Lietuvos ekonomika

Priešistorė

Pirmųjų ūkininkavimo pėdsakų dabartinės Lietuvos teritorijoje yra aptikę archeologai. Paskutiniojo apledėjimo pabaigoje, mezolito pradžioje, prie Baltijos jūros paskui besitraukiančius šiaurėn elnius pasirodo pirmieji medžiotojai klajokliai, kurie įkurdavo savo laikinas stovyklavietes upių slėniuose, ant kalvų. Vasarą be medžioklės verstasi ir gamtos gėrybių – riešutų, uogų, laukinių vaisių, grybų rankiojimu. Gyventojų tankis buvo menkas.
Kasinėjimai Šventosios gyvenvietėje rodo, kad mezolito pabaigoje suklesti žvejyba tinklais, žeberklais, bučiais, lagūnų užtvaromis.
Plintant puodininkystės, gyvulininkystės ir žemdirbystės technologijoms neolite, iš esmės keičiasi gyvenimo būdas – jis tampa sėsliu, tačiau Rytinėje Lietuvoje dar ilgą laiką pagrindine ūkio šaka lieka medžioklė ir žvejyba. Tuo metu stiprėja mainai gintaru, kailiais, vašku ir medumi. Naudojami mediniai arklai, sėjama soros, avižos.
Žalvario amžiuje įtvirtintose gyvenvietėse aptinkama importinių žalvario dirbinių, o vėliau ir žalvario liejimo krosnelėse bei intensyvesnio žemės ūkio pėdsakų. Prekybai naudojami Dauguvos–Dnepro, Nemuno, Baltijos pajūrio vandens keliai.
Iš geležies amžiaus aptinkama ir metalinių ūkio padargų. Į atskirą ūkio kryptį palaipsniui išsiskiria amatai.
Lietuvos teritorijoje aptinkama Romos imperijos monetų. Dauguma monetų aptikta pajūrio regionuose ir Žemaitijos regione. Monetų beveik neaptikta Rytų Lietuvoje išskyrus Varėnos rajoną bei šiaurės rytinę Lietuvos dalį – Zarasų, Ignalinos ir Anykščių rajonus.
Viduramžiais apie piliavietes augant miesteliams ir miestams aiškiai atsiskiria žemės ūkis ir amatininkų cechai. Mainus natūra pakeičia prekyba, naudojant pinigus.

Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė

Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje vyravo feodalizmas. Prekybai su užsienio valstybėmis buvo labai svarbi jūra, todėl 1252 m. kryžiuočių ordinas Klaipėdoje pastatė tvirtovę ir ėmė kontroliuoti Nemuno žiotis, kurios buvo vienas pagrindinių Lietuvos prekybinių kelių. Nutraukus prekybos ryšius su prūsais ir per Nemuno žiotis Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė turėjo intensyvinti prekybą su Ryga. Dauguvos prekyba buvo pagrindinis šalies prekybinis kelias iki LDK krikšto. Lietuva per Rygą gaudavo reikalingas prekes iš Vakarų Europos.
Gediminui Lietuvos sostinę perkėlus į Vilnių ir ėmus jį plėsti, Vilnius tapo svarbiu šalies prekybiniu centru. Plečiantis Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, Vilniuje pradėjo lankytis bei pirmieji Magdeburgo prekybines galias gavo pirkliai iš Naugardo, Pskovo, Rygos ir Maskvos. 1398 m. spalio 12 d. Salyno sutartyje buvo sužymėti punktai, kuriuose galėjo vykti prekyba tarp vokiečių pirklių ir lietuvių. Tie punktai buvo ištisai minimi ir vėlesnėse sutartyse. Svarbiausia Lietuvos prekybos arterija buvo Nemunas, kuriame suaktyvėjo prekybiniai ryšiai pasibaigus karams. Lietuva beveik keturi šimtus metų naudojo prekybinį upinį laivą vytinę - daugiausia grūdams, linams gabenti iki Nemuno žemupio. Vytauto Didžiojo valdymo laikais LDK prekyba buvo įtraukta į Hanzos prekybinę sritį.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė eksportavo vašką, miško medžiagas, kailius. Vėliau imta prekiauti ir grūdais, bet šalyje dažnai kildavo badmečiai todėl grūdus neretai reikėdavo patiems importuoti. Lietuva importuodavo druską, vilną, apdirbtas medžiagas, metalus.
1495 m. Vilniuje susikūrė auksakalių, siuvėjų cechai, o XVI a. pabaigoje buvo 28 cechai. Vilniaus žemutinėje pilyje dirbo monetų kalykla. Nemuno baseine veikė prekinis laivynas, kurį sudarė vietinio tipo laivai – pergai ir vytinės. Kaune veikė skerdykla, gelumbės audykla, muitinė.
LDK ūkio jungtinės respublikos su Lenkija sudėtyje pagrindą ir toliau sudarė žemės ūkis. Valstiečių padėtis rytinėje Lietuvoje, kur prastesnės žemės, buvo sunki, o Žemaitijoje vidutiniai valstiečiai valdė po 1 valaką (apie 21 ha), pasiturintys – 2–3 ir daugiau valakų. Jie sugebėdavo ne tik sumokėti rentą už žemę, bet ir sėkmingai konkuruoti su smulkiais ir vidutiniais bajorų ūkiais.
Miestiečiai vertėsi prekyba, tačiau nepajėgė konkuruoti su bajorais, nes buvo apmokestinti dideliais muitais. Miestų amatininkai taip pat sunkiai vertėsi.

Carinės okupacijos laikotarpis

Žemės ūkio pagrindą sudarė grūdų ūkis, šiaurės Lietuvoje išplitusi linininkystė ir gyvulininkystė. Arimai užėmė trečdalį visų naudmenų – likę buvo ganomos pievos. Auginti rugiai, avižos, miežiai, kviečiai, sodinamos bulvės. Eksportas vyko į Prūsiją arba per Rygą į vakarų Europą. Linų eksportas nuo XVIII a. pabaigos iki XIX a. vidurio išaugo nuo 2,7 tūkst. tonų iki 8,5 tūkst. t. Ūkiuose vyravo tradicinis trilaukis. Dirbta žagre, medinėmis akėčiomis, dalgiu, pjautuvu, kulta spragilais. Palaipsniui atsirado arkliais sukamų kuliamųjų, kultivatorių. Kaime vyravo lažas – atidirbamoji renta, kurią vėliau keitė piniginė-natūrinė.
Vystantis kapitalizmui Vilniuje nuo XVIII a. pabaigos iki XIX a. vidurio amatininkų cechų padaugėjo nuo 38 iki 62, o Lietuvos miestų gyventojų skaičius pasiekė 171 tūkst. 1814 m. miestuose buvo 64 įmonės, o 1858 m. jau 236. Lietuvoje tuo metu veikė 745 malūnai, apie 600 spirito ir alaus daryklų, keliasdešimt lentpjūvių. 1854 m. Nemunu pradėjo plaukioti garlaiviai, 1836 m. baigta tiesti Sankt Peterburgo–Varšuvos plento dalis ėjusi per Lietuvą. Eksportas viršijo importą, tačiau didelė Lietuvos ūkio uždirbtų pinigų ėjo į carinės Rusijos iždą.
1861 m.–1862 m. nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, 1898 m. Kaune pastatyta pirmoji elektrinė. 1891 m.–1892 m. Kaune ir Vilniuje pradėjo veikti arklių tramvajus.
XIX a. pabaigoje veikė 1462 įmonės, pramonėje dirbo 27,1 tūkst. darbininkų – 27,6% lietuvių, 42,1% žydų ir 15,3% lenkų. Samdomų darbininkų iš viso buvo 319 tūkst., iš kurių 45,7 tūkst. gyveno miestuose. Darbo diena truko 12 val., pastoviai laikėsi bedarbystė. Per mėnesį vyras uždirbdavo 20,9 rublio, moteris – 9,2 rub., paaugliai ir vaikai – 3,4 rub. Dėl sunkios ūkio padėties kilo masinė emigracija – 1914 m. JAV gyveno daugiau nei 600 tūkst. lietuvių.
1912 m. Lietuvos pramonės išsivystymas labai skyrėsi nuo kitų Baltijos valstybių. Per metus pagamintos pramonės produkcijos vertė buvo 44,4 mln. rublių ir tai sudarė tik apie 16 rublių vienam gyventojui, tuo tarpu Rusijoje šis rodiklis buvo 33 rubliai, Estijoje 121 rublis, o Latvijoje 156 rubliai.
1913 m. Lietuvoje surašymo duomenimis buvo 451 000 arklių, 918 000 galvijų, 1 138 000 kiaulių, 1 152 000 avių, o karo pabaigoje – 1919 m. belikę – 280 000 arklių, 480 000 galvijų, 750 000 kiaulių ir 806 000 avių.

Tarpukaris

Lietuvos tarpukario ekonomikos pagrindiniai bruožai yra perėjimas iš ekstensyvaus į intensyvų ūkininkavimą ir drauge agroalimentarinės pramonės kūrimas ir plėtimas, šalies industrializacijos klausimo iškėlimas, nors pastarajam priešinosi kai kurie politikai, teigdami, jog Lietuva yra žemės ūkio kraštas.
1922 m. rugsėjo 25 d. į apyvartą paleistas litas. Vokietijai darant spaudimą dėl Klaipėdos Lietuvos ūkis 1931–1935 m. patyrė sunkumų, tačiau greitai pavyko perorientuoti eksportą į Angliją. 1938 m. užsienio kapitalas Lietuvoje sudarė apie trečdalį. Didžiausia dalis buvo iš Belgijos, Švedijos, Vokietijos. 1936 m. visi pramonės vienetai apsijungė į Prekybos, pramonės ir amatų rūmus, kurie veikė pagal 1936 m. įstatymą. Tarpukaryje Lietuva ir toliau liko žemės ūkio kraštu. Ūkininkų padėtis lyginant su XX a. pradžia žymiai pagerėjo, o pramonė išaugo ketveriopai, bet vis tiek buvo labai menka lyginant su kaimyninėmis Baltijos šalimis. Pagal augalininkystės produkciją Lietuva užėmė vieną pirmųjų vietų Europoje. Nacionaliniame šalies produkte žemės ūkio produkcija sudarė 70–75 %, o pramonės – 20–25 %.
1938 m. Lietuvoje taip pat veikė 12461 amatų įmonės. Daugiausiai drabužių gamintojų, mėsininkų, batsiuvių ir kepėjų.
1939 m. valstybės biudžeto išlaidų didžiausia dalis teko krašto apsaugos ministerijai, susisiekimo ministerijai ir švietimo ministerijai.

Paslaugų sektorius

1920 m. Kaune įsikūrė 6 bankai – tarp jų Vailokaičių „Ūkio“ bankas bei M. Yčo „Prekybos ir pramonės bankas“. Tarpukaryje Lietuvoje be 6 akciniu kapitalu paremtų bankų taip pat veikė 2 kooperatiniai ir du valstybiniai – Lietuvos bankas ir Žemės bankas.

Pramonė

Tarpukariu Lietuvos pramonė buvo itin silpna. 1921 m. – 1924 m. Lietuvoje įsikūrė 379 pramonės įmonės. 1939 m. Lietuvoje jau veikė 1382 pramonės įmonės. Daugiausiai maisto pramonių įmonių (420), medžio apdirbimo (206), drabužių ir avalynės (168). Šalyje veikė 22 kasyklos ir durpynai.
1935 m. Lietuvoje pramonės įmonėse, kuriose dirbo penki ar daugiau darbininkų, iš viso dirbo kiek mažiau nei 25700 darbuotojų. Tai buvo maždaug perpus mažiau nei dvigubai mažiau gyventojų turinčioje Estijoje ir keturis kartus mažiau nei Latvijoje. Daugiausiai darbininkų dirbo maisto pramonėje (5687), tekstilėje (5404), medžio apdirbime (3993), drabužių ir avalynės sektoriuje (2189). Mažiausiai darbuotojų buvo kasyklų ir durpynų (244), elektros energijos ir vandentiekio (699), odos ir kailių (826), statybinių medžiagų ir stiklo (994) šakose.
1939 m. Lietuvoje pagaminta pramonės produkcijos už 417,6 mln. litų. Pusė šios sumos sudarė maisto pramonės produkcija.

Žemės ūkis

Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui, atsigavo žemės ūkis ir 1923 m. atsirado grūdų perteklius bei prasidėjo grūdų eksportas. 1926 m. Lietuvoje veikė 209 dešrų ir konservų gamyklos. Ypač pagarsėjo bankininkų brolių Vailokaičių bendrovė – „Maistas“, kuri itin pagelbėjo Lietuvai 1929 m. kilusios pasaulio ekonominės krizės metu. Valstybė, sumaniai parėmusi pienininkystę, 1927 m. įkūrė „Pienocentrą“, kuris užtikrino, kad Anglija, Vokietija supirkdavo 30 % Lietuvoje pagaminamo sviesto. „Pienocentras“ turėjo daug populiarių parduotuvių ir užkandinių. Kooperatyvų sąjunga „Lietūkis“ nuo 1923 m. sėkmingai užsiėmė kitos žemės ūkio produkcijos eksportu ir aprūpindavo ūkininkus reikalingomis prekėmis. „Lietūkis“ įsteigė daug elevatorių, malūnų ir krautuvėlių, eksportavo grūdus, o importavo trąšas, druską, žemės ūkio mašinas, cukrų, indus, prieskonius, arbatą ir t. t. „Lietūkio“ agronomai ekspertai mokė ūkininkus modernesnio ūkininkavimo. Linų eksportas vienu metu sudarė apie trečdalį viso Lietuvos eksporto. Tekstilės gaminiais pagarsėjo „Drobė“, kurioje dirbo apie 200 darbininkų ir buvo naudota vietinė vilna, linai.
1939 m. Lietuvoje užauginta 722 tūkst. tonų rugių, 436 tūkst. tonų avižų, 267 tūkst. tonų miežių, 260 tūkst. tonų kviečių, 235 tūkst. tonų bulvių, 62 tūkst. tonų linų 59 tūkst. tonų žirnių.
Darbo našumas Lietuvos žemės ūkyje buvo žemesnis negu kaimyninėse šalyse. 1930 m. vidutiniškai vienam žemės ūkio gamyboje užimtam asmeniui Lietuvoje teko 3,81 ha žemės ūkio naudmenų ir 2,53 ha arimų ir daržų, 0,46 darbinio arklio, 0,65 melžiamos karvės, 1,2 kiaulės, 11,14 centnerių javų ir 17,35 centnerių bulvių derliaus, 32,4 W galios, tuo tarpu kitose Baltijos valstybėse šie rodikliai buvo kelis kartus didesni.

Antrasis pasaulinis karas

Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui 1939 m. rugsėjo 19 d. Raudonoji armija užėmė Lenkijos okupuotą Vilnių ir iki pasirašant Vilniaus perdavimo Lietuvai sutartį spalio mėn., pradėjo grobti turtą. Buvo išvežami gamyklų įrengimai, netgi radiatoriai ir baldai iš butų.
Prasidėjus karui Lietuvoje priimtas „Nepaprastuoju metu tautos ūkiui tvarkyti įstatymas“, kurio dėka finansų ministras gavo ypatingus įgaliojimus reguliuoti eksportą ir importą, gamybą, prekybą. Nusižengę ministro nutarimams galėjo būti baudžiami bauda arba kalėjimu. Dėl naujo įstatymo kilo pirkėjų panika, todėl buvo įsakyta būtiniausias plataus vartojimo prekes ir maisto produktus pardavinėti tik įprastinėmis normomis nuolatiniams klientams, o prekybininkams buvo uždrausta kelti kainas ir kaupti prekių atsargas. Buvo suvaržytas žibalo ir benzino pardavimas, pagal policijos išduotus leidimus aprūpinant šiais produktais tik įmones ir jų transportą. 1939 m. spalio 7 d. finansų ministras paskelbė verslo įmonių sąjungų steigimo įsakymą. Iki 1940 m. gegužės buvo įsteigta 18 tokių sąjungų. 1939 m. rudenį J. Sutkų finansų ministro poste pakeitęs Ernestas Galvanauskas daug dėmesio skyrė užsienio prekybai. Jis pradėjo skatinti centralizuotą prekybą ir pradėjo varžyti privačius pirklius užsienyje, o laisvą konkurenciją pripažino tik vidiniame šalies vartojime. Prasidėjus karui pradėtos žemės ūkio ir pramonės reformos.
1940 m. birželio 14 d. SSRS okupavo Lietuvą ir jos ūkis buvo suardytas, naikinant privatinę nuosavybę, rinkos ūkį ir paimant sovietų valdžios žiniai bankus, fabrikus, parduotuves, o po karo, palaipsniui ir žemes, įvedant kolūkių sistemą. Užgrobusi valdžią komunistų partija 1940 m. liepos 30 d. pradėjo ūkinių objektų nusavinimą ir savo komisarų skyrimą, kuris užtruko iki 1941 m. pradžios. Prekybos, ūkio ir amatų rūmus sovietų valdžia pradėjo perorganizuoti į ministerijas.
Vokiečių–rusų karo pradžioje Lietuvoje paskelbus nepriklausomos valdžios atkūrimą, ji ėmė grąžinti ūkio objektus savininkams, tačiau nacių valdžia ją išvaikiusi ėmėsi perdavinėti Lietuvos ūkį reicho firmoms ir gamybiniams susivienijimams. Visa Lietuvos tekstilės pramonė bolševikų apjungta į tekstilės trestą atiduota „Ostland Faser GmbH“. Iki 1943 m. nacių patikėtiniai jau buvo perėmę visą Lietuvos pramonę.
Dėl karo sugriovimų Lietuvos ūkis patyrė didžiulius nuostolius.

Sovietinės okupacijos laikotarpis

SSKP nusprendė Lietuvą paversti agrariniu SSRS priedėliu, maitinančiu Leningradą ir čia pastatė Kėdainių fosforinių trąšų bei Jonavos azotinių trąšų kombinatus, kurie dėl prastų technologijų stipriai kenkė aplinkinei gamtai bei žmonėms.
LTSR vyko karinės pramonės plėtra, kurią lėmė geografinės aplinkybės ir karinės gamybos prioritetas.
Krašto energetika buvo vystoma pastačius hidroelektrinę prie Nemuno Kaune, Elektrėnų šiluminę elektrinę ir Ignalinos AE, kuri turėjo išlyginti svyravimus Volgos elektrinių tinkle. Vilniuje ir Kaune bei Panevėžyje buvo vystoma elektrotechnikos pramonė, Kaune ir Alytuje, Panevėžyje, Marijampolėje, Telšiuose – tekstilės, Klaipėdoje – prekybos ir žvejybos laivynas. Klaipėdos uoste nuo 1986 m. veikė strateginė traukinių perkėla į Mukraną tuometinėje Rytų Vokietijoje. Lietuvos geležinkelių transporto sistema iki pat 1992 m. buvo pavaldi Pabaltijo geležinkeliui su centru Rygoje.
Vilniuje veikė stambi Kuro aparatūros gamykla aprūpinusi kuro siurbliais SSRS karinę tankų pramonę, susivienijimas „Enims“ užsiėmęs precizine mechanika – staklėmis ir kosmoso aparatų gamybai, pusiau uždaros gamyklos – „Venta“ kūrusi mikroschemas karinei pramonei bei kopijavimo aparatų gamybos institutas. Dėl įvestos neefektyvios komunistų partijos diktatūros centralizuoto ekonomikos valdymo doktrinos ir atsilikusių technologijų, Lietuva prieš antrą pasaulinį karą pagal ūkio rodiklius buvusi vienoje gretoje su Suomija, Danija, per laikotarpį nuo 1940 iki 1990 m. nuo jų gerokai atsiliko.
Sovietmečiu Lietuvoje žymiai suaktyvėjo statybų sektorius, šalis pilnai industrializuota.

Gamtinių išteklių eksploatavimas

1946 m. Lietuvoje buvo 86 statybinių medžiagų naudingųjų iškasenų telkiniai. 1960 m. pramoniniam naudojimui numatytų telkinių buvo jau 466: molio – 252, smėlio – 102, žvyro – 66, kreidos ir mergelio – 27, dolomito – 14, gipso – 3, klinties – 2.

Paslaugų sektorius

Finansinė ir draudimo veikla yra viena daugiausiai tiesioginių užsienio investicijų sulaukianti ekonominė veikla šalyje ir pagrindinė paslaugų sektoriaus šaka pritraukianti investicijas. 2011 m. Lietuvos paslaugų sektoriuje daugiau darbuotojų buvo žmonių sveikatos priežiūros (8200), ligoninių veiklos (78000), sausumos transportas ir transportavimas vamzdynais (66000), krovininių kelių transportas ir perkraustymo (40300), aukštojo mokslo (26500), nekilnojamo turto operacijų (20000), meninės, pramoginės ir poilsio organizavimo (19900) pastatų aptarnavimas ir kraštovaizdžio tvarkymo (16200) veiklose.
Iki 2008 m. ypač sparčiai plėtėsi Vilniaus finansinis centras dešinajame Neries krante ir kitose miesto dalyse. Vilnius pritraukia didžiausią dalį užsienio investicijų ir sukuria didžiausią bendrojo vidaus produkto dalį.

Pramonė

2011 m. Lietuva pagamino pramonės produkcijos už 66149,9 mln. litų. Pagrindinę šios sumos dalį sudarė apdirbamoji pramonė (57280,3 mln. Lt). Didžiausios pramonės šakos Lietuvoje – baldų gamyba, energijos išteklių tiekimas, elektroninių ir optinių gaminių gamyba, metalo gaminių gamyba, guminių ir plastikinių gaminių gamyba, chemikalų ir chemijos produktų gamyba, tekstilės gaminių ir drabužių siuvimo gamyba, gėrimų gamyba, maisto produktų gamyba.

Infliacija

2003 m. vidutinė metinė defliacija (2003 m. palyginus su 2002 m.) sudarė 1,2% (2002 m., palyginus su 2001 m., buvo užfiksuota 0,3% metinė infliacija). Defliaciją sukėlė nacionalinės valiutos stiprėjimas JAV dolerio atžvilgiu ir aštri konkurencija mažmeninėje rinkoje.
2005 m. gruodžio mėn. infliacija, lyginant su 2004 m. gruodžiu, sudarė 3,0% 2011 m.

Valstybės ir privataus sektoriaus skola

Valstybės skola 2004 m. pradžioje siekė 3,8 mlrd. eurų. Užsienio skola sudarė 2,18 mlrd. eurų arba 57%. visos valstybės skolos. Užsienio skola 2003 m. sudarė 13,5% BVP.
Bendroje Lietuvos skolos užsieniui sumoje, privačių ūkio vienetų skolos sudaro apie 70%.
2009 m. bendroji skola užsieniui buvo 7,134 mlrd. eurų. 2011 m. valstybės įsiskolinimas buvo 38,5% nuo BVP.

Gyventojų įsiskolinimas

2013 m. gyventojų skolų portfelis buvo 3,59 mlrd. litų., o metų pabaigoje bent vieną nepadengtą skolą turėjo 269 tūkst. gyventojų.

2008–2010 m. pasaulinė krizė

Kilusi 2008 m. pasaulio ekonominė krizė palietė ir Lietuvos ūkį. Kaip ir daugelyje valstybių, dešimtimis procentų smuko vertybinių popierių kursai, vartotojus toliau skurdino itin aukštos naftos bei išaugę maisto produktų kainos. Kadangi vertybinių popierių rinka dar nesudaro ženklios Lietuvos rinkos dalies, šis faktorius nežymiai palietė šalies ekonomiką.
2008–2010 m. ekonominė krizė Lietuvoje ženkliai didino bedarbystę. Sumažėjo beveik trečdaliu eksporto apimtys, traukėsi gamyba – apie 4 tūkst. Lietuvos įmonių bankrutavo arba buvo priverstos nutraukti veiklą – išsiregistruoti, o bedarbystė, nuo 80 tūkst. šoktelėjo net iki 320 tūkst. Valstybės bankroto išvengta tik užsienio paskolų pagalba, todėl nuo 2008 m. vidurio iki 2010 m. vidurio valstybės skola padidėjo daugiau nei 2 kartus – nuo 14 milijardų litų iki beveik 32 mlrd. litų, kol pasiekė 2010 m. pabaigoje 35.5 mlrd. Lt.
2008 m. pabaigoje nekilnojamo turto krizė visame pasaulyje, bankų paskolų sugriežtinimas ir nekilnojamo turto lengvatų panaikinimas paskatino iki tol susiformavusio Lietuvos nekilnojamojo turto rinkos burbulo mažėjimą. 2008 m. pabaigoje mažėjo prekybos su užsieniu deficitas, kadangi stipriai mažėjo importo apimtys, dėl sumažėjusio vidaus vartojimo. 2009 m. drastiškai sumažėjo BVP, per pirmąjį pusmetį 18,1%, o lyginant antrojo ketvirčio BVP su 2008 metais, sumenko 22,4%. Trečiąjį ketvirtį BVP mažėjo 14,2% lyginant su praėjusių metų tuo pačiu periodu. Sparčiai didėjo nedarbas, kuris lyginant 2008 ir 2009 metų gruodį išaugo 2,4 karto ir siekė 13,7%.