google/wiki40b huggingface dataset:
Aprelskas

Istorija

Iki 1917 m. Spalio perversmo – svarbus aukso gavybos centras. Čia auksą kasė Didžiosios Britanijos ir Rusijos bendrovės. 1912 m. balandžio 17 d. per Lenos sušaudymą prie Aprelsko Rusijos imperijos kariuomenė susidorojo su streikavusiais Aprelsko ir gretimų aukso kasyklų darbininkais – žuvo 270, sužeista 250 žmonių.

Lietuviai

1949 m. birželio mėn. į Aprelską atitremta apie 100 lietuvių. Kartu su tremtiniais iš kitų buvusių TSRS respublikų jie statė Aprelsko elektrinę, dirbo gretimose aukso kasyklose. 1950 m. jie perkelti į kitas Bodaibo rajono gyvenvietes.
Kirmėlinė atauga

Kirmėlinė atauga (lot. appendix vermiformis) – vidutiniškai 8 - 9 cm (įvairuoja nuo 0,5 iki 33 cm) ilgio aklosios žarnos atauga. Ataugos storis apie 0,5 - 1 cm. Pagal kraujotaką ir histologinę sąrangą kirmėlinė atauga yra specializuota struktūra, o ne rudimentas. Ataugos sienos gleivinėje yra daug limfoidinio audinio folikulų, atlieka vietinę apsauginę funkciją. Kirmėlinę ataugą iš visų pusių dengia pilvaplėvė, kuri sudaro kirmėlinės ataugos pasaitą, kuris jungia ją su aklosios žarnos siena, bei su klubinės žarnos pasaito pabaiga.
Abdelkaderas

Biografija

Abdelkaderas gimė 1808 m. rugsėjį prie Maskaros (dab. Alžyre). Nuo jaunystės jis buvo žinomas religingu ir išsilavinusiu žmogumi. Jo tėvas buvo sufijų Kadiritų ordino šeichas ir kartu su tėvu Abdelkaderas 1826−27 m. atliko hadžą. Lankėsi Kaire, Damaske ir Bagdade, kur dalyvavo susitikimuose su sufijų žinovais. 1832 m. Abdelkaderas tapo Maskaros emyru po tėvo Mahieldino mirties. Tuo metu Alžyre veikė prancūzų kolonijinė armija po 1830 m. karaliaus Karolio X suorganizuotos invazijos. Abdelkaderas suvienijo Vakarų Alžyro gentis Orane ir pasiekė pergalę 1834 m. birželio 28 d. La Maktos mūšyje prieš prancūzus. Jis per du dešimtmečius parodė ryškius karinio lyderio sugebėjimus, nors 1835 m. gruodį nesugebėjo apginti Maskaros nuo prancūzų kariuomenės įžengimo. Po pralaimėjimų prancūzams jis 1837 m. gegužę sudarė Tafnos taikos sutartį, kuria buvo pripažintas jo valdžios savarankiškumas vidinėse Alžyro dalyse, o jis pripažino prancūzų valdžią svarbiausiuose Viduržemio jūros pakrantės uostuose, Orane ir Alžyre. Po to per du metus jis organizavo pasipriešinimą prancūzų ekspansijai vidiniame Alžyre sukurdamas savo valstybę. Organizavo reguliariąją kariuomenę, gyvenviečių įtvirtinimą, įvedė mokesčių sistemą, karais ir politika palenkė į prancūzų įtaką nepatekusias gentis ir Sacharos beduinus. 
1840 m. pradėjęs vadovauti prancūzų maršalas T. R. Biužo de la Pikonri pradėjo karines kampanijas prieš vidinio Alžyro gentis. Po pralaimėjimų 1842 m. prie Tlemseno ir 1843 m. Smalos mūšyje Abdelkaderas pasitraukė į Maroką. Su naujai surinktomis pajėgomis jis 1844 m. pralaimėjo prancūzams Islio mūšyje, po ko marokiečiai atsisakė jam padėti. 1845 m. jis laimėjo vieną susirėmimą prie Sidi Brahimo ir vėl pasitraukė į Maroką. Susiderėjęs, kad jam bus leista pasitraukti iš Šiaurės Afrikos į Levantą, Abdelkaderas 1847 m. gruodį pasidavė prancūzams, tačiau pastarieji pažado netęsėjo ir iki 1852 m. įkalino jį Prancūzijoje, Po pilyje ir vėliau Ambuazo pilyje. Išlaisvintas Napoleono III Abdelkaderas keliavo į Osmanų imperiją ir 1855 m. apsigyveno Damaske, kur 1860 m. apgynė krikščionių grupę nuo drūzų ir maronitų fanatikų, už ką Prancūzija apdovanojo jį Garbės Legiono ordinu. Damaske jis domėjosi islamo filosofija, parašė kelias knygas. 1865 m. tapo masonu, su kurių principais susipažino Prancūzijoje. Jis gaudavo nemenką pensiją iš Prancūzijos vyriausybės, kuri bandė išnaudoti jo įvaizdį alžyriečių paramos Prancūzijos kolonializmui propagandos tikslais. Abdelkaderas mirė 1883 m. gegužės 26 d. Damaske. Iš pradžių jis buvo palaidotas šalia savo mėgstamo filosofo Ibn al Arabijaus kapo. 1966 m. jo palaikai perkelti į Alžyrą. Alžyriečių jis laikomas nacionaliniu didvyriu. Jo kovų baltos ir žalios štandartas buvo adaptuotas į Alžyro nacionalinę vėliavą.
Viktoras Adleris

Biografija

1881 m. baigė mediciną Vienos universitete, 1883–1885 studijavo Šveicarijoje, Vokietijoje, Anglijoje.
1889 m. Austrijos socialdemokratų partijos organizatorius, jos programos autorius. Nuo 1889 m. ASDP atstovavo II Internacionale, buvo vienas iš jo vicepirmininkų. Visų Internacionalo kongresų dalyvis.
Austromarksistas, XX a. pradžioje parengė kultūrinės nacionalinės autonomijos programą.
Nuo 1905 m. Austrijos parlamento narys, 1905–1918 ASDP frakcijos vadovas, kovos už visuotinę rinkimų teisę (įvesta 1907) lyderis.
1918 m. užsienio reikalų ministras.
Įsteigė laikraščius „Gleichheit“ ir „Arbeitzeitung“.
Andrius Matusevičius

Andrius Matusevičius (lenk. Andrzej Matuszewicz, 1760 m. Gardinas – 1816 m. balandžio 6 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas akušeris ginekologas, medicinos daktaras.

Biografija

1777–1781 m. mokėsi Gardino medicinos mokykloje, ją uždarius studijas tęsė Vilniaus universitete, kurį baigė 1785 m. 1797 m. medicinos daktaras.
Vilniaus universiteto akušerijos profesoriaus asistentu, dėstė akušerijos, patologijos, teorinės chirurgijos kursą; nuo 1800 m. profesorius. 1798–1799 m. tobulinosi Vienoje. 1803 m. Vilniaus universitete įsteigė Akušerijos katedrą, 1815 m. – Akušerijos kliniką. Vilniaus medicinos draugijos narys.
Neomenija

Neomenija – reiškinys, kai mėnulis pasirodo po jaunaties danguje kaip siaurutis pjautuvas. Laiko tarpas tarp jaunaties ir neomenijos priklauso nuo dangaus stebėjimo vietos ir Mėnulio padėties orbitoje. Neomenija būna ne vėliau kaip 3 dienos po jaunaties. Neomenijos metu Mėnulis matomas sutemose kelias minutes prieš savo nusileidimą.
Senovėje neomenija buvo svarbus kalendorinis atskaitos taškas. Mėnulio ir saulės-mėnulio kalendoriuose mėnesio pradžia būdavo skaičiuojama nuo neomenijos. Daugelyje senovinių šalių specialiai būdavo sekama, kada pasirodys jaunas mėnulis.
Antakalnis (Trakai)

Aplinkinės gyvenvietės

Grendavė – 4 km 
 ONUŠKIS – 10 km
Panošiškės – 1 km 
 RŪDIŠKĖS – 7 km
Nemuno kilpų regioninis parkas

Gamtos vertybės

Parko ašis – Nemunas. Apie 60 km smarkiai vingiuotas Nemuno vidurupio ruožas sudaro tris didžiąsias kilpas. Tarp aukštų, miškais apaugusių šlaitų, atragių ir atodangų įvairiausiomis kryptimis teka upė. Veržlūs upeliukai suformavo vaizdingus kanjonus, raguvas, daubas.
Punios šilas – ypatingos botaninės vertės miškas, išsaugojęs pirmykščių Lietuvos girių bruožus. Jame auga aukščiausios Lietuvos paprastosios pušys bei paprastosios eglės, natūralia alėja išsirikiavę Lietuvos kunigaikščių vardais pavadinti ąžuolai, randama daug saugomų augalų rūšių. Šiame šile jau 160 metų šlama aukščiausia Lietuvos pušis, siekianti 42 m. Šilo gamtiniame rezervate miškas egzistuoja be tiesioginės žmogaus įtakos. Punios šilo retenybės – juodieji gandrai, mažieji ereliai rėksniai, didžiosios miegapelės, vidutinieji geniai.
Gyvena stirnos, šernai, gana didelė tauriųjų elnių banda, daug smulkesnių žinduolių.
Keli apie 46 m aukščio lenkiniai maumedžiai auga Degsnės maumedyne, tarp kurių – aukščiausias Lietuvos medis Degsnės miško maumedis.  Aukščiausia paprastoji eglė, siekusi 45 metrus, taip pat augo šiame parke, Prienų šile, tačiau XX a. pabaigoje nudžiūvo. Jos aukštį vejasi kelios Punios šile augančios paprastosios pušys ir paprastosios eglės.
Prienų pašonėje esančiose Nemuno salose įsikūrusi didžiulė kirų ir žuvėdrų kolonija. Nuo Nemuno krantų galima stebėti paukščių migraciją.
Vieni gražiausių peizažų iš regyklos ant Nemuno kranto prie Balbieriškio, nuo Nemuno slėnio šlaitų ir Punios bei Birštono piliakalnių. Įspūdingos Balbieriškio, Siponių, Škėvonių atodangos.

Kultūros paveldas

Parko teritorijoje yra 20 piliakalnių. Patys garsiausi – Birštono Vytauto kalnas ir Punios Margirio kalnas. Aukštame Punios piliakalnyje galėjo stovėti garsi Pilėnų pilis. Nuostabūs vaizdai atsiveria nuo Pošvenčio, Naravų, Paverknių piliakalnių. Vertingi liaudies meistrų architektūros kūriniai – Prienų ir Nemajūnų medinės bažnyčios.
Po Nepriklausomybės atgavimo sukurta įdomių medinių skulptūrų ansamblių: 8 stogastulpiai kalbininko J. Kazlausko tėviškėje Matiešionių kaime, 10 kūrinių Prienų parke, Dainų kalnelis Birštone. Gražiai su gamta dera Atminimo tako skulptūros Druskų miške (Alksniakiemio miške).
Punios girininkijoje įsteigtas savitas Punios šilo muziejus. Daug įdomių eksponatų sukaupę Birštono ir Prienų krašto muziejai bei sakralinis muziejus, įsikūręs Birštone. Ekspozicija įrengta ir regioninio parko lankytojų centre.

Laisvalaikis ir pramogos

Įrengtas asfaltuotas 10 km ilgio dviračių – pėsčiųjų takas Prienų-Birštono kilpoje. Pėstiesiems įrengtas 1,6 km ilgio Škėvonių gamtos takas. Yra paukščių stebėjimo vieta prie Nemuno salų. Norint apžvelgti parką iš viršaus galima naudotis Pociūnų oro uosto paslaugomis. Trokštančius ramiai pailsėti mielai priglaus Birštono sanatorijos. Žvejai mėgėjai ras ne vieną patogią vietelę meškerei užmesti. Nuo 2019 m. liepos 11 d. Birštono pietvakariniame pakraštyje oficialiai atidarytas lankytojams Birštono apžvalgos bokštas.
Parke švenčiamos Joninės, vyksta Prienų miesto ir Birštono miesto šventės.
Rusijos karinė diplomatijos akademija

Priėmimas

Į Akademiją priimami tik turintys aukštąjį išsilavinimą. Kandidatai parenkami iš dalinių karininkų. Prieš leidžiant laikyti stojamuosius egzaminus 2–3 metus tikrinamas jų patikimumas. Karininko sveikatą tikrina Karinė gydytojų komisija, sveikata turi leisti tarnauti bet kokioje klimatinėje juostoje.
Rumbonys

Istorija

XVI–XVIII a. minimas Rumbonių dvaras, priklausęs Rumbovičiams, Kživkovskiams, Vyšniauskams.

Pavadinimo kilmė

1524 m. Ldk Žygimantas Senasis šias žemes dovanojo Feliksui Rumbovičiui, kurias čia įkūrė dvarą. Nuo Rumbovičiaus pavardės ir kilęs kaimo pavadinimas.
Steponas Kolupaila iškėlė hipotezę, kad vietovardis gali sietis su žodžiu „rumba“, vietine tarme reiškiančiu rėvą ar slenkstį, kokių Nemune yra daug.
Lietuvos–Pietų Korėjos santykiai

Tarptautiniai Lietuvos –Pietų Korėjos santykiai oficialiai užmegzti 1991 m. spalio 4 d., Korėjai tų pačių metų rugsėjo 5 d. pripažinus Lietuvos nepriklausomybę.  Korėja buvo antroji Azijos valstybė po Kirgizijos, pripažinusi Lietuvos nepriklausomybę. Abi šalys yra Tarptautinės ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos, Jungtinių Tautų narės. 2017 m. duomenimis, Pietų Korėja yra antra pagal dydį Lietuvos prekybos partnerė Azijoje po Kinijos, 2014-2018 m. laikotarpiu prekybos apimtys išaugo penkis kartus.
Lietuva turi garbės konsulatą Daegu, o ambasadoriai reziduoja Pekine, tuo tarpu Pietų Korėjos ambasadoriai reziduoja Varšuvoje. Dabartinė Pietų Korėjos ambasadorė Mira Sun yra keturioliktoji ir reziduoja Varšuvoje, Lietuvos ambasadorė Pietų Korėjoje Ina Marčiulionytė reziduoja Pekine.
Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Korėjos Respublika grupė (dabartinė pirmininkė – TS-LKD narė Rasa Juknevičienė).

Santykių istorija

2005 m. liepos 11 d. Lietuvoje lankėsi Korėjos Nacionalinės Asamblėjos delegacija, susitikusi su tuomečiu prezidentu Valdu Adamkumi.
Pirmasis aukšto rango P. Korėjos pareigūno vizitas Lietuvoje įvyko 2011 m. liepos 18 d.,  įvykus susitikimui tarp Vilniuje viešėjusio Korėjos Respublikos Asamblėjos pirmininko Park Hi Te ir Lietuvos prezidentės Dalios Grybauskaitės.
2012 m. Pietų Korėjos Josu mieste vykstančioje parodoje dalyvavo ir Lietuvos atstovai; Lietuvos paviljonas pelnė sidabro medalį.
2014 m. vasario mėnesį su darbo vizitu Pietų Korėjoje lankėsi Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, kur Ulsano uoste vyko suskystintų dujų terminalo laivo-saugyklos krikštynos – būtent Pietų Korėjoje buvo pastatytas suskystintų dujų terminalas Independence.
Tų pačių metų liepos 16 d. Vilniuje esančiame Mykolo Romerio Universitete (MRU) atidarytas pirmasis Baltijos šalyse Karaliaus Sedžiongo institutas, paskatinęs daug glaudesnį kultūrinį bendradarbiavimą. 2018 m. liepos mėn. Institutas įsteigtas ir VDU, Kaune. Korėjiečių kalba dėstoma VU ir VDU, pastarajame nuo 2010 m. veikia ir populiariosios korėjiečių kultūros studentų klubas Hallyu.
2018 m. vasarį vykstant Pjongčango olimpinėms žaidynėms, kur dalyvavo Lietuvos delegacija, jų pasižiūrėti išvyko ir Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, kur susitiko su Pietų Korėjos prezidentu Mun Džėinu, aptardama tarptautinę saugumo padėtį ir dvišalių ryšių stiprinimą ekonomikos, verslo ir inovacijų srityse.
2019 m. balandžio pabaigoje veiklą pradėjo Jungtinis Pietų Korėjos ir Baltijos šalių ekonomikos komitetas, kuriame be Pietų Korėjos dalyvauja Lietuva, Latvija ir Estija. Juo siekiama skatinti ekonominius ryšius. Tų pačių metų birželio 3 d. Lietuvoje lankėsi ir su prezidente Dalia Grybauskaite bei premjeru Sauliumi Skverneliu susitiko Korėjos Respublikos Nacionalinės asamblėjos pirmininkas Moon Hee-sang.

Lietuvos ordinų kavalieriai Pietų Korėjos piliečiai

Už nuopelnus Lietuvai apdovanotas vienas P. Korėjos pilietis – Hong Kun Kim. Jam 2001 m. birželio 14 d. įteiktas LDK Gedimino ordino Riterio kryžius.
Walerian Meysztowicz

Biografija

Gimė 1893 m. birželio 24 d. politiko Aleksandro Meištovičiaus ir Aleksandros Korvin-Kosakovskaitės šeimoje. 1907-1914 m. mokėsi Peterburgo imperatoriškajame licėjuje. Prieš I pasaulinį karą Vienoje studijavo žemės ūkį. Prasidėjus karui mobilizuotas į Rusijos armiją, vėliau kovėsi lenkų gretose prieš Lietuvą. 1919 m. grįžo į Pajuostį, tačiau lietuvių valdžia juo nepasitikėjo ir vienu metu jis buvo pasodintas į Panevėžio kalėjimą, bet po kiek laiko buvo paleistas ir per Latviją pabėgo į Vilnių. Atvykęs į Vilnių įstojo į kunigų seminariją, 1924 m. įšventintas kunigu. Porą metų kunigavo Vilniaus bažnyčiose. Vėliau studijavo Romos teisės universitete (čia gavo kanonų teisės daktaro laipsnį) ir 1937-1939 m. Vilniaus universitete, kur gavo teologijos daktaro laipsnį. Po to trumpai dėstė Vilniaus universitete kanonų teisę.
Nuo 1932 m. – Lenkijos ambasados prie Šventojo sosto patarėjas. 1939 m. karas jį užklupo Vilniuje, iš kur bėgdamas nuo rusų per Kauną, Švediją, Angliją pasiekė Romą ir ten pasišventė moksliniam darbui, panaudodamas Vatikano ir kitus archyvus. Nuo 1946 m. buvo Lenkijos istorijos instituto Romoje vadovu ir steigėju. Romoje parašė nemaža istorinių veikalų, redagavo žurnalą Antemurale, pasirinkdamas jo pavadinimui Lenkijos-Lietuvos valstybės, kaip krikščionijos priešakinio įtvirtinimo antemurale christianitatis įvaizdį. Mirė 1982 m. gegužės 24 d. Romoje.
Šakos

Šakos – pelkė (žemapelkinis raistas) pietryčių Lietuvoje, Varėnos ir Šalčininkų rajonuose, 1 km į pietus nuo Rūdninkų, Rūdninkų girioje. Plotas – 24,73 km². Nutįsusi viršsalpinėje Merkio terasoje iš šiaurės rytų į pietvakarius per 13 km. 1,23 km² sudaro vidaus sausumos. Netoli Šakų šiaurinės ribos teka Merkys, o raiste prasideda jo intakai Špigulė ir Mažasis Pirčiupis.
Šakos yra raistinė žemapelkė. Durpių klodo vidutinis storis 1,3 m (didžiausias – 4,7 m). Durpių ištekliai 19,4 mln. m³. Durpės medieninės, medieninės–nendrinės, nendrinės–viksvinės, jų peleningumas 13,5 %, vidutinis drėgnumas 86 %. Šakų dugną dengia priesmėlis, smėlis, o tarp jo ir durpių slūgso iki 2,7 m sapropelio sluoksnis.
200 ha raisto ploto sukultūrinta. 1957 m. durpėse, 2,5 m gylyje, rastas ankstyvojo neolito kaulinis žeberklas. Didžioji dalis Šakų raisto patenka į Rūdninkų kraštovaizdžio draustinį.
Roko maršas per Lietuvą '89 (1990 albumas)

Roko maršas per Lietuvą '89 – 1990 m. albumas. Išleido Melodija, katalogo nr. – C60 30637 005.
Drakonas (kinų zodiakas)

Drakonas – penktasis iš dvylikos metų ciklo gyvūnų, sutinkamų kinų zodiake. Drakono metai yra siejami su žemės šakos simboliu 辰.
Šio gyvūno elementas – žemė, o laikas – 7–9 val.
Metų laikas – pavasaris, o mėnuo – balandis.
Spalvos – auksinė, sidabrinė. Skaičiai – 9, 8 ir 3.
Labiausiai atitinkantis Vakarų horoskopo ženklas – Avinas.
Gloria Guida

Biografija

Glorija Gvida gimė Merane, tačiau dar vaikystėje jos tėvai persikėlė į Boloniją. Dar paauglystėje savo tėvo klube ji pradėjo dainininkės karjerą, įrašė keletą dainų ir net pasirašė sutartį su įrašų kompanija CBS. Koncertuodama įvairiose diskotekose ir festivaliuose, ji sulaukė kino prodiuserių dėmesio, kurie pasiūlė merginai išmėginti aktorės amplua.1974 m. Gvida laimėjo „Mis paauglė Italija“ grožio konkursą ir tais pačiais metais ji nusifilmavo dviejose filmuose: dramoje „Mergina“ ir erotinėje juostoje „Nepilnametė“, tačiau tapo žinoma po 1975 m. juostos „Moksleivė“ ir šio 3 tęsinių. Beje, filmuojant „Merginą“ Gvida dar buvo nepilnametė ir sutikimą filmuotis apsinuoginusiai pasirašė jos tėvas.
Sulaukusi pasisekimo kine, ji atsisakė galimybės tapti dainininke, tačiau įrašė keletą dainų filmams, kuriuose pati vaidino.
Italijos komedijos aukso amžiuje aštuntajame dešimtmetyje Gvida vaidino daugelyje komedijų kartu su žymiausiais šalies aktoriais, o jaunos ir seksualios šviesiaplaukės įvaizdis padarė ją pagrindine konkurente vyresnėms šio žanro „žvaigždėms“ Edvižei Fenek ir Laurai Antoneli.
Gvida intensyviai filmavosi iki 1982 m., tačiau daugelis vaidmenų buvo panašūs vienas į kitą. Paskutinis jos filmas taip pat buvo komedija – „La casa stregata“, po kurios ji dar epizodiškai pasirodė keliuose televizijos serialuose, kol 1989 m., sulaukusi 34, galutinai baigė aktorės karjerą, tik trumpam grįždama į televiziją 2010 m.
1991 m. ji ištekėjo už 18 metų vyresnio kolegos Johnny Dorelli, su kuriuo susilaukė dukters Gvendolinos.
Jerome Karle

Džeromas Karlis (angl. Jerome Karle, g. 1918 m. birželio 18 d. Niujorkas) – JAV fizikochemikas ir kristalografas, Nobelio chemijos premijos laureatas.

Biografija

1937 m. baigė Niujorko Abraomo Linkolno koledžą Brukline, 1938 m. apgynė magistro laipsnį, 1944 m. baigė Mičigano universitetą, filosofijos daktaras.
1943–1944 kartu su žmona Izabela Karle dalyvavo įgyvendinant Manheteno projektą (atominės bombos kūrimas) Čikagos universitete. 1951–1970 m. Mičigano universiteto profesorius, nuo 1968 m. dirbo JAV Karinio laivyno mokslinių tyrimų laboratorijoje Vašingtone.
1981–1984 m. Tarptautinės kristalografijos sąjungos prezidentas. Nuo 1976 m. JAV nacionalinės mokslų akademijos narys
McLaren ataskaita

McLaren ataskaita – nepriklausomas tyrimas, kurį atliko Kanados mokslininkas Richard McLaren. Pagrindinis tyrimo objektas buvo įtarimai, kad Rusijoje vyko sisteminis dopingo vartojimo skatinimas. Tyrimas buvo inicijuotas 2016 m. gegužę Pasaulinės antidopingo agentūros. Tų pačių metų liepą McLaren pateikė pirmąją tyrimo išvadų dalį, kurioje kalbama apie Rusijos sportininkų sisteminį ir valstybės palaikoma dopingo vartojimą 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse. O gruodį pasirodžiusioje antroje tyrimo išvadų dalyje detaliau įrodoma apie sisteminį dopingo vartojimą tarp Rusijos sportininkų.

II tyrimo dalis

2016 m. gruodžio 9 d. pasirodė antroji tyrimo išvadų dalis. Joje teigiama, kad nuo 2011 iki 2015 m. daugiau nei 1 000 Rusijos sportininkų įvairiose sporto šakose gavo naudos iš dopingo tyrimų klastojimo. Elektroninių paštų tyrimai atskleidė, kad tarp tokių sportininkų buvo ir 5 akli sunkumų kilnotojai, kurie be savo žinios buvo skatinami vartoti dopingą. Šiems atletams buvo po 15 metų.
Antroji tyrimo išvadų dalis randama šioje nuorodoje: https://www.wada-ama.org/sites/default/files/resources/files/mclaren_report_part_ii_2.pdf

Tyrimo rezultatas

Po šio tyrimo išvadų Pasaulinė antidopingo agentūra paskelbė, kad Rusijos antidopingo agentūra negalinti tinkamai atlikti savo veiklos ir misijos, tad Rusijos sportininkams turėtų būti neleistina dalyvauti 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Brazilijoje. Tarptautinis olimpinis komitetas nepritarė tokioms rekomendacijoms ir leido kiekvienai sporto federacijai nuspręsti dėl Rusijos sportininkų dalyvavimo olimpiadoje. Dieną prieš olimpinių žaidynių pradžią 278 sportininkams buvo leista dalyvauti žaidynėse, o 111 buvo pašalinti dėl dopingo vartojimo.
Tuo tarpu Tarptautinis parolimpinis komitetas, kitaip nei jų kolegos, anoniminiu balsavimu nusprendė pašalinti Rusijos komandą iš 2016 m. vasaros parolimpinių žaidynių ir suspenduoti Rusijos parolimpinį komitetą. Komitetas turėjo įrodymų, kad dopingo tyrimų klastojimo atvejai buvo naudojami ir 2014 m. žiemos parolimpinėse žaidynėse.
Žiurkininkės

Žiurkininkės (rus. kрысятницы), kai kurių autorių teigimu, - Rusijoje egzistuojanti satanistinės pakraipos lesbietiška sekta, garbinanti moterų pramotę Lilitą. Ją, pasak judėjų tradicijos, Dievas sutvėręs pirma Ievos.
Sekta, esą, buvo įkurta Maskvoje apie 1950 m. Naujas nares ji pritraukia seksualiniais ryšiais, tarpusavio pagalba. Siekdama išlaikyti nares sektos viduje, naudoja šantažą. Tiki apokalipse bei tuo, kad žmonėms išsigelbėti padės žiurkės. Praktikuoja dirbtinį apvaisinimą.
Sektai vadovaujanti „Žiurkių Karalienė“. Teigiama, kad dabartinė „Žiurkių Karalienė“ yra pirmosios „Žiurkių karalienės“ įvaikinta ir išauginta moteris, vardu Lolita. Manoma, kad dabar sekta gali turėti 300 ar daugiau narių, daugumą – Maskvoje. Dėl satanistinių ritualų (pvz., kruvinos kačių aukos) bei tikėjimo greita apokalipse, sekta laikoma potencialiai žudikiška. Tačiau patikimų duomenų nėra.
Vienintelis žinomas šaltinis, kuriame paminėta sekta, yra „Nusikaltimų ir katastrofų enciklopedija“  - leidinys apie Nostradamo pranašystes, astrologiją, satanizmą ir šamanizmą. Juo remiasi kiti rusiški šaltiniai, jų tarpe ir oficialus Stačiatikių bažnyčios žinynas.

Lietuvoje

K. Karnickaitė „Delfi gatvės" straipsnyje apie sektas teigia, kad žiurkininkės, esą, veikia ir Lietuvoje, tačiau nenurodo šaltinio, kuriuo remiasi.
Azerbaidžano lietuviai

Azerbaidžano lietuviai – lietuviai, gyvenę ar mokęsi Azerbaidžane.

Istorija

Lietuvių Azerbaidžane atsirado, kai po vienos 1828 m. pasirašytos Rusijos imperijos ir Irano sutarties šiaurės Azerbaidžano teritorija buvo prijungta prie Rusijos imperijos. XIX a. pirmoje pusėje išeiviai iš Lietuvos (Ignotas Petraševskis) ir kai kurie Vilniaus universiteto auklėtiniai – Juozapas Senkovskis, Aleksandras Boreika Chodzka ir kiti žinomi orientalistai tiurkologai – aplankė Azerbaidžaną, tyrinėjo šio krašto istoriją, literatūrą ir kultūrą. Be to, XIX a. lietuvių tarnavo Azerbaidžane dislokuotuose Rusijos imperijos kariuomenės daliniuose. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje apsigyveno ir civilių. Jie dirbo naftos verslovėse, pašto, švietimo, medicinos įstaigose ir kitur. 1909–1920 m. Baku gyveno ir dirbo Vincas Krėvė.
Daug lietuvių Azerbaidžane atsidūrė per Pirmąjį pasaulinį karą. 1917–1920 m. čia veikė lietuvių tautos organizacijų taryba. 1920 m. Azerbaidžaną užėmusios Raudonosios armijos 11-osios armijos vienas aukštųjų vadų buvo Jeronimas Uborevičius. 1921 m. Baku Darbininkų ir kareivių tarybos pirmininko pavaduotoju ir Baku KP (b) CK biuro nariu buvo paskirtas Juozas Vareikis. Azerbaidžano pietuose ir šiaurėje lankėsi J. Pranaitytė, Matas Šalčius, kuris įspūdžius aprašė knygoje „Svečiuose pas 40 tautų“, kiti keliautojai ir spaudos darbuotojai. 1946 m. Azerbaidžane lankėsi lietuvių rašytojų delegacija: Petras Cvirka, Juozas Paukštelis, Antanas Vienuolis-Žukauskas, Albinas Žukauskas. XX a. aštuntame – devintame dešimtmetyje lietuvių studijavo M. Azisbekovo naftos ir chemijos institute, grįžę į Lietuvą jie dirbo Mažeikių naftos perdirbimo įmonėje. 1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę daug Azerbaidžano lietuvių grįžo į Lietuvą.
Taupomasis bankas

Taupomasis bankas – finansų tarpininkas, kaupiantis lėšas terminuotų ir einamųjų indėlių (priklausančių visų pirma individualiems asmenims) forma, ir teikiantis daugiausiai vartojimo, hipotekos (būsto) paskolas, skirtas finansuoti gyvenamojo būsto, brangių buitinių priemonių įsigijimą. Labai svarbūs tokie bankai yra, pvz., Vokietijoje.