google/wiki40b huggingface dataset:
Broliai (albumas)

Istorija

Pradinę tokios tematikos albumo idėją Rokui Radzevičiui iškėlė gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro vadovė Dalia Kuodytė, pasiūliusi naujai perdainuoti partizanų dainas. Vėliau perskaitytas partizano Liongino Baliukevičiaus-Dzūko dienoraštis paskatino sukurti savo albumą ir taip išreikšti pagarbą.
2009 m. paramos tikslais buvo išleistas riboto tiražo demonstracinis leidinys su dviem būsimo disko dainomis: „Priesaika“ ir „Tėveli“. Surinktos lėšos buvo skirtos „Broliai“ išleidimui.

Tematika

„Karingei augo“ dainoje kartojamas dvieilis yra iš 1849 m. Zarasų apylinkėse užrašytos sutartinės, kurios melodija neišliko („Augo karutis, karingei augo“; karutis – kareivėlis, karingė – karas). Kūriniuose „Nebelauki manęs“ ir „Neužmerk akių“ skamba autentiškos partizanių Dianos Glemžaitės bei taip ir neatpažintos, slapyvarde „Laukinukės“ tekstai“ . „Tėveli“ panaudoti sutartinės žodžiai, užrašyti 1931 m. (padainuota Antano Sidabrio iš Sidabrinės km.; melodija taip pat neišliko). Dainos „Dubysa“ pirmas posmas paimtas iš Aušrinės eilėraščio „Laisvės ilgesys“.
Albumo eigoje atspindima vieno žmogaus istorija: gyvenimas, meilė, tautos tragedija, atsisveikinimas, pasitraukimas į mišką, gyvenimas slapstantis, išdavystė, mirties baimė ir t. t. Daina „Aštuoni karžygiai“ skirta 8-iems partizanų vadams, kurie 1949 m. vasarį susirinko Prisikėlimo apygardos štabe (Minaičių km.) ir įkūrė Lietuvos Laisvės Kovos Sąjūdį.  Kūriniu „Klajūnė“ pagerbiamos visos moterys, išėjusios į miškus ir padėjusios partizanams. „Paskutinė kulka“ skirta minėtam Lionginui Baliukevičiaui-Dzūkui, o „Broliai aitvarai“ įkvėpta jo dienoraštyje perskaitytos minties apie bendražygius, kurie jau nebebijojo mirties („broliai, nugalėję mirtį“).
Tautininkų balsas

Tautininkų balsas – politikos, visuomenės ir literatūros laikraštis, leistas 1927–1928 m. Kaune.

Istorija

Leido „Tautininko“ bendrovė kartą per savaitę. Spausdino Švyturio spaustuvė Kaune. Išėjo 102 numeriai. Leido priedą „Lietuvos jaunimas“.
Skirtas kaimo gyventojams. Rašė religijos, žemės ūkio, ekonomikos, prekybos, švietimo, kultūros ir kitais klausimais.
Bendradarbiavo J. Adomėnas, Ignas Andrašiūnas, P. Budreckas, Julius Būtėnas, Stasys Maliauskas, Povilas Matulionis, J. Miškinis, Aleksandras Šidlauskas, J. Unguraitis ir kt.
Oficialioji redaktorė Jadvyga Tūbelienė-Chodakauskaitė, faktiškai redagavo S. Aleksandravičius.
Lopolitas

Lopolitas – didelė magminė intruzija. Šio kūno forma primena taurę ar įgaubtą grybą. Pirmą kartą terminas panaudotas Frank Fitch Grout XX a. pradžioje, aprašant darinius Minesotojo ir Ontario. Tipinės lopolitą sudarančios uolienos – ultramafinės ir mafinės magminės uolienos. Didžiausi lopolitai yra Bušveldo intruzija, Sudbury kompleksas, Skaergaard kompleksas ir kiti.
Didžialaukis (Molėtai)

Istorija

Kaimas užrašytas 1859 m. Joniškio bažnyčios brolijos išlaidų knygoje.
Alfonsas Motiejūnas

Biografija

Nuo 1933 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1941 m. baigė Vilniaus dailės akademiją. 1947–1951 m. dėstė Vilniaus dailės institute, 1952–1979 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate.

Kūryba

Nutapė peizažų („Ežių panaikinimas“ 1950 m., „Debesuota diena“ 1958 m., „Prie Verkių“ 1961 m., „Sodyba“ 1963 m., „Pilka žiemos diena“ 1964 m., „Vilniaus fabrikas“ 1965 m., „Senasis Vilnius“, „Laukai prie Vilniaus“, abu 1966 m., „Laivai Drėvernoje“ 1971 m., „Nida“ 1972 m., „Senieji Trakai“ 1977 m., „Nemunas prie Alytaus“ 1978 m.), portretų (J. Vilučio, L. Tamulio, abu 1965 m.), natiurmortų {„Natiurmortas su gėlėmis“ 1962 m.), sukūrė grafikos, scenografijos kūrinių. Peizažams būdingas ekspresyvumas, impresionistinis motyvų interpretavimas, grynų spalvų darna, šiurkščios faktūros, savita tapybos maniera (vibruojančios spalvos, šviesos žaismas), portretams – tikslus piešinys, psichologiškumas, portretuojamojo charakterio išryškinimas. Nuo 1941 m. dalyvavo parodose, individuali paroda surengta Vilniuje 1963 m.
Dolenėnai

Dolenėnai (vok. Tollenser; rus. доленчане, доленцы) – vakarų slavų gentis, X-XI a. įėjusi į liutičių genčių sąjungą.
Dolenėnai gyveno į rytus nuo Doleno (kitaip Tolenzės vok. Tollense) ežero ir vienvardės upės dabartinėje Meklenburgo-Pomeranijos žemėje (Vokietija). Pirmąkart dolenėnai buvo paminėti X a. Vindukindo Korvėjiečio (vok. Widukind von Corvey) kronikoje. Kronikininko Titmaro Merseburgiečio (vok. Thietmar von Merseburg) paliudijimu vokišku žodžiu Tolenser buvo vadinti slavai, kurie slaviškai vadinti glomači. Dolenėnai minimi ir Helmoldo iš Bosau „Slavų kronikoje“. Šis rašė, kad dolenėnai, redarai, chižanai ir užpėnėnai XI a. viduryje vis konfliktuodavo. Galbūt to priežastis buvo siekimas vyrauti liutičių sąjungoje. Į vyraujantį vaidmenį pretendavo dolenėnai ir redarai, kurių valdose buvo šventykla Retra.
Dolenėnai ir redarai iš vienos pusės bei užpėnėnai ir chižanai iš kitos pusės konfliktavo mažiausiai tris kartus. Pirmieji pralaimėjo ir kreipėsi pagalbos į bodričių kunigaikštį Gotšalką bei saksų hercogą Bernhardą II. 1114 m. saksai pasiuntė kariuomenę, turėjusią pajungti chižanus ir užpėnėnus. Už 15 tūkst. markių buvo pasiekta taika, tačiau daug liutičių žuvo ar papuolė nelaisvėn. Helmoldas iš Bosau priekaištavo, kad saksų žygio tikslas buvo tik pinigai, o ne pagonių slavų atvertimas į krikščionybę.
Ernest Hemingway

Biografija

E. Hemingvėjus gimė nedideliame Ouk Parko (angl. Oak Park) priemiestyje, esančiame prie Čikagos. Jo tėvas buvo gydytojas, motina muzikos mokytoja. Tėvas, aistringas medžiotojas, dažnai pasiimdavo mažąjį Ernestą į mišką, mokė stebėti gamtą, žvėris, paukščius, supažindino su indėnų gyvenimu, jų buitimi. Būsimasis rašytojas pamėgo medžioklę visam gyvenimui ir buvo dėkingas tėvui, padėjusiam pajusti savotišką jos žavesį. Hemingvėjus mokėsi vietinėje vidurinėje mokykloje, kur įgijo tvirtus gimtosios kalbos ir literatūros pagrindus. Baigęs vidurinę mokyklą, Hemingvėjus pradėjo dirbti Kanzas Sičio (angl. Kansas City) laikraštyje „Star” ir per septynis mėnesius tapo gana geru žurnalistu. Devyniolikos metų jis įstojo savanoriu į Raudonojo kryžiaus sanitarinį būrį. Dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare. Nemažą gyvenimo patirtį rašytojas įgijo būdamas Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. Ilgai gyveno Paryžiuje.
Po to keletą mėnesių praleido Mičigane – žvejojo, skaitė ir rašė apsakymus, tačiau jie nebuvo išspausdinti jokiame laikraštyje. 1920 m. jis įsidarbino savaitraštyje „Toronto Star Weekly“ kaip apybraižininkas, tačiau metų gale persikėlė į Čikagą ir dirbo žurnalistu ir redaktoriumi. Ši vieta taip pat jo nesulaikė ilgesniam laikui. 1921 m. jis laivu atplaukė į Prancūziją ir keletą metų keliavo po Europą ir Artimuosius Rytus, kartais grįždavo į Paryžių. Per turtingą amerikiečių rašytoją Gertrūdą Štein jis susipažino su Europos atstovais. 1923 m. jį pagaliau aplankė literatūrinė sėkmė. Kelionė į Pamploną sukėlė jo susižavėjimą bulių kautynėmis, 1926 m. pasirodė romanas "Fiesta", dedikuotas pirmajai žmonai Hedlei Ričardson, su kuria jis išsiskyrė. 1927 m. išleistas romanas "Atsisveikinimas su ginklais" apie tragišką meilę pirmojo pasaulinio karo liepsnose. Vienas geriausių jo romanų "Kam skambina varpai" buvo sukurtas 1940 m. po dalyvavimo Ispanijos pilietiniame kare. 1950 m. išleistas romanas "Anapus upės, medžių ūksmėje" apie senyvo amerikiečių pulkininko meilę devyniolikmetei italei sulaukė prieštaringų vertinimų.
Su antrąja žmona Paulina Pfeifer, antrojo ir trečiojo sūnaus motina, Hemingvėjus persikėlėi į Ky Vestą (angl. Key West), Floridoje (JAV). Daug keliaudamas, jis dažnai lankydavosi Kuboje, Afrikoje, Azijoje ir Europoje, – čia Antrojo pasaulinio karo metu jis dirbo karo korespondentu. Už novelę „Senis ir jūra“ (angl. The Old Man and the Sea) jam 1954 m. buvo paskirta Nobelio premija. Iki gyvenimo pabaigos Hemingvėjus gyveno su ketvirtaja žmona Meri. Dėl pašlijusios sveikatos ir depresijų 1961 m. Ernestas Hemingvėjus nusižudė.

Kūryba

Ernestas Hemingvėjus – žymus XX amžiaus romanistas ir novelistas. Į literatūrą atėjo kaip vienas žymiausių vadinamosios „prarastosios kartos“ atstovų. Savitas jo prozos stilius. E. Hemingvėjus rašė objektyviai ir glaustai, jo kalba santūri ir lakoniška, mintis neužbaigta, paslėpta. Rašytojas sukūrė ir savitą herojų, kurio svarbiausia ypatybė – santūrumas ir vidinis disciplinuotumas. Kūriniuose atsispindi antimilitarizmas („Atsisveikinimas su ginklais“), kova prieš fašizmą („Kam skambina varpai“).
Bandirma

Istorija

Senovėje miestas vadintas Panorma, vėliau Pandemia.
Mezėkevešdas

Istorija

Mezėkevešdas nuo XIII amžiaus priklausė Vengrijos karalystei. Per Vengrijos ir Osmanų karus 1544 m. buvo užimtas turkų. 1552 m. kai turkai užėmė netoli buvusią Egerio pilį, nukentėjo ir Mezėkevešdas. Miestelis buvo atstatinėjamas, bet dar kartą nusiaubtas turkų 1596 m.
1941 m. mieste gyveno 21 tūkstantis gyventojų. Tai didžiausias gyventojų skaičius per miesto istoriją.
Fredi

Fredi (tikrasis vardas Matti Kalevi Siitonen, g. 1942 m. liepos 23 d. Mikelyje, Suomija) yra Suomijos aktorius, muzikantas, dainininkas, dainų autorius ir televizijos laidų vedėjas.
Gimtojoje šalyje jis geriausiai žinomas kaip humoristinio ansamblio „Kivikasvot“ įkūrėjas. 1965 metais sceniniu vardu Folk Fredi įrašė pirmąjį savo kūrinį „Roskisdyykkarin Balladi“. Po metų jis tapo žinomas tiesiog kaip Fredi. Šis vardas kilo nuo animacinio filmuko „Flintstones“ personažo Fred Flintstone. 1967 m. Fredi atstovavo savo šaliai 1967 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, vykusiame Vienoje. Jame su daina „Varjoon – suojaan“ (liet. Į šešėlį – į saugumą) atlikėjas užėmė 12 vietą.
Fredi po 9 metų, t. y. 1976-aisiais, dar kartą sugrįžo į konkurso sceną. Šįkart kartu su juo pasirodė ir atliko dainą pavadinimu „Pump-pump“ grupė „Ystävät“. Su 44 taškais kolektyvas užėmė 11-ąją vietą. Įdomu tai, kad abiejuose konkursuose, kuriuose Fredi dalyvavo, laimėjo Jungtinės Karalystės atstovai – Sandie Shaw 1967 m. ir „Brotherhood of Man“ – 1976 metais.
Nuo 2010 m. Fredi veda savo pokalbių šou „Fredin Vieraana“ arba „Fredi apsilankymai“. Šioje laidoje yra pasirodę tokie žinomi Suomijos muzikantai ir dainininkai, kaip Katri Helena ir Titta Jokinen. Šiandien atlikėjas vis dar aktyviai užsiima muzikine veikla.
Monte Albanas

Architektūra

Civilinis-religinis Monte Albano centras buvo išdėstytas ant dirbtinės kalvos, iškylančios 1 940 m virš jūros lygio (400 m virš aplinkinio slėnio). Be to centro, pagal visą kalnagūbrį ir jo pašlaites buvo sudarytos dirbtinės terasos ir pastatai. Ant kalvų pastatyti Acompos ir El Galjao griuvėsiai taip pat priskiriami Monte Albano sričiai.
Religinį Monte Albano kompleksą sudaro centrinė aikštė (200x300 m), aplink kurią išdėstytos platformos, ant kurių stovėjusios šventyklos (į jas veda platūs laiptai). Taip pat greta yra vienas iš dviejų žaidimo kamuoliu laukų. Gausu akmenų su išraižytais piešiniais, dievų skulptūromis bei ankstyvojo Mezoamerikos rašto užuomazgomis.

Istorija

Monte Albanas laikomas pirmu tikru Mezoamerikos miestu. Jis beveik tūkstantmetį buvo svarbus regiono centras, sociopolitinė ir ekonominė Sapotekų civilizacijos sostinė. Miestas buvo įkurtas viduriniojo ikiklasikinio laikotarpio pabaigoje, maždaug VI a. pr. m. e. Nuo 100 m. pr. m. e. iki 200 m. e. m. Monte Albanas buvo smarkiai besiplečiančios sapotekų valstybės centru ir valdė ne tik Oachakos slėnį, bet ir didelę dalį Tehuantepeko sąsmaukos bei savo įtaka varžėsi su šiaurėje iškilusiu Teotihuakanu. Klasikinio laikotarpio pabaigoje (500−750 m.) miestas žlugo ir buvo apleistas. Vėliau miestas iš dalies atsikūrė, bet klestėjimo nebepasiekė.
1987 m. Monte Albanas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Antanas Strabulis

Biografija

Mirus tėvams 1925 m. persikėlė į Talačkonius (Pasvalio valsčius). Ten baigė tris mokyklos skyrius. 1927 m. išlaikė stojamuosius egzaminus į Pasvalio progimnaziją, vėliau tapusią aukštesniąja komercijos mokykla, kurią baigė 1935 m. Tais pačiais metais įstojo į VDU Teologijos-filosofijos fakultetą, studijavo literatūrą ir lietuvių kalbą. 1937 m. atlikdamas karo prievolę įstojo į Karo mokyklą, ją 1938 m. baigė artilerijos jaunesniuoju leitenantu. Grįžęs į universitetą vadovavo studentų ateitininkų „Šatrijos“ korporacijai. Studijuodamas dirbo „Židinio“ redakcijoje, numatyto kurti Katalikų universiteto administracijoje. 1940 m. sovietų okupacinė valdžia Teologijos-filosofijos fakultetą uždarė, tad studijas tęsė Vilniaus universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. Universitetą baigė 1942 m., diplominį darbą apie Balio Sruogos kūrybą apgynė 1943 m.
1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. 1943–1944 m. redagavo Lietuvių fronto pogrindinį laikraštį „Į Laisvę“, į kurį jį pakvietė dėstytojas Juozas Ambrazevičius. Taip pat redaguodavo Lietuvių fronto biuletenius, rašė straipsnius aktualia tematika. Dalyvavo aptariant LF programą Šiaulių ir Panevėžio apygardose. 1945 m. suimtas, kalintas Permės ir Karagandos sričių lageriuose. Į Lietuvą grįžo 1956 m., dirbo Kauno visuomeninėse įstaigose. Mirė 1999 m. rugsėjo 2 d. Kaune. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
XX amžiaus 10-asis dešimtmetis

XX amžiaus dešimtasis dešimtmetis prasidėjo 1991 metais ir baigėsi 2000 metais.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XIX amžius – XX amžius – XXI amžius
Dešimtmečiai: 5-as 6-as 7-as 8-as 9-as – 10-as – 1-as 2-as 3-as 4-as 5-as
Metai: 1991 1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000
Vygandas Marburgietis

Vygandas Marburgietis (vok. Wigand von Marburg; gyveno apie 1365–1409 m.) – Vokiečių ordino heroldas (diplomatas) Prūsijoje, kuris viduriniąja vokiečių aukštaičių kalba eiliuotai parašė Prūsijos kroniką (baigė 1394 m.).
Iš kronikos originalo liko tik atskiri fragmentai - apie 500 eiliuotų eilučių (iš viso jų, kaip manoma, būta apie 17 000). Tačiau išliko pilnas, nors ir kiek sutrumpintas, kronikos vertimas į lotynų kalbą (Chronica nova Prutenica), kurį XV a. viduryje atliko Konradas Geselenas lenkų kronikininko Jano Dlugošo užsakymu. Šis lotyniškas rankraštis pirmą kartą paskelbtas Eduardo Račinskio 1842 m. Lietuvių kalba kronika išleista 1999 m. (Rimanto Jaso vertimas).
Vygandas daug rašė apie prūsus ir lietuvius. Šiuo metu tai yra svarbiausias šaltinis, pasakojantis apie XIV a. lietuvių kovas su kryžiuočiais.
Marburgietis pasakoja apie tai, kaip 1336 metais Pilėnų šturmo metu vokiečių spaudžiami likę gyvi jos gynėjai patys pasirinko mirtį, matydami, kad neatsilaikys prieš puolančią ordino kariuomenę. Viena senė kirviu nužudžiusi šimtą vyrų, o paskui pati tuo pačiu kirviu persiskėlė sau galvą. Pilies vadas Margiris, nužudęs žmoną, pats kalaviju persirėžė pilvą taip, kad pasileido žarnos – ir mirė.
Taip pat pasakojama apie 1382 m. įvykusias kunigaikščio Kęstučio laidotuves Vilniuje, kai kartu buvo sudeginti arkliai, drabužiai, ginklai, medžiokliniai paukščiai ir šunys.
Amelija iš Monmartro

Siužetas

Amelija Pulen (pranc. Amélie Poulain) – jauna moteris, užaugusi izoliuota nuo kitų vaikų. Rafaelis – jos tėvas, tylus, šizofreniškas buvęs kariuomenės gydytojas, mano, kad Ameliją kankina padidėjęs kraujospūdis. Klaida įvyksta dėl to, kad Amelijai padažnėja širdies plakimas, kai tėvas ją liečia, nes tai jis daro labai retai – tik per medicininę jos apžiūrą.
Achelojus

Vaizdavimas

Sofoklis aprašo, kad Achelojus buvo tris kartus atėjęs prašyti Dejaneiros rankos, kiekvieną kartą įgaudamas vis kitokią išvaizdą. Pirmą kartą jis atėjo kaip klajojantis bulius, antrą – kaip besiraitanti margaspalvė gyvatė, trečią – kaip vyras su jaučio veidu, gąsdinančia išvaizda.
Bulius, gyvatė ir Minotauras – visi jie yra siejami su Gaja, žemės deive. Achelojus taip pat vaizduojamas žilaplaukiu seniu su ragais.
Bajėniškis

Aplinkinės gyvenvietės

Valkaičiai – 0,5 km
KĖDAINIAI – 10 km
Baldinka – 2 km
Užkapiai – 2,5 km
Thomas Couture

Tomas Kutiūras (pranc. Thomas Couture, 1815–1879 m.) – XIX a. Prancūzijos tapytojas-akademistas. Garsiausiu jo kūriniu įvardijamas paveikslas „Romos dekadansas“. M. K. Čiurlionio muziejuje Kaune eksponuojamas jo paveikslas „Merginos portretas“.

Biografija

Tomas Kutiūras gimė 1815 m. vasario 21 d. Senlyje Pikardijoje. Kai jam buvo 11 metų, šeima persikėlė į Paryžių. T. Kutiūras mokėsi pas Žaną Antuaną Gro ir Polį Delarošą, nuo 1840 m. nuolat eksponavo Paryžiaus salone. 1847 m. salone pademonstruotas paveikslas „Romos dekadansas“, ties kuriuo dailininkas dirbo trejus metus, sukėlė sensaciją ir iškėlė T. Kutiūrą į žymiausių Prancūzijos dailininkų gretas. Paveiksle vaizduojamas senovės romėnų dekadansas buvo interpretuotas kaip Prancūzijos valdančiosios klasės dekadansas po daugelio visuomenės skandalų. T. Kutiūras daugiausiai tapė portretus ir istorinio žanro paveikslus. Jis gavo daug užsakymų dekoruoti pastatus, tarp jų − Šv. Eustachijaus bažnyčią Paryžiuje. Dailininkas savo kūryboje vienijo romantinį ir klasicistinį stilius − toks stilius vėliau pavadintas akademizmu. Jo mokiniais buvo Eduaras Manė, Pjeras Piuvi de Šavanas, Anri Fanten-Laturas. Tomas Kutiūras mirė 1879 m. kovo 30 d. Viljė le Bel miestelyje netoli Paryžiaus. Palaidotas Per Lašezo kapinėse Paryžiuje.
Vulkos valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. prie valsčiaus buvo prijungtas miesto teises praradęs Bakalariavos kaimas ir iš valsčiaus du kaimai perduoti Koniecburo valsčiui. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 26 kaimas. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.
Sidabriškieji debesys

Sidabriškieji debesys – viršutinėje atmosferos dalyje (75 ~ 85 km aukštyje) esantys švytintys naktiniai debesys, daugiausiai stebimi platumose tarp 50º ir 70º į pietus ir šiaurę nuo pusiaujo. Šių debesų fenomenas dar pilnai nėra paaiškintas iki šiol.

Sudėtis

Pirmą kartą jie buvo aprašyti R. Leslio 1884 metais. Iki 1910 metų sidabriškųjų debesų susidarymas buvo aiškinamas kaip ugnikalnių išmetamų cheminių junginių darinys, nes šie debesys buvo pastebėti po 1883 metais rugpjūčio 27 d. išsiveržusio Krakatau ugnikalnio, kurio išsiveržimas sukėlė įvairius atmosferinius reiškinius. 1910 metais buvo atsisakyta vulkaninės kilmės teorijos ir pradėta manyti, kad sidabriškieji debesys susideda ne iš vulkaninių dulkių, o iš ledo gabaliukų. Dabartiniai tyrimai tai patvirtina: sidabriškieji debesys sudaryti iš labai mažų (apie 100 nanometrų) ledo gabaliukų.

Sąryšis su klimato kaita

Teigiama, kad pastarieji sidabriškųjų debesų susidarymai ir jų palaipsnis didėjimas gali būti susiję su klimato kaita. Pirmieji šių debesų stebėjimai sutampa tiek su Krakatau ugnikalnio išsiveržimu, tiek su kylančiu pramonės perversmu, sidabriškieji debesys tapo labiau paplitę ir dažnesni XX amžiuje. Vis dėlto pasaulinio atšilimo ir sidabriškųjų debesų sąryšis išlieka kontroversiškas.
Klimato modeliai prognozuoja, kad padidėjusi šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisija sukels mezosferos vėsimą, o tai lems dažnesnį ir labiau paplitusį sidabriškųjų debesų susidarymą. Didesnė metano emisija dėl intensyvaus ūkininkavimo veiklos leidžia susidaryti daugiau vandens garų viršutinėje atmosferoje.Metano koncentracija per pastaruosius 100 metų padidėjo daugiau nei dvigubai.

Lietuvoje

Lietuvos geografinė padėtis yra labai palanki sidabriškiesiems debesims stebėti. Per metus juos galima išvysti 5–25 kartus (dažniausiai birželį–liepą). Lietuvos fizikų A. Dubiečio ir R. Balčiūno duomenimis, didžiausia tikimybė pamatyti sidabriškuosius debesis yra pirmąjį liepos mėnesio dešimtadienį. Pasitaikė atvejų, kai sidabriškieji debesys buvo matomi net penkias ar daugiau naktų paeiliui. Žinoma, turi nusistovėti ramūs anticikloniniai orai. Pati šių debesų matomumo trukmė naktį labai įvairi – nuo 10 min. iki keleto ar daugiau valandų. Skiriasi ir regimasis sidabriškųjų debesų šviesumas bei formos. Kartais šie debesys vos įžiūrimi neaukštai virš horizonto kaip neryškios pavienės juostelės. Tačiau būna naktų, kai sidabriškieji debesys matyti kaip ryškus švytintis masyvas, užimantis vos ne visą šiaurinį dangaus skliautą. Įdomus reiškinys Lietuvoje stebėtas 2005 m. birželio 14–osios naktį, kai vienu metu švytėjo ir sidabriškieji debesys, ir šiaurės pašvaistė.

Galerija

Sidabriškieji debesys, matomi virš įvairių vietovių:
Maputu įlanka

Maputu įlanka (portug. Baia de Maputo) arba Delagoa įlanka (Baia de Lagoa – „lagūnos įlanka“) – Indijos vandenyno dalis, esanti prie Mozambiko krantų, įsiterpusi šalia Maputu miesto. Ilgis 70 m, plotis – 20 m. Aplink įlanką išsidėstęs Maputu uostas.
Rumšiškių dvaras

Rumšiškių dvaras buvo Rumšiškėse.

Istorija

Minimas nuo 1503 m. kaip karališkasis dvaras. 1549 m. Ldk Žygimantas Augustas Rumšiškes užrašė Barborai Radvilaitei.  1557 m. kaip miestelis.
1846–1849 m. dvaro žemės padalintos į tris dalis ir suformuoti savarankiški ūkiniai vienetai – Rumšiškių dvaras, Marvos dvaras, Vandžiogalos dvaras arba Babtų dvaras.  Sumažintam Rumšiškių dvarui priklausė 305 žmonės, be gyvenančių Petrašiūnuose 72 gyventojų, 21 žmogaus Rumšiškių klebonijoje, 28 žmonių Skarulių klebonijoje ir Jonavos vienuolyno gyventojų.
Popigajaus krateris

Popigajaus krateris (rus. кратер Попигай) – didelis (ketvirtas pagal dydį Žemėje) smūginis krateris Sibire. Prieš 35,7 ± 0,2 mln. metų (vėlyvasis eocenas) smarkus bolido smūgis sudarė 100 km skersmens kraterį. Krateris yra už 1½ valandos skrydžio nuo Chatangos. UNESCO jį paskelbė geoparku – ypatingu geologiniu paveldu.
Viktoras Katilius

Viktoras Katilius (1910 m. lapkričio 24 d. Igliaukoje, Marijampolės valsčius – 1993 m. liepos 4 d. Kaune) – Lietuvos rašytojas, vertėjas, intelektualinio tipo prozininkas.

Biografija

1928 m. pradėjęs Lietuvos universitete studijuoti mediciną, 1937 m. baigė Humanitarinių mokslų fakultetą. 1937–1939 m. dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą Šiaulių gimnazijoje, vėliau – Kybartų, Marijampolės, Kėdainių, Kauno mokyklose. 1945 m. išleido pirmąjį pokario metais vadovėlį „Literatūra mokyklai“. 1946–1947 m. Grožinės literatūros leidyklos redaktorius.
Už Lietuvos partizanų spaudos skaitymą ir platinimą 1947 m. nuteistas 5 metams. 1950 m. paleistas iš Jakutijos lagerio, dirbo matininko padėjėju, žuvų įmonės raštininku, statybos sandėlio darbininku, 1955–1962 m., 1964–1968 m. vakarinės mokyklos mokytoju, bibliotekininku, 1964–1970 ir sandėlio darbininku, nuolat stebimas sovietų saugumo. Neparašęs atgailaujančio pareiškimo ar įsiteikiamo kūrinio, nebuvo įsileistas į viešą literatūrinį gyvenimą iki pat Atgimimo metų. Palaidotas Vilniuje.

Kūryba

Romanuose „Katastrofa“ (1937 m.), „Prieblanda“ (parašytas 1937 m., išleistas 1998 m.), apysakoje „Naktis alyvų krūme“ (1939 m., 2 leid. 1991 m.) vaizduojamas prieškario miestiečių gyvenimas, nagrinėjamos meilės, šeimos problemos. Periodikoje paskelbė dalį romano „Akvariumas patrankos koserėje“ (parašytas 1963 m., išleistas 1998 m., nebaigtas), kuriame pasakojama apie pirmąsias TSRS-Vokietijos karo dienas Kybartuose, ryškus racionalus istorijos vertinimas, humanistinė pozicija. Parašė nemažai novelių, kritikos straipsnių. Po autoriaus mirties išleistas apysakų ir apsakymų rinkinys „Dykumos karalius“ (1996 m.), romanas „Langai į prekyvietę“ (1998 m.), atsiminimų knyga „Židiniai ir žmonės“ (1997 m.).
Parašė literatūrologinę studiją „Vinco Pietario akiračiai“ (1992 m.) Iš rusų kalbos išvertė Maksimo Gorkio, Ivano Turgenevo kūrinių, iš vokiečių – Liono Foichtvangerio, Liudviko Rėzos vokiškų eilėraščių.

Literatūra

Leonas Peleckis-Kaktavičius. BALTAS LAPAS - LYG ALTORIUS: Esė. - Klaipėda: Rytas (almanacho "Varpai" b-ka; Nr. 1), 1995, p. 76-87. - ISBN 9986-499-25-9