo dideliame plote, jų buvo dar užfiksuota 190 km atstumu. Stebėjimo punkte už 9 km tuo metu buvo apie 20 žmonių: projekto vadovas R. Openheimeris, bombos sprogstamojo užtaiso projektuotojas G. Kistiakovskis (George Kistiakowsky), bandymo vykdymo organizatorius K. Bainbridžas, keletas kareivių, du karininkai ir vienas laivyno atstovas (generolas L. Grovesas iki sprogimo likus 20 min. išvyko į bazę, kad sprogimą stebėtų iš kitos vietos).“
R. Openheimeris iki sprogimo vaikščiojo labai susirūpinęs ir prislėgtas. Didžiulė atsakomybė jį slėgė iki bombos sprogimo šviesos pasirodymo. Kai tai įvyko, jo veide pasirodė pasitenkinimo išraiška, įtampa atslūgo, visi puolė sveikinti vieni kitus.