John F. Kennedy

Jaunystė, išsilavinimas

Džonas Ficdžeraldas Kenedis gimė 1917 m. gegužės 29 d. Bruklaino mieste Masačiusetso valstijoje. Dž. F. Kenedis buvo kilęs iš turtingos airių šeimos, kurioje augo devyni vaikai. Jo tėvas Patrikas Džozefas Kenedis buvo žinomas politikas ir diplomatas, artimas prezidento Ruzvelto patarėjas. Iki 10 metų Dž. Kenedis gyveno Bruklaine, lankė Bruklaino viešąją Edward Devotion mokyklą, vėliau – Noble and Greenough žemesniąją mokyklą, po to – privačią Dexter berniukų mokyklą. 1927 m. rugsėjį Kenedžių šeima persikėlė į Riverdeilą, Bronkse, Niujorko mieste. Čia Džonas Kenedis lankė privačią Riverdeilo berniukų mokyklą. Po 2 metų Kenedžiai persikėlė į Bronksvilį Niujorke. Nuo 1929 m. iki 1931 m. Džonas Kenedis buvo skautų antrojo būrio narys. Kenedis buvo pirmasis skautas, tapęs prezidentu.
1930 m. rugsėjo mėn. būdamas 13 m. Kenedis pradėjo mokytis Canterbury katalikų internatinėje berniukų mokykloje Niu Milforde, Konektikuto valstijoje. 1931 m. spalio 2 d. Kenedis pradėjo mokytis Choate privačioje universiteto parengiamojoje internatinėje mokykloje berniukams Volingforde, Konektikuto valstijoje. 1935 m. birželį Kenedis baigė Chaote mokyklą. Tų pačių metų rugsėjį jis su savo tėvais ir seserimi Katlyn keleiviniu garlaiviu nuplaukė į Londoną, kur norėjo vienerius metus studijuoti Londono ekonomikos mokykloje, kaip tai darė jo vyresnysis brolis. Tačiau, nepraėjus net savaitei, Džono mokslai Londono ekonomikos mokykloje nutrūko, nes jam buvo diagnozuota gelta ir jis buvo hospitalizuotas. Po trijų savaičių Kenedis grįžo atgal į JAV. Tų pačių metų spalį jis buvo įtrauktas Prinstono universiteto studentų sąrašą. Šiame universitete jis mokėsi 6 savaites. Vėliau jis dviem mėnesiams (1936 m. sausį, vasarį) buvo paguldytas į Bostono ligoninę, kur buvo tiriamas, ar neserga leukemija.
1936 m. rugsėjį Kenedis sėkmingai įstojo į Harvardo koledžą. 1938 m. liepą JAV ambasadoje Londone Džonas padėjo dirbti tėvui, kurį neseniai JAV prezidentas Ruzveltas paskyrė ambasadoriumi prie St. James Rūmų (D. Britanijos karališkoji rezidencija). 1939 m. vasario-rugsėjo mėnesiais Džonas Kenedis keliavo po Europą, Sovietų Sąjungą, Balkanų šalis ir Artimuosius Rytus, rinkdamas informaciją baigiamajam diplominiam darbui Harvarde.Kenedis grįžo į Londoną 1939 m. rugsėjo 1-ąją dieną, tą pačią dieną, kai Vokietija užpuolė Lenkiją (faktiškai prasidėjus Antrajam pasauliniam karui). 1939 m. rugsėjo 3 d. Kenedis su šeima apsilankė Didžiosios Britanijos bendruomenių rūmuose (parlamente), kur klausėsi kalbų, palaikančių Jungtinės Karalystės karo paskelbimą Vokietijai. Rugsėjo pabaigoje Kenedis transatlantiniu lėktuvu grįžo į JAV.
1940 m. Kenedis baigė rašyti disertaciją „Taikos palaikymas nuolaidžiaujant Miunchene“ apie britų dalyvavimą Miuncheno susitarime (suokalbyje). Iš pradžių Kenedis norėjo, kad jo disertacija būtų nevieša, tačiau tėvas paragino sūnų išleisti baigiamąjį darbą kaip knygą. 1940 m. birželį Džonas Kenedis baigė Harvardo universitetą su pagyrimu ir gavo tarptautinių santykių mokslinį laipsnį. Jo disertacija (knygos pavidalu) „Kodėl Anglija miegojo“ buvo išleista 1940 m. liepą ir tapo bestseleriu. 1941 m. pradžioje Kenedis padėjo tėvui baigti rašyti memuarus.

Ankstyvoji politinė karjera

Baigęs karinę tarnybą 1945 m. dirbo žurnalistu „Hearst“ grupės laikraščiams ir ėmė siekti politinės karjeros. Buvo demokratų partijos narys. Prieš karą jis nė nemanė tapti politiku, nes jo šeima, ypač tėvas, dėjo savo politines viltis į Džono vyresnįjį brolį Džozefą, kuris žuvo kare. Po Džozefo mirties, Džonas Kenedis tapo vyriausiuoju Kenedžių šeimos sūnumi. 1946 m. demokratas Džeimsas Maiklas Kerlei atlaisvino savo JAV Atstovų rūmų vietą, kad taptų Bostono meru. Kenedis dalyvavo rinkimuose į tą vietą ir dideliu balsų skirtumu nugalėjo respublikonų kandidatą. Kongrese jis dirbo šešerius metus, dažnai balsuodamas skirtingai nei demokratų partija, prieštaraudamas prezidento Hario Trumeno politikai. 1952 m. Kenedis laimėjo rinkimus į Senatą.
1953 m. rugsėjo 12 d. Dž. F. Kenedis vedė Žaklin Ly Buvjė Niuporte, Rod Ailende. Jie susipažino kviestiniuose pietuose.
Kenedžiui per beveik dvejus metus buvo atliktos kelios stuburo operacijos, po kurių jis vos nemirė (Kenedis kelis kartus savo gyvenime gavo Romos katalikų paskutinį patepimą.). Tuo laikotarpiu jis dažnai nedalyvaudavo Senato posėdžiuose. 1956 m., sveikdamas po operacijų, jis išleido knygą „Drąsiųjų paveikslai“, kurioje aprašė aštuonis pavyzdžius, kai JAV senatoriai, laikydamiesi asmeninių pažiūrų, rizikuodavo savo karjera. 1957 m. Kenedis apdovanotas Pulicerio premija už geriausią biografinę knygą. Išleidus knygą, sklandė gandai, kad jo artimas patarėjas Tedas Sorensenas, dirbęs Kenedžio Senato biure 1953 m., vėliau iki Kenedžio mirties dirbęs prezidento kalbų rašytoju, prisidėjo prie knygos rašymo. Tik 2008 m. gegužę Sorensenas patvirtino šiuos gandus savo autobiografinėje knygoje.
Džonas Kenedis balsavo už galutinį 1957 m. Pilietinių teisių akto patvirtinimą. Po metų jis buvo perrinktas į Senatą antrajai kadencijai vėl sutriuškindamas respublikonų kandidatą. Dar po metų, buvo atskleista, kad 1947 m. rugsėjį, kai Kenedžiui buvo 30 metų, jam buvo diagnozuota Adisono liga. Ligos pobūdis ir kitos Kenedį kamavusios medicininės problemos buvo laikomos paslaptyje nuo spaudos ir viešumos per visą jo gyvenimą.

Kuba ir įsiveržimas Kiaulių įlankoje

Dar iki Kenedžio išrinkimo į prezidentus prezidento Eizenhauerio administracija sukūrė planą, kaip nuversti Fidelio Kastro režimą Kuboje. Plano, kuris buvo sudarytas ir detalizuotas Centrinės Žvalgybos Valdybos (CŽV) ir JAV Valstybės Departamento (užsienio reikalų ministerijos), esmė – kontrrevoliucinių sukilėlių, kurie susideda iš kubiečių, nusistačiusių prie Kastro režimą, apginklavimas. JAV treniruoti Kubos sukilėliai, vadovaujami karininkų iš sukarinto CŽV padalinio Special Activities Division, turėjo įsiveržti į Kubą ir pradėti skleisti sukilimo idėjas Kubos gyventojų tarpe, taip tikėdamiesi nuversti Fidelį Kastro. 1961 m. balandžio 17 d. Kenedis įsakė pradėti vykdyti suplanuotą įsiveržimą į Kubą. CŽV organizavo beveik 1500 JAV treniruotų ir apginkluotų Kubos tremtinių, besitikėjusių nuversti Kastro, vadintų Brigada 2506 atgabenimą į Kubos salą Kiaulių įlankos (Bahía de Cochinos) krante. Tačiau Kenedis įsakė vykdyti išsilaipinimą be JAV karinių oro pajėgų pagalbos.
Iki 1961 m. balandžio 19 d. Kubos vyriausybė paėmė nelaisvėn ar nukovė įsiveržusius kovotojus. Kenedis buvo priverstas pradėti derybas dėl 1189 likusių gyvų kovotojų paleidimo. Planas buvo nesėkmingas dėl JAV karinės vadovybės tarpusavio nesusikalbėjimo. Desantas neturėjo laivyno paramos. Po dvidešimties mėnesių Kuba paleido sugautus sukilėlius mainais už 53 milijonų JAV dolerių vertės maisto ir medikamentų siuntą. Be to, incidentas privertė Kastro būti atsargesnį, mat jis manė, kad gali būti suorganizuotas dar vienas išsilaipinimas.

Karibų Krizė

Kubos raketų krizė (vadinamoji Karibų krizė) prasidėjo 1962 m. spalio 14 d., kai JAV slapti oro žvalgybos lėktuvai nufotografavo Kuboje statomas sovietų vidutinio nuotolio balistinių raketų paleidimo aikšteles. Nuotraukos buvo parodytos Kenedžiui 1962 m. spalio 16 d. Kenedis susidūrė su dilema: jei JAV užpultų šias aikšteles, tai privestų prie branduolinio karo su SSRS, bet jei JAV nedarytų nieko, iškiltų grėsmė, kad branduoliniai ginklai galėtų būti paleisti iš labai arti. Kadangi ginklai buvo taip arti, JAV negalėtų tinkamai atsakyti į atakas (tai yra jų numušti). JAV būtų atrodžiusi pasauliui silpna savajame Vakarų pusrutulyje, negalėdami apsisaugoti nuo netoli jos teritorijos esančios grėsmės.
Daugelis karininkų ir Kenedžio kabineto narių spaudė jį pradėti šių raketų paleidimo aikštelių oro atakas, tačiau Kenedis įsakė pradėti didžiausios Karibų salos jūros blokadą. JAV karinių jūrų pajėgų kariniai laivai tikrino visus laivus plaukiančius į Kubą. Kenedis pradėjo vesti derybas su Sovietų Sąjunga, reikalaudamas pašalinti viską, kas buvo pradėta statyti, antraip sovietų ir Kubos žmonėms grės JAV karinio jūrų laivyno blokada. Po savaitės, Džonas Kenedis susitiko su SSRS komunistų partijos generaliniu sekretoriumi Nikita Chruščiovu. Šalys pasirašė itin svarbų ilgalaikį susitarimą. Chruščiovas sutiko išgabenti visas raketas iš Kubos, jei JAV viešai prižadės niekada nepulti Kubos. JAV taip pat tyliai pašalino JAV raketas, dislokuotas Turkijoje. Po šios krizės, kuri vos neišaugo į branduolinį karą, Kenedis buvo daug atsargesnis reikaluose su SSRS.

Taikos korpusas

Pačioje savo prezidentavimo pradžioje Kenedis paprašė kongreso sukurti Taikos korpusą (angl. Peace Corps). Pagal šią programą, Amerikos savanoriai padėjo neišsivysčiusioms šalims šiose srityse: švietime, žemės ūkyje, sveikatos apsaugoje ir statyboje.

Vietnamas

Iki 1961 m. pietryčių Azijoje Kenedis vykdė savo pirmtako prezidento Eizenhauerio ribotų karinių veiksmų politiką kovai su komunistų jėgomis, kurioms vadovavo Ho Ši Minas. Deklaruodamas kovą su komunizmo plitimu, Kenedis vykdė politiką, pagal kurią nestabiliai, prancūzų paskirtai pietų Vietnamo vyriausybei, buvo teikiama politinė, ekonominė ir karinė pagalba. Į minėtą sritį buvo nusiųsta 16 000 karinių patarėjų ir JAV specialiųjų pajėgų karių. Kenedžio administracija taip pat priėmė sprendimą panaudoti napalmą, defoliantus (cheminės medžiagos, jos buvo naudojamos naikinti miškams, kuriuose galėjo slėptis partizanai) ir reaktyvinius lėktuvus. JAV dalyvavimas kare palaipsniui plėtėsi iki tol, kol Lyndono Džonsono administracija karui Vietname įvedė įprastines JAV pajėgas. Kenedžio administracija didino karinę pagalbą, tačiau pietų Vietnamo kariuomenė nesugebėjo susidoroti su Vietkongo ir Vietmino pajėgomis.
Prieš 1963 m. liepą Vietname pribrendo krizė. Kenedžio administracija padėjo surengti valstybinį perversmą Pietų Vietname. Generolai nuvertė prezidentą Ngo Dinh Diemą, kuris vėliau buvo nužudytas. Kenedis sankcionavo Diemo nuvertimą. Bijota, kad kaip ir Laose 1962 m., Diemas gali derėtis dėl neutralios vyriausybės, kurioje būtų ir komunistų, sudarymo. Tuometinis JAV valstybės sekretorius Dynas Raskas pabrėžė, kad toks neutralitetas prilygsta pasidavimui.
Kenedis padidino JAV kariškių skaičių Vietname nuo 800 iki 16 300. Dar ir dabar daugelis istorikų ginčijasi, ar būtų karas Vietname taip išsiplėtęs, jei Kenedis būtų baigęs pirmąją kadenciją ir būtų perrinktas antrajai. Pasak JAV gynybos sekretoriaus Roberto Maknamaro, Kenedis rimtai svarstė išvesti JAV pajėgas iš Vietnamo po 1964 m. rinkimų. 1963 m. spalio 11 d. Kenedis pasirašė Nacionalinės apsaugos veiksmų memorandumą, kuriame oficialiai įsakė išvesti iš Vietnamo 1000 karinio personalo narių. Tačiau po Kenedžio nužudymo naujasis prezidentas Lyndonas Džonsonas atšaukė šį įsakymą.

Branduolinių bandymų uždraudimo sutartis

Išvargintas ilgalaikio branduolinio užteršimo ir branduolinių ginklų plitimo pavojaus, Kenedis paragino priimti ribotų arba dalinių branduolinių bandymų sutartį, pagal kurią būtų uždrausta daryti branduolinius bandymus žemės paviršiuje, atmosferoje ir po vandeniu, tačiau būtų leista tai daryti tik po žeme. Šią sutartį pasirašė JAV, Jungtinė Karalystė ir Sovietų Sąjunga.

Airija

Savo vizito Airijoje 1963 m. proga, prezidentas Kenedis susitiko su Airijos prezidentu ir susitarė sukurti Amerikos airių fondą. Šios organizacijos tikslas buvo puoselėti airių kilmės amerikiečių ryšius su jų protėvių žeme. Džonas Kenedis pagilino šiuos kultūrinio solidarumo ryšius priimdamas simbolinį apdovanojimą, kuriame pavaizduotas Airijos herbas. Kenedis, dėl savo airiškų šaknų, Airijoje turėjo beveik legendinį statusą. Airiai, kurie gyveno 1963 m., labai gerai prisimena didingas Kenedžio vizito akimirkas. Kenedis taip pat aplankė autentišką namą netoli Niu Roso, kuriame gyveno Kenedžių karta, emigravusi į JAV. „Štai kur viskas prasidėjo…“ – sakė Kenedis.
2006 m. gruodžio 22 d. Airijos teisingumo ministerija išslaptino policijos dokumentus, kuriuose nurodoma, kad prezidento Kenedžio vizito metu buvo sulaukta trijų grasinimų mirtimi Kenedžio atžvilgiu. Nors šie grasinimai buvo melagingi, Kenedžio apsauga vizito metu buvo sustiprinta.

Irakas

1963 m. Kenedžio administracija parėmė Irako vyriausybės, vadovaujamos generolo Abdelo Karimo Kassemo, kuris prieš penkerius metus nuvertė provakarietišką Irako monarchiją, perversmą. CŽV padėjo naujajai Baath partijos vyriausybei, vadovaujamai Abdulo Salamo Arifo, atsikratyti šalies kairiųjų politikų ir komunistų. Vyriausybė surengė skerdynes, per kurias, naudojantis CŽV pateiktu asmenų, įtartų esant komunistais ir kairiaisiais, sąrašu, sistemingai buvo nužudyti išsilavinę Irako gyventojai (nužudytųjų skaičius nežinomas). Šiose skerdynėse dalyvavo ir Sadamas Huseinas. Nužudymų aukomis tapo šimtai gydytojų, mokytojų, inžinierių, teisininkų, karininkų ir politikų.
Pasak laikraščio „The New York Times“, JAV siuntė ginklus naujajam režimui. Tie ginklai vėliau buvo panaudoti prieš tuos pačius kurdų sukilėlius, remtus amerikiečių. Amerikos ir Jungtinės Karalystės naftos ir kitų sričių kompanijų, įskaitant ir „Mobil“ (naftos kompanija), „Bechtel“ (inžinerijos kompanija), „British Petroleum“ (tarptautinė naftos kompanija), verslai buvo plėtojami Irako teritorijoje.

Vidaus politika

Kenedis savo vidaus politikos programą pavadino „Nauja riba“ (angl. New Frontier). Ši programa ambicingai žadėjo federalinį švietimo ir pagyvenusių žmonių sveikatos priežiūros finansavimą. Programa taip pat žadėjo valdžios įsikišimą stabdant ekonomikos recesiją (nuosmukį). Kenedis prižadėjo sustabdyti rasinę diskriminaciją šalyje. 1963 m. Kenedis pateikė svarstyti mokesčių reformos įstatymą, pagal kurį būtų sumažintas gyventojų pajamų mokestis, tačiau kongresas parėmė šią reformą tik 1964 m. (jau po Kenedžio mirties). Keletas Kenedžio pasiūlytų didelių projektų susilaukė pritarimo kongrese, tačiau Kenedžio įpėdinio prezidento Džonsono valdymo laikotarpiu kongresas jau nebebalsavo už Kenedžio pasiūlymus.

Ekonomika

Kenedis užbaigė griežtos fiskalinės (biudžeto) politikos periodą, liberalizuodamas valiutinę politiką, kad sumažinti palūkanų normas ir taip paskatintų ekonomikos augimą. Tokią politika vėliau buvo kaltinta iš dalies prisidėjus prie ekonominių problemų, kilusių XX amžiaus 8-ajame dešimtmetyje, nes didesnės valdžios išlaidos didino infliaciją. Valdant Kenedžiui primą kartą JAV istorijoje valstybės biudžetas peržengė 100 milijardų dolerių ribą. 1961 m. ir 1962 m. Kenedžio priimti biudžetai buvo pirmieji šalies ne karo metų biudžetai, nepaveikti recesijos.

Pilietinės teisės

Audringas valstybės sankcionuotos rasinės diskriminacijos užbaigimas buvo viena iš įtempčiausių vidinių Kenedžio eros problemų. 1954 m. JAV Aukščiausiasis teismas nusprendė, kad rasinė segregacija mokyklose yra nekonstitucinė. Tačiau daugelis mokyklų, ypač pietinėse valstijoje, nepakluso tokiam Aukščiausiojo teismo sprendimui. Segregacija autobusuose, restoranuose, kino teatruose, tualetuose ir kituose viešose vietose išliko. Kenedis palaikė rasinę integraciją į visuomenę ir pilietinių teisių gerbimą. Per 1960 metų prezidentinę kampaniją, Džonas skambino Koretai Skot King, įkalinto pastoriaus Martino Liuterio Kingo žmonai, kas turbūt paskatino nemažai juodaodžių JAV piliečių balsuoti už Kenedį. Džono ir Roberto Kenedžių įsikišimas turėjo įtakos tam, kad Kingas buvo išleistas iš kalėjimo anksčiau laiko.1962 m. juodaodis Džeimsas Mereditas norėjo būti įtrauktas į Misisipės universiteto studentų sąrašus, tačiau to jam neleido padaryti šio universiteto baltieji studentai. Kenedis į tai atsakė nusiųsdamas 400 federalinių maršalų ir 3000 kareivių, kad garantuotų saugią Meredito studijų pradžią.
Kenedis iš pradžių manė, kad paprastų žmonių judėjimas už pilietines teises tik supykdys daugelį pietuose gyvenančių baltųjų rasės atstovų ir tik dar labiau komplikuos galimybes priimti įstatymus užtikrinančius pilietines teises, nes kongrese dominavo demokratai iš pietinių valstijų. Dėl šios priežasties Kenedis nuo pilietinių teisių judėjimų atsiribojo, kas paskatino daugelį pilietinių teisių judėjimo lyderių manyti, kad Kenedis neremia jų pastangų.
1963 m. birželio 11 d., prezidentas Kenedis įsikišo, kai Alabamos gubernatorius George Wallace užblokavo Alabamos universiteto duris, kad du afroamerikiečiai studentai negalėtų įstoti į universitetą. Gubernatorius pasitraukė tik tada, kai atvyko federaliniai maršalai, teisingumo ministro pavaduotojas ir Alabamos nacionalinė gvardija. Tą patį vakarą Kenedis pasakė garsiąją kalbą apie piliečių teises.
1961 m. Kenedis pasirašė įsakymą sukurti prezidentinę komisiją moterų teisių padėčiai tirti. Komisijos išvados atskleidė, kad moterys taip pat yra diskriminuojamos.

Pilietinės laisvės

Reaguodama į įtarimus, kad Martinas Liuteris Kingas galėjo būti komunistas, Kenedžio administracija leido Federaliniam Tyrimų Biurui (FTB) klausytis privačių asmenų, tarp jų ir paties Kingo, telefoninių pokalbių. Šių nepagrįstų įtarimų kaltininkas buvo ne kas kitas kaip Džonas Edgaras Huveris (FTB įkūrėjas, FTB direktorius 1935–1972 m.), kuris nekentė Martino Liuterio Kingo, ir kurį jis laikė išsišokėliu tvarkos drumstėju. Nors teisingumo ministras Robertas Kenedis leido tik ribotą telefoninių pokalbių pasiklausymą, FTB, kaip buvo įprasta vadovaujant Huveriui, išplėtė leidimo ribas, leidžiančias jiems tirti bet kurias Kingo gyvenimo sritis, kurios jiems atrodė reikšmingos tirti – be Kenedžio žinios. Po Kenedžio mirties prezidento Džonsono administracija toliau leido klausytis Kingo telefoninių pokalbių.
Kenedis taip pat pasinaudojo federalinių agentūrų pajėgomis, kad priverstų JAV Plieno korporaciją (US Steel) nekelti žaliavų kainų. „The Wall Street Journal” rašė, kad JAV administracija nustatė plieno kainą jėga ir grasinimais.

Imigracija

Džonas Kenedis nuo pat pradžių siūlė nuodugniai peržiūrėti JAV imigracinę politiką. Toks jo siekis vėliau buvo įgyvendintas – 1965 m. priimant Imigracijos ir pilietybės aktą, parengtą Kenedžio brolio senatoriaus Edvardo Kenedžio. Po šio akto pasikeitė imigracijos srautai: anksčiau daugiausiai buvo imigruojama iš šiaurės ir vakarų Europos šalių, po šio akto priėmimo pagausėjo imigracija iš Lotynų Amerikos ir Azijos. Šis įstatymas pakeitė anksčiau galiojusią tvarką, numatančią griežtą imigrantų atrinkimą. Įstatymas palengvino imigrantų šeimų susijungimą (imigrantų šeimų nariai galėjo taip pat imigruoti). Kenedis norėjo išardyti tvarką, pagal kurią imigrantai buvo atrenkami atsižvelgiant į šalį, iš kurios emigruojama. Taip Kenedis laikėsi savo pilietinių teisių politikos.

Nužudymas

Prezidentas Kenedis buvo nužudytas Dalase, Teksaso valstijoje 1963 m. lapkričio 22 d. 12:30 popiet, vizito į Teksasą metu. Į jį pataikė dvi kulkos: viena į kaklą, kita į galvą. 1 valandą popiet Džonui Kenedžiui buvo konstatuota mirtis. Kenedis mirė būdamas 46 metų amžiaus, dukart jaunesnis už Džeraldą Fordą (ilgiausiai gyvenusį JAV prezidentą). Kenedis yra jauniausias miręs JAV prezidentas.
Ly Harvis Osvaldas (Lee Harvey Oswald) buvo apkaltintas šiuo nusikaltimu, tačiau po 2 dienų Džekas Rubis nužudė pagrindinį įtariamąjį, nespėjusį atsisėsti į teisiamųjų suolą. Džekas Rubis buvo nuteistas už nužudymą, tačiau vėliau jis susirgo ir nusižudė. Prezidentas Džonsonas sukūrė Voreno komisiją, pirmininkaujamą vyriausiojo teisėjo Erlo Voreno, ištirti nužudymą. Voreno komisija ir 1979 m. parlamento specialioji komisija padarė išvadą, kad Osvaldas buvo prezidento žudikas, tačiau šių komisijų išvados nesugebėjo tinkamai paneigti didesnio sąmokslo tikimybės.
Dž. F. Kenedis buvo palaidotas Arlingtono nacionalinėse kapinėse Virdžinijoje.

Įvaizdis ir asmeninis gyvenimas

Džonas Kenedis būdamas kongreso nariu susitiko su savo būsima žmona Žaklin Buvjė. Pora susituokė 1953 m. rugsėjo 12 d., praėjus metams po to, kai Kenedis buvo išrinktas senatoriumi. Pora susilaukė trijų vaikų: 1957 m. lapkričio 27 d. dukters Kerolain, 1960 m. lapkričio 25 d. sūnaus Džono Jaunesniojo ir 1963 m. rugpjūčio 7 d. sūnaus Patriko (mirė po dviejų dienų). 
Dž. F. Kenedis su žmona buvo jaunesni lyginant su kitais prezidentais ir jų žmonomis. Jų populiarumas buvo panašus į pop dainininkų ar kino žvaigždžių nei į politiko populiarumą. Pora darė įtaką mados srovėms, o jų nuotraukos išplito daugelyje populiarių žurnalų. Nors prezidentas Eizenhaueris leido filmuoti prezidento spaudos konferencijas, Kenedis buvo pirmasis prezidentas paprašęs filmuoti ir tiesiogiai rodyti tokias konferencijas. Žaklin Kenedi vadovavo Baltųjų rūmų restauracijos darbams, apstatė juos naujais baldais ir meno kūriniais. Pora į Baltuosiuose Rūmuose rengiamas vakarienes kvietė menininkus, rašytojus, intelektualus. Taip buvo pakeltas Amerikos menų įvaizdis.
Kenedžių šeimos gyvenimą sukrėtė keletas tragedijų. 1955 m. Žaklin Kenedi patyrė persileidimą, o 1956 m. pagimdė negyvą vaisių. Jų naujagimis sūnus Patrikas Buvjė Kenedis mirė 1963 m. rugpjūtį. Kenedžiai turėjo du vaikus, kurie pergyveno vaikystės amžių. Viena iš esminių Kenedžių giminės ypatumų yra eilė nesėkmių, lydėjusių visus giminės narius. Džono Kenedžio vyriausias brolis Džozefas žuvo 1944 m. Antrojo pasaulinio karo metu, būdamas 29 metų amžiaus. Džonas Kenedis ir jo jaunesnysis brolis Robertas Kenedis buvo nužudyti. Kitas Kenedžio brolis Edvardas vos nežuvo lėktuvo, o vėliau ir automobilio avarijoje.