google/wiki40b huggingface dataset:
Bajorkaimis

Bajorkaimis, akalyčia, akalica arba okolica (lenk. okolica) – šlėktų (bajorų) apgyvendintas kaimas. Tai vienos iš seniausių teritorinių bendruomenių, įteisintos XVI a. viduryje. Jų gyventojai buvo vadinami okolicų šlėktomis (lenk. szlachta okoliczna).
Dabartinės Lietuvos teritorijoje akalicomis buvo šie kaimai: Černiauskynė, Dapšiai, Drąseikonys, Gikonys, Kylatrakis, Pavartės, Vainiūnai ir kt. Dabartinė prasmė atitinka anglišką terminą „estate village“.
Ritininis stalas

Ritininis stalas (angl. rolltop desk) – XIX a. stalų tipas, atsiradęs keičiant pjedestalinį stalą – ant stalo viršaus tolimojo krašto uždėtas antstatas su lentynėlėmis, stalčiukais, skyreliais. Panašius antstatus turi bureau à gradin ir Carlton House stalas. Ritininio stalo šonuose yra borteliai, dviem bangelėmis kylantys nuo priekinio stalo krašto iki užpakalinio. Skirtingai nei bureau à gradin ir Carlton House stalas ritininis stalas turi cilindro ketvirčio pavidalu išlenktą gaubtą iš siaurų lentelių. Gaubtas slysta ar rieda borteliuose padarytuose grioveliuose. Šiuo požiūriu ritininis stalas funkcijomis ir sandara panašus į XVIII a. cilindrinį stalą. Uždaromą antstatą turi ir tambūrinis stalas, kurio antstato priekis uždaromas horizontaliai stumdomomis širmomis iš vertikalių lentelių.
Ritininiai stalai, skirtingai negu cilindriniai, nesunkiai gali būti gaminama didelėmis serijomis, kadangi taisyklingai išlenktą gaubtą iš medinių lentjuosčių pagaminti nesunku. Tuo tarpu cilindrinio stalo išlenktąjį gaubtą pagaminti iš vientiso medienos gabalo žymiai sunkiau, be to, toks gaubtas einant laikui, nuo drėgmės ir kitų veiksnių gali išsikraipyti ir nustoti slankiotis. Ritininio stalo gaubto lentelės paprastai sujungiamos tvirtinant prie audeklinio ar odinio pagrindo.
Ritininiai stalai XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje buvo vienas dažniausių stalų tipų mažuose ir vidutiniuose biuruose ir kontorose. Šiuos stalus ėmė vis rečiau vartoti atsiradus plieniniams stalams, taip pat atsirandant vis daugiau dalykinės korespondencijos ir kitų dokumentų, kurie padarė šių stalų antstato stalčiukus ir lentynėles pasenusiais. Laiškų būdavo pernelyg daug, kad darbuotojai vargtų juos lankstydami ir dėliodami į mažas lentynėles. O stalčiukų traukymas ir reikalingų daiktų ieškojimas ėmė atimti per daug laiko.
Ritininių stalų buvo pagaminta labai daug ir įvairios kokybės, todėl šie stalai yra populiari prekė senų baldų rinkoje. Jie paprastai brangiai kainuoja, jei pagaminti iš brangios medienos. Šiuos stalus taip pat naudoja dailininkai dekoratoriai teatruose ir kine, kai reikia atkurti XIX a. pabaigos ar XX a. pradžios įstaigų interjerą.
FK Druskininkai

2016 m. klubo atkūrimas

2016 m. atkurtas ir tęsė veiklą. 2016 ir 2017 m. žaidė Trečioje lygoje (Alytaus regiono pirmenybėse).
San Paulas

Istorija

Miestą 1554 m. įkūrė jėzuitai, XVI-XVIII a. buvo kavos plantacijų centras. 1822 m. San Paule paskelbta Brazilijos nepriklausomybė. XIX-XX a. jis tapo Pietų Amerikos prekybos lyderiu, dideliu šalies finansų, kultūros ir pramonės centru.
2007 m. liepą miesto oro uoste įvyko aviakatastrofa (dėl trumpo pakilimo-nusileidimo tako).

Sportas

San Paule 1950 m. vyko IV pasaulio futbolo čempionatas.
Stalo kalnas (Vilnius)

Istorija

Stalo kalnas šiuo metu yra 1,4 ha ploto lygi aikštelė. Tokį vaizdą kalnas įgavo po XIX–XX a. žemės lyginimo darbų. Pirmoji stambi ardomoji invazija į visą Kalnų parko teritoriją siejama su 1831 m. carinės tvirtovės įrengimu. Kita – sovietmečiu, kai 1955 m. pradėta įrenginėti Dainų slėnio estradą. Kreivosios pilies, kuriai priklausė ir Stalo kalnas, egzistavimo metu, kalno aikštelė bei šlaitai buvo išvagoti raguvomis, o pats kalnas buvo aukštesnis mažiausiai 2–4,5 metrais. Kai kurios raguvų liekanos pastebimos šioje vietovėje ir dabar. Šio kalno aikštelės pietinėje bei šiaurinėje dalyse buvo aukštumos, kurias praeityje skyrė iki 45 m pločio raguva. Ši raguva lokalizuojama dabartinės aikštelės centrinėje dalyje ir driekiasi rytų-vakarų kryptimi. Ji dalijo kalno aikštelę į dvi dalis, perskirdama dabartinį kalno pietinį kalvagūbrį nuo šiaurinio. Toks kalno reljefas užfiksuotas XVIII a. pab.–XIX a. pr. Vilniaus miesto planuose. Dabartinė Stalo kalno aikštelė buvo suformuota iš atskirų aukštumų, jas nukasant, o neigiamas reljefo formas užpilant gruntu. Daugiausiai žemės darbų buvo atlikta 1831 m. kariniais tikslais. Tvirtovės generaliniuose planuose dominuojančia aukštuma palikus tik Kreivąjį kalną, kitos aukštumos turėjo būti pažemintos. Stalo kalne buvusios aukštumos išsidėsčiusios taip, kad jose pastačius gynybinius įtvirtinimus jie gynė ne tik išorinę erdvę nuo Antakalnio bei Užupio pusės, bet puikiai tiko apginti dominuojančias aukštumas įsiveržus priešui į vidinę pilies-miesto erdvę.

Piliakalnis

Stalo kalno piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje (absoliutus aukštis 164,6 m) stačiais 20-35 m aukščio šlaitais, 600 m į rytus nuo Pilies kalno, 50 m į rytus abs. nuo Kreivojo kalno. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, kiek pailga šiaurės-pietų kryptimi, 150x110 m dydžio. Į šiaurės vakarus nuo jos tęsiasi 130 m ilgio, 10 m pločio viršuje ožnugaris. Aikštelė buvo iškasinėta duobėmis. 1955 m. kalno viršus buvo sulygintas buldozeriais, šitaip sustumiant vertingą kultūrinį sluoksnį į aikštelės pakraščius. Nuo to laiko kalnas yra plokščias. Aikštelė dirvonuoja, į ją iš šiaurės rytų pusės veda gruntinis kelias, šlaitai apaugę lapuočiais. 1995 m. tiriant aikštelės vakarų ir pietų pakraščius, aptiktas iki 1,8 m storio kultūrins sluoksnis su žalvarinio žiedo fragmentu, žiesta keramika.
Kalnų parko piliakalnių aplinkoje, į šiaurę nuo Kreivojo kalno, tarp Kreivojo kalno ir Stalo kalno esančiame slėnyje bei į pietus nuo jų, 7 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Ji tyrinėta 1933, 1939, 1956, 1989, 1995, 1997 m. Aptikta sudegusių XIV a. pastatų liekanų, geležinių peilių, raktų, strėlių antgalių, ietigalis, pentinas, žirklės, raktas, spyna, žiestos keramikos, gyvulių kaulų, šlako, grūdų.
Literatūroje įsivyravusi hipotezė dėl šioje vietoje stovėjusios Kreivosios pilies (Kreivojo miesto), istoriniuose šaltiniuose įvardijamos kaip Curvum castrum. Istorikai, tyrėjai mano, kad Stalo kalnas Kreivojo miesto teritorijoje turėjo atlikti gynybinę funkciją.
Arūnas Markūnas

Biografija

1980 m. baigė Viekšnių vidurinę mokyklą, 1985 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius ekonomistas.
1985-1989 m. Kauno statybos tresto 2-osios statybos valdybos darbų vykdytojas, 1990-1993 m. aikštelės viršininkas. 1993-1995 m. individualios A. Markūno įmonės savininkas. 1995 m. UAB „Veisiejis“ gamybos direktorius, 1996-2000 m. šios bendrovės direktorius. Nuo 2000 m. Lazdijų rajono savivaldybės kontrolierius, kontrolės ir audito tarnybos savivaldybės kontrolierius.
Lietuvos centro sąjungos, Liberalų ir centro sąjungos, Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Lazdijų rajono skyriaus narys, Lazdijų skyriaus pirmininkas.
1997–2000 m., 2000 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Alytaus Rotary klubo narys.
Benediktas Jankauskas

Biografija

1955–1958 m. mokėsi Plungės, 1958–1959 m. Kulių vidurinėje mokykloje. 1959–1964 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Gamtos-geografijos fakultete. 1964–1967 m. dirbo Žemdirbystės instituto Samališkės bandymų stotyje, 1967–1975 m. Vėžaičių filiale. 1972 m. žemės ūkio mokslų kandidatas. 
Nuo 1975 m. dirbo Kaltinėnų bandymų stotyje, 1975–1979 m. stoties ir jos eksperimentinio ūkio direktorius. 1979–1988 m. Žemdirbystės instituto Vėžaičių filialo Kalvų žemdirbystės sektoriaus vedėjas. 1988–2000 m. Kaltinėnų bandymų stoties direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, 2000–2002 m. vyr. mokslo darbuotojas, 2002–2009 m. direktorius.  1995 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras. Vienas Žemaitijos kolegijos Rietave steigėjų. Nuo 2009 m. - pensininkas; studijuoja senovės Žemaitijos (kartu ir Lietuvos) istoriją, domisi lokaliąja giminės istorija.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo kryptys: agrochemija, dirvotyra, Žemaitijos kalvotų dirvų apsauga nuo erozijos, aplinkos apsauga, augalų fiziologija.
Picenas

Picenas (lot. Picenum) – istorinis regionas senovės Romos Italijoje Adrijos jūros pakrantėje, dabartinės Italijos Markės regione.
Šiame regione buvo gimę Pompėjus Didysis ir jo tėvas Pompėjus Strabonas.
Picene gyveno mažai žinoma italikų picenių tauta. Jų religinis centras buvo Kupra Maritimoje (Cupra Marittima), pavadintoje deivės Kupros (Cupra) garbei. Romos laikais picenių pavadinimas išliko Piceno krašto pavadinime.

Istorija

Picenas buvo Adrijos pakrantėje, priešingoje pusėje negu Roma. į pietryčius nuo Umbrijos. Picenas ribojosi su Umbrija, Samnijumi ir Apulija.
Picenas tapo vienu iš vienuolikos Italijos regionų. Trys vidiniai Piceno miestai buvo ekonomiškai išsivystę, nors vėliau dėl nežinomų priežasčių sumenko.
286 m. Piceną užkariavo romėnai, sritis tapo Romos kolonija. Po Piceno užėmimo pakrantės gyvenvietės irgi tapo romėnų kolonijomis.
Picenas daugiausia žinomas kaip Romos šalininkas kare su Hanibalu Pūnų karų metu. 91–88 m. pr. m. e. vykusiame Sąjungininkų kare Picenas buvo Romos bazė, patvirtindamas savo lojalumą Romai.

Kultūra

XIX a. pabaigoje atlikti Piceno teritorijos kasinėjimai suteikė žinių apie regiono gyvenimą geležies amžiuje. Kapų kasinėjimai parodė, kad piceniai mirusiuosius laidodavo aprengtus rūbais, kuriuos jie vilkėdavo būdami gyvi.
Karius laidodavo žemėje su šalmu, ginklais, indais maistui ir gėrimams. Kapuose aptikti karoliukai, sagės (fibulos) ir gintaras rodo, kad IX ir galbūt X a. Adrijos pakrantėje vyko aktyvi prekyba, ypač gintaru ir karoliukais iš stiklo masės. Moterų kapuose aptikti gausūs papuošalai iš bronzos ir geležies.
Karių kapai, manoma, rodo, kad piceniai buvo karinga tauta. Kiekvieno vyro kape aptiktas daugiau ar mažiau pilnas kario komplektas, dažniausiai aptikti ginklai buvo ietys. Picenių kalavijai, atrodo, buvo importuojami iš Balkanų.
Kalviai (Trakai)

Istorija

Gatvinis Kalvių kaimas susikūrė per Valakų reformą iš Valkininkų miestelio į dvaro pakraščius iškėlus amatininkus. Pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose Kalviai paminėti 1641 m.
Iki XX a. vidurio buvo vadinami Juodaisiais Kalviais. Kaimo pavadinimas kilo nuo amatininkų, kurie prie žaizdro kaldami geležį, buvo įsipurvinę, juodi.
1915 m. Pirmojo pasaulinio karo metais dvaras ir beveik visas kaimas buvo sudeginti. 1907 m. Kalviuose įsteigta lietuviška mokykla. 1940–1972 m. veikė pradinė mokykla.
Hainuvkos sinagoga

Istorija

Medinė sinagoga buvo pastatyta prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Jos ilgis buvo 20 m, o plotis 12 m, aukštis 5 m. 1941 m. birželio 25 d. Vokietijos kariuomenė sinagogą sudegino. Šiuo metu sinagogos vietoje veikia elektros transformatorinė.
Bangladešo vėliava

Bangladešo vėliava – žalio stačiakampio centre kiek paslinktas į flagštoko pusę raudonas skritulys.
Sukurta remiantis panašia vėliava, naudota Bangladešo Nepriklausomybės karo 1971 m. metu. Ši vėliava vaizdavo Bangladešo žemėlapį raudonos saulės fone. Vėliau žemėlapis iš vėliavos pašalintas. Pasak veksilologijos pradininko Whitney Smith, žemėlapis buvo pašalintas, nes jį buvo sudėtinga teisingai atvaizduoti ant abiejų vėliavos pusių. Kita žemėlapio pašalinimo priežasties versija teigia, kad žemėlapis primindavo apie Bengalijos padalinimą. Dabartinė vėliava primena Japonijos vėliavą, tik su žaliu fonu vietoje balto. Raudonasis diskas vaizduoja saulę, tekančią virš Bengalijos, ir kraują tų, kurie žuvo dėl Bangladešo nepriklausomybės. Žalias fonas simbolizuoja derlingą Bangladešo žemę.
Prekybinės ir karinės jūrų vėliavose nacionalinė Bangladešo vėliava pavaizduota kairiajame viršutiniame kampe atitinkamai raudoname ir baltame fone.
Valstybinė Bangladešo vėliava buvo oficialiai patvirtinta 1972 m. sausio 17 d.
Mogolų imperija

Raida

Imperijos įkūrėjas Babūras (valdė 1526-1530 m.) buvo iš Vidurinės Azijos kilęs timūridų dinastijos kunigaikštis, kuris iš dabartinio Uzbekistano ir Afganistano užėmė Delio sultonatą. Po jo įpėdinio Humajuno mirties Mogolų imperijoje prasidėjo tarpuvaldis (1539-55 m.), kuomet Šiaurės Indijoje trumpai įsitvirtino afganiška Suri dinastija.
Po pastarosios nuvertimo prasidėjo didžiausias Mogolų galybės laikotarpis, siejamas su didžiaisiais valdovais Akbaru ir Aurangzebu. XVII a. pabaigoje Mogolų imperija valdė beveik visą Indiją be pietinio pakraščio ir dalį dabartinio Afganistano.
Pradedant 1725 m. imperija patyrė didžiulę krizę, kurią žymėjo valstiečių sukilimai, religinė netolerancija. Dėl to nuo Imperijos viena po kitos atskilo kitos musulmoniškos valstybės: Maratų imperija (pietuose), Duranių imperija (vakaruose), Sikhų imperija (šiaurės vakaruose). 1738–1739 m. Persijos valdovas Nadir Šachas nusiaubė Delį, paėmė į nelaisvę imperatorių Muhamadšachą, išžudė apie 30 000 gyventojų ir privertė Mogolus atsisakyti Kabulo provincijos. XVIII a. viduryje Didieji Mogolai valdė tik Delį ir gretimus rajonus. 
1803 m. Delį užėmė britų Rytų Indijos bendrovė, o 1858 m. valstybė oficialiai nustojo egzistuoti.

Visuomenė ir kultūra

Didžiųjų Mogolų imperijos laikais klestėjo Indijos kultūra ir menas.
Pasiuntinystės balsas

Pasiuntinystės balsas – JAV lietuvių evangelikų liuteronų mėnesinis laikraštis, leistas 1917 m. Brukline.
Virginija Vitkauskienė

Biografija

1980 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
UAB „Konsultantų centras“ gydytoja – neurologė, direktorė.
2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 
2002 m. partijos Modernieji krikščionys demokratai, 2010 m. Krikščionių partijos Telšių rajono skyriaus narė.
Sutuoktinis Zigmantas, vaikai Ieva, Svajūnas.
Naskos plokštė

Naskos (isp. Nasza) plokštė – okeaninė tektoninė plokštė Ramiojo vandenyno rytinėje dalyje. Slinkdama į rytus maždaug 80 mm per metus greičiu, ji neria po geologiškai jaunesne ir lengvesne Pietų Amerikos plokšte, ją kelia ir formuoja Andų kalnus. Naskos plokštės nirimo (subdukcijos) zonoje susidarė apie 8000 m gylio Peru-Čilės lovys, nutįsęs išilgai Pietų Amerikos pakrantės.
Naskos ir Pietų Amerikos plokščių sąveikos zonoje susiformavo dešimtys ugnikalnių, nuolatos vyksta stiprūs žemės drebėjimai.
Pirmumo ženklai

Pirmumo kelio ženklai nurodo, kurios mašinos turi pirmenybę kirsti sankryžą, pavyzdžiui, "Duoti kelią" ženklas.
Vidulaukiai

Istorija

XIX a. pab. buvo kaimas Ramygalos valsčiuje, priklausė Bilinskiams ir Leparskiams. Iki 1954 m. – Vidulaukių apylinkės centras.
Balys Karazija

Biografija

Pirmojo pasaulinio karo metu su šeima B. Karazija pasitraukė į Rusiją. Ten baigė gimnaziją Taganroge (dab. Rostovo sritis). Po karo grįžusi į Lietuvą, šeima įsikūrė Naujųjų Elmininkų vienkiemyje prie Anykščių. Šeima įveisė sodą, iš kurio derliaus tėvas pradėjo gaminti naminį vaisių vyną. B. Karazija su tėvu 1926 m. vasarą Anykščiuose išsinuomotuose mūriniuose rūsiuose (dab. Vilniaus g. 5) įrengė vaisvynių gamybos dirbtuvę ir užraugė pirmuosius 8000 litrų obuolių vyno. Anykštėnams tai buvo neeilinis įvykis, tad pirmąjį vyną jie išragavo dar visai nesubrandintą, o netikėtas ir didelis pelnas paskatino p. Karaziją plėsti gamybą.
1928 m. B. Karazija baigė Dotnuvos žemės ūkio akademiją, kur studijavo agronomiją. Po studijų B. Karazija grįžo į Anykščius ir čia iki 1940 m. vertėsi vyndaryste, pelnydamas žymiausio Lietuvoje vyno gamintojo reputaciją. Jis buvo didžiausias Anykščių darbdavys: iš pradžių jo gamykloje dirbo 12-14 darbininkų, 1939 m. – apie 40, o sezono metu – apie 75. 1939 m. jo gamykloje buvo pagaminta 900 000 litrų vyno. Vaisių ir uogų vynas Lietuvoje tapo tradiciniu lietuvišku gėrimu. Anksčiau vynas Lietuvoje nebuvo gaminamas - jį importuodavo iš užsienio, tačiau dėl didelių kainų pirkdavo mažai. Be savo sodų derliaus, vaisius ir uogas B. Karazija supirkinėjo visoje Lietuvoje, į gamyklą žaliava buvo priimama tik šviežia ir iš karto skubiai perdirbama.
1941 m. B. Karazija pasitraukė į Vokietiją, palikęs pradėtą modernizuoti gamyklą, kuri sovietų valdžios 1940 m. buvo suvalstybinta, o buvęs savininkas šioje įmonėje dirbo direktoriumi. Jį išsirinko vadovavimu patenkinti įmonės darbininkai. 1943 m. jis buvo grįžęs į Anykščius, padėjo tuo metu sumenkusiai įmonei vadovavusiam broliui Broniui Karazijai atnaujinti gamybą, užraugė naujo derliaus vyną, bet 1944 m. atslinkęs frontas visus ateities planus sužlugdė. Tų pačių metų vasarą B. Karazija viską paliko ir vėl pasitraukė į Vokietiją, gyveno Hanau lietuvių pabėgėlių stovykloje. 1949 m. jis emigravo į JAV ir apsigyveno Čikagoje, Marquette Park apylinkėje. Ten iki senatvės B. Karazija dirbo fizinius darbus: vyno dirbtuvių darbininku, valytoju, sargu.
Veisiejų gimnazija

Istorija

Veisiejų parapijos mokykla rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1777 m., joje mokėsi 8 mokiniai. 1915 ar 1916 m. Veisiejuose leista atidaryti lietuvišką pradinę mokyklą. 1920 m. veikė progimnazija, 1930 m. reorganizuota i pradinę mokyklą. Vienas iš progimnazijoje dirbusių mokytojų buvo kompozitorius Juozas Neimontas, mokykloje dirbęs dar ir keletą pokario metų. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui 1944 m. spalio 9 d. mokyklos direktorius į klases pakvietė 188 mokinius.
Mokykla dar ilgai glaudėsi buvusių dvaro rūmų dešiniajame flygelyje, nes centrinis pastatas ir kairysis flygelis dar prieš karą buvo nugriauti. Be to, klasės buvo įrengtos antrajame kultūros namų aukšte, buvusioje žydų sinagogoje, mokiniai mokėsi dviejuose miestelio centre buvusiuose pastatuose, kur šiandien yra mokyklos biblioteka ir Veisiejų krašto muziejus. Tik 1959 m. vaizdingoje Ančios ežero pakrantėje pastatytas triaukštis tipinis mokyklos pastatas.
Mokinių skaičius mokykloje vis didėjo ir mokyklos pastatas jau nebegalėjo sutalpinti visų, besimokančių Veisiejų vidurinėje. Buvo mokomasi dvejomis pamainomis, tebebuvo mokomasi miesto centre esančiuose pastatuose, kultūros namuose. 1978 m. rugsėjo 1 d. mokyklos direktorius perėmė simbolinį trijų aukštų mokyklos priestato ir sporto salės raktą, Veisiejų statybinės organizacijos statybininkų pastatytų per 10 mėnesių. 1991 m. pradinių klasių mokiniai pradėjo mokytis naujame dviaukščiame pastate, kuriame buvo numatytas įkurti vaikų darželis. 2010 m. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2015 m. mokyklai suteiktas Sigito Gedos vardas.
Plaukuotpėdė plempė

Augimo vieta ir laikas

Auga lapuočių, mišriuosiuose miškuose, parkuose, augimo laikas - vasara, ruduo.

Sandara

Kotas geltonai veltiniškai plaukuotas, vaisiakūniai gajūs, ištveria sausrą.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–8 cm skersmens, paplokščia, netaisyklingai išsilanksčiusi, plaušuota, tarsi dryžuota, rausvai ruda, išblunka iki rusvos spalvos, nemėsinga. Lakšteliai gana reti, gelsvi, gelsvai rudi, priaugtiniai. Kotas 5–8×0,5–0,7 cm, kepurėlės spalvos, prie lakštelių plaušuotas, pamatinės dalies link vis labiau storėjantis, gelsvai plaukuotas, vilnotas, atrodo lyg su geltonu šeriuotu veltinišku apvalkalu. Trama plona, gelsva, beskonė, bekvapė. Sporos 7–9,5×3–4,5 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai labai tamprūs, kepurėlė plonamėsė.
Auga pavieniui, grupėmis, ant lapų, šakelių. Nevalgoma, labai dažna.
Kapadokija

Geografija

Istorinis Kapadokijos regionas sudaro didžiąją dalį Mažosios Azijos pusiasalio ir yra Anatolijos plynaukštėje. Svarbiausia upė jame yra Kizilirmakas. Iš šiaurės jis uždarytas Ponto kalnų, o iš pietų – Tauro kalnų. Rytine riba buvo laikomas Eufratas, o vakarine – Tūzo ežeras.
Regionas pasižymi ypač vaizdingomis kalnuotomis vietomis, tarp kurių yra Gioremės slėnis, paskelbtas pasaulio paveldu.

Hetitų imperija

Senieji žinomi Kapadokijos gyventojai buvo chatai, dėl ko II tūkstantmetyje pr. m. e. Kapadokija buvo vadinama Hatti. Juos ilgainiui išstūmė indoeuropiečiai hetitai, kurie vykdė užkariavimus į aplinkines šalis. Jiems valdant, Kapadokija sudarė Hetitų valstybės branduolį. Tūkstantmečio II pusėje jautėsi vis stipresnė luvių ir huritų kultūros įtaka.

Kapadokija po Hetitų Imperijos žlugimo

Po Hetitų imperijos žlugimo visas regionas papuolė į krizę, ir šioje vietoje įsigalėjo vadinamieji neo-hetitai. Jie sukūrė daug smulkių karalysčių, kuriose greičiausiai buvo kalbama luvių kalba ir rašoma luvių hieroglifais.
Kelios stipriausios neo-hetitų karalystės Kapadokijoje buvo Tabalis, Karchemišas, Milidas, Gurgumas, Kumuhas.
Apie VI a. pr. m. e., augant Lydijai vakaruose, Kapadokija suiro į daugybes feodalinių kunigaikštysčių, regione prasidėjo anarchija.
Apie 540 m. pr. m. e. Achemenidų imperija užėmė Kapadokiją ir įsteigė to paties pavadinimo satrapiją. Joje buvo palikta nemaža autonomija, prasidėjo vietininkų satrapų dinastija, naujai konsolidavusi valdžią Kapadokijoje.
LDZ Cargo/DFA

Istorija

2017 m. klubas žaidė Antros lygos pirmenybėse (Latgalos regione). Savo krašte tapo nugalėtojais. Pateko į atkrintamąsias, kuriose nugalėjo ir pateko į finalą. O finale nugalėjo varžovus ir tapo Antros lygos nugalėtojais.    Komandos tikslas yra debiutuoti Pirmoje šalies futbolo lygoje.
2018 m. Latvijos futbolo taurės turnyre ši komanda net 18:1 sutriuškino Preilių BJSS-2 komandą. Trimis įvarčiais pasižymėjo ir lietuvis Mindaugas Kalonas, kuris žaidė po pertraukos.
2018 m. dalyvavo UEFA Regionų taurės turnyre.  Vienas iš varžovų buvo Kėdainių „Nevėžis“.
Kuršo pusiasalis

Kuršo pusiasalis (latv. Kurzemes pussala) – pusiasalis Latvijoje, tarp Baltijos jūros ir Rygos įlankos. Pietinė riba – 57° lygiagretė. Didžiausias aukštis 174 m. Kuršo pusiasalis – miškingiausia Latvijos vieta.
Sankhja

Sankhjos metafizika

Metafiziškai, Sankhja paremia radikalų dualizmą tarp dvasios/sąmonės (Puruša) ir medžiagos (Prakriti). Visi fiziniai reiškiniai kyla iš evoliucionuojančios Prakriti, pirminės medžiagos iš kurios tie kūnai gimsta. Kiekviena juslinė būtybė yra Puruša, neribota, neišsenkanti energija.
Priklausomybė iškyla, kai Puruša susiklaidina savo tapatybėje ir atpažįsta save kaip fizinį kūną. Dvasia išlaisvinama tik tada, kai suprantama, kad ji yra atskira nuo fizinio kūno.
Vėliau, kai Sankhjos mokymai pradėjo maišytis su joga bei pasupatos ir bhagavatos filosofijos mokyklomis, joje atsirado ir Išvara (Dievas kūrėjas). Tokia, jau teistinė Sankhja, aprašoma Bhagavad Gitoje.
Chodkevičių rūmai

Istorija

Mūriniai pastatai rūmų vietoje užfiksuoti dar XVI a. Dabartinį vaizdą rūmai įgijo XIX a. pirmoje pusėje (apie 1825–1834), greičiausiai pagal architekto Tomo Tišeckio projektą.
Rūmuose gyveno mažiausiai aštuonios Supraslio šakos Chodkevičių kartos. 1804–1831 m. ir po Antrojo pasaulinio karo rūmai priklausė Vilniaus universitetui. Nuo 1994 m. rūmuose veikia Vilniaus paveikslų galerija, įsikūrusi Lietuvos dailės muziejaus administracija, biblioteka, archyvas, dailės kūrinių saugyklos.
Informatika

Informatika (kompiuterija, angl. Informatics, vok. Informatik, pranc. Informatique, angl. computer science = „kompiuterių mokslas“, JAV – angl. computing science) – mokslas bei technikos šaka, kuri nagrinėja informacijos apdorojimą bei jos saugojimą, panaudojant kompiuterius.
Informatika (Informacinės technologijos) skatina intensyvų informacijos apsikeitimą tarptautiniu mastu. Praktikoje informatika apima tiek abstrakčius algoritmų, formalių gramatikų ir panašius tyrimus, tiek ir konkretesnes sritis – programavimo kalbas, programinę, techninę įrangą bei kompiuterio sudėtines dalis.
Naudojant šį žodį junginyje su konkrečios disciplinos vardu (pvz., ekonominė informatika, bioinformatika ir panašiai) jis nurodo tam tikras informatikos specializacijas, kurios yra skirtos valdyti ir apdoroti duomenis, informaciją ir žinias atitinkamos disciplinos ir kartu įtraukia informatikos koncepcijas bei teorijas į šias disciplinas. Analogiškai informatika turi ryšių su bibliotekininkyste.

Etimologija

1957 m. vokiečių kompiuterių specialistas Karlas Šteinbuchas (angl. Karl Steinbuch, 1917–2005) panaudojo žodį Informatika (angl. Informatics) savo publikacijoje Informatika: Automatinis informacijos apdorojimas (vok. "Informatik: Automatische Informationsverarbeitung", angl. "Informatics: Automatic Information Processing"). Lietuvių kalbos žodis Informatika (angl. Informatics) kartais savo reikšme yra tapatinamas su kompiuterių mokslu (angl. computer science). Tačiau „kompiuterių mokslas“ turi daugiau matematinę prasmę.
Prancūzų žodį (pranc. informatique) 1962 m. pirmą kartą panaudojo Filipas Dreifas (angl. Philippe Dreyfus) kartu su vertimu į anglų kalbą (angl. informatics) bei informatica (itališkų, ispaniškų, portugališkų, olandų kalbas), naudodamas jį, kalbant apie kompiuterių taikymus, skirtus saugoti ir apdoroti informacijai.