Teisė

Požymiai

Formalusis teisės apibrėžtumas pasireiškia tuo, kad teisės normos dažniausiai yra konkrečiai apibrėžtos, objektyviai užfiksuotos (pvz., užrašytos, išspausdintos). „Objektyvus“ normų fiksavimas arba įtvirtinimas gali pasireikšti teisės normų formalizavimu, priimant, pavyzdžiui, specialius aktus (įstatymus, įsakymus), taip pat juos užrašant (žr. Teisės rinkiniai), jas išleidžiant. Teisės normos privalo būti visuotinai žinomos, prieinamos normų adresatui. Taigi, po priėmimo jos privalo būti paskelbiamos, siekiant su jomis supažindinti normų adresatus. Tam būtina jas publikuoti, viešinti. Senovėje įstatymai buvo skelbiami žodžiu viešose vietose (pvz., miestų turgaus, rotušės aikštėse; tuo metu mažai kas mokėjo skaityti, todėl su užrašytais tekstais, iškabintais, pvz., ant miesto sienų, negalėdavo susipažinti). Šiuolaikinėse valstybėse norminiai teisės aktai yra ne tik spausdinami, bet ir platinami per įvairias medijas (žiniasklaidą – spaudą, skelbiami žiniatinklyje ir kt.).
Sankcija teisėje – kaip ir bet kurios kitos socialinės normos atveju – reikalinga tam, kad už atitinkamą elgesį būtų baudžiama arba kaip nors atlyginama, apdovanojama, skatinamas teisėtas elgesys, siekiant motyvuoti normų adresatus elgtis tam tikru būdu, kaip įtvirtinta teisės normomis. Elgesio sankcionavimas pasireiškia neigiamai ir teigiamai: teigiama sankcija pritariama elgesio tipui, neigiama – baudžiama, traukiant pažeidėją (delinkventą) teisinėn atsakomybėn.
Prievarta už teisės (normų) nesilaikymą, įstatymų laužymą gali būti panaudojama kiekvieno teisės pažeidėjo atžvilgiu. Veiksmingas prievartos taikymas sąlygoja tai, kad turi būti specialus aparatas, kurio pagalba siekiama užtikrinti normų laikymąsi, bausti už pažeidimus (teisėsaugos institucijos). Šiuolaikinėje teisėje be valstybinio aparato vis labiau pasitelkiamas privatus, ypač teismo sprendimų vykdymo srityje (antstoliai: Prancūzija, Lietuva ir kt.).

Teisės apibrėžimas

Nuo senų laikų teisė buvo skirtingai aiškinta. Sampratos skirtingumą lėmė teisės sistemos ypatumai (paprotinė, valstybinė, religinė teisė), aiškintojo interesai (pvz., pasaulietinės bei religinės valdžios atstovai skirtingai aiškino teisės kilmę bei galią) ir kiti veiksniai. Šiuolaikiniame pasaulyje išliko nemažai skirtingų subjektų, turinčių teisėkūros kompetenciją. Be to teisė skiriasi ne tik įvairiose organizacijose (Bažnyčia, valstybė, įmonė, tarptautinė organizacija), jos lygmenyse (federacijos ir jos subjektų teisė, įstatymų leidžiamosios, jų vykdomosios valdžios ir teismų aktai), bet ir geografinėje teritorijoje (Lietuvos teisė, Prancūzijos teisė ir t. t.) Todėl ir kyla arba yra nustatomos skirtingo turinio teisinės taisyklės, kurių samprata, jų aiškinimas ir taikymas – egzistuoja teisės sampratų įvairovė. Be to skiriasi normų priėmimo būdas – teisė gali būti priimama parlamentų posėdžių salėse (pvz., įstatymų forma), teismuose (priimant sprendimus, nutarimus), tarptautinių konferencijų bei derybų salėse (JTO Generalinės Asamblėjos metu), nustatoma (pvz., oktrojuojama) vienasmenės institucijos – pavyzdžiui, 1938 m. gegužės 5 d. Konstitucija įteisinusi 1926 m. įvykdytą (A. Smetonos vadovaujamą) perversmą.
Pasaulio teisinėse sistemose sąveikauja bei tarpusavyje konkuruoja teisinis pozityvizmas, teisinis realizmas, religinės teisės mokyklos (kanonistika), kitos teisė(tyro)s arba teisinių mokymų kryptys.
Pavyzdžiui, normatyvistinės teisės mokyklos atstovai pabrėžia įstatymų (norminių teisės aktų) svarbą: pozityvioji teisė – politinės valdžios institucijų priimtos, sankcionuotos socialinės normos (taisyklės, reguliuojančios visuomeninius santykius), kurių įgyvendinimui gali būti pasitelkiama atitinkamų valdžios ir jai pavaldžių organizacijų, administracinių institucijų (įstaigų) kitų subjektų prievarta. Pozityvioji teisė apima ne tik oficialiąją teisę (įstatymus), bet ir kitas taisykles, principus; teisinio pozityvizmo teorijoje prigimtinė teisė ar jos egzistavimas yra atmetamas.

Pasaulietinė bei religinė teisė

Atribojant religinių bei pasaulietinių organizacijų taisykles, gali būti išskiriama religinė ir pasaulietinė teisė (valstybių, tarptautinių nereliginių subjektų priimtos taisyklės). Pagal teisės sistemos bei subjektiškumo tarpusavio sąryšį skiriamos objektinės ir subjektinės teisės sąvokos.

Objektinė ir subjektinė teisė

Objektinė teisė – galiojančios teisės normos, jų visuma (sistema); pozityvioji teisė arba prievartinė tvarka (teisinio pozityvizmo samprata, Hans Kelsen ir kiti atstovai).
Subjektinė teisė – asmens socialinio elgesio galimybė (veikti tam tikru būdu). Ji gali atitikti (koresponduoti) kito asmens (socialinę) pareigą. Pagal socialinio reguliavimo sritį subjektinė teisė gali būti moralinė teisė (pavyzdžiui, pagyvenusio amžiaus asmenys viešajame transporte gali reikalauti jaunesnių asmenų užleisti jiems sėdimą vietą), juridinė teisė (pvz., įgyti pagrindinį išsilavinimą), etinė teisė; pvz., kliento teisė reikalauti, kad verslo patarėjas atskleistų visą informaciją dėl galimo kilti interesų konflikto, jei, pvz., konsultantas tuo pat metu patarinėja ir kliento konkurentams arba pats yra priklausomas nuo kliento konkurentų tam tikrais (materialiniais, profesiniais) ryšiais, kurie gali turėti esminės įtakos konsultuojamo kliento interesams, padaryti žalos ar pan.

Viešoji ir privatinė teisė

Pagal visuomeninių santykių reguliavimo metodus yra skirstoma į 2 stambias atšakas – viešąją ir privatinę teisę. Viešoji teisė – teisės normos, kuriomis nustatoma viešosios valdžios įgyvendinimo tvarka, o visuomeniniai santykiai yra reguliuojami imperatyviai (vyrauja imperatyvinis reguliavimo metodas). Viešosios teisės šakos – konstitucinė, administracinė, tarptautinė teisė ir kitos. Privatinė teisė – teisės normos, kuriomis reguliuojami privatiniai teisiniai santykiai (civilinė apyvarta, darbas ir suo juo susiję santykiai) bei vyrauja dispozityvinis reguliavimo metodas, t. y. teisinių santykių šalims teisės normomis užtikrinama galimybė pačioms pasirinkti elgesio variantus, juos teisiškai įtvirtinti, susitarti dėl jų teisinio privalomumo, sankcijų ir kitų dalykų.

Teoriniai teisės mokslai

Teoriniai teisės mokslai – pagrindžiantys teisę ir visą teisinę sistemą mokslai. Tai teisės teorija, teisės istorija (teisinių ir politinių teorijų istorija, šakinė teisės istorija ir kt.), teisės filosofija, teisės metodologija.