Kurmaičių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis krantinio tipo, įrengtas aukštumos kyšulyje, įsiterpiančiame į Akmenos ir Pilsupio santaką, iš rytų, šiaurės ir vakarų pusių apsuptas Padvarių tvenkinio.
Šlaitai statūs, nuo slėnio pusės 9–12 m aukščio. Piliakalnio aikštelė beveik keturkampė, apie 60 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir 25 m pločio, su 7 m ilgio ir 10 m pločio iškyšuliu šiaurinėje dalyje. Šiaurės vakarinė jos dalis yra 1,5–2 m aukštesnė už likusią. 
Palei pietvakarinį kraštą yra kiek išlenktas 60 m ilgio, iki 1,6 m aukščio ir 8 m pločio gynybinis pylimas, kuris vakariniu galu remiasi į Akmenos slėnį, o rytinį galą nuo Pilsupio šlaito skiria apie 5 m tarpas. Abipus pylimo vietomis pastebimos buvusių gynybinių griovių žymės.
Į pietvakarius nuo pylimo yra priešpilis – iš šiaurės vakarų į pietryčius žemėjanti terasa. Jis trapecijos plano, nuo 65 m ilgio šiaurės rytiniame krašte iki 80 m ilgio pietvakariniame krašte bei nuo 23 m pločio šiaurės vakariniame gale iki 30 m pločio pietrytiniame gale.
Palei pietvakarinį terasos kraštą išsiskiria iki 15 m pločio ir 0,5–1 m aukščio, šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi pailgas paaukštėjimas – arimo metu nuskleisto priešpilio pylimo liekanos.
Į pietus ir pietvakarius nuo šio paaukštėjimo 0,5 ha plote buvusi papėdės gyvenvietė.
Piliakalnio būklė stabili. Jis apaugęs menkaverčiais medžiais ir krūmais. Pylimas apardytas ir nuskleistas ariant, o rytinė 4–5 m pločio jo dalis nukasta, įrengiant įvažiavimą į piliakalnio aikštelę. Gynybiniai grioviai užpilti. Aikštelė anksčiau buvusi ariama. Jos vakarinis ir šiaurinis pakraščiai vietomis nuslinkę, išgriuvę į Akmenos upę. Vakarinis ir pietinis aikštelės pakraščiai, pylimo ir priešpilio vakarinė dalis iškasinėti apkasų. Priešpilio pylimai nuskleisti ariant. Ties jų viduriu įkastas betoninis stovas su archeologijos paminklo anotaciniu ženklu.
460 m į šiaurės vakarus yra Pajuodupių kapinynas, o 500 m į vakarus – Kurmaičių II kapinynas.

Istorija

XIX a. pab. – XX a. I pusėje piliakalniu buvo laikomas Akmenos dešiniajame krante, Kurmaičių pilkapyne stūksojęs didžiausias pilkapis, vadinamas Pilale, Pilalių kalnu. Jį 1899 m. pirmąkart paminėjo Fiodoras Pokrovskis, o 1928 m. – Petras Tarasenka. 1923–1926 m. Pilalę nukasė Nikodemas Tamošauskas, ieškojęs padavimuose minimų jos požemiuose užkastų liturginių brangenybių. 
Tikrąjį piliakalnį 1962 m. spalio 11 d. išaiškino Ignas Jablonskis. 1972 m. jis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR518), 1992 m. registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registre (A447), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A447P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.
1944 m. vokiečių kareiviai, rengdami Akmenos kairiajame krante gynybinius įtvirtinimus, piliakalnio aikštelėje, pylime ir priešpilyje iškasė apkasus.
Užtvenkus 1981 m. Akmenos upę, piliakalnio šlaitai buvo sutvirtinti akmenų grindiniais, tačiau netrukus prasidėjo jų erozija. Pagal inžinierius hidrotechniko Juozo Lukošiūno parengtą projektą Paminklotvarkos departamento lėšomis 1993–1994 m. šlaitų stabilizavimui buvo supiltas storas drenuojantis žvyringo smėlio sluoksnis, įrengta atraminė akmenų prizmė, žvyro drenažas, priemolio ekranas. Eroduojančio šlaito paviršius sustiprintas žabų tvorelių langeliais, kurie užpilti dirvožemiu su varpučio šaknimis ir apsėti žolių mišiniu.
Vokiečių mokslininkai Hansas ir Gertrūda Mortensenai Kurmaičiuose lokalizavo Kuršo vyskupo Henriko 1253 m. balandžio 5 d. rašte Livonijos ordino magistrui dėl užkariautų pietinių kuršių žemių dalybų minimą Maicinėlės (Maycinele) pilį, kuri priklausė Mėguvos žemei.

Aplinkiniai piliakalniai

Nagarbos piliakalnis 3,8 km
Įpilties piliakalniai 21 km
Imbarės piliakalnis 21 km
Rūdaičių piliakalnis 5 km
Dauginčių piliakalnis 17 km 
 Martynaičių piliakalnis 15 km 
 Kartenos piliakalnis 14 km
Eketės piliakalnis 11 km
Andulių piliakalnis 9 km 
 Valėnų piliakalnis 10 km
Kačaičių piliakalnis 15 km