google/wiki40b huggingface dataset:
Pašupačio antspaudas

Pašupačio antspaudas – artefaktas (talkchlorito antspaudas), rastas Mohendžo Dare ir vaizduojantis figūrą, neretai siejamą su Šiva. Pavadintas pagal vieną iš Šivos epitetų – Pašupatį (Paśupati – „žvėrių viešpats“).
Atspaudas rastas 1928–1929 m. atliekant kasinėjimus Mohendžo Dare – viename iš svarbiausių Indo slėnio civilizacijos centrų. Antspaudas stačiakampis, jo matmenys 3,56 x 3,53 cm, storis – 0,76 cm. Jo centre pavaizduota sėdinti humanoidinė figūra, žvelgianti priešais, kojas sulenkusi per kelius ir sulietusi padus. Rankos, papuoštos apyrankėmis, nuleistos ant kelių. Ant krūtinės, panašu, kad kaba trys eilės antkaklių, o liemuo sujuostas juosta su kutu. Figūra turi aukštyn sukeltą šukuoseną (arba galvos apdangalą), kurią supa du dideli ragai. Po figūra ir iš jos šonų pavaizduoti žvėrys – dramblys ir tigras dešinėje, raganosis ir buivolas kairėje, du elniai ar kalnų ožiai apačioje. Antspaudo viršuje yra 7 piktogramos (Harapos raštas).
Britų archeologas, tyrinėjęs Indo slėnio civilizaciją, Džonas Maršalas teigė, kad vaizduojama figūra yra vyriška dievybė, turinti tris veidus, kurie galėtų simbolizuoti dieviškąją trejybę (nors neatmetė, kad įsivaizduotinas ir ketvirtas veidas, žvelgiantis atgalios). Ties juosmeniu esančią vertikalę jis interpretavo ne kaip juostos kutą, o kaip falą. Maršalas šį atvaizdą laikė hinduistų dievo Šivos (kuris vėliau sutapatintas su vedinės religijos Rudra) prototipu, kadangi lygiai kaip antspaude vaizduojama dievybė, Šiva ikonografijoje labai dažnai sutinkamas sėdintis lotoso pozoje ir yra didysis jogas (mahāyogi), kartais vaizduojamas trimis veidais (trimukhi), vienas Šivos epitetų yra Pašupatis („žvėrių valdovas“), su Šiva siejamas falo kultas (šivalingam), o Šivos tridantį Maršalas laiko ragų atitikmeniu.
Maršalo „proto-Šivos“ teorija tapo populiaria indologų tarpe, tačiau jai pateikiama ir oponuojančių nuomonių. Teigiama, kad figūra iš tiesų nėra triveidė, kad galimai vaizduoja moterišką dievybę arba buivolų viešpatį.
Pastebėtina, kad panašių dievybių, į vaizduojamą Pašupačio antspaude, randama ir kitur senovės pasaulyje. Labai panašus motyvas aptiktas ant Gundestrupo indo (Lateno kultūra). Raguotos dievybės populiarios Mino civilizacijos religijoje, semitų religijose.
Paviršinių nuotekų debito reguliavimas

Paviršinių nuotekų debito reguliavimas - skirtas maksimaliam paviršinių (lietaus, sniego tirpsmo) nuotekų debito laikinam debito sulaikymui, sukaupiant dalį nuotekio rezervuare.

Paviršinės nuotekos

Paviršinės nuotekos susidaro lietui lyjant ar sniegui tirpstant ant nelaidžių ar mažai laidžių dangų: stogų, šaligatvių, gatvių, aikščių. Paviršinių nuotekų šalinimo sistema turi greitai ir saugiai pašalinti lietaus ir sniego tirpumo nuotekas iš gyvenvietės teritorijos, kad nebūtų užtvindytos gatvės, namų rūsiai, gamybinės bei komercinės patalpos.

Paviršinių nuotekų debito reguliavimo įrenginių taikymas

Debito reguliavimo įrenginys gali būti įtaisomas - įrengiamas lietaus nuotake arba šalia jo.
Nykio vinkšna

Nykio vinkšna auga Kėdainių rajone, Gudžiūnų seniūnijos teritorijoje, šalia Nykio upelio, jo dešiniajame krante, 2 km į rytus nuo Miegėnų kaimo. 2014 m. balandžio mėn. duomenimis, link vinkšnos vedė viena nuoroda kelyje tarp Paberžės ir Miegėnų (toliau keliaujama 1,3 km gruntiniais keliais tarp dirbamų laukų, už 0,7 km pravažiuojant Senkonių kaimo kapinaites), medis informaciniu ženklu nebuvo pažymėtas, skendėjo tarp suvešėjusių krūmokšnių.
Vinkšna labai įspūdinga, jos kamieno apimtis 5,6 m, beveik neturi nudžiuvusių šakų. Ji paskelbta saugomu botaniniu objektu 1999 m., o valstybės saugomu gamtos paveldo objektu – nuo 2002 m. Medis priklauso guobinių šeimos augalams, jos lapai – pjūkliškais kraštais, užaugantys iki 15 cm ilgio. Pats medis gali išsistiebti iki 35 m aukščio. Žydėti vikšna pradeda 20-30 augimo metais, žiedai su ilgais, maždaug 5 cm koteliais. Medžiui nužydėjus užsimezga vaisiai-riešutėliai.
Prešovas

Istorija

Trečio pagal dydį Slovakijos miesto vardas pirmą kartą buvo paminėtas 1247 m. XIII a. buvo klestintis druskos kasybos centras. 
Miesto istoriniame rajone, pagrindiniame Hlavná gatvėje, stovi pastatyta 1347 m. Šv. Mikalojaus bažnyčia (sv. Mikuláš). Jame yra gotikinių paveikslų ir barokinių kūrinių. 
Prešove buvo paskelbta Slovakijos Tarybų Respublika – labai trumpai gyvavusi, 1919 m. nuo birželio 16 d. iki liepos 7 d., komunistinė valstybė pietryčių Slovakijoje.
Kunigas

Kunigas yra katalikų, liuteronų  arba stačiatikių  bažnyčios dvasininkas.

Stačiatikybėje

Stačiatikybėje kunigai yra antrosios pakopos dvasininkai (kitas dvi pakopas sudaro atitinkamai diakonai ir vyskupai). Diakonai negali teikti sakramentų, kunigai – gali, išskyrus kunigų šventinimus („rankos pridėjimą“), vyskupai – vieninteliai, galintys teikti visus sakramentus. Stačiatikių kunigas yra pavaldus vyskupui (gr. vyskupas – archijereas; graikiškai terminai naudojami ir slavų kalbose).
Stačiatikių kunigai gali būti vedę (bet tai turi būt padarę iki įšventinimų, graikiškai vadinami „jereas“ arba „presbyteros“) arba būti vienuoliais (tokie kunigai graikiškai vadinami „jeromonachos“). Vyskupais gali tapti tik nevedę dvasininkai. Išskirtiniais atvejais kunigams leidžiama laikytis celibato, t. y. neturėti šeimos ir negyventi vienuolių bendruomenėje bei neduoti vienuolio įžadų, tačiau tai nėra įprasta praktika.
Norintys tapti kunigais tikintieji turi gauti savo dvasininko palaiminimą ir būti įšventinti vyskupo. Tarnystei būsimi kunigai ruošiami dvasinėse mokyklose, seminarijose, akademijose. Prieš tapdamas kunigu asmuo turi būti įšventintas į diakonus. Kunigo neužtenka „paskirti iš viršaus“, svarbiausia sąlyga – jį turi priimti bendruomenė, todėl per kunigo įšventinimus pasauliečiai gieda – aksios (gr. „vertas“), šitaip patvirtindami, jog asmuo vertas priimti kunigystės sakramentą.
Stačiatikių kunigai kartais lietuviškoje žiniasklaidoje ir literatūroje yra vadinami „šventikais“ (rusiškas pažodinis vertimas) arba „popais“ (rusiškas žargonas, nuo XIX a. šnekamojoje kalboje įgijęs žeminančią prasmę). Tinkamiausias lietuviškas žodis yra tiesiog „kunigas“.  XX a. žodis „popas“ įgijo dar didesnę įžeidžiančią prasmę, nes jį savo antireliginėje propagandoje naudojo bolševikai. Neoficialiai į stačiatikių kunigus kreipiamasi „tėve“.

Liuteronybėje

Liuteronų tikėjime egzistuoja dogma apie „visų tikinčiųjų kunigystę“, taigi, kiekvienas tikintysis savotiškai yra kunigas. Tačiau kai kurie tikintieji, išrenkami bendruomenės, jai tarnauja. Kunigystė nelaikoma sakramentu. Liuteronų kunigai paprastai baigia atitinkamus mokslus.
Švenčionėlių–Lentupio–Naručio siaurasis geležinkelis

Švenčionėlių–Lentupio–Naručio siaurasis geležinkelis – 750 mm pločio vėžės siaurojo geležinkelio linija, naudota prieš Antrąjį pasaulinį karą ir kurį laiką po jo. Jungė Švenčionėlių plačiojo geležinkelio stotį per Lentupio miestelį su Naručio ežeru.

Istorija

Tuometinė Lenkijos valstybinių geležinkelių Vilniaus direkcija atidarė šį geležinkelį stebėdama kaip sparčiai auga Naručio ežero, vadinamo „Vilnijos jūra“, populiarumas – kasmet vis daugiau vilniečių vykdavo praleisti atostogas prie šio vandens telkinio. Tarpukaryje aktyviai veikusi lenkų organizacija „Liga Morska i Rzeczna“, be kitų veiklų propagavusi ir domėjimąsi vandens sportu bei keliones, ežero rytiniame krante pastatė turistinę bazę su prieplauka burinėms jachtoms.
Ši linija buvo sudaryta iš dviejų buvusių atkarpų: 1895 m. atidaryto carinės Rusijos 750 mm vėžės Švenčionėlių–Berezvečės geležinkelio dalies ir vokiečių okupacinės kariuomenės 1915 m. nutiesto 600 mm siaurojo geležinkelio Kabilninkas–Kanstantinavas–Lentupis. Be to, naujai pakloti bėgiai nuo Kabilninko iki Kupos kaime įrengtos Naručio geležinkelio stoties. Pirmasis motorvežio traukiamas sąstatas naujuoju 750 mm pločio geležinkeliu pradėjo kursuoti 1937 m. birželio 5 d. 72 km ilgio trasa iš Švenčionėlių į Naročių ėjo per Švenčionis, Lentupį, Kanstantinovą, Kabilninką.
Be poilsio mėgėjų prie Naručio ežero šiuo traukiniu naudojosi ir apylinkių kaimiečiai, norėdami pasiekti Vilnių, apskrities centrus Švenčionis, Pastovį, Gluboką ar kitas artimesnes vietoves (linija Lentupyje kirtosi su plačiuoju geležinkeliu Pabradė–Krulevščizna).
Kai Vilniaus kraštas buvo grąžintas Lietuvos Respublikai, traukinių judėjimo kelias šia trasa buvo sutrumpintas ir tapo ruožu Kabilninkas–Švenčionėliai (aptarnavo Baltarusijos TSR teritorijoje veikusi Balstogės geležinkelio valdyba). Nacių okupacijos laikotarpiu buvo nutiesta 750 mm siaurojo geležinkelio linija Vaškai–Joniškėlis-Panevėžys–Anykščiai–Utena–Švenčionėliai–Naročius. Distancijos ilgis – 273,22 km; jos atkarpoje kursavo keleivinis traukinys Nr. 805 Panevėžys–Narutis, o atgal – Nr. 806 Narutis–Panevėžys.
Pokaryje liniją vėl eksploatavo baltarusių geležinkelininkai. Apie 1960 m. paaiškėjo, kad keleivių ir krovinių vežimas ja yra nuostolingas. Po 1962 m. bėgiai buvo išardyti tarp Naročio ežero ir Lentupio, bet keleivinis–prekinis traukinys 963/964 Švenčionėliai–Lentupis kurį laiką dar važinėjo. 1967–1968 m. buvo nutrauktas traukinių eismas ruože tarp Švenčionių ir Lentupio, o 1972 m – tarp Švenčionių ir Švenčionėlių.
Žymiai sėkmingesnė buvo siauruko Švenčionėliai–Lentupis–Narutis galutinio kelionės tikslo – Kupos kaimo – istorija. Pokaryje kaimas buvo pavadintas savo geležinkelio stoties (Naručio) vardu. 1964 m. Narutis paskelbtas Baltarusijos kurortine gyvenviete, jame pastatyti keletas sanatorijų ir poilsio namų. Šis ežero vardas tuometinei valdžiai pasirodė toks gražus, kad 1964 m. už keturių kilometrų esantis Kabilninko miestelis taip pat buvo pervadintas į Narutį. Tai sudarydavo keblumų pirmąkart atvykusiems keleiviams.
Sektos žudikės

Sektų žudikių tyrinėtojai

Vienas žinomiausių sektų žudikių tyrinėtojas yra Aleksandras Dvorkinas, kuris parašė knygą "Sektos. Totalitarinių sektų apžvalga."
Sluškos

Sluškos, Služkos – bajorų giminė, herbo „Ostoja“ savininkai Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.
Yaacov Agam

Biografija

Yaakovas Agamas (tikra pavardė − Gipšteinas) gimė 1928 m. gegužės 11 d. Rišon Lezione netoli Tel Avivo, Britų Palestinoje (dabar Izraelis). Jis negavo pradinio formalaus išsilavinimo ir buvo auklėtas asketiškoje maldų aplinkoje savo tėvo, rabino ir kabalisto Yehošua Gibšteino. 1962 m. Y. Agamas savo kūrinių albumo įžangoje akcentavo tris savo kūrybos įtakos faktorius: išaugimą tradicijomis turtingame Izraelyje, buvimą rabino, kuris bandė visą savo gyvenimą atskirti dvasinį gyvenimą nuo fizinio, sūnumi ir susipažinimą su kabala, kuri paskatino ieškoti vidinių tiesų išgyvenimų. Iš pradžių Y. Agamas mokėsi Bezalel dailės ir skulptūros akademijoje Jeruzalėje. 1949 m. jis persikėlė į Ciurichą Šveicarijoje, kur mokėsi vietos dailės mokykloje vadovaujamas ekspresionisto ir spalvų teoretiko Johannes Itten, buvo paveiktas šveicarų abstrakcionisto Max Bill kūrybos. Susipažino su „Bauhaus“ ir V. Kandinskio idėjomis. 1951 m. Y. Agamas persikėlė į Paryžių, kur 1953 m. įvyko jo pirmoji personalinė paroda Craven galerijoje. 1955 m. Y. Agamas eksponavo bendroje kinetinio meno parodoje Denise René galerijoje su A. Kolderiu ir Ž. Tangli. Paryžiuje menininkas gyvena iki šiol.
Y. Agamas dirbo kinetinio ir optinio meno srityse kurdamas skulptūras ir trimačius reljefinius tapybos darbus. Viena garsiausių menininko inovacijų buvo „agomagrafos“ − paveikslai, sudaryti iš skirtingų vaizdinių, kurie, žiūrovui žvelgiant į paveikslus iš skirtingų kampų, suformuodavo skirtingus vaizdus. Būdingu tokios tapybos pavyzdžiu yra „Dviguba metamorfozė III“. Kai kuriuos tokius paveikslus žiūrovas pats galėdavo pajudinti, kad juos sudarančios dalys suformuotų naują vaizdą. Savo skulptūrose menininkas naudojo šviesą, garsą ir žiūrovo dalyvavimą. 1972 m. Eliziejaus rūmuose jis įrengė atskirą judančios aplinkos „saloną“ (vėliau perkeltas į Pompidu centrą). 1972 m. įvyko jo retrospektyvinė paroda Paryžiaus šiuolaikinio meno muziejuje, 1980 m. − Gugenheimo muziejuje Niujorke. 1975 m. buvo baigti Y. Agamo fontano projektai Paryžiaus La Défense rajone. Kitas garsus fontanas pastatytas Dizengoff aikštėje Tel Avive. 1977 m. jis suprojektavo Niujorko Penktojoje aveniu pastatytą didžiausią pasaulyje menorą. 1979 m. Y. Agamas sukūrė „Taikos žvaigždę“ − skulptūros kūrinį, kuriame žiūrint iš vieno kampo matėsi judėjų šešiakampė Dovydo žvaigždė, iš kito − islamo penkiakampė žvaigždė, o žvelgiant frontaliai − šių žvaigždžių sudurtinė žvaigždė. Šis kūrinys buvo skirtas tarp Izraelio ministro pirmininko Menachem Begin ir Egipto prezidento Anwar Sadat sudarytos taikos sutarties progai Ben-Gurion universitete Izraelyje. Y. Agamas dirbo ties 1987 m. memorialine siena holokausto aukoms atminti Jeruzalėje.
Dvarčėnai (Gibų valsčius)

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lietuvos karalystė (1918)

Istorija

1917 m. gruodį, susirinkusi Lietuvos suvereniteto Taryba, vėliau – Valstybės Taryba, priėmė pirmąją Nepriklausomybės deklaraciją, kuri akcentavo „itin glaudžią Lietuvos ir Vokietijos valstybių sąjungą“. Vertinant tai, jog 1917 m. lapkritį absoliučią valdžią Rusijoje įgavę bolševikai ketino atkurti carinės imperijos ribas, Lietuvos gyventojai palankiai vertino pirmąją deklaraciją, tačiau A. Smetonai pranešus, jog realiai nepriklausoma Lietuva be Vokietijos globos yra neįsivaizduojama, pasitraukė dalis Tarybos narių.

Karaliaus rinkimai

Bolševikai, prisidengę „Didžiąja revoliucijos ir Taikos saule“, tvirtino, jog esą Lietuvoje veikia marionetinė kaizerinė valdžia su „apsimestine taryba“ priešakyje, todėl būtina „išvaduoti Lietuvą ir paskelbti naująją Tarybų valdžią“. Tenka pripažinti, kad Lietuvos Taryba laikėsi iš vokiečių administracijos malonės bei paramos, nes Lietuvos Tarybą atvirai subsidijavo ir rėmė Vokietija. Apie daugiau, kaip tris mėnesius, Lietuvos rinktinį valdovą Vilhelmą Urachą, kurį, kaip nekarūnuotą karalių, norėta lyginti su Vytautu Didžiuoju, išrinko Lietuvos Taryba Mindaugo II-ojo vardu.

Respublika

1918 m. vasario 16-ąją, paskelbus antrąją Nepriklausomybės deklaraciją, vokiečius papiktino tai, kad antriniame variante nebebuvo iš viso užsiminta apie sąjungą su Vokietija, tačiau, vis dėlto, Berlynas buvo priverstas sutikti su šiomis sąlygomis dėl vis didėjančios vietinių gyventojų antipatijos, dėl nenoro tiesiogiai konfliktuoti su lietuviais bei Tarybų Rusijos ir Lenkijos pašonėje, ties Nemunu, įsikūrimo.
Oro kondicionierius

Oro kondicionierius – patalpas vėsinantis prietaisas. Bendresne prasme kondicionierius yra prietaisas, vėdinantis patalpas ir palaikantis patalpose nustatytas sąlygas: temperatūrą ir drėgnumą.
Šiuolaikinio oro kondicionieriaus pagrindas yra šilumos siurblys, panašus į buitinį šaldytuvą. Įprastame režime kondicionierius šaldo į kambarį įleidžiamą orą jo šilumą perduodamas išleidžiamam į lauką orui. Kai kurie kondicionieriai turi ir šildymo režimą kai šiluma perduodama priešinga kryptimi.

Istorija

Pirmieji oro vėsinimo prietaisai naudoti Persijoje prieš tūkstančius metų, kur stoge buvo įrengiamos orlaidės, gaudančios vėją, kuris vėliau praeidavo per vandens talpyklą ir šitaip atvėsintas oras patekdavo į pastatą.
XIX amžiuje britų mokslininkas M. Faradėjus atrado, kad spaudžiant orą ir verčiant tam tikras dujas į skystą pavidalą, vėliau leidžiant šiam skysčiui garuoti, vėsinamas oras. Tačiau idėja nebuvo panaudota praktiškai.
Pirmieji modernūs oro kondencionieriai sukurti XX a. – Willis Havilandas Carrieris 1902 metais sukūrė elektrinį oro kondicionierių vienai Niujorko spaustuvių. Šis įtaisas ne tik vėsino patalpas, bet ir išlaikė žemą oro drėgnumo lygį. 1911 metais W. H. Carrieris atskleidė oro kondicionieriaus formulę, 1915 metais sukūrė Carrier kompaniją, gaminančią oro kondicionierius biurams, vėliau kondicionieriai pritaikyti namams bei automobiliams.
Patį oro kondicionavimo terminą pirmasis panaudojo tekstilės inžinierius Stuartas H. Crameris 1906 metais, terminas panaudotas oro drėkinimo sistemai įvardinti.
Pirmųjų kondicionierių šaldymo sistemoje, kaip ir to laiko šaldytuvuose, buvo naudojamos nuodingos dujos (amoniakas, metilo chloridas), kurios atsiradus nuotekiui galėjo sukelti mirtinus apsinuodijimus. 1928 metais Thomas Midgley, Jr. sukūrė šaldymo sistemas, naudojančias chlorofluorokarbono dujas (freoną), kuris nebuvo kenksmingas žmonėms, bet kenkė atmosferos ozono sluoksniui.

Oro kondicionieriai gyvenamuosiuose namuose

Gyvenamųjų namų oro kondicionavimo sistemos yra ypač paplitusios turtingose Rytų Azijos šalyse (Japonija, Pietų Korėja, Taivanas ir kt.). Šiame regione dėl aukštos temperatūros vasarą ir gana aukšto pragyvenimo lygio oro kondicionavimas laikomas būtinybe, o ne prabanga.
JAV gyvenamojo būsto kondicionavimo sistemos labiau paplitusios pietinėse ir Rytų pakrantės valstijose, kur jų skaičius siekia Rytų Azijos šalių lygį. Vakarinėje pakrantėje, nepaisant klimato sąlygų oro kondicionavimas tebelaikomas prabanga.
Europoje oro kondicionieriai gyvenamuosiuose pastatuose mažiau paplitę, dėl to karščio bangos nusineša daug gyvybių, kaip kad per 2003 m. karščio bangą.
ISO 3166-2:CH

ISO 3166-2:CH – Šveicarijos įrašas ISO 3166-2 saraše, ISO 3166 standarto dalis paskelbta Tarptautinės standartizacijos organizacijos (ISO), kuri apibrėžia visų pagrindinių administracinių vienetų vardų kodus (pvz., provincijų arba valstijų).
Šiuo metu Šveicarijoje, ISO 3166-2 kodai apibrėžia 26 kantonus.
Palnosai

Istorija

Istoriškai kaimas iki karo priklausė Santeklių dvarui, po karo buvo Palnosų seniūnija. 1948 m. gruodžio 23 d. kaime susikūrė „Raudonosios vėliavos kolūkis“. Nuo 1965 m. gyvenvietė.
Kraičio skrynia

Kraičio skrynia – didelė dėžė su antvožu, kurioje laikomas nuotakos kraitis – audeklai, drabužiai, rankdarbiai. Lietuvoje kraitinę skrynią vertino ne vien mergaitė, kuriai ji priklausė, bet ir visa šeima, nes skrynia buvo visos šeimos garbė, ypač per vestuvines apeigas. Neturėti kraičio merginai buvo negarbinga, todėl kiekviena stengėsi turėti kuo talpesnę skrynią ir susikrauti kuo didesnį kraitį. Turtingesnieji savo dukroms užsakydavo ar nupirkdavo net kelias skrynias.
Svaronys

Žymūs žmonės

Kaime gimė archeologas Jonas Puzinas (1905–1978).
Vungtau

Istorija

Kolonijiniu laikotarpiu vietovė vadinta Sen Žaku (pranc. Saint Jacques). XIX a. pab. pradėjo kurtis miestas.
Verchivcevė

Istorija

Susikūrė 1884 m. kaip Liubomirovkos stotelė prie Jekaterinos geležinkelio. 1904 m. gyvenvietė pervadinta geležinkelių inžinieriaus Aleksandro Verchovcevo garbei. Miestas nuo 1956 m.
Didieji Bludžiai

Istorija

Kaimą Romintos girioje apie 1535 m. įkūrė evangelikai liuteronai, išeiviai iš Žemaitijos ir Lietuvos. Pavadintas upelio Bludžia vardu.
Nuo XVII a. kaimas priklausė dvarui, kuriame vėliau buvo auginami trakėnų veislės žirgai.
Nuo 1818 m. priklausė Geldapės apskričiai, nuo 1945 m. Lenkijai. Vietiniai gyventojai buvo ištremti į Vokietiją.
1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Andrius Sicinskis

Biografija

Kilęs iš Lenkijos bajorų Sicinskių giminės. Baigė Varšuvos universitetą, nuo 1981 m. Lenkijos mokslų akademijos Filosofijos ir Sociologijos instituto profesorius.
1991 m. gruodžio 23 d. – 1992 m. birželio 4 d. Jano Olševskio vyriausybėje kultūros ir meno ministras.
Palaidotas Varšuvos senosiose Povonzkų kapinėse.
Fabijonas Neveravičius

Biografija

Mokėsi Šiaulių gimnazijoje. Studijavo Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultete, baigė Kauno karo mokyklą.
1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, 1920–1934 m. dirbo Karo mokykloje. Dėl politinių motyvų 1934 m. paleistas į atsargą, dirbo rašytojo ir žurnalisto darbą. 1939 m. vedė Lietuvos kariuomenės įžengimo į Vilnių ir jos parado radijo laidas, dirbo Vilniaus radiofone, dalyvavo antinacinėje rezistencijoje.
1944 m. pasitraukė iš Lietuvos, nuo 1947 m. gyveno Anglijoje. Lietuvių žurnalistų sąjungos įgaliotinis Rytų ir Vidurio Europos, Pabaltijo ir Balkanų tautų laisvųjų žurnalistų federacijos taryboje Londone. 1949 m. jo iniciatyva įkurtas Lietuvių žurnalistų sąjungos skyrius Didžiojoje Britanijoje. Atstovavo Lietuvių žurnalistų sąjungai 1955 m. Londone vykusiame Tarptautinės laisvųjų žurnalistų federacijos IV kongrese, buvo išrinktas į revizijos komisiją. 1953–1958 m. redagavo žurnalą „Santarvė“. 
Išvertė S. Žeromskio, V. Reimonto, L. Tolstojaus, Dž. Orvelo ir kitų rašytojų kūrinių.
FC Ararat-Armenia Erewan

Istorija

Klubas įkurtas 2017 m. vasarą kaip FC Avan Academy. Jo steigėju tapo Ruben Hayrapetyan. 
Tų pačių metų gruodį klubą įsigijo armėnų kilmės Rusijos verslininkas Samvel Karapetyan. 
Jis pervadino klubą į Ararat-Moskva Yerevan.
2017/2018 m. sezone klubas žaidė Pirmoje futbolo lygoje.  Joje užėmė trečią vietą ir buvo perkelti į elito divizioną.
Pasikeitė pavadinimą į Ararat-Armenia 2018 m. ir nuo 2018/2019 m. sezono žinomi šiuo pavadinimu. Debiutiniame sezone tapo čempionais.

Stadionas

Klubas namų rungtynes žaidžia Jerevane, futbolo akademijos stadione.
Skurbutėnų koplyčia

Istorija

1743 m. Skurbutėnų dvarą įsigijo Mykolas Jelenskis. 1741 m. kaime pastatyta koplyčia. 1855 m. prie koplyčios pastatytas priestatas (prieangis). Koplyčios kieme yra varpinė, pastatyta 1949 m.
Koplyčios šventoriuje įrengtos kapinaitės. Jose XIX a. viduryje buvo palaidota šių apylinkių savininkė, dvarininkė Ana Jelenska. 1991 m. kapinaitėse buvo pašventinti 16 Armijos Krajovos karių, žuvusių 1943–1945 m., antkapinių paminklų
Vytautas Didžiulis

Biografija

Kilęs iš bajorų, Stanislovo Didžiulio ir rašytojos Liudvikos Didžiulienės-Žmonos šeimos. 1896 m. įstojo į Mintaujos vokiečių gimnazijos VI klasę, 1898–1899 m. priklausė slaptai „Kūdikio“ draugijai.
1902–1907 m. tarnavo rusų kariuomenėje. 1905 m. kalėjo Ukmergėje ir Kaune už „socialistišką pamokslą“.
1909 m. Peterburge išlaikęs brandos egzaminus įstojo į Peterburgo universiteto Gamtos ir matematikos fakultetą studijuoti biologijos. 1911 m. lietuvių studentų draugijos pirmininkas. 1915 m. baigė universitetą.
1917 m. dalyvavo Lietuvių Vilniaus konferencijoje. 1917–1918 m. organizavo Kupiškio progimnaziją. 1918 m. išrinktas Kupiškio apskrities tarybos ir valdybos nariu. 1919 m. Panevėžio apygardos darbo ir socialinės apsaugos inspektorius ir Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys.
1920–1921 m. dirbo Valstybės kontrolėje Kaune, 1921–1922 m. Rokiškio gimnazijos direktorius, nuo 1923 m. Biržų gimnazijos mokytojas.
Bendradarbiavo leidiniuose „Naujoji Gadynė“, 1913–1914 m. „Aušrinė“, 1917–1918 m. „Darbo balsas“, 1924–1929 m. „Mokykla ir gyvenimas“, 1924–1929 m. „Socialdemokratas“, 1924–1926 m. „Biržų žinios“.
Džolofas

Nuosilpis

XVI a. prasidėjo Džolofo silpimas. Jį lėmė pajūrio sričių ekonomikos augimas, leidęs pajūrio valstybėlėms sustiprėti. Taip pat veikė procesai, vykstantys žlugus Malio imperijai ir įsitvirtinant Songajaus imperijai. XVI a. pradžioje šiaurėje judėjo fulbiai, amžiaus viduryje atskilo Kajoras, vėliau - Vaalo ir kitos valstybėlės.

Fulbiai

1725 m. Džalofo pietuose įsitvirtino fulbiai ir jų pirmoji džihado valstybė Futa Džalonas. 1875 m. jos valdovas pradėjo merdinčio Džolofo užkariavimus. Valstybė nustojo egzistuoti 1890 m.
Saulius Budinas

Biografija

1988 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius mechanikas.
1988 m. Klaipėdos kojinių fabriko siuvimo cecho, vėliau – technikos technologijos skyriaus viršininkas. 1992 m. parduotuvės „Sabina“, 1998 m. UAB „Pajūrio Sabina“ (boulingo klubas „Smūgis“) direktorius.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Klaipėdos miesto skyriaus narys, 2006 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
2004–2007 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 
Klapėdos boulingo klubo narys. Sutuoktinė Raimonda, vaikai Rytis, Eglė, Gytis.
Aleksandra Dirvianskaitė

Aleksandra Dirvianskaitė (1886 m. vasario 26 d. Prialgava, dab. Skuodo raj. – 1981 m. balandžio 6 d. Vilnius) – Lietuvos pianistė, kompozitorė.

Biografija

Skambinti fortepijonu mokėsi Sankt Peterburge kursuose ir 1916–1918 m. konservatorijoje. Grįžusi į Lietuvą rengė fortepijono muzikos koncertus. 1920–1924 m. stažavo Leipcigo konservatorijos kompozicijos ir fortepijono klasėse. 1926–1936 m. mokytojavo, koncertavo Lietuvoje. 1940–1960 m. dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje.
Sukūrė instrumentinių kūrinių, solo dainų.